Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2025

Írta: Isabel Ibañez

A mű eredeti címe: Where the Library Hides (Secrets of the Nile 2)

A művet eredetileg kiadta:

Wednesday Books, an imprint of St. Martin’s Publishing Group

WHERE THE LIBRARY HIDES. © 2024 Isabel Ibañez.

Cover design and illustration by Micaela Alcaino

Interior illustrations by Isabel Ibañez

A regény kitalált történet. A benne ábrázolt szereplők, szervezetek
és események is kitaláltak, a szerző képzeletének szüleményei.

Fordította: Beleznai Eszter

A szöveget gondozta: Késmárki Anikó

ISSN 2060-4769

E-BOOK ISBN 978-963-675-834-9

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2025-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid

Korrektorok: Schmidt Zsuzsanna, Réti Attila

Azoknak, akiket nem hagyott aludni
A folyó tudása epilógusa.
Ezt a könyvet nektek ajánlom.

SZEREPLŐK – EMLÉKEZTETŐ

Inez Emilia Olivera, a mi főhősnőnk

Elvira Gabriella Montenegro, Inez kedvenc unokatestvére

Amaranta Lucia Montenegro, Inez nem túl kedves unokatestvére

Tía Lorena, Inez nagynénje

Tío Ricardo Marqués, Inez nagybátyja és gyámja,
Abdullah üzlettársa és sógora, ásatási munkás

Lourdes Patricia Olivera, Inez anyja, műkincscsempész szabadlábon

Cayo Roberto Olivera, Inez apja

Whitford Simon Hayes, Ricardo jobbkeze

Porter Linton Hayes, Whitford bátyja

Arabella Georgina Hayes, Whitford húga

Leo Lopez, katona, Whitford legjobb barátja

Abdullah Salah, Ricardo üzlettársa és sógora, ásató

Farida Salah, Abdullah unokája, fényképész

Kareem Ali, kukta, segéd a philai ásatáson

Sallam Ahmed, a Shepheard’s szállodamenedzsere

Charles Fincastle, fegyverszakértő és fegyveres őr a philai ásatáson

Isadora Fincastle, Charles lánya

Basil Digby Sterling, brit műkincskereskedő

Monsieur Gaston Maspero, francia egyiptológus,
az ásatások és régészeti leletek felelőse

Sir Evelyn Baring, egyiptomi főkonzul

EGYIPTOM (ÁTFOGÓ) IDŐRENDJE

ELŐSZÓ

– Gyere inkább hozzám!

A szavak visszapattantak a falakról, s egyenesen a mellkasomba hatoltak, minden szótag olyan volt, mint egy apró ütés.

Megnyaltam az ajkam, próbáltam megszólalni.

– Meg akarsz nősülni.

Whit rám szegezte a tekintetét, kék szeme áthatóan, véreresen kereste a tekintetem, válasza azonnal érkezett: – Igen.

– Engem akarsz elvenni – tettem hozzá. Magyarázatra volt szükségem, fényre, ami áthatol a sűrű ködön. Ellöktem magam tőle, s ő elengedett. Nyugtalanul pislogtam rá, s megkerültem az ágyat – szükségem volt valami kézzelfoghatóra kettőnk között. A távolságtól kitisztult a fejem, már nem töltötte be a Whitet körüllengő, füstös, nehéz whiskyszag.

Ismét határozottan, habozás nélkül válaszolt:

– Igen.

– Házasság – ismételtem, mert továbbra is magyarázatra vártam. Whit ivott, s a szagából ítélve nem is keveset. – Templomban.

– Ha muszáj.

– Muszáj – jelentettem ki. A beszélgetésünkkel ellentétben ez normális, észszerű ötlet volt. A templomi esküvő rám vallott – legalábbis így tennék egy másik életben. Buenos Airesben élnék. Nagynéném áldásával hozzámennék a jóképű Ernestóhoz, a fiatal gavallérhoz, és feltehetően Tía Lorena szomszédságában laknék, ahol életem végéig szemmel tarthatna. Nem utaznék Kairóba. A vázlatfüzetembe skiccelős napjaim véget érnének. Az életem valaki más, majd végül a gyermekeim körül forogna. Olyan tisztán láttam magam előtt, mintha már megtörtént volna. A szívem tiltakozva kalapált, s emlékeztettem magam, hogy még Egyiptomban vagyok.

Ott, ahol lenni akartam.

Whit felvonta az egyik szemöldökét.

– Ezt vehetem igennek?

Pislogtam.

– Most rögtön válaszolnom kell?

Whit karjával végigsöpört a fényűző szállodai ágyamon, amit fodros szegélyű szoknyák és rézgombos kabátkák borítottak. Rémülten konstatáltam, hogy az egyik tömött párnán több pár harisnya hever, a kedvenc kombiném mellett, amit gyakorlatilag csak cérnaszálak tartottak össze. Követte a tekintetem, majd csodálatra méltó önuralommal nem tett megjegyzést az alsóneműmre.

– Nem kell, de örülnék neki, igen – húzta el a száját. – Csak a lelki nyugalmam végett.

Kezdett bosszantani a viselkedése. Életem egyik legfontosabb döntése előtt állok, és ha azt akarja, hogy komolyan vegyem, jobb, ha ő is elkezd így tenni.

Félrelöktem a ruháimat, majd lehajoltam, hogy kihúzzam a bőröndömet az ágy alól, s ledobtam a felszabadult helyre. Nem törődve a gyűrődésekkel és a szertartásossággal, elkezdtem behajigálni a ruhadarabjaimat: a török nadrágjaim, pamutingeim és rakott szoknyáim egymás tetejére halmozódtak. Összegyűrtem az alsóneműimet, s azokat is bedobáltam.

Riadtan figyelte az egyre növekvő ruhahalmot.

– Mit művelsz?

– Minek tűnik? – Megragadtam a szaténpapucsom, a Philain hordott csizmám és a bőr magas sarkú cipőm. Csípőre vágott kézzel néztem körbe. Mi van még hátra?

– Még nem fejeztük be a beszélgetést, te pedig már fél lábbal az ajtón kívül vagy. – Whit a bőröndömbe nyúlt, és kivett néhány ruhát, valamint a csizmámat.

– Már megbocsáss, éppen pakolok! – szóltam rá, és visszagyömöszöltem az egyik ingem.

– Nincs olyan elvetemült a planétán, aki ezt pakolásnak nevezné – jegyezte meg Whit, s undorodva tekintett gombócba gyűrt ingemre.

– Nem kell gonoszkodnod.

– Kérdeztem valamit, Inez.

Bámultam rá, majd a csizmámért nyújtottam a kezem.

– Arra szükségem lesz.

– Egyelőre nem. – Whit a földre dobta, majd tekintetét továbbra is rám szegezve felemelte a bőröndöm, fejjel lefele fordította, és mindent az ágyra öntött belőle.

– Mondd el, mi bánt valójában! – kérte.

Istenem, egyszerűen elviselhetetlen volt.

– Ittál.

– Na és?

Jelentősen magasabb, kevésbé hölgyhöz méltó hangon szólaltam meg:

– És? Honnan tudhatnám, hogy komolyan gondolod?

Whit megkerülte az ágyat. Biztosan állt a lábán, a keze sem remegett. A szavai nem mosódtak össze. Tisztán, keményen koppantak, mintha csak az utolsó szavai lennének a kivégzőosztag előtt.

– Feleségül akarlak venni!

Az ágy tetején heverő, általam összehordott kisebb hegyre mutattam.

– A kupleráj ellenére is?

Lassan a szám széléhez érintette a mutatóujját.

– Senki más nem kell.

– Ó.

– Nos?

A szemem sarkából észrevettem, ahogy egy finom alsónemű lecsúszik az ágyról, és Whit cipőjén landol. Lehajoltam, hogy felkapjam, de ő megelőzött. Óvatosan a párnára helyezte a holmit.

Észrevettem, hogy kissé elpirul.

És rájöttem, hogy még sosem láttam elpirulni.

Láttam feldúltan, gúnyosan mosolyogni, dühöngeni és mulatni, de sosem láttam zavarba jönni. Ekkor döbbentem rá, kivel is állok szemben. Whit a barátom volt, talán a legjobb. Megcsókolt, amikor csapdába estünk a sírboltban, amikor minden ellenünk fordult és veszélyben voltunk. Fogta a kezem a sötétben, s megosztotta velem élete legnagyobb csalódását.

Ha valaki bántani merészelt, ő lesújtott rá.

Ez az ember kérte meg a kezem.

– Hagynék még időt – szólalt meg Whit –, csakhogy elhagyod az országot.

Így volt. Nagybátyám azt akarta, hogy elmenjek. A saját érdekemben – mintha ugyan meg tudna menteni, mikor tanúja voltam a borzalomnak, ahogy a saját unokatestvéremet nem egészen tíz lépésre tőlem fejbe lövik.

Elvirát.

Fájdalom nyilallt a szívembe, s ismét elhomályosított a kétség. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy soha többé nem láthatom huncut mosolyát, mielőtt megszegi anyja véget nem érő szabályainak egyikét. Soha többé nem hallhatom a hangját, nem olvashatom a történeteit. Az élete túl hamar ért véget, története borzalmas rémálomként zárult.

Miatta kell Egyiptomban maradnom.

Anyám árulása miatt halt meg. A gyász vasmarkába zárta a szívem, sírás fojtogatott, ám én kíméletlenül visszafojtottam. Másik érzést kerestem, olyat, ami nem küld a padlóra.

A felszín alatt fortyogott bennem a düh.

Mindennél jobban vágytam arra, hogy levadásszam az anyám, s börtönbe juttassam, ahol élete végéig rohadhat. Azt akartam, hogy elmondja, mit tett az apámmal, hogy életben van-e még, kelepcébe csalta-e valahol, ahol csak ő talál rá. Lelki szemeim előtt láttam Papa levelének utolsó sorát.

Sose add fel a keresésem!

Egy másik kontinensen tehetetlen lennék.

Már értettem, mit akart mondani Whit. Ha hozzámegyek, szabadon rendelkezhetem az életemről. Forgott velem a világ. Akkor senki nem irányíthatna. Hozzájuthatnék a vagyonomhoz, nem függenék a nagybátyámtól, s férjes asszonyként nem lenne szükségem gardedámra sem. Csábító ajánlat. No meg ott volt a másik dolog is – olyasvalami, amire nem számíthattam, amikor Egyiptomba érkeztem.

Beleszerettem Whitford Hayesbe.

Teljes szívemből szerettem, bár az eszem figyelmeztetett. A szerelmem iránta azonban örökre belém vésődött. Nem is voltam biztos ebben egészen mostanáig, ahogy néztem az arcát, amely egyszerre volt sérülékeny és távoli. Rettegés fogott el. Soha nem éreztem magam ennyire lesújtva, ennyire csupasznak és kiszolgáltatottnak.

Az eszem ismét figyelmeztetett: amit érzel, teljes képtelenség.

Keményen, meggyőzően hangzott a fejemben.

– Gondold át, és értesíts! – Whit halványan elmosolyodott, s mikor újra megszólalt, már jobban hasonlított önmagára. – Lehetőleg még mielőtt felszállnál a vonatra Alexandria felé.

Elment, és az ajtó finoman becsukódott mögötte.

A hangom visszhangzott az üres szobában.

– Miércoles! 1

1 Itt: „Basszuskulcs!” (A káromkodás finomkodó verziója)

ELSŐ RÉSZ

A VÁROSOK VÁROSA

ELSŐ FEJEZET

Megvárattam Whitford Hayest.

Tizenkét órával később még mindig nem született meg a döntésem. Megrémültem, mennyire szívesen mondanék neki igent. De ha valamit megtanultam Egyiptomban, hát azt, hogy nem bízhatok a saját józan ítélőképességemben. Kiábrándító, rémisztő volt ezt felismerni. Mostantól nagyon kell vigyáznom magamra, nem szabad azzal törődnöm, mit súg a szívem. Különben is, mi lenne, ha tényleg hozzámennék? Whit már megkérte másvalaki kezét, s bár nem önszántából, de a szavát adta valakinek. Ő távolságot akart tartani, barátságot ígért, semmi többet. Azonban amikor azt hittük, meg fogunk halni, megcsókolt, és kibillentett az egyensúlyunkból.

Bezárva a sírkamrába minden megváltozott.

A lánykérés vajon azt jelenti, fontos vagyok neki? Ő is fülig szerelmes, mint én?

Megkérdezhettem volna, de akkor nem mondott volna még többet is a lánykéréskor? Nagyra értékeltem volna, ha egyszerűen szerelmet vall. Ahogy jobban belegondoltam, Whit nem is tette fel a nagy kérdést. Helyette tényszerűen ennyit mondott: Gyere inkább hozzám! Annyira feldúlt voltam, hogy nem is volt időm összeszedni a gondolataimat, aztán magamra hagyott. Rémület és öröm közt vergődtem. Minden jó dolgot, amit valaha szerettem, elvesztettem. A családot, amit biztosra vettem. Elvirát. Kleopátra sírjának felfedezését. Mindent egyvalaki tett tönkre.

Mi van, ha Mamának sikerül ezt is tönkretennie?

Megmarkoltam a nyakam köré tekert sálat. Azért kaptam anyámtól, hogy összezsugorítsam a Kleopátra sírjában talált ereklyéket, s bár talán el kellett volna égetnem, mégis megtartottam. A kelme bizonyítékként szolgált anyám árulására. Olyan volt, mint egy kapocs, amely összeköt minket. Talán ha elég erősen szorítom, elvezet hozzá.

– Ne vacakolj azzal a sállal! Mit toporogsz itt? – szólt rám Tío Ricardo türelmetlenül. – Whit vár rád.

Megrándultam. Hát persze, Whit mostanában mást sem csinál.

– Él es paciente, Tío. 2

– Még hogy Whit? Türelmes? Nem ismered őt úgy, ahogy én – fújta a nagybátyám. – Az elmúlt napokban csak levest ettem, majd’ éhen halok. Kiadós ebédre van szükségem, Inez, és ha ellenkezni mersz, ordítok.

Morcos pillantást vetettem rá, bár nem vette észre. Biztos, hogy nem hal éhen – személyesen gondoskodtam róla. Nem vagyok erőszakos természet, de csendben elgondolkodtam azon, mit vághatnék a fejéhez. Tío Ricardo ismét ki akart kelni az ágyból. Az ember azt hihetné, nyers hagymát kényszerítettem le a torkán úgy, mintha alma lenne. Magával rángatott a Shepheard’s pazar étterme felé, egyik kezét szorosan a csuklómra fonta. Felkötött másik karjára időnként mérges pillantásokat vetett – neheztelt mindenre, ami távol tartotta Philaitól. Emellett mély gyanakvással szemlélt mindenkit, aki elhaladt mellettünk a folyosón.

Amikor két férfi belépett a főlépcsőhöz vezető előtérbe, nagybátyám egy kanyarral lejjebb cibált, s megvárta, amíg elhaladnak mellettünk.

Ekkor már nem próbáltam véka alá rejteni az ellenkezésemet.

– Mégis mi történhetne velem egy szálloda harmadik emeletén?

Tío Ricardo nem nézett rám, a távolodó férfiak hátára szegezte a tekintetét, ahogy vélhetően a szobájuk felé tartottak.

– Láttad már őket?

Kirántottam a karom a szorításából.

– Feküdnöd kéne ahelyett, hogy mit sem sejtő turisták fölött ítélkezel!

Nagybátyám végre felém fordította szakállal keretezett arcát. Fölém tornyosult, megcsapott frissen vasalt ruháinak citrusos szappanillata, cipője ragyogott a tisztaságtól. Az elmúlt napokban nem hagyta el a szállodát.

– Hát semmit nem tanultál? Bárki lehet Lourdes embere!

– Számtalanszor megölhetett volna, ha akar, de nem tette – suttogtam. – Még mindig a lánya vagyok, az egyetlen gyermeke.

– A saját szemeddel láthattad, meddig képes elmenni, hogy védje az érdekeit. Ne bízz az anyai szeretetében! – A mély barázdák kisimultak nagybátyám szája sarkában. Meleg tekintete pontosan olyan volt, mint az enyém – mogyoróbarna szem, ami a hangulatunkkal változtatta az árnyalatát. Sajnálat csillant benne, s ezt nem bírtam elviselni. – A nyomában csak baj terem. Te igazán tudhatnád.

Egy emlék villant elém, s eltátottam a szám. Mintha kés hasított volna a bőrömbe.

Elvira a nevemet sikoltja, engem szólít, miközben meghúzzák a ravaszt, a golyó felé süvít. Egy pillanattal később pedig a felismerhetetlenségig szétrobbantott arca. A vér tócsába gyűlik a feje alatt, vörösre festve az aranyszínű homokot.

Éveket adnék az életemből, ha kitörölhetném ezt a képet a fejemből.

– Azt hiszem, mehetünk – szólalt meg a nagybátyám, s újra megragadott, ép kezével lefelé tuszkolt. – Sok mindent meg kell beszélnünk.

Máskor feleseltem volna, de a szavai teljesen lecsillapítottak. Nem felejthettem el, mi volt az anyám. A manipuláció mestere, agyafúrt stratéga. Hazudozó és tolvaj. Olyan nő, aki képes volt elárulni a lányát, ahogy meg is tette, hataloméhes volt, és bármit megtett volna a vagyon megszerzéséért. Kegyetlenül, lelkiismeret-furdalás nélkül áldozta fel Elvirát.

Olyan nő, akit elfújt a szél.

Légy résen! – figyelmeztettem magam. Folytattuk utunkat az étterem felé, de ezúttal csatlakoztam a nagybátyámhoz, s alaposan megfigyeltük a környezetünket.

A szállóvendégek az étteremben hófehér abrosszal terített kerek asztaloknál ültek, míg a felszolgálók ezüst teáskannákkal és porceláncsészékkel megrakott tálcákat cipeltek. Whit velem szemben ült, kék gombos ingben, amit szokásos khakinadrágjába tűrt. Izmos teste teljesen kitöltötte a kecses széket, széles válla túlnőtt az ülés háttámláján. Nem kellett az asztal alá néznem, hogy tudjam, a kedvenc, lábszárközépig érő, kopott, fűzős csizmáját viseli. Kitöltötte a második csésze kávéját, és tudtam, sem tejet, sem cukrot nem tesz bele, inkább feketén issza.

A tekintetemet a nagybátyámra emeltem, aki alig fél méterre ült tőle, s felemeltem a teáscsészém, hogy elrejtsem arcom árulkodó pírját.

Bár a tea égette a nyelvem, lenyeltem, időt spórolva magamnak. Magamon éreztem nagybátyám fürkésző, némán óvó tekintetét. Semmiképpen nem akartam elárulni magam.

Nagybátyám nem értékelné a Whit iránt táplált érzéseimet.

– Néhány nap múlva indulunk – mondta Tío Ricardo.

– Attól tartok, az orvos másképp rendelkezett – felelte Whit nyugodtan. – Néhány napos ágynyugalmat írt elő, és nem javasolja, hogy megerőltesse magát. A hosszú utazás pedig ki van zárva. A tolongás és a hasonlók miatt.

Nagybátyám halkan felmordult.

– Philai aligha nevezhető hosszú útnak.

– Csupán néhány száz kilométer – vágta rá Whit, ügyet sem vetve Tío lobbanékony természetére. – Elszakadhatnak a varratok, elfertőződhet a seb…

– Whitford!

Szinte akaratom ellenére kaptam felé a tekintetem. Nem tehettem róla, mint ahogy a halk nevetésről sem, ami kiszökött belőlem. Nagybátyám nemcsak velem volt ingerült, keserűségét Whitre is rázúdította.

Ő azonban jobban kezelte, mint én.

– Azt csinál, amit akar, de megígértem az orvosnak, hogy továbbítom az intelmeit – mondta Whit bujkáló mosollyal. – E tekintetben legalább most már tiszta a lelkiismeretem.

Az ember álmában sem gondolná, hogy néhány órája még házasságról beszélt. A viselkedése ugyanolyan volt, mint mindig: gunyoros, meghintve nem kevés cinizmussal. Magabiztosan állta a nagybátyám tekintetét, magabiztosan ejtette ki a szavakat. Keze stabilan simult a kávéscsészére.

Egyetlen árulkodó jel volt csak.

Amióta leültem, nem nézett rám.

Egyszer sem.

Tío Ricardo összehúzta a szemét.

– Mibe keveredtél még? Vagy jobb, ha a többiről nem tudok?

– Én nem kíváncsiskodnék – felelte Whit, majd nagyot kortyolt a kávéból. Továbbra sem nézett rám. Mintha attól félne, ha rám néz, felfedi minden titkát.

Nagybátyám eltolta a tányérját. Pitát evett, humuszba és tahinibe mártogatva, és négy tükörtojást. A csalódottságom ellenére örömmel láttam, hogy visszatért az étvágya.

– Hmm – dünnyögte Tío Ricardo, de nem firtatta tovább a dolgot. – Nos, Inez – kezdte a kabátja zsebében kotorászva. – Itt van a vonatjegyed Alexandriába. Egy héten belül indulsz, addigra remélhetőleg találok neked egy kísérőt az útra. Kár, hogy Mrs. Acton már elhajózott. – Bosszús pillantást vetett rám. – Egyébként pokoli nehéz volt megnyugtatnom, miután otthagytad. Rettenetesen megsértődött.

Majdnem elfeledkeztem a kedves Mrs. Actonról, akit a nagybátyám bérelt fel, hogy kísérjen vissza Argentínába, ahogy megérkeztem Egyiptomba. Becsaptam őt, és megszöktem a szállodából, ahol a nagybátyám lakat alatt akart tartani, amíg el nem küldhet. De szemernyi bűntudatot sem éreztem. Még válaszolni sem tudtam.

A gondolataim a közelgő indulásom körül jártak.

Egy héten belül.

A nagybátyám diadalmasan felkiáltott, s előhúzott valamit a zsebéből. Két cédulát tartott a kezében, majd felém csúsztatta őket. Lenéztem, nem voltam hajlandó elvenni a papírdarabokat: egy egyirányú vonatjegy Alexandriába, és egy hajójegy Buenos Aires kikötőjébe.

A zaj elcsendesedett a teremben, a folyamatos csevegés suttogássá vált. Legszívesebben a poharamba gyömöszöltem volna a jegyeket. Arra gondoltam, hogy széttépem, és a nagybátyám arcába vágom őket.

Whit házassági ajánlata úgy sejlett fel előttem, mint kiút a száműzetésemből. Mentőövet kínált, esélyt, hogy helyrehozzam a dolgokat. Független életet, lehetőséget, hogy leállítsam anyámat és a szörnyű tevékenységeit. A válaszom Whit kérdésére egyértelművé vált. Lassan ráemeltem a tekintetem.

Amióta leültem, most nézett rám először.

Kék tekintete metszően fúródott az enyémbe.

Whit kérdően felvonta a szemöldökét – a választ csak én tudtam. Biztos olvasott az arcomról, mert leeresztette a kávéját, és hátratolta a székét.

– A teraszon leszek, amíg megbeszélik a részleteket.

Tío Ricardo szórakozottan mormogott. Figyelme egy sötét bőrű férfira irányult a terem túloldalán, aki a családjával vacsorázott. Fezt viselt és tökéletesre vasalt, ropogós öltönyt. Whit vetett rám egy gyors, jelentőségteljes pillantást, mielőtt elvonult. A pulzusom felgyorsult, mert tudtam, azt akarja, találjam meg a módját, hogy kint találkozzunk, távol a nagybátyámtól.

– Bocsáss meg egy pillanatra, ott egy barátom! – szólalt meg Tío Ricardo. – Várj meg itt!

– Már befejeztem a reggelit – feleltem. – Azt hiszem, inkább visszamegyek a szobámba…

– Nélkülem nem! – állt fel a nagybátyám. – Tíz percen belül visszajövök.

Szigorúan meredt rám, várta, hogy egyetértsek.

Szinte túlságosan is könnyű volt. Mogorván elhúztam a szám, s vonakodva beadtam a derekam. Bólintott, elfordult, és amikor már biztos voltam benne, hogy nem veszi észre az üres széket, kisétáltam az ebédlőből a terasz felé, ahol Whit már várt rám. Az előcsarnokban nyüzsögtek a különböző irányból érkező vendégek, bábeli kavalkád ütötte meg a fülem, ahogy átvergődtem a tömegen. A bejárati ajtók kinyíltak előttem, én pedig hunyorogva léptem ki a napfénybe. Kairó fölött kék volt az ég, sehol egyetlen felhő. A városok városa – így hívták a neves történészek, és mennyire igazuk volt! Az idők kezdete óta csodával ért fel ez a hely.

Utáltam a gondolatot, hogy el kell hagynom.

Whit a kedvenc, mélyzöld fonott asztalánál ült, háttal a falnak, az utca felé fordulva. Ebből a szögből megfigyelhette a jövés-menést. Odaléptem hozzá, le sem ültem. Természetesen már abban a pillanatban észrevett, amint kiléptem a teraszra, és felemelte a fejét, hogy a tekintetünk egy vonalba kerüljön.

– Miért csókoltál meg a sírboltban? – kérdeztem számonkérőn.

– Mert nem akartam úgy meghalni, hogy nem tettük meg – vágta rá. – Legalább egyszer.

Lehuppantam a vele szemben lévő székre.

– Ó!

– Életemben először saját magam döntök – mondta csöndesen. – Inkább vennék nőül barátot, semmint idegent.

Barátot. Hát ennyi voltam a számára? Fészkelődni kezdtem, próbáltam az övéhez hasonló hűvös közömbösséget erőltetni magamra. E pillanatban gyűlöltem az önuralmát.

– Nem okozol csalódást a jegyesednek?

– Kedvesem, nem érdekel az a nő! – Előrehajolt, és mélyen a szemembe nézett. Hangja érdes suttogássá csendesült. – Továbbra is várom a válaszod.

Mintha villám csapott volna belém, próbáltam nem reszketni. Komoly döntés volt – életem legkomolyabb döntése.

– Biztos vagy benne?

– Még soha semmiben nem voltam ennyire biztos.

– Akkor házasodjunk össze! – feleltem elfúló hangon.

Mintha leengednének egy luftballont, úgy szállt el belőle az aggodalom. A válla leereszkedett a megkönnyebbüléstől. A vonásai ellágyultak, ajka puhán elnyílt, ahogy meglazult az állkapcsa. Nem is tűnt fel, mennyire feszült volt, amíg a válaszomat várta.

A szívem boldogan megdobbant. Whitford Hayes ideges volt miattam.

Ám hamar összeszedte magát, s rám vigyorgott.

– Három nap múlva hogy hangzik?

– Három nap múlva? Lehetséges ez egyáltalán?

– Bizonyosan nem lehetetlen. – Beletúrt a hajába. – De nem lesz egyszerű, a fene egye meg!

– Mesélj!

– Szükségünk van papra, engedélyre, templomra és tanúra – számolta össze az ujjain. – Aztán értesítenem kell a brit konzulátust Kairóban, ők pedig üzennek az anyakönyvi hivatalnak Angliában.

Felvontam a szemöldököm.

– Egészen részletesen átgondoltad. – A gyomrom aggódva összeszorult. – Ilyen biztos voltál benne, hogy igent mondok?

Whit habozott.

– Reménykedtem benne. Egyszerűbb volt a részleteken töprengeni, mint a lehetséges visszautasításon.

– A részleteken, amelyeket a nagybátyám orra előtt kell kidolgoznunk – szóltam közbe. – Nem kaphat rajta minket!

– Mint mondtam, nem lesz egyszerű – felelte Whit, továbbra is mosolyogva. – De van rá három napunk.

Az asztal szélébe kapaszkodtam. El sem hittem, hogy az életem ilyen fordulatot vesz. Az izgatottságtól levegőt is alig kaptam, de közben önkéntelenül is azt éreztem, lemaradok valamiről. Papa mindig arra figyelmeztetett, figyeljek oda a részletekre, amelyek fölött általában elsiklottam. Rekedtes, finoman dorgáló hangja a fülemben csengett: Ha túl gyorsan haladsz, hijita 3, még elszalasztod, ami az orrod előtt van.

Ő azonban nem volt velem. Nem tudtam, hol van, ha egyáltalán még él. Anyám azt állította, a nagybátyám ölte meg az apámat, de ő hazudott. Papa talán valahol bezárva várja, hogy megoldjam a rejtélyt.

Elhessegettem aggódó gondolataimat – másra kellett koncentrálnom. Whittel valahogy össze kell házasodnunk anélkül, hogy bárki észrevenné.

Különösen a nagybátyám.

– Mit kell tennem?

Whit hátradőlt a fonott széken, lapos hasán összefűzte a karját, és vigyorgott.

– Nos, amihez a legjobban értesz, Inez. – Melegen nézett rám, félig cukkolt, félig szórakozott. A mosolya elárulta: túl jól ismer engem. – Ott kell lenned, ahol semmi keresnivalód!

Határozottan ez volt életem egyik legrosszabb ötlete.

A Khedive Sportklub baljósan tornyosult fölém. Európai stílusban építették, falai semleges színűek voltak, dús pálmafák és növényzet vette körül. A látványtól émelygés tört rám, mintha savanyú, lejárt szavatosságú borba kortyoltam volna. Csak a brit katonaság tagjai és magas rangú angol civil tisztviselők léphettek be, s bár a nevem és a rangom megfelelt az előírásoknak, évekkel ezelőtt elvesztettem a helyem a katonasorban – mégpedig dicstelenül. Anglia kegyvesztett fia, aki nem is vágyott vissza.

Senki nem látott itt szívesen.

Szükségem volt azonban egy papra, egy templomra, egy tanúra és egy engedélyre. Ahhoz, hogy törvényesen egybekelhessünk, be kell jutnom, és meg kell kérnem valakit, hogy biztosítsa az utóbbi két tételt a listámon. Olyasvalakit, akivel hónapok óta, vagy, te jó ég, akár egy éve is lehet, hogy nem beszéltünk. A menesztésem utáni időszak összefolyik. A barátom volt, s bár eltaszítottam magamtól, ha csak tudtam, távolról figyeltem őt, amiről persze nem tudott. A szülei egy bolíviai tanyáról származtak, csupán nyolcéves volt, mikor Angliába küldték. Keveset beszélt a családjáról – sosem maradt ott addig, hogy belekezdjünk egy ilyen beszélgetésbe. Szeretett lovagolni, és nem vetette meg az italt. A szerencsejátéktól elzárkózott, de az életét nap mint nap kockára tette.

Gyors lovak, csaták és szesz.

Leo Lopez sosem hagyott magamra a csatáimban, legalábbis amikor még harcoltam.

Belöktem a faajtót, és becsörtettem, állam megfeszült. Igyekeztem lazítani, és megpróbáltam valamivel kevésbé árulkodó arckifejezést ölteni.

Az előtér bármelyik angol szalonba tökéletesen illett volna – plüssfotelek, drága függönyök, mintás tapéta. A szivarfüst lusta, meleg fénybe vonta a helyiséget, könnyed csevegés hallatszott minden irányból. Elegáns szmokingba és fényesre pucolt cipőbe öltözött urak üldögéltek a beugrókban, alacsony dohányzóasztalok mellett, körülöttük cserepes növények. Apám járt ilyesmi helyekre. Itt elegyedett a társadalom krémje, a gazdag földesurak vállon veregették egymást és feleségeikről panaszkodtak, akik gyöngyöket és drágaköveket követeltek. Szinte láttam köztük apámat, színjózanon, ahogy hideg fejjel mustrálja a gyenge pontokat, készen arra, hogy lecsapjon. Minden, amit ezeknél az asztaloknál hallott, később a javára vált.

Az ajtó hangos csapódással bezárult mögöttem.

Tudtam, mikor ismertek fel. A helyiség hirtelen elcsöndesedett, a beszélgetést mintha elvágták volna. Jó pár pillanatig senki nem szólalt meg. Úgy tűnik, túlértékeltem a vonzerőm.

– Mi az ördögöt keres itt? – kérdezte az egyik férfi, majd kissé imbolyogva fölállt. Csak pislogtam élénkvörös egyenruhájára. Hihetetlennek tűnt, hogy majd’ hét évig magam is ilyet hordtam. Hirtelen bevillant a neve – valami Thomasnak hívják. Liverpooli kedvese van, és öregedő szülei, akik meg-megisznak egy pohár portóit vacsora után.

– Leót keresem – jelentettem ki szenvtelenül. – Nem látták véletlenül?

Többen vöröslő arccal talpra kecmeregtek.

– A sportklubba csak tagok léphetnek be.

– Gyáva dezertőröknek itt nincs helye! – ordította valaki.

– Szégyellje magát! – harsant egy harmadik hang.

– Nem maradok – kiabáltam túl a hangzavart. – Akit keresek…

– Whit!

Egy keskeny folyosóra vezető ajtó felé fordultam. Leo görnyedten támaszkodott az ajtófélfának, arca holtra vált, mintha szellemet látna. A jóképű gazember szemernyit sem változott, mióta utoljára láttam. Mint akit skatulyából húztak elő, a bakancsa fényesre suvickolva, egyenruhája frissen vasalva. Fekete haját nagy műgonddal hátrafésülte. Fogalmam sem volt, milyen fogadtatásra számíthatok tőle.

– Szevasz, Leo!

Szeme megvillant a szoba túloldalán, de észrevettem, hogy megérti a helyzetet. Inkább éreztem, mint láttam, ahogy néhány férfi közelebb húzódik és körbevesz minket. Egyikünkről a másikunkra néztek, azt találgatták, milyen viszonyban vagyunk. Leo kinyitotta a száját, majd hirtelen becsukta, szemében számító fény villant. Rögtön felismertem – azt latolgatta, megéri-e szívességet tennie nekem. Sehonnai voltam, nevemet sár és mocsok gyalázta. De tudta, sok titkot őrzök. Bűnbánóan felé mosolyogtam, hajszálnyira felvontam a szemöldököm. A tüdőm összeszorult, nem kaptam levegőt. Csak felém kellett nyújtania a kezét, és maradhattam, ha csak néhány percre is. Figyeltem, mit lép a barátom.

Leo elfordította a tekintetét.

Újabb ítéletet hozott.

Keményen megragadták a ruhám, és az ajtó felé tuszkoltak. Nem álltam ellen, bár valaki megütötte a vállam, egy másik pedig sípcsonton rúgott. A haragtól felforrt a vérem.

A bennem tomboló szörnyeteggel viaskodva felemeltem a kezem. Az önvédelem iránti vágy szinte felemésztett, de nem engedhettem neki. Csak a lehetőségre vártak, hogy bevághassanak egy kairói börtönbe. Egyszer jártam ott, jól emlékszem még a penetráns bűzre, a fojtogató kétségbeesésre, a csonttá soványodott foglyokra. Ha bekerülök, soha nem jutok ki. Tudtam, hogy pontosan ezt akarják.

A vakmerő Whit, aki elveszti az önuralmát. A gyalázatos Whit, aki rátámad egy tisztre.

Ha most bárhogy reagálok, az esküvőm Inezzel végképp lehetetlenné válik.

Márpedig meg kell nősülnöm.

A tisztek a bejárathoz rángattak, és kidobtak az utcára. Keményen, négykézláb landoltam, a kövezet fájdalmasan hasított a tenyerembe. Talpra küzdöttem magam, az urak pedig éljenezve, vidáman énekelve visszavonultak.

Az ördögbe is, most mit tegyek?

A spotklub rövid sétára volt a szállodától. Zsebre vágott kézzel indultam útnak, fejemben egymást kergették a haszontalanabbnál haszontalanabb gondolatok. Leo nem volt rám kíváncsi – a tanúmnak lőttek. A káplán szóba sem jöhetett, így az engedélyről is lemondhattam. Ezek nélkül a házasságomat nem anyakönyvezhetik Angliában.

A rohadt életbe!

Zaklatottan sétáltam egy háztömbnyit. Kairóban egyik honfitársammal sem voltam jóban. Mind méltóságok és diplomaták voltak, megrögzött imperialisták, akik mélyen lenéztek mindenkit, aki nem volt képes parancsokat teljesíteni.

Sietős lépések zaja hangzott fel mögöttem.

– Whit!

Megálltam és hátrafordultam, alig hittem a szememnek. Régi barátom nyargalt felém. Leo megállt, gondosan fésült haja kissé összekócolódott.

– Ez ostobaság volt – jelentette ki. – Mégis, mi ütött beléd?

– Megnősülök – feleltem. – Az esküvőt pedig a megfelelő embereknek kell bejegyezniük.

Felvonta a szemöldökét.

– Jézusom! Most gratuláljak, vagy nyilvánítsak részvétet?

Hátba veregettem.

– Majd az esküvőn eldöntöd. Te leszel a tanúnk.

Újabb kocsmában voltam.

Talpalatnyi helyért küzdöttünk, a mahagónipadlót tucatnyi vendég árasztotta el a Shepheard’s híres intézményében. Leo esküdözött, hogy tudja, hol kell keresni a káplánt, egy bizonyos Henry Poole-t, aki szemmel láthatólag nem vetette meg a jó sört. Amikor visszarángatott a szállodába, leendő feleségem képe olyan tisztán rajzolódott ki az elmémben, mintha ott állt volna előttem. Rakoncátlan, sötét fürtjei, aranyosan ragyogó szeme, amiben állandó, kielégíthetetlen kíváncsiság villan. Valószínűleg most is éppen azt tervezi, hogyan szökhetne ki a hotelből nagybátyja tudomása nélkül. Talán éppen Ricardo napirendjét magolja, vagy segítséget kér az egyik alkalmazottól.

Inez esetében az ember sosem tudhatta, mire számítson.

– Hívd meg még egyre, mielőtt megkérdezed! – motyogta Leo spanyolul az utasítást.

Felé kaptam a tekintetem. Honnan tudta, hogy megtanultam spanyolul? A katonaságnál ragadt rám egy-két mondat, de korántsem beszéltem vagy értettem a nyelvet úgy, mint most. Úgy tűnt, nem csak én tartottam szemmel őt.

Belekortyolt az italába, s unottan megvonta a vállát. Aztán állával a káplán felé bökött, aki a könyökömnél állt, és somolyogva figyelte a gyönyörű térben kibontakozó kavalkádot. Sokszor voltam itt, nemegyszer Ricardo megbízásából. Sokan jártak a híres italozóba, bár legtöbben csak szórakozás céljából.

Henry előrehajolt, és ordítva leadta mindhármunk rendelését a pultosnak, aki marcona arccal bólintott, s közben fél tucat másik vendég rendelését is felvette. Lenyűgöző koncentrációs képesség. A káplán vigyorogva felénk pillantott. Úgy tetszett, nincs túl sok barátja, s vágyik a társaságra. Unalmasnak, merevnek és humortalannak képzeltem. Ő azonban joviális volt, beszédes – angoloknál felettébb bizarr jelenség – és erősen ittas. Szegény pára túl sokat mosolygott, túl hamar fogadta bizalmába az embereket. A pultos három csurig töltött poharat lökött felénk, én azonban haboztam.

Már két pohárral ittam.

– Muszáj fegyvert hordanod magadnál? – csuklott a káplán. – Itt biztosan nem vagyunk veszélyben.

– Sosem megyek sehova fegyver nélkül – jelentettem ki.

Leo előrehajolt, és szemügyre vette az oldalamhoz erősített fegyvert.

– Még mindig megvan a revolvere? Ennyi idő után is?

– Kié? – érdeklődött Henry.

– Gordon tábornoké – válaszolta suttogva Leo, majd ünnepélyesen felemelte a poharát.

– Azé a Gordon tábornoké? – suttogta vissza lenyűgözve Henry. – Ez az ő fegyvere?

Kurtán biccentettem, s a pohárért nyúltam. Habozás nélkül belekortyoltam.

– De hogy szerezted meg? – hüledezett a káplán. – Úgy tudom, lefejezték…

– Még egy kört? – szólt közbe Leo.

– Most kaptunk italt – tiltakozott Henry.

– Valami azt súgja, szükségünk lesz még egyre – szögezte le Leo, aggódó pillantást vetve felém. Természetesen töviről hegyire ismerte katonaságom gyalázatos történetét. Úgy vágtak ki, hogy búcsúzkodni sem volt időm a többiektől. Nem törődtem vele – csak azt bántam néha, ahogy eltűntem Leo életéből.

Még így is azt éreztem, ő megért engem, ha nem is foghatja a pártom nyilvánosan. Ez azonban már nem számított, mert itt volt.

– Fenékig, ahogy mondani szokás! – gajdolta két csuklás közt Henry.

Felemeltük a poharunkat. Ha már lúd, legyen kövér.

Ahogy mondani szokás.

Mennyi lehet az idő, a fenébe is? Leo arca összemosódott előttem. A danolászás egyre hangosabbá vált. Istenemre, fülsiketítő volt. De legalább kiharcoltam még néhány centi helyet magunknak a bárpultnál. Micsoda győzelem!

– Nem akartál kérdezni valamit Henrytől? – ordította Leo a fülembe.

– Jézusom! – ordítottam vissza összerezzenve.

Vöröslő arccal röhögött, már korántsem volt olyan rendezett a megjelenése.

Henry a kocsma másik oldalára sietett, s még több sörrel tért vissza. Mindig még többet akart inni. Biztos az egész testét kitöltötte.

– Meg kell nősülnöm! – üvöltöttem.

– Mi? – ordított vissza Henry.

– MEG KELL NŐSÜLNÖM! – harsogtam. – SZÁMÍTHATOK A SEGÍTSÉGEDRE?

Pislogott, kilötyögtette a sörét, majd a vállamra tette a kezét.

– Persze! Gyűlölöm a temetéseket.

– A pillanat whiskyért kiált – jelentette ki Leo, majd bűnbánóan felnevetett. – Mármint még több whiskyért.

Homályos elmémet megkönnyebbülés töltötte el. Már van egy káplánom. Megvan a papom!

És Inez is az enyém lesz.

Hála istennek!

Felemeltem a poharamat, és keblemre öleltem a feledést.

Mire kikecmeregtünk a bárból, az előtér már üres volt. Leo tett néhány lépést, majd az egyik irdatlan gránitoszlopnak támaszkodott. A végtagjaim könnyedek voltak, elmémre azonban olyan sűrű köd telepedett, hogy alig tudtam összeszedni a gondolataimat.

– Azt mondta, vállalja? – kérdeztem. Próbáltam felidézni a káplán pontos szavait. Egy órája, talán valamivel régebben ment el. Már régóta nem pillantottam a faliórára a kocsmában.

Leo bólintott, majd összerezzent.

– Nem emlékszel, hogy azt üvöltözted, hogy megnősülsz?

– Mi? Nem. – Az igen nagy ostobaság lett volna – senki nem tudhatott a tervünkről. Bárki jelenthette volna a híres Ricardo Marquésnek.

– Majdnem minden vendég gratulált – jegyezte meg Leo. Néhány lépésre álltam tőle, de így is éreztem, hogy dől belőle az olcsó szesz szaga.

Bár forgott velem a világ, aggodalom töltött el. Lenyeltem a keserűségem. Csöndben figyeltük, ahogy a vendégek kiözönlenek a bárból, volt, aki józanon, mások dülöngélve, és olyan is akadt, akit a barátai cipeltek. Büszkeséggel töltött el, hogy bizton álltam a lábamon.

– Fordulj meg! – szólt rám hirtelen Leo, egy nagyobb társaságot fixírozva, alig pár méterre tőlünk.

Ösztönösen az oszlop mögé rejtőztem, távol a kocsma bejáratától. A társaság felé pillantottam.

– Ne! – sziszegte Leo.

Túl késő – már meg is láttam a korábbi parancsnokomat. Annak alapján, ahogy a barátomat bámulta, egyértelmű volt, hogy ő is észrevett minket a kocsmában – talán a káplánt is kiszúrta.

Leo élesen füttyentett, s láttam, ahogy néhányan közelebb húzódnak, nevetgélve, hangos beszélgetés közepette. Körüljártam az oszlopot, döbbenettel láttam, ahogy a barátomat katonák veszik körül. Többen közülük az imént még whiskyt hoztak nekem. Tudtam, Leo a tagbaszakadt katonák mögé próbál elrejteni a parancsnok fürkésző tekintete elől, de terve kudarcba fulladt.

A kapitány elindult felénk, a katonák kihúzták magukat, többen a hotel bejárata felé somfordáltak. A kapitány jelvényekkel teletűzdelt egyenruháját szalagok és a táncoló gyertyafényben ragyogó rézkitűzők díszítették. Világos színű szeme végigpásztázott rajtam, száját rosszallóan összehúzta – poros bakancsom, gyűrött ingem, hosszúra nőtt hajam és a belőlem áradó alkoholszag nemtetszését vívta ki.

– Whitford! – szólított meg. – Hallottam, hogy beugrottál a klubba.

Úgy láttam legjobbnak, ha csöndben maradok.

– Továbbra is Ricardónak dolgozol – folytatta. – Tudja, hogy feleségül készülsz venni az unokahúgát?

Kifutott a vér az arcomból.

– Így gondoltam – konstatálta hideg mosollyal. – Semmit sem változtál, Whitford. – Megrázta a fejét, kemény vonásai az undor kifejezésébe vegyültek. – Az apád jobbat érdemelne nálad. – Tekintete Leóra siklott, aki továbbra is az oszlopnak támaszkodva próbált talpon maradni. – Reggel találkozunk.

Mereven, egyenes háttal vonult el.

Csengett a fülem.

– Honnan tudta, hogy Ricardo unokahúgáról van szó?

Leo felvihogott.

– Onnan, hogy szétkürtölted a kocsmában, te marha!

A franc essen belé! Már nem volt mit tenni – Inezzel korábban kell megesküdnünk. Ha valakiről bizton állíthattam, hogy bele akar köpni a levesembe, hát az az ember, aki feljelentett a hadbíróságon.

Csak akkor tűnt fel, hogy valaki figyel a lépcső tetején, mikor már elbúcsúztam Leótól. Felemeltem a fejem, szám száraz volt, látásom homályos. Megbotlottam az első lépcsőfokban, alig sikerült talpon maradnom. Az alak ismerős volt.

Beletelt egy percbe, mire kivettem, ki áll ott. Fiatal nő volt, arcát nehezemre esett kifürkészni – talán borzalom ült rajta. Megfordult, határozottan elindult, köntösét szorosra húzta vékony derekán, vállán táncoltak sötét színű fürtjei. Végre felimertem.

Inez volt az.

2 Ő türelmes ember, bácsikám.

3 kislányom

MÁSODIK FEJEZET

A részeg Whit látványa a szívembe mart. Beviharzottam a szobámba, azon gondolkodtam, mit láttam, s vajon ez mit jelent. Elindultam más kijáratokat keresni a szállodában, hogy ne a főbejáratot használjam, mint mindenki más, s ekkor megpillantottam őt egy csomó katona gyűrűjében. Sosem gondoltam volna, hogy ez lehetséges, mivel mindig lesújtóan nyilatkozott a hadseregben töltött idejéről, nem beszélve arról, én hogyan érzek velük kapcsolatban. Most mégis ott állt köztük, nyugodtan mosolyogva, kissé botladozva, nyilvánvalóan jól mulatott. Majd megláttam egy magasabb rangú, kitüntetéseket viselő tiszttel, s a látványtól felfordult a gyomrom.

Nem értettem.

Whit távol akart maradni a katonaságtól, legalábbis ezt hitette el velem. Nem akarta, hogy bármi emlékeztesse a múltra, és nehezemre esett elképzelni, miért akarna csevegni velük. És miért akarna bármely angol katona vagy kapitány olyasvalakivel beszélgetni, akit dicstelenül menesztettek?

Kinyitottam az erkélyajtót. Friss levegőre volt szükségem. Telihold volt, csöndes, békés éjszaka. Ágyba kellett volna bújnom, de a szívem hevesen kalapált. Volt idő, amikor nem bízhattam Whitford Hayesben. Amikor a legrosszabbat feltételeztem róla. Ám megmutatta a rejtett oldalát, s be kellett látnom, elsőre balul ítélkeztem.

Biztonságban éreztem magam mellette.

Csakhogy ma éjszaka láttam, hogy katonákkal mulat részegen, s rettegés kúszott a mellkasomba.

Mi van, ha végig igazam volt vele kapcsolatban?

– Ébredj, Inez!

Megmozdultam a takaró alatt, pislogva nyitogattam a szemem a párnán. Mintha Whitet hallottam volna. Megfordultam, s hunyorogva meresztettem a szemem a nehéz szúnyoghálóra. Valóban Whit volt az.

– Nocsak, ki feledkezett meg az illemről? – szólaltam meg kisvártatva.

Általában egy ilyen megjegyzés mosolyt vagy akár vihogást váltott volna ki belőle, most azonban Whit homályos körvonala néma és mozdulatlan maradt.

– Mennyi az idő? – kérdeztem.

– Korán van – felelte kurtán. – Kijönnél onnan?

– Valami azt súgja, nem tetszik majd, amit hallok.

– Valószínűleg nem.

Nagyot sóhajtottam, s összerándult a gyomrom. Whit széthúzta a szúnyoghálót, halkan megköszöntem, majd kicsusszantam a takaró alól.

Hálóingem hosszú volt, és laza – zavarba jöttem és összehúztam. Whit visszafogta magát, tekintete távoli és zárkózott volt. Ugyanazt a ruhát viselte, mint előző nap. Whisky-, szegfűszeg- és füstszaga volt. Azon gondolkodtam, vajon lefeküdt-e egyáltalán, vagy a katona barátaival végigmulatták az éjszakát.

– Láttalak az előtérben.

Megrándult az állkapcsa.

– Tudom.

– Kik voltak azok az emberek?

Whit megvonta a vállát.

– Nem fontos.

Félrehajtott fejjel gondolkodtam. Nyilvánvalóan katonák voltak, s ő nyilvánvalóan ismerte őket. Meg kellett volna kérdeznem, miért iszogatott velük, amikor állítólag az esküvőnkre készült. Azóta, hogy tudtomra adta, pontosan mit is vár tőlem, alig láttam. Sok teendője volt. Úgy tűnt, lehetetlennek tartja, hogy ilyen gyorsan összehozzuk az esküvőt, kiváltképp a nagybátyám tudta nélkül.

– Aludtál?

Whit csak legyintett a kérdésre. Közelebb léptem, észrevettem véreres szemét, megfeszülő állkapcsát. Általában frissen borotvált arca borostás volt az elmúlt nap után. Ismét megszólalt a vészcsengő a fejemben. Feszültnek, idegesnek tűnt.

Biztos voltam benne, hogy lemondja az esküvőt.

Hibát követett el azzal, hogy megkért – vakmerő gondolat volt, nem lett volna szabad hangot adni neki. Mindjárt azt mondja, hogy egyetért a nagybátyámmal, el kell mennem Egyiptomból, s valaki mást kell találnom magamnak. Biztosan rengetegen házasodnak kényelmi okokból, kellett hogy legyen…

– Még ma össze kell házasodnunk.

Pislogtam rá.

– Qué? 4

Összefonta a karját.

– Muszáj ma megtartanunk. Túl sokan tehetnek keresztbe, szólhatnak a nagybátyádnak a tervünkről.

Őrülten kavarogtak a gondolataim.

– De…

– Szereztem tanút és valakit, aki összead. Az engedélyt még meg kell szereznem. – Úgy beszélt, mintha ugyan nem fuldokolnék az utolsó szalmaszálba kapaszkodva. – Találtál kijáratot a Shepheard’s-ből?

– Igen – feleltem. – Nincs ruhám. Muszáj ma megtartanunk?

– Ha sikerült engedélyt szereznem, igen. Napnyugtakor találkozzunk a függő templom előtt…

Whit sarkon fordult. Utánanyúltam, de már az ajtónál volt.

– Hogyan jutottál be a szobámba? – kérdeztem. – Nálam van a kulcs.

– Elcsentem egy pótkulcsot földszintről – vetette hátra a válla fölött. – Borzalmas itt a biztonság.

– Whit…

– Mennem kell – vágott a szavamba, és már ott sem volt. Eltűnt, mielőtt még egy szót válthattunk volna, mielőtt megkérdezhettem volna, miért viselkedett olyan furcsán, mielőtt arra kérhettem volna, nézzen rám, legalább egyszer.

Mozdulatlanul álltam, kétségbeesve, rémülten. Mintha már éreztem volna is a hajó ringatózását, ami visz hazafelé.

Feketében mentem az esküvőmre. Ha érzelgős lennék, eszembe juthatna a pillanat, amikor először pillantottam meg Whitet, ugyanezt a ruhát viseltem. De a puszta rettegés érzése késként hasított a szívembe, s csak Whit távolságtartó viselkedésére tudtam gondolni. Az egyetlen díszes ruhadarabomat, anyám mintás, mágikus sálját gyűrögettem. Gondolkodtam, hogy egyáltalán felvegyem-e, de emlékeztetőként szolgált, miért is megyek tulajdonképpen férjhez.

Nem hagyom, hogy anyám győzzön!

Éles kiáltás riasztott fel a gondolataimból. A kocsis kis híján elütött egy vidáman csaholó kóbor kutyát, aki egy csapat gyerekkel játszott egy kis piaci bódé előtt. Több hordó fűszer illata keringett körülöttem – paprika, római kömény és kurkuma vegyült a levegőbe. A szomszéd bolt a Harraz volt, ami fűszerekkel és parfümökkel foglalkozott, s ahol sok helybéli és utazó is megfordult, szemügyre véve a gazdag kínálatot. Mind illóolajoktól illatozva jöttek ki a boltból, s alig bírtam megfékezni magam, nehogy magam is kipróbáljak egy-két mintát, de nem volt ilyesmire időm. Whitet vártam a templom előtt, az utca sarkán. Az emberek ügyet sem vetettek az utca végén ácsorgó özvegyasszonyra. Álruhámban magabiztos könnyedséggel suhantam ki a Shepheard’sből, de magabiztosságom lassan elpárolgott, ahogy a percek vánszorogtak.

Whit késett. Ráadásul sokat.

A nap lassan nyugovóra tért, az ég lassan elsötétült, s hűvös levegő járta át a várost. Egyre erősödött a késői imádság hangja az estében. Általában megnyugtatóan hatott rám, most azonban csak arra emlékeztetett, hogy leendő férjem még nem érkezett meg.

Kétség bujkált bennem, hogy eljön.

Talán nem sikerült megszereznie az engedélyt, talán a nagybátyám rájött a tervünkre, és ebben a pillanatban vonja kérdőre Whitet. Fejemben megannyi lehetőség, magyarázat kergette egymást, mind hihetőnek tűnt. De egyetlen olyan magyarázat telepedett a fejembe, amit nehezemre esett megemésztenem, s ami a legnagyobb félelmemmel ért fel.

Hogy Whit csak egy újabb ember az életemben, aki egyszerűen kisétál majd belőle.

Egyik lábamról a másikra álltam, próbáltam nem a legrosszabbra gondolni, a gondolat azonban egyre erősödött, elárasztotta az elmém, s nyirkos lett a nyakam. Whit talán meggondolta magát. Életemben először azt kívántam, bárcsak lenne egy zsebórám. Úgy döntöttem, adok neki még pár percet, azután visszaindulok a szállodába. Magamban elkezdtem számolni a másodperceket. Mire ötszázhoz értem, szembenéztem az igazsággal.

Whit nem jön el.

A lábam szinte magától vitt vissza a hotel felé. Most mitévő legyek? Arra gondoltam, lezsugorítom magam anyám sáljával, hogy eltűnhessek, de embereken valószínűleg nem működik a varázslata. Átkeltem az úton, mikor hangos kiáltás ütötte meg a fülem, s rájöttem, valaki a nevemet kiabálja.

– Olivera!

Egy ismerős alak jelent meg az ösvény végén, kezét a zsebébe süllyesztve. Megkönnyebbülés áradt szét bennem, ahogy közeledett hozzám, olyan érzés volt, mint balzsam a sajgó sebre. Reszketve fellélegeztem, s szemügyre vettem a vonásait. Valahogy könnyedebbnek tűnt, mintha lekerült volna a teher. A remény szívós gyomként tört utat a szívembe.

Whit megállt előttem.

– Helló! – köszöntöttem óvatosan.

Whit elvigyorodott, s egy papírlapot húzott elő.

– Megszereztem.

– Az engedélyt? – kérdeztem. – Megkaptuk az engedélyt, hogy összeházasodjunk?

Bólintott, majd közelebb húzott magához.

– Nem gondoltam volna, hogy sikerülhet, Inez. – Egyik karjával átölelte a derekam, s én tetőtől talpig átmelegedtem. Puha lenvászon inge a halántékomat simogatta, éreztem egyenletes szívverését az arcom alatt.

– Miért reszketsz? – suttogta a hajamba.

– Azt hittem, nem jössz – suttogtam vissza.

Whit elhúzódott, hogy a szemembe nézhessen.

– Mégis miért gondoltál ilyesmit?

– Távolságtartó voltál velem – magyaráztam. – Úgy éreztem, magamra hagysz. Tegnap éjjel pedig láttalak az előtérben, és aggódtam, hogy vajon mit jelentett.

– Egy barátomtól kellett szívességet kérnem – felelte, és összerezzent. – Kicsit túlságosan beleéltem magam a szerepbe. – Ujjával felemelte az állam. – Sosem gondolnám meg magam az esküvőnkkel kapcsolatban, Inez.

– Pedig valószínűleg szörnyű ötlet – válaszoltam. – Nem?

– Igen – mondta halkan. – De ez a legjobb lehetőségünk, nem igaz?

Igaza volt, de szörnyen hangzott, mintha ez lenne az egyetlen kiutunk.

Az öltözékünkre pillantottam. Egyikünk sem viselt ünnepi ruhát. Nem vettem új ruhát az alkalomra, szalagokkal és fodrokkal, s nem aggattam magamra csillogó-villogó ékszereket. A ruhám szövetét nehéznek és tapadósnak éreztem. Gyászhoz illően öltöztem, s talán egy részem gyászolt is.

Mindig azt hittem, hogy az esküvőm napján tiszta kék lesz az ég, abban a templomban megyek férjhez, amit úgy ismertem, mint a tenyeremet, és a ceremóniát bőséges reggeli követi majd. A szüleim és a tágabb családom körébe képzeltem magam, kedvenc unokatestvérem, Elvira pedig mellettem volt.

De az unokatestvérem meghalt, apám még mindig nem került elő, anyám pedig egy tolvaj.

Közeledtünk a rómaiak által épített babiloni erődítmény kapuja fölé emelt ősi templomhoz. Whit vezetett, újabb gyűrött tengerészgyalogos inget viselt, amit khaki színű nadrágjába tűrt. A cipőjét sem cserélte le. Fűzős bakancsa a vádlijáig ért, poros és kopott volt. Az arcán látszottak a kriptában töltött idő nyomai – orcáját sebhely szelte át, karakteres állán felszínes vágás éktelenkedett. A szeme pedig továbbra is véreres volt.

Nem ez volt az első meggondolatlanság, amit életemben tettem, de a titkos esküvői szertartás határozottan minden mást felülmúlt. Próbáltam nem gondolni arra, mit szólna Tío Ricardo és Tía Lorena, ha most látnának. Dorgálásuk azonban így is visszhangzott a fülemben.

Meggondolatlan, ostoba, elhamarkodott tett.

De legalább saját kezembe vettem az életem. Saját akaratomból fakadó döntést hoztam, még ha esetleg hibát is követtem el. Ha így van, majd megoldom, ahogy mindig. Legalább abban bízhattam, hogy tudom, mit akarok.

Egyiptomban maradni – bármi módon.

– Tudod, miért hívják függőtemplomnak? – kérdezte Whit, felriasztva a gondolataimból. A csúcsíves tető alatt álló vaskapura, a faragott faajtóhoz vezető huszonkilenc lépcsőfok felé mutatott. A templomhajót egy folyosó fölé függesztették.

– Nagyon szép – feleltem, tekintetemet az arabeszk bejáratot szegélyző két harangtoronyra szegeztem. Virágokkal és szaténszalagokkal feldíszítve is gyönyörű lett volna.

Whit előrelépett, én pedig követtem, szívem minden egyes közös lépéssel egyre hevesebben vert.

Együtt baktattunk fel, majd ő kitárta a nehéz ajtót. Rám pillantott a válla fölött, sebtiben elkapta a tekintetemet. Az arca kifürkészhetetlen volt az alkonyati fényben. Bíbor fénysugár söpört végig az égen, az esti ima hangjai egyre hangosabban morajlottak a közeledő éjszakában.

– Készen állsz? – kérdezte csöndesen.

– Hogy készen állok-e? – ismételtem. – Nem. El sem hiszem, hogy ezt tesszük. Tíz perce még úgy volt, mást veszel feleségül. Öt perce azt hittem, hogy el sem jössz. Most pedig el akarsz venni engem, itt, ezen a helyen. Amint átlépünk az ajtón, az ostoba ötletünk valósággá válik. Hirtelen zavarosnak érzem az elmém. Neked is zavaros?

Whit elengedte az ajtót, az pedig becsukódott. Leszegte az állát, tekintetével a bakancsa orrát fixírozta. Amikor újra rám nézett, arcán gondosan felvett közömbösség tükröződött. Végignézett rajtam a szürkülő fényben, és úgy tűnt, döntésre jutott.

– Nem kell megtennünk, Inez. Visszamehetünk a Shepheard’s-be, és úgy tehetünk, mintha…

– Na és utána? – vágtam közbe éles hangon. – A vagyonom továbbra is Tío Ricardo kezében van. Semmim sincs, egy hely sem, ahol alhatok. Január tizedikén el kell hagynom a szállásom. És ha nem tűnt volna fel, január kilencedike van.

– Majd kitalálsz valamit – felelte Whit vigyorogva, a szeme azonban nem mosolygott. – Ahogy mindig.

– Elegem van abból, hogy mindig hat lépésre előre tervezzek. Özvegynek adom ki magam, és hazudok a nagynénémnek, hogy Egyiptomba jöhessek, két ízben is kiszököm a szállodából, aztán elhajózom az Elephantinén…

Kedves hangon szólalt meg, még mindig a templom kilincsét markolta.

– Tudom, Olivera.

– Ez az egyetlen lehetőségem – folytattam. – Egyiptomban kell maradnom. Az anyám…

Whit elengedte a kilincset, és felém lépett. Kezét a vállamra helyezte, térdét kissé megrogyasztotta, hogy egymás szemébe nézhessünk. Lehelete az ajkam csiklandozta.

– Kedvesem, tudom.

A becéző szava kedves érintésként simogatott. Feloldotta a halántékom mögött gyülekező feszültséget. Ritkán becézgetett – csak ha vigasztalhatatlan bánat gyötört, vagy halálos veszélyben voltam. Közelsége elborította az érzékeimet. Ez a fölém tornyosuló férfi a férjem lesz, ha úgy akarom. Elképzelhetetlennek, lehetetlennek tűnt. Az izgalomtól dobogott a szívem. Akartam Whitet, ugyanakkor az életemet is irányítani akartam. Ha igent mondok Whitnek, kikerülök a nagybátyám keze alól, nem szólhat bele többé a terveimbe, a jövőmbe. Akkor Egyiptomban maradhatok.

Nincs több terv. Nincs több stratégia. Ezek anyámra emlékeztettek. Én pedig nem akartam olyan lenni, mint ő – nem akartam az örökséget, ami annyi mindenkinek fájdalmat okozhat. Ám ekkor hirtelen eszembe jutott, hogy már meg is örököltem.

A cselszövéseim Elvira halálához vezettek.

Valaki más húzta meg a ravaszt, de az unokatestvérem engem követett. Mindenekfölött vezekelni akartam a tettemért. Meg akartam akadályozni, hogy anyám eladja Kleopátra kincseit. Ki akartam deríteni, mi történt az apámmal. Annyi mindenre vágytam, annyi teher nyomta a vállam, hogy félő volt, a vágyaim élve a föld alá temetnek.

Hacsak nem teszek ellene valamit.

– Beszélj! – suttogta Whit. – Mire gondolsz?

Megráztam a fejem, próbáltam a jelen pillanatra koncentrálni. A férfira, aki előttem állt. Időnként könnyedén tudtam olvasni az arcáról. Amikor összekapcsolódott a szívünk, s egy pillanatra ugyanúgy láttuk a világot. Ám legtöbbször alig értettem meg őt. Még mindig nem volt világos, ő miért akar elvenni engem.

A becézés csak egy szó volt, nem ígéret.

– Nekem megvan az okom erre – suttogtam. – Neked mi okod van rá?

Hátralépett, bólintott, mintha számított volna a kérdésre. Előző napi szavai még mindig a fülemben csengtek. Nehéznek érződtek, ahogy mély hangján, arisztokratikus akcentusával kimondta őket. Széles vállai megfeszültek, a keze remegett. Ideges volt, mikor kimondta a szavakat.

Gyere inkább hozzám!

De ez akkor volt. Most, hogy a templom előtt álltam, nem voltam biztos benne, hogy teljesen tisztában voltam a döntésem véglegességével. A házasság örökre szólt – legalábbis azt akartam, hogy örökre szóljon. Whitet tanulmányoztam, aki mozdulatlanná dermedt, láthatóan mérlegelve a válaszát.

Kezét a zsebébe dugta.

– Az én döntésem volt, hogy feleségül kérlek, nem másé – szólalt meg. – Kaotikus életemnek egyedül te adsz értelmet. Azt kérdezed, mi okom van rá, és bár még nem ismerem az összes okot, de egy fontos dologban biztos vagyok. – Reszketve mély lélegzetet vett, tekintetét az arcomra szegezte, a szemében megbúvó pőre érzelmek megdöbbentettek. – Én téged akarlak, Inez.

Ajkam elnyílt a csodálkozástól.

Hangja mély suttogássá csendesült.

– Kérlek, tégy a legboldogabb emberré a földön!

A világ ismét forgott körülöttem. Úgy tűnt, megmozdult a talpam alatt a föld, megroggyant a térdem. Whitford Hayes sokrétegű prizma volt, s én azt hittem, minden rétegét láttam már. A bosszantó nőcsábászt a szintén bosszantó kacsintásaival, a tábornokához hű katonát, a véreres szemű iszákost a zsebébe rejtett flaskával, a kalandort, aki értett a robbanószerekhez, a férfit, aki szerette Egyiptomot, és a testvért, aki imádta egyetlen húgát.

De a csupasz, sebezhető oldalát még sosem láttam.

Levegőt is alig kaptam.

– Megelégszel ennyivel? – kérdezte.

– Igen – leheltem.

Whit komor-ünnepélyesen bólintott. Izzadság gyöngyözött a homlokán, s arra gondoltam, talán még mindig ideges. Az én kedvemért megpróbált higgadtnak és megnyugtatónak tűnni, de belül talán ugyanolyan gyorsan vert a szíve, mint az enyém.

Kinyitotta az ajtót, s kinyújtotta felém a kezét. Nem haboztam, finom mosollyal megfogtam, s úgy éreztem, meg tudnék küzdeni a nagybátyámmal, az anyámmal, a nagynénémmel és bárkivel, aki az utamba áll.

Beléptünk a kapun.

4 Micsoda?

HARMADIK FEJEZET

A templom belülről még szebb volt, mint kívülről. A hatalmas templomhajó lábánál egy oltár állt, mögötte pedig lótuszalakú, faberakásos burkolat díszítette a falakat. Fapadok hosszú sorai osztották három folyosóra a teret, a keleti végén pedig alig észrevehetően három szentély bújt meg. Automatikusan arrafelé indultam, kíváncsi voltam a díszes, ében- és elefántcsont díszítésű paravánokra.

Whit megragadta a könyököm, és maga felé húzott.

– Csak a művészeti alkotásokat csodáltam – magyaráztam. – Szeretném közelebbről szemügyre venni a mintát! Talán legközelebb elhozom a vázlatfüzetemet…

Szeme sarkában mosoly bujkált.

– Talán elfelejtetted, miért vagyunk itt?

– Természetesen nem. Csak kíváncsi voltam…

– Inez!

– Whit?

– Sietnünk kell! – mondta bosszúsan. – Senkinek nem tűnhet fel, hogy eltűntünk. Ugyanis titokban házasodunk össze.

Elmosolyodtam, ő pedig visszamosolygott. Mintha csak Philain lettünk volna, s a falak ősi domborműveit vizsgálnánk, kezünkben egy bögre szörnyű kávéval, a fizikai munkától koszos tenyérrel.

– Vár a káplán – tette hozzá Whit. – És hol van… ó! – Mélyet sóhajtott. – Mindjárt felébresztem.

Elindult, én pedig somolyogva szemléltem, ahogy egy látszólag üres padhoz lép. Nem, nem volt üres: egy pár csizma lógott ki a szélén.

Whit előrehajolt, és meglökte az alakot a térdével.

– Leo! – szólt rá. – Ébresztő!

Mellé léptem, és lepillantottam az alvó férfira. Sötét, hullámos haja a homlokába hullott, fiatalos külsőt kölcsönözve neki. Néhány évvel fiatalabbnak gondoltam Whitnél, bár a szája még alvás közben is keményen, gunyorosan húzódott. Ragyogó, vörös kabátot viselt – hirtelen rádöbbentem, hogy már láttam korábban. Az egyik katona volt a múlt éjszakáról, aki Whittel beszélgetett.

– Leo! – szólt rá Whit ismét, ezúttal hangosabban.

A megszólított dallamos horkantást hallatott.

– Jellemző. Mindenféle veszélyes helyzetben számíthatok rá, de ha valami hétköznapi dologról van szó, képtelen összeszedni magát. Vagy legalább ébren maradni – tette hozzá undorral. – Na jó. Hagyjuk itt!

– Ki is ő?

– A tanúnk.

– Ó! Nem kellene ébren lennie a szertartáshoz?

– Azt hiszem, az a fontos, hogy itt van. Gyere, minél hamarabb visszaérünk a szállodába, annál jobb!

Bólintottam.

– Mutasd az utat!

Whit továbbra is fogta a karomat, mintha attól félne, eltűnök a szeme elől. Odakiáltott egy férfinak, aki az oltárnál várakozott. Fiatal volt, haja kócos-barnán meredezett, és barátságos mosoly terült szét az arcán. Kedves szeme volt, s kezében egy régi, bőrkötésű Bibliát tartott, amely a vége felé volt kinyitva. A Szentírás helyett azonban engem figyelt. Hosszú, fakó palástja a kőpadlót súrolta.

– Jó estét, kisasszony! – köszöntött, amikor odaértünk. – Mielőtt elkezdenénk, azt hiszem, meg kell kérdeznem, bajban van-e. – Hangja alig hallható suttogás volt. A hatalmas fapadokat szegélyző nagy ablakok lágy fénye különböző alakzatokat rajzolt az arcunkra, ezüstös ragyogásba vonva minket. Az oltáron gyertyák égtek, vékony füstcsíkok emelkedtek hívogató körökben.

Megráztam a fejem.

– Semmi baj. Miért?

A káplán Whit felé mosolygott.

– Nos… ez meglehetősen szokatlan. Egyrészt, hol van a családja? A kísérői? A szobalánya? – Hunyorgott. – Gyászol talán? És a menyasszonynak nem kellene virágcsokor a kezébe?

Azt akartam válaszolni, hogy mindez nem számít – sem a hiányzó család, sem a fekete ruhám. De az utolsó kérdéstől elakadt a lélegzetem, nem voltam felkészülve a szomorúság hullámára, ami elborított.

– Nagyon szerettem volna virágokat – suttogtam.

Whit rám pillantott, homloka ráncokba szaladt.

Ezután a káplán ismét megszólalt, elterelve a figyelmemet.

– A vőlegény fegyvert hozott az esküvőjére.

A leendő férjem felfegyverkezett? Megfordultam.

– Whitford Hayes, nem fogsz fegyverrel az oldaladon feleségül venni.

Nevetett, s kivette a revolvert a tokjából. Az ismerős monogram megcsillant a lágy fényben. Feltartotta, mintha megadná magát, s az egyik padra helyezte.

– Égbekiáltó mulasztás – mondta Whit, modora annyira ismerős volt, hogy nem tudtam nem mosolyogni. – Még mindig várja a válaszod a kérdésére.

– Melyik kérdésre? Ó, igen, persze! – Megnyaltam az ajkam. – Ez mind az én döntésem.

A káplán bólintott.

– Akkor elkezdhetjük. Gondolkodott a fogadalmán?

Pislogtam. Nem gondolkodtam sokat az esküvőn azon kívül, hogy titokban megérkezzünk a templomba. Nehéz volt elkerülni Tío Ricardo figyelő tekintetét. Csak úgy tudtam kiszökni a Shepheard’sből, hogy úgy tettem, mintha rémes fejfájás gyötörne.

– Igen – mondta Whit.

– A fogadalmon? – kérdeztem vissza. A templom másodpercről másodpercre melegebbé vált.

– Nos, nem fogom megírni önöknek – felelte a káplán nevetve. Keresztet vetett, s hosszas beszédbe kezdett a házasság felelősségéről. Egy szavát sem hallottam, figyelmemet csak a fogadalom kötötte le. Aggódás futott végig a bőrömön. Az esküvőm napja – nem lesz több ilyen az életemben. Nem erre számítottam, nem így képzeltem. Ha mást nem is, azt akartam, hogy a Whitnek tett esküm tökéletes legyen. Egy nap talán elfelejtjük, milyen volt a templom, a ruhánk, sőt, még a pap is.

De emlékezni akartam arra, amit mondok.

Valahogy tudtam, hogy ezek a szavak velem maradnak életem hátralévő részében.

A kezem tördelve járkálni kezdtem, fel-alá az oltár előtt, a pap és Whit körül bóklásztam, majd le az egyik folyosó egyikén. Tompán hallottam, ahogy a káplán szavai hosszú szünetbe fulladnak, majd megkérdezi Whittől, hogy folytassa-e.

– Most gondolkozik, de kérem, folytassa, amíg el nem érkezünk a fogadalmakhoz – felelte Whit bujkáló mosollyal. – Vissza fog jönni!

– Öhm… rendben. – A káplán megköszörülte a torkát, és halk mormogással folytatta.

Hangosan beszéltem, néha suttogva, néha motyogva, miközben minden szó kínszenvedés volt.

A káplán megpróbálta követni a mormogásomat, de végül feladta. Leült az egyik padba, és csendben olvasta a Bibliáját, miközben átdolgoztam magamban a fogadalmam. Leo továbbra is horkolt, a hangja visszhangzott a kőfalakon. Whit figyelte, ahogy fel-alá mászkálok a folyosón, arcán visszafogott mosollyal, s mikor ismét mellé álltam, már tudtam, mit fogok mondani.

– Befejezte? – kérdezte a káplán, és feltápászkodott. Visszaállt korábbi helyére az oltár elé, a Biblia nyitva volt a kezében.

Whit felé fordultam, és kezemet az övébe helyeztem. Felszegtem az állam, tekintetemmel eltökélten álltam az övét.

– Készen állok.

Leo hangos horkantással ébredt fel, és felült. Ahonnan én álltam, csak a fejét és a vállát láttam. Whit félig megfordult.

– Kedves tőled, hogy csatlakozol hozzánk, idióta.

Leo pislogott, körülnézett a templomban, álmos tekintetét rám szegezte.

– Lemaradtam a dologról?

– Nem teljesen – felelte Whit szárazon.

– Elmondhatják a fogadalmukat – szólt bátorítóan a káplán. Leo felállt, kissé megingott, és mögénk lépett. Kíváncsivá tett. Ez az ember ismerte Whit korábbi életét, és ezernyi kérdés égette a torkom. Legszívesebben mindegyiket feltettem volna neki, minden részletet feltártam volna arról a Whitről, akit sosem ismertem. A katonáról, az elidegenedett fiúról.

Az odaadó testvérről és hűséges barátról.

– Ne töprengj azon, amit kérdezni szeretnél tőle! – szólt rám Whit. – Lesz rá időd bőven a szertartás után.

– Honnan a csudából tudtad, mire gondolok?

– Ismerlek. – Felvonta a szemöldökét. – A fogadalmad?

– Igen, persze! – Megköszörültem a torkom. – Whitford Hayes, fogadom, hogy tisztellek és védelmezlek, de csak akkor engedelmeskedem neked, ha ez észszerű. Inkább ne is várj tőlem engedelmességet! Ellenkezik a természetemmel, és őszintén szeretnék belépni ebbe a házasságba. – Ajka megrándult. Magabiztosan folytattam. – Hűséges leszek hozzád, és tisztelni foglak, hacsak nem teszel valami méltatlan dolgot, mert akkor Isten irgalmazzon neked! – Azt hittem, Whit nevetni fog, de csöndben maradt. – Betegségben és egészségben a tied leszek életem végéig.

Whit megnedvesítette az ajkát, arca sápadt volt a gyertyafényben.

– Inez, fogadom, hogy tisztellek és védelmezlek, és a kezedbe helyezem az életem. Betegségben és egészségben melletted leszek. – Óvatosan rám mosolygott. – És ígérem, soha nem várok tőled engedelmességet.

– Van valamelyiküknek gyűrűje?

Zavarodottan néztem a káplánra.

– Gyűrűnk?

– Ez a szokás – magyarázta segítőkészen a káplán, mintha nem tudnám. De úgy érkeztem a templomba, hogy nem tudtam, Whit megjelenik-e egyáltalán. A gyűrűkérdés meg sem fordult a fejemben.

– Nincs – felelte Whit.

– Nincs? Nos, pedig ez adna némi pompát és ünnepélyességet a helyzetnek. – Whit a szemét forgatta, mire a káplán sietve hozzátette: – Férjnek és feleségnek nyilvánítom önöket. – Elvigyorodott. – Megcsókolhatja a menyasszonyt.

Összerezzentem – valahogy elfelejtettem, mi történik a szertartás végén. Amikor utoljára megcsókoltuk egymást, azt hittük, hamarosan meghalunk egy elhagyatott sírban. Whit lehajolt, és ajkát az enyémhez érintette. Megpróbáltam az emlékezetembe vésni a pillanatot, megragadni ajkának melegét, kék szemének szinte gyengéd tekintetét. Ám Whit egy másodperc után elhúzódott, majd megköszönte a káplánnak a szolgálatot, míg én kábultan a tettünk súlyától.

– Sok boldogságot! – lépett hozzám Whit barátja. – Leo vagyok.

– Hallottam – feleltem, s végigmértem. Magas volt, és vékony, kócos fekete haja volt, s élénk, sötét szeme ragyogott szigorú, vastag szemöldöke alatt. Tekintete olyan benyomást keltett, mint egy mogorva hollóé, amely türelmetlenül várja, hogy szárnyra kaphasson. – Köszönöm a jókívánságokat.

– Bolíviában van a családja – jegyezte meg.

– Igen – mondtam meglepetten. – Honnan tudja… – Elakadtam, eszembe jutott, hol láttam őt először. És kivel. – Whit árulta el.

Leo bólintott.

– A szüleim Santa Cruzból származnak.

Kifogástalan angol kiejtéssel beszélt, és értük is harcolt. Kinyitottam a szám, hogy rákérdezzek, de közbevágott.

– Hosszú történet, és ami rosszabb, unalmas is. – Kíváncsian nézett rám, s fészkelődni kezdtem vizslató tekintete tüzében. – Nem olyan, mint vártam.

– Mit várt?

Leo elmosolyodott.

– Egy szerény angol hölgyet képzeltem, akinek rengeteg pénze van. Drágakövekkel és csillogó gyöngyökkel borítva. Pasztellszínű ruhában.

– Ó! – mondtam. – Milyen különös!

– Nem igazán – felelte, kissé összevont szemöldökkel. – Csak leírtam a korábbi jegyesét. – Arckifejezése felderült. – Ne értsen félre, örülök, hogy önt vette el helyette! Csak sosem gondoltam volna, hogy tényleg szakít velük.

– Kikkel?

– A szüleivel – magyarázta Leo. Aztán megragadta a kezemet és megcsókolta, majd félrehúzta Whitet. Suttogva beszélgettek, Leo vadul gesztikulált. Whit keresztbe font karral állt, a csizmáját fixírozta. Bármit is mondott neki a barátja, a legkevésbé sem tetszett neki. Majd’ megőrültem a kíváncsiságtól, de uralkodtam magamon, hogy ne avatkozzak közbe. Leo utolsó szavai visszhangoztak a fejemben.

Tudtam, hogy Whit nem akarta elvenni a nőt, akit a szülei választottak neki, és a lelkem mélyén éreztem, hogy a szülők nem fognak örülni az esküvőnk hírének. De nem fogtam fel, hogy Whit kizárja a szüleit az életéből. Úgy neveltek, hogy értékeljem a családi kötelékeket, amelyeket a hűség vezérel, de az Egyiptomban töltött idő alatt megtanultam, hogy az emberi szív ingatag. Nem bízhattam anyámban, és nem számíthattam rá, annak ellenére, hogy az anyám volt.

Leo indulni készült. A káplán az egyik padnál várta. Leo visszakiáltott a válla fölött:

– Tartozol nekem, Somerset!

Whit bólintott, és figyelte, ahogy távozik, arca gondosan ráncba szedve kifejezéstelen maradt. Aztán rám pillantott, s a szeme körüli vonalak meglágyultak. Felém sétált, kinyújtotta a kezét. Megfogtam, éreztem az ismerős bőrkeményedéseket, érdes tenyerét. Leo és a káplán után indultunk, a nyugtalanságtól elakadt a lélegzetem. Még mindig olyan sok mindent nem tudtam, nem értettem Whittel kapcsolatban. Reméltem, hogy nem most követem el életem legnagyobb hibáját. Ekkor Whit a fülem mögé simította egyik göndör hajtincsemet, és a feszültség elpárolgott belőlem. Eszembe jutott minden, amit szerettem benne. Megnevettetett és hűséges volt. Be fogja tartani az ígéretét. Biztos voltam benne. Helyesen döntöttem.

Immáron házasok voltunk.

Házasok.

NEGYEDIK FEJEZET

Emberek sokasága töltötte meg a Shepheard’s teraszát, a hűvös szabad levegőn vacsoráztak, beszélgetésfoszlányok ütötték meg a fülünket a szálloda lépcsőjének alján. Az éj leszállt Kairóra, a csillagok úgy ragyogtak, mint azok, amelyeket a Philain talált sírok mennyezetére festve láttam. A levegő csípőssé hűlt az esküvőnk alatt. Borzongás futott végig rajtam, ahogy a szellő végigsöpört az utcán a Nílus felől. Tökéletes téli este Egyiptomban, a hőmérséklet éppen elég hűvös nehéz, fekete ruhámhoz. Whit tekintete végigfutott a jómódú, már kissé ittas utazók sokaságán, ajkai elvékonyodtak.

– Mi a baj? – kérdeztem.

– Valahogy be kell lopóznunk anélkül, hogy összefutnánk Ricardóval. Nem fogja értékelni, ha együtt lát minket, és rájön, hogy már órák óta távol vagyunk.

– Neki most ágyban kell pihennie.

Whit mosolygós pillantást vetett rám.

– Jobban hasonlítasz a nagybátyádra, mint gondolnád.

Csípőre tettem a kezem.

– Hogyhogy?

– Téged megállítana egy sérülés?

– Az a sérüléstől függ. Elvégre őt meglőtték. – Lebiggyesztettem az ajkam. – Valószínűleg nem – ismertem be.

– Családi vonás – felelte nevetve. – Azt mondta, megpróbál lejönni vacsorázni. Bármibe lefogadom, hogy épp ott áll a recepciónál, imbolyogva, és próbál beszélgetni. A kötéseivel együtt.

Whit és én egymás mellett sétáltunk be az előcsarnokba a főbejáraton át, kihasználva a tömeget. Alig két lépés után megpillantottam a nagybátyámat. Ott állt, az úriemberre meredt, egyik kezével hadonászott, szemmel láthatóan bosszús volt. Borzalmas fájdalmai lehettek, mégis tekintélyt parancsolónak tűnt. Erősen oldalba böktem Whitet, és hangosan megköszörültem a torkom.

Felmordult.

– Egy suttogás is elég lett volna.

– Nézd!

– Előbb láttam, mint te. Csak nem csaptam akkora hűhót.

– Feldúltnak tűnik.

– Nos, a vére éppen a török szőnyegre csöpög.

Elakadt a lélegzetem. Valóban, a vér átitatta nagybátyám pamutingét, a borzalmas vörös folt egyre nőtt. Ágyban kellene lennie, és valakinek hoznia kellene neki egy tál levest, vagy legalább kicserélni a véres kötését. De nem, a hangja visszhangzott, és látszólag nem volt tudatában, hogy felszakította a sebét. Nagybátyám imádott vitatkozni. Ösztönösen tettem egy lépést előre, de Whit az egyik hatalmas gránitoszlop mögé rántott, amely a híres karnaki oszlopok mintájára készült.

– Most nincs túl jó hangulatban – kiabálta Whit suttogva. – És kifejezetten kérte, hogy maradj a szobádban, és pakold össze a vackaidat.

– Whit! – méltatlankodtam.

– Holmidat – javította ki magát Whit, ajka megrándult. – Olyan sok holmid van.

Közelebb húzott magához, ott álltam, magas alakjához simulva. Tiltakozva felkiáltottam. Lenézett rám, markáns szája szélén gúnyos mosollyal.

– Nem foglak megrontani az oszlop mellett, Olivera. Csak nem akarom, hogy meglássanak.

Az arcom lángba borult.

– Nem is gondoltam rá.

Kacsintott.

– Persze hogy nem, kis ártatlanom.

– Ez aligha a megfelelő pillanat a piszkálódásra.

Megfogta a kezem.

– Próbáljuk meg!

– Ha Tío Ricardo meglát minket, jelenetet rendez! – figyelmeztettem. – A hallásod hosszú távon károsodhat.

A tömeget kémlelte. Nagybátyám pontosan középen állt, mintha ösztönösen olyan helyet keresett volna, ahonnan könnyedén elérheti a főlépcsőt. De legalább a bejárat felé fordult, háttal a tervezett útvonalunknak.

– Tedd, amit én, és ne csinálj semmi ostobaságot! Nincs botladozás vagy ájuldozás!

– Soha életemben nem ájultam el – mondtam a lehető legfensőségesebb hangomon.

Körbevezetett az oszlop körül, és lassan átsétáltunk a tömegen. Whit figyelmesen szemmel tartotta a nagybátyámat, én pedig a férjemet figyeltem óvatosan.

A férjemet.

Esküszöm, sosem fogok hozzászokni.

Whit hirtelen megállt, s jelzett, hogy maradjak mögötte. Négy egyiptomi üzletember mellett álltunk, magas fezük eltakarta Whit robusztus testalkatát. Szivarjaikkal pöfékelve a gyapotárakról értekeztek. A réseken át elkaptam nagybátyám lázas tekintetét, ahogy átsöpört a termen. Olyan szörnyen nézett ki beesett arcával és vörös szemével, hogy magam akartam felkísérni a lépcsőn. De aztán eszembe jutott, hogy azt követelte, minél hamarabb hagyjam el az országot.

Az együttérzés íze megsavanyodott a számban.

Whit megszorította a kezem, és továbbindultunk, le-lebukva a teremben, mintha egy hatalmas sakkjátszma bábui lettünk volna. Egy lépés előre itt, két lépés oldalra ott. Egy pillanatra elbújtunk egy hatalmas cserepes növény mögött, melynek levelei legyezőként terültek szét előttünk, majd végre elértük a lépcső alját. Whit az étterembe vezető folyosót kémlelte.

– Mindjárt jövök – mondta, majd elfutott a folyosón.

Utánabámultam, s egy boltíves ablakot takaró függöny mögé húzódtam. Kipillantottam a vastag, hímzett anyag mögül, s éppen elkaptam, amint nagybátyám leereszkedik az egyik beugró bőrülésére. Előrehajolt, felvett egy otthagyott újságot, s szórakozottan lapozgatni kezdte.

Zihálva összerántottam a függönyt magam körül. Hová tűnt Whit? Tényleg pont most kell elintéznie valamit? Nem várhatott volna…

– Látom a csizmád orrát – szólalt meg egy kaján hang. Whit elhúzta a függönyt. Bal kezében egy üveget tartott, ami a zöld legsötétebb árnyalatában játszott – Elvira szemére emlékeztetett, amikor dühös volt. Ahogy közelebbről megnéztem, rájöttem, hogy tévedtem. Egy üveg drága Veuve Clicquot pezsgőt tartott a kezében, 1841-ből. Vigyorogva szaladtunk fel az emeletre, de csak arra tudtam gondolni, hogy a férjem mellett sétálok.

Most már egymáshoz tartoztunk.

Lopva pillantottam felé – biztos voltam benne, hogy az egész estét csak képzeltem. A vörös és a barna közti teljes színskálát kimerítő haját, vállának erőteljes vonalát és kék szemét, ami hol komoly volt, hol pajkos, hol pedig véreres. Whit vetett rám egy oldalpillantást.

– Jó csapat vagyunk, Olivera.

– Alig hiszem el – motyogtam, ahogy elértük a harmadik emeletet. – És mégis itt vagyunk.

Whit megfogta a kezem. Megborzongtam, ahogy meleg tenyere az enyémhez ért.

– Máris megbántad?

– Majd kérdezd meg holnap!

Mikor megérkeztünk a szobámhoz, bután bámultam rá – most döbbentem csak rá, mi jön az esküvő után. Whit az ajtófélfának dőlt, s tetőtől talpig végigmért. Még soha nem nézett meg ilyen alaposan, a tekintete tüzében meztelennek éreztem magam. Még mindig fogtuk egymás kezét, de egyikünk sem nyúlt a kilincs után.

– Az esküvővel siettünk – szólt halkan. – Ma este nem kell sietnünk.

Az arcom elvörösödött, s egyik lábamról a másikra álltam, töprengtem. Gyakorlati szempontokat vettem figyelembe. Amit tettünk, már nem lehet visszacsinálni. Nagybátyám kiszagolná a tervünk gyenge pontját.

– Amikor elmondjuk a nagybátyámnak, mit tettünk – mondtam lassan –, első dolga lesz, hogy érvénytelenítésért folyamodjon.

Whit arckifejezése elsötétült.

– A fenébe is, azt már nem!

– A második – folytattam –, hogy orvost hozat, aki ellenőrzi, érintetlen vagyok-e még.

– Ez kissé szélsőségesnek hangzik.

– Megteszi, hogy leleplezze a csalást. – Megköszörültem a torkom. – Úgy értem, hogy csak tettetjük, hogy megtettük, de valójában nem. – Forróság öntötte el az arcomat. – Mármint, hogy elháltuk-e a nászt.

Soha életemben nem voltam még ilyen zavarban. Ugrathatott volna, de az arckifejezése türelmes és gyengéd maradt, kék szeme lágyan fürkészte az arcom. Lassan eltűnt a zavarom, és helyette a csontjaimig hatolt az érzés, hogy minden így van jól. Ha a ma éjszakát Whittel töltöm, az az én döntésem. Elengedte a kezem, s az egyik hajtincsemet a fülem mögé tűrte, ujjaival végigsimított az arcomon.

– Mindig is szerettem a hajad.

– Tényleg? – kérdeztem, s felvontam a szemöldököm. – Pedig olyan sok van belőle, és mindig összegubancolódik, folyton kicsúszik a hajtűkből…

Türelmesen várt, amíg befejeztem a zagyválást. Dios 5, annyira ideges voltam! Ha teáskanna lettem volna, hangosan fütyülnék. Ha pezsgősüveg, a dugó már rég kipattant volna belőlem. Már nem voltam ura a szavaimnak, s a hangom lassan elhalkult. Tehetetlenül megvontam a vállam – Whit valahogy megérezte, mit akarok hallani.

– Fütyülök a nagybátyádra – mondta. – Ez csak rólad és rólam szól, senki másról. Nem akarlak siettetni, ha még nem állsz készen.

– Na és te? Te készen állsz?

Lassan elmosolyodott, gyengéden szabadkozva.

– Philai óta, Inez.

Melegség áradt szét a hasam tájékán, ahogy tucatnyi Whittel kapcsolatos emlék rémlett fel előttem. A pillanat, amikor megtaláltuk Kleopátra végső nyughelyét, és úgy nevettünk, hogy könnyek csorogtak végig az arcunkon. Amikor a Nílusba ugrott, hogy megmentsen, s levegőt adott nekem, amikor az utolsó lélegzetem is kifogyott belőlem. Még mindig emlékszem az arcára a folyó zavaros homályán keresztül. Buborékok lebegtek körülöttünk, mielőtt száját az enyémhez nyomta. S még mindig hallom halk válaszát, miután egy bátor pillanatomban elmondtam neki, mit érzek. Halk szavai emlékére kellemes borzongás futott végig a gerincemen.

Én is így érzek.

A maszk, amit a világ előtt viselt, lehullott, s helyette a puszta sebezhetőség tárult fel. Olyan volt ez, mint a folyó fenyegető sodrása: elszorította a lélegzetemet.

Ugyanez a kifejezés ült most az arcán, s ez bátorságot adott nekem. Lassan, fokozatosan szerettem bele Whitbe, a folyó mélyén, egy eltűnt sírboltban, egy rögtönzött sátorban, egy hajón.

Mikor a karjában tartott a sír sötétjében, már visszavonhatatlanul szerelmes voltam belé.

– Készen állok – suttogtam. – Már régóta készen állok. Ezt akarom. Hogy együtt legyünk.

Mosoly jelent meg a szája sarkában. Közelebb lépett, lehajtotta a fejét, és megcsókolt. Ajka puhán simult az enyémhez, lassan, de határozottan mozgott. Becsúsztatta a kezét a csuklómon lógó táskámba, és a számon éreztem, hogy elmosolyodik. Tompán hallottam, ahogy a kulcs fordul a zárban. Whit szelíden a szobába tuszkolt, majd berúgta mögöttünk az ajtót. Alig hallottam a hangot. Az egyetlen, amit érzékeltem, Whit szája volt az enyémen, édesen és erőteljesen. Aztán szorosan magához húzott, bal kezével a fejemet tartotta, jobb karját a derekam köré fonta, az üveg az oldalamhoz préselődött.

Homlokát az enyémhez nyomta, és egy szívdobbanásnyi ideig egy levegőt lélegeztünk. A pillanat elnyúlt. Elhúzódott, és elővette a csizmájába rejtett kést. Egyetlen erőteljes csuklómozdulattal célba vette és tisztán levágta a parafa dugót. A pezsgő habozva futott ki, mi pedig jót nevettünk. Whit a szájához emelte az üveget és ivott belőle, én pedig figyeltem napbarnított nyakának hosszú vonalát.

Szó nélkül nyújtotta felém a pezsgőt.

Nagyot kortyoltam, az íze fanyar és száraz volt. A gyöngyöző folyadék a testem minden zugát kitöltötte. Bizseregtem, fényűzőnek éreztem magam, és türelmetlenül, kíváncsian vártam, mit hoz még az éjszaka. Whit a zöld kanapéhoz vezetett és kicsit elfordított, így amikor leültünk, a karjában tartott, s mindkét lábam az ölében nyújtózott. Ismét kortyoltam a pezsgőből, és felé nyújtottam az üveget. Megrázta a fejét, és óvatosan a földre helyezte az italt.

– Először beszélgetünk – jelentette ki. – Valahogyan te túl sokat tudsz rólam, miközben én még a második neved sem tudom.

– Azért van, mert én kérdezek.

– Túl sokat.

Elmosolyodtam.

– Én sem tudom a második neved.

– Te válaszolsz először.

– Emilia. Családi név. – Megböktem a vállát. – Te jössz!

– Lord Whitford Simon Hayes.

– Soha nem foglak Lord Somersetnek szólítani.

Whit megborzongott.

– Ha mégis így teszel, engem nem látsz többet.

Elképzeltem Whitet katonaként, amint szembeszáll a lehetetlennel, hogy megmentsen egy barátot a közvetlen parancs ellenére. Még Ricardóval szemben is veleszületett lojalitást tanúsított, néha már frusztráló volt, de csak olyankor, amikor nem válaszolt a kérdéseimre. Előrehajoltam, és gyengéden megharaptam a fülét.

– Sosem hagynál el engem.

A játékosság nyomtalanul eltűnt az arcáról, akár egy gyertya, amit elfújtak, és csak egy füstcsík maradt utána.

– Elég jól ismersz ahhoz, hogy végletekben beszélj?

– Tiltakozzon, amennyit csak akar, és amilyen hangosan a torkán kifér, Mr. Hayes, de előlem nem rejtheti el a becsületességét.

– Sok becstelen dolgot tettem, Inez – mondta halkan.

– Mondták már neked, milyen szigorú vagy magaddal szemben?

– Mondták már neked, hogy veszélyes a legjobbat feltételezni az emberekről? – vágott vissza.

– Nos, szerintem a cinizmusod mély érzésű embert rejt. És hűséges vagy. És kedves – tettem hozzá, mert nem tudtam megállni.

Whit felnevetett.

– Nem vagyok kedves, Inez.

– Tudsz az lenni – makacskodtam. – Igenis kedves vagy.

Whit tettetett rosszallással ráncolta a homlokát, és megcsípte a lábamat, én pedig megpróbáltam elhúzódni, de szorosan tartott, egyik karja a derekam körül, a másik a lábamon. A ruhám összegyűrődött a bokám körül. Álmomban sem gondoltam rá, hogy egyszer ilyen helyzetben leszek. Visszatértünk a társalgás megszokott ritmusába, bécsi keringő volt ez, tucatnyi apró forgással. A lélegzetem is elakadt, de furcsán magabiztos voltam. Whit könnyűvé tette ezt, önmagam voltam mellette.

– Csak egyetlen emberhez voltam igazán kedves egész életemben. – Közelebb húzott magához.

– Csak egyhez? – Lassan megráztam a fejem. – Ezzel vitatkoznom kell.

Whit halványan elmosolyodott.

– Elismerem, hogy hozzád talán egyszer-kétszer kedves voltam.

Többször, mint egyszer-kétszer.

– Micsoda engedmény! – Szünetet tartottam. – Kiről beszéltél?

Válaszképpen magához húzott, és az ajkát az enyémre simította. Az illata betöltötte a szobát – friss, szabad levegő és fanyar narancs szaga keveredett benne.

– Befejeztük a beszélgetést? – kérdeztem lélegzet-visszafojtva.

Elhúzódott és a szemembe nézett.

– Meg akarlak ismerni. Mesélj a családodról!

Így hát meséltem. Beszéltem a hosszú évekről, amikor a szüleimet vártam haza Egyiptomból, nagynénémről és a vaskalapos módszereiről, unokanővéremről, Amarantáról, aki valódi úri kisasszony volt, és végül Elviráról. Ő volt a kedvencem. A társam. Mindig ott volt a sarkamban. Mindig meglátta bennem a legjobbat, s azt hittem, szomszédokként élünk majd és kiscicákat nevelünk, akik komisz macskákká cseperednek.

Sosem felejtem el a pillanatot, amikor elvesztettem őt. Az egyik pillanatban még lélegzett, a másik pillanatban az arca darabokra robbant. A felismerhetetlenségig szétroncsolódott. Hibát követett el, amikor a nyomomba eredt, amikor megszökött Egyiptomba, ahogy én tettem. Én válaszokért jöttem ide, Elvira viszont miattam. Mint mindig. És most hiába pillantok hátra, már nincs a sarkamban.

Whit letörölte a könnyeimet az arcomról. Nem is vettem észre, hogy sírok. Kevesebb mint egy hete vesztettem el, de máris egy örökkévalóságnak tűnt. Gyűlöltem a gondolatot, hogy még több időt kell majd nélküle töltenem. A napok hónapokba nyúlnak, azok pedig évekbe. Az évekből évtizedek lesznek. És az idő kegyetlen – az emlékeim elhalványodnak majd, egy idő után elfelejtem a részleteket, amelyek Elvirát Elvirává tették.

– Ha elveszteném Arabellát, vigasztalhatatlan lennék – suttogta Whit.

– Arabellát?

– Róla beszéltem.

– A húgod – idéztem fel. A lány, aki kis híján felnőtt már, szeret vízfestékkel festeni, és javíthatatlanul kíváncsi. Whit leírása alapján jóban lennénk. Úgy képzeltem, olyan színű haja van, mint Whitnek, s hasonló világoskék szeme.

– A húgom – visszhangozta. – A családunk legjobb, legkedvesebb tagja. Mint egy kis kolibri, röpdös fel-alá a házban, megnevetteti a személyzetet, elbűvöli az állatokat, Grimm-mesekönyvekbe illő akvarellképeket készít. Nem érdemeljük meg őt. – Whit tekintete elkomorult. – Nincs, amit meg ne tennék érte.

– Kedves és hűséges – dünnyögtem.

Whit a szemét forgatta.

– Ha valamit a fejedbe veszel, abból nem engedsz, igaz?

Nem értettem, miért próbálja folyton elhárítani azokat a tulajdonságait, amiket csodáltam benne.

– Milyen különös, én is éppen ezt akartam mondani rólad.

– Nem vagyok hős – morogta leszegett fejjel. – Csak beszélgess el a szüleimmel, meglátod, ugyanezt mondják.

– Úgy tűnik, kemény kézzel fogták a gyerekeiket.

Bólintott.

– A bátyám és én el tudjuk viselni, de a húgom nem.

– Ezért megvédted. – Kezemet a tarkójára csúsztattam, és a hajával játszottam. Fejét a karosszék támlájára hajtotta, szemhéja lassan lecsukódott.

– Nem sokat beszélsz a bátyádról – szólaltam meg.

– Porter – kezdte – rettentő gyakorlatias, kiszámítható és unalmas.

– Te is gyakorlatias vagy – jegyeztem meg.

Undorodó arcot vágott.

– Ilyen badarságot még csak hallani sem akarok.

– Nem ismerek olyat, aki jobban felkészült volna az eljövendő időkre.

Kinyitotta a szemét.

– Porter sokkal rosszabb. Mindent előre bepakol – egy utazóládányi ruha, gyógyszer, cipő, fegyver, térképek, játékok a kutyájának…

– De a bátyád, és az életed adnád érte.

– Milyen drámai – forgatta a szemét Whit. – De igazad van, az életem adnám.

Azok névsora, akikért az életét is feláldozta volna, meglehetősen szűkre szabott volt. Mosolyait és csókjait bőkezűen osztogatta, a szívét azonban gondosan őrizte. Ha valaki túlságosan közel merészkedett hozzá, kíméletlenül visszaverte. Mégis, létezett két olyan ember a világon, akiket feltétel nélkül beengedett a szívébe.

Reménykedtem, hogy egyszer én is ilyen lehetek majd.

– Min töprengsz? – kérdezte.

– Csókolj meg, Whit!

Magához húzott, ajkát a számhoz érintette, egyre erősebben csókolt, majd felnyögött. Ujjaim a tarkójára fonódtak, miközben szétnyitotta ajkaimat, és finoman szívogatni kezdte a nyelvemet.

Soha nem csókoltak még ilyen alaposan. Akár egy év is eltelhetett volna, észre sem veszem. Egyetlen lassú mozdulattal lehúzta a sálat a nyakamról, a finom anyag puhán siklott végig a bőrömön.

– Miért őrzöd még mindig ezt? – kérdezte.

– Erős mágia rejlik benne – válaszoltam. – Még hasznos lehet.

Whit összehúzta a szemét, én pedig fészkelődni kezdtem az ölében.

– A varázslat miatt tartottad meg?

Visszavettem a sálat, ujjaimmal gyengéden végigsimítottam az élénk mintázaton. – Az anyámé volt.

– Tudom – felelte szelíd hangon.

– Képtelen vagyok megválni tőle – suttogtam. – Pedig talán azt kellene, nem igaz?

– Amint készen állsz elengedni, meg fogod tenni – mondta. – És ha az a nap soha nem jön el, és megtartod, abban sincs semmi szégyellnivaló.

Gondosan összehajtottam a kelmét, éreztem, ahogy minden szálát átjárja a mágia. Nem először tűnődtem el az eredeti varázsigén és a varázslón, aki egykor ezt a különös holmit viselte. Vajon sejtette-e, hogy a varázslat egy része megtelepszik majd valami ilyen hétköznapi tárgyon? Vajon…

– Inez – suttogta Whit. – Ne gondolkodj most a sál mágiáján!

Szégyenlősen elmosolyodtam.

– Térj vissza hozzám! – Tenyerét a derekam alsó részére simította, míg másik keze a ruhám elejéhez vándorolt. Lassan elkezdte kigombolni a ruhát.

Előbukkant az alsóingem, gallérját selyemszalag fogta össze. Whit meghúzta, s a csomó kioldódott, felfedve a keblemet. Még sosem tettem ilyesmit, s ártatlan félelem szorongatta a torkom. Felém hajolt és újra megcsókolt. Tudtam, mire számíthatok – kiokosítottam magam az apám könyvtárában szanaszét heverő tudományos olvasmányok segítségével, de senki és semmi sem készíthetett fel arra, milyen érzés lesz ez a pillanat.

Mintha túl gyorsan siklana a hintóm lefelé a dombon.

Vagy amikor vadul körbe-körbe forgok, széttárt karokkal, nehogy elessek.

Amikor olyan magasra szökik a lázam, hogy szinte önkívületi állapotba kerülök.

Szédültem a vágytól és a kábulattól. Megragadtam lenvászon ingét, megmarkoltam a szövetet, kétségbeesetten próbáltam kapaszkodni valamibe.

– Milyen vadul ver a szíved – mormogta Whit.

A tenyeremet a mellkasára szorítottam.

– A tiéd is.

Whit a fülem mögé simította egyik elszabadult tincsemet. Eszembe sem jutott a tükörbe pillantani. A jó ég tudja, hogy nézhetek ki.

– Gyönyörű vagy – mondta.

A karjába vett, és bevitt a hálószobába. Gyengéden az ágyra fektetett, majd fölém hajolt, ügyelve, hogy ne nehezedjen rám. Fejét lehajtotta, és forró csókokkal borította a nyakamat. Elöl szétnyílt a ruhám, s ujjaival végigsimított a kulcscsontomon. Libabőrös lett a karom.

– Biztos vagy benne, Inez? – suttogta.

– Te nem?

Valami átvillant az arcán, egy kifejezés, amit nem tudtam értelmezni. Finoman harapdálta az alsó ajkamat, közben a mellem simogatta, hüvelykujjával a vékony pamuton át cirógatta bőrömet. Melegség öntötte el az ágyékom, és felnyögtem. Újra megcsókolt, először gyengéden, de lassan egyre intenzívebbé, egyre sóvárabbá vált az érintés. Nyelvének minden egyes érintésétől egyre szaporábban vert a szívem, forgott velem a világ.

Jóval később, amikor Whit felhevült testünkre terítette a takarót, s miután ő merült előbb álomba, míg én csendben figyeltem egyenletes légzését, eszembe ötlött: nem is felelt a kérdésemre.

5 Istenem

ÖTÖDIK FEJEZET

Valami puha ért a hátamhoz, s finoman végigsimított a bőrömön. Szorosan behunyva tartottam a szemem, biztos voltam benne, hogy csak álmodom, s ha felébredek, az érzés szanaszét foszlik. Ám egy kar szorosan fogta a derekam, és az arcomat egy robusztus mellkasnak szorítottam. Nyitva hagytam az erkélyajtót, hűvös szellő libbentette meg az ágyunkat gubóként körülölelő szúnyoghálót. Kinyitottam az egyik szemem, hunyorogva néztem a pászmás szövetre, s lassan kivettem a hajnal homályos ecsetvonásait.

– Buenos días 6 – mormogta Whit a hajamba.

Reszketve közelebb húzódtam meleg testéhez. Az előző éjszaka emlékképei sejlettek fel a fejemben, egyik a másik után. White tenyerének melege, ahogy felfedezte testem minden négyzetcentiméterét. Csókjai, amelyek mámorában nehezemre esett gondolkodni, s forgott velem a világ. Az éles fájdalom, amikor először belém hatolt, s amely lassan elhalványult, átadva helyét valami sokkal erősebb, az egész testemet magával ragadó, leírhatatlan érzésnek. Gyengéd volt, mégis birtokló. Türelmes ugyan, mégis éreztem a sürgetést a hangjában, a halk zihálásában. Nem lehetett igaz – az egész olyan hihetetlennek tűnt.

– Álmodom? – kérdeztem kótyagosan. – Tényleg megtörtént a tegnap este?

– Remélem, különben nem tudom, mit keresek az ágyadban!

A párna rejtekében elmosolyodtam.

– Tudtál egyáltalán aludni?

– Természetesen nem. – Kinyújtózkodott, közelebb húzott magához, majd nagyot tüsszentett, mert a hajam csiklandozta az orrát. – Úgy ébredtem, hogy egész éjszaka kívántalak.

Elpirultam.

– Ó!

Whit felnevetett, hüvelykujjával könnyű köröket írt le a bordámon, majd lassan felült.

– Hihetetlen, hogy van egy feleségem. – Gyengéden megcsókolta a fülem.

Úgy láttam magam előtt egyszerre, amit tettünk, mintha a jövőnk ajándék lett volna, amiről most rántottam le a masnit.

– Mit akarsz csinálni?

Whit megállt, ujja a vállam hajlatában pihent.

– Most rögtön? – kérdezte derűsen. – A nap hátralévő részében? Vagy úgy általában?

Megfordultam a karjában, kíváncsi voltam, és alig hittem, hogy még nem beszéltünk arról, mi jön az esküvő után. Miután elintézem az anyámat, előttünk áll az egész élet. A világ a lábunk előtt hever, ahogy mondani szokás. A kifejezés Shakespeare-t juttatta eszembe. Elmosolyodtam, mire Whit összeráncolt homlokkal meredt rám.

– Mi jár abban az okos fejedben?

– Enyém a világ, mint osztriga, melyet karddal nyitok meg 7 – magyaráztam.

– Á! – suttogta. – Megint Shakespeare.

Végigsimítottam az állán, követtem határozott vonalát egészen a makacs állcsúcsig, amelyet hónapokkal ezelőtt lerajzoltam.

– Voltál már katona, és a nagybátyám kémje. Most már van miből élnünk, azt tehetünk, amit csak akarunk. – Megnyaltam az ajkam. – Mit szeretnél kezdeni az életeddel?

– Azt hiszem, inkább az a kérdés, te mit szeretnél kezdeni. A te vagyonod.

– A miénk – jelentettem ki, mert nem akartam úgy kezdeni a házasságunkat, mintha különböző oldalakon állnánk. Oly régóta el voltam vágva a szüleimtől, gyökértelen voltam és bizonytalan abban, hol állok, hová tartozom. Csak arra vágytam, hogy részese legyek valaminek, amit Whittel együtt teremtünk. Egy családnak. Anyám szétzúzta a családunkat. Unokatestvérem arca villant fel előttem, és elöntött a gyász, fullasztóan, mint valami tömény szesz. Azt akartam, hogy egyszer végre ne törjön millió darabra, amihez hozzáérek.

– Inez, te mit szeretnél?

– Tudni akarom, mi történt az apámmal – suttogtam. – Tudni akarom, él-e még, vagy ha nem, hol van eltemetve. Elvira… – Elakadt a lélegzetem, nagyot nyeltem. – Elvira az anyám miatt halt meg – mondtam. – Azt akarom, hogy börtönbe kerüljön. Igazságot akarok.

– Ezekhez nem kell pénz.

– Ahhoz kell, hogy kinyomozzam.

Whit vállat vont.

– Csak a megfelelő emberek kellenek. – Hüvelykujjával végigsimított az alsó ajkamon. – No és utána?

Volt valami, amit még nem öntöttem szavakba. Egy érzés, mely Egyiptom utcáit járva folyton úrrá lett rajtam. Arra ösztönzött, hogy csodálkozzak rá a világra – az idegen nyelv sajátos kihívására és a helybéliek áradó vendégszeretetére. Egyiptom a részemmé vált, s tudtam, mindig hiányozni fog nekem. De mi lenne, ha itt lenne az otthonom? A mi otthonunk? A nagybátyámmal és Abdullahhal való együttműködés örömöt okozott nekem, s célt adott, hogy támogattam a munkájukat, hogy együtt dolgoztunk, csapatként. Úgy éreztem, jót teszek. Először engedtem szabadon a gondolataimat.

– Egyiptomban akarok maradni, és folytatni a munkát Abdullah ásatásain. Talán vehetnék egy házat Kairóban.

– Itt akarsz élni? – csodálkozott Whit. Minden szót kihangsúlyozott, mintha biztosra akarna menni, hogy megértett. Tétova mosoly futott át az arcán.

– El sem tudom képzelni, hogy máshol otthon lehetnék – vallottam be. – És te?

– Mindig is úgy volt, hogy visszatérek Angliába, így nem engedtem meg magamnak, hogy bármi másban reménykedjek. Ahogy arra sem számítottam, hogy feleségül veszlek téged.

– Feleségül – suttogtam. – Tengo un esposo. 8

– De van ám!

Elfelejtettem, hogy megérti az anyanyelvemet. Kellemes borzongás futott végig a bőrömön. Ez vár ránk – lassú, kora reggeli ébredések, elsuttogott beszélgetések. Megnevettet, és hűséges hozzám. Bízhatok benne.

– Mennyire jól beszélsz spanyolul?

Whit fölém emelkedett, s a hátamra fordított. Felgyorsult a pulzusom és felpezsdült a vérem. A haja puha, rakoncátlan hullámokban omlott a homlokába, széles válla mindent eltakart. Álmos kék szeme rám szegeződött, s lusta mosolyra húzta a száját. Lehajolt, puha ajka gyengéden érintette az enyémet, lassan, csendesen, mégis sürgetően kóstolgatta a csókom.

Még sötét volt a szobában, s úgy tetszett, mintha álmodnánk, míg meg nem éreztem, hogy teste lassan felébred, lélegzete szaporává válik, kezét lecsúsztatja a nyakamon, majd még lejjebb.

– Debería practicar más 9 – mondta, ajka a kulcscsontom felé vándorolt.

– Tessék? – Fogalmam sem volt, miről beszél. Gyönyörteli köd söpört át az elmémen, és ott akartam maradni, örökre elveszve Whitben. Térképre sem volt szükségem.

Whit felemelte a fejét, vigyorogva, némi önelégültséggel. Hozzám simult, hosszú testével a combjaim közé hatolt, s elakadt a lélegzetem. Széles mosoly terült el az arcán, már semmit sem rejtegetett.

Összehúztam a szemem.

– Rettentően elégedett vagy magaddal.

– Azt mondtam – suttogta az államat harapdálva, majd megismételte a spanyol mondatot –, még gyakorolnom kell.

Helyesen mondta, bár a kiejtésén volt mit tökéletesíteni.

– Spanyolul kellene beszélned Tío Ricardóval!

Nagybátyám nevének említésére mindketten megmerevedtünk.

Whit leereszkedett, szinte összenyomott, és felhördült a nyakam mellett. Aztán felemelkedett és a párnájára zuhant.

– Ricardo – mondta tompán.

– El kell mondanunk neki!

Whit a mennyezetre bámult, és bólintott.

– Ma reggel.

– Őrjöngeni fog – feleltem. – Lehet, hogy orvosért küld, vagy követeli, hogy váljunk el.

Whit lassan felém fordította a fejét, és mélyen a szemembe nézett. Gyilkos indulattal suttogta:

– Senki nem szólhat bele az életembe, Inez! – Magához húzott, fülemet a szívére hajtottam. Egyenletes, nyugodt ütemben vert. – Senki.

Hittem neki.

Némán haladtunk lefelé a lépcsőn, s megérkeztünk a második emeletre.

Whit minden lépéssel apró, finom változtatásokat eszközölt a viselkedésén, felöltötte a maszkot, amelyet a külvilág előtt viselt. A gondatlan zsivány, aki mindig kéznél tartotta a laposüvegét, a szívtipró, aki tudta, hogyan csalhat mosolyt az arcokra. Ezt az arcát már ismertem, de hiányzott az, akit a sötétben fedeztem fel. Az a Whit közel tartott magához, és szavai elvesztették cinikus élüket.

Egy sötétzöldre festett, csigavonalakkal díszített ajtó elé érkeztünk, de mielőtt kopoghattam volna, Whit a kisujjával megérintette az enyémet, és egy szívdobbanásnyi ideig így maradtunk. És bár csupán egy ujjal kapaszkodott belém, éreztem, hogy egymáshoz kapcsolódtunk. Együtt nézünk szembe ezzel.

Whit elengedett, kinyitotta az ajtót, és belépett. Rendetlen előtér fogadott minket. Régi újságok hevertek összevissza a dohányzóasztalon, s több tálcán érintetlen étel állt: pita és humusz, paradicsomos lében párolt lóbabpüré, és üres kávéscsészék tömkelege borított szinte minden felületet.

A szoba állott levegőjébe férfiveríték szaga keveredett.

Összeráncoltam az orrom. Korábban próbáltam felszámolni a rendetlenséget, de Tío Ricardo minden kísérletemre óbégatni kezdett. Megengedte, hogy néhány percig mellette üljek, majd kiparancsolt a szobából csomagolni.

Whit bekopogott a hálószoba ajtaján. Nagybátyám morgásától azonnal felállt a hátamon a szőr. A lélegzetem is elakadt, amit Whit bizonyára meghallott, mert elhúzott a csukott ajtótól.

– Egyedül is elmondhatom neki – suttogta. – Nem kell itt lenned.

– Egy csapat vagyunk! – feleltem.

– Meg tudom oldani nélküled.

– Tudom, hogy meg tudod – mondtam, lábujjhegyre emelkedve. Puha csókot nyomtam az arcára. – De nem kell.

Megfogta a kezemet.

– Akkor hát együtt.

Kinyitotta a hálószoba ajtaját, és belépett. Ha a nappali rendetlen volt, nagybátyám hálószobáját katasztrofálisnak nevezném. A ruhái szanaszét hevertek, csizmáit az ablakhoz hajította, és tucatnyi könyvet szórt szét az ágyon. Az ablakpárkányon üres bögrék hada sorakozott, s egy érintetlen pirítós hevert az éjjeliszekrényen. Elfintorodtam, és elhatároztam, hogy később kitakarítok.

– Remek! Az asztalon hagytad a jegyeket. Ott vannak egy borítékban. Becsomagoltál már? – kérdezte a nagybátyám, és egy halom papírra összpontosított az ölében. Napok óta nem borotválkozott, amitől leginkább egy mogorva grizzlymedvére hasonlított. Fakó, csíkos, kirojtosodott ujjú pizsamát viselt. Biztos anyámtól kapta. Szeretett gondoskodni róla, mivel nagybátyám ezt nem tette meg magának. Anyám gondolatára homokviharként kavarodott fel bennem a düh. Nem tudtam rá gondolni anélkül, hogy ne jusson eszembe Elvira.

Erősen koncentráltam, hogy kiűzzem Lourdes képét a fejemből.

Whit kinyitotta a száját, de megelőztem.

– Mint már mondtam, Egyiptomban maradok.

– És mint én már többször mondtam – kezdte a nagybátyám, s rám szegezte a tekintetét. Félredobta a papírhalmot, s a lapok szanaszét röpködtek az ágyról. – Én vagyok a gyámod, és azt teszed, amit mondok. Örülnék, ha nem kellene újabb koporsót küldenem Argentínába.

Kinyitotta a száját, hogy folytassa, de megdermedt. Tekintete összekulcsolt kezeinkre siklott. Minden szín kifutott az arcából, bőre viaszfehéren világított. Arckifejezése döbbent dühbe fordult.

– Whitford!

– Híreink vannak – szólalt meg Whit, s ezúttal nem mosolygott, nem kacsintott. Viselkedése olyan komoly, méltóságteljes és tiszteletteljes volt, mintha temetőben sétálna.

– Lépj távolabb tőle!

Whit megszorította a kezem. Nagybátyám észrevette a mozdulatot, s félrelökte az ágyneműt, lába keményen érkezett a szőnyegre. Kissé imbolyogva felállt, majd körbebotorkálta az ágyat.

– Ne, kérlek, ne… – kiáltottam fel.

Tío Ricardo felemelte az öklét, s Whit maga mögé húzott. Meg sem próbálta kivédeni az ütést – hallottam, ahogy a nagybátyám hangos csattanással arcul üti a férjemet. Whit megtántorodott, s mindkét kezemre szükségem volt, hogy megtartsam.

– Mit tettél? – dörögte Ricardo. – Megígérted, hogy nem fogod…

– Nekem is ígéretet tett – vágtam közbe.

– Inez – figyelmeztetett Whit, letörölve a vért az ajkáról. – Még ne…

Ricardo mogyoróbarna szemei kitágultak.

– Carajo! 10 – kiáltotta éppen akkor, amikor trillázva jelentettem:

– Összeházasodtunk!

A szavak ágyútűzként robbantak körülöttünk. Csoda, hogy nem remegtek bele a falak, és nem hasadt meg a padló.

– Ne – nyögte Ricardo, s az ágyra roskadt. – Ne!

Szinte vibrált a haragtól. Talpra ugrott, s felemelte az egyik kezét – Whit azonban odébb lépett, s nagybátyám lendületét kihasználva megpörgette és távolabb vitte tőlünk.

– Megtörtént – jelentette ki Whit.

– Nem! – köpte Tío Ricardo. – Érvénytelenítem.

– Már késő! – feleltem vidoran. – Már nem vagyok érintetlen.

– Inez! – nyögte Whit. – A fenébe is!

Tío Ricardo megpördült, tekintetében őrült fény villant.

– Hazudsz! Ez is csak egy trükk! – Kezét előrenyújtva indult felém, mintha meg akarna fojtani.

Whit azonban közénk állt.

– Velem kiabálhat – szólt csendesen. – Csalódhat bennem, érezheti, hogy elárultam. De nem emelheti fel a hangját a feleségemre! Ha valakivel harcolni akar, itt vagyok én, Ricardo.

– Orvosért küldetek – jelentette ki, s mutatóujjával felém bökött. – Csak várd ki! Tudom, hogy blöffölsz.

– Tedd azt! – feleltem, felszegve az állam. – De nem fogsz örülni az eredménynek.

Nagybátyámba mintha a villám csapott volna. Lassan eltűnt az arcáról a dühös értetlenség, és a teljes kétségbeesésnek adta át a helyét. Ösztönösen tudtam, hogy felidézte magában az összes alkalmat az érkezésem óta, amikor a poklok poklát élte át miattam.

Nem egy ilyen eset is volt.

– Ó, istenem – siránkozott Tío Ricardo. – Dios. 11 – Visszahanyatlott az ágyra, válla rázkódott. Amikor újra megszólalt, hangja fakó volt, és minden érzelmet nélkülözött.

– Érvényteleníttetem.

– Lehet, hogy már várandós vagyok – mondtam, ezúttal kevésbé vidoran.

A vér kifutott Whit arcából.

– Jóságos isten, Inez!

Nagybátyám megcsípte az orrnyergét, nyilvánvalóan fenn akarta tartani az önuralom látszatát. Nem számítottam rá, hogy ez a hír valóban megrázza. Számítottam a dühére, de az őszinte, mély aggodalmára nem. Haragomban azt feltételeztem, ez az egész az irányításról szól. Tévedtem. Nagybátyám aggódott értem, s nem akarta, hogy fájdalmat okozzanak nekem. Sem anyám, sem pedig Whit.

Férjem bosszús pillantást vetett rám.

– Lehetne kicsit tapintatosabban?

– Ő nem érti a tapintatot – mondtam, s összpontosítottam, hogy emlékezzek nagybátyám erőszakosságára. Ha nem szorított volna sarokba, nem házasodtam volna össze titokban Whittel. Az ő zsarnoksága volt az, ami nem hagyott más lehetőséget. Valójában csupán két választásom volt: vagy elhagyom Egyiptomot, vagy férjhez megyek.

– Talán, ha nem rémítenél mindenkit halálra ebben a szobában, engem is beleértve, a beszélgetés is gyümölcsözőbb lenne.

Nagybátyám felé fordultam.

– El kell fogadnod!

– Nem érdemel meg téged. Whitnek egy fillérje sincs, és amikor rátaláltam, egy részeges gazember volt. Azt sem tudta, milyen évet írunk.

– Elmesélte nekem – válaszoltam, bár ez nem volt teljesen igaz. Nem tudtam, hogy új férjem szegény, mint a templom egere, de nem is számított. A nevére volt szükségem. Egy férjre.

– Whitford éppen eleget mutat magából ahhoz, hogy azt hidd, sebezhető – mondta nagybátyám fáradtan. – De csak azt láttatja veled, amit ő akar.

Úgy éreztem, mintha egy torony tetején állnék, és nagybátyám minden szavával eltüntetne egy-egy téglát. Ha így folytatja, az egész összeomlik, engem pedig maga alá temetnek a romok.

– Eleget tudok – feleltem kissé reszkető hangon. Whit beszélt a családjáról, a múltjáról, az elvesztett barátságáról és a katonaságnál töltött kiábrándító éveiről.

Lopva felé pillantottam, s döbbenten láttam, hogy arca mintha kőből lett volna.

– Nem ismered őt. – Tío Ricardo ujjával a férjem felé bökött. – Mondd meg neki, hogy igazam van!

Összerezzentem, szavai mintha a bőrömbe vájtak volna. Nem tudtam, hogyan védekezzek ellenük, mert a lelkem mélyén egy kicsit ugyanettől tartottam. A házasságunk olyan volt, mintha homokot markolnék. A törékeny kapcsolat kipereghet a kezeim közül.

Whit látható erőfeszítéssel, olyan vicsorral fogadta a kritikát, ami a pisztolyán megcsillanó ezüstös fényre emlékeztetett. Fegyverként viselte.

– Nem tudtam, hogy ilyen kevésre tart.

Nagybátyám talán sosem fogja megérteni, mennyire megbántotta Whitet meg nem válogatott szavaival, de én igen. Immáron tudtam, felismertem a fájdalmát megfeszülő vállában és állkapcsában. Megrándult az arca, de nem védekezett. Minden vádat, minden jellemét és becsületét ért sértést olyan közönnyel viselt, hogy fájt nézni.

Így maradt életben.

Bezárkózott, és mélyen eltemette a sérelmeit. Egy üveg whisky, egy villanó mosoly és a cinikussága mögé rejtőzött, falat épített fel maga köré, amely megvédte a világtól, mielőtt újra megsérülhetett volna.

– Templomban esküdtetek? – kérdezte hirtelen Tío Ricardo.

– Igen – feleltem. – Egy káplán adott össze.

Nagybátyám elmosolyodott.

– Attól még nem lesz törvényes, Inez.

– Táviratot küldtem a bátyámnak – szólt közbe Whit. – Ő elintézi a megfelelő iratokat, és kihirdetik a házasságot. Egész Anglia tudja már. Lord Somerset felbontotta az eljegyzését, és hivatalosan is kikerült a házasulandók piacáról.

Kérdő pillantást vetettem rá. Nem láttam, hogy bármilyen effélét küldött volna, de hát nem voltunk végig együtt. Akár reggel is elküldhette, miután felébresztett. Whit nem nézett a szemembe, és hirtelen megvilágosodtam. Talán hazudik? Igen, ez biztosan csel a nagybátyám ellen.

Tío Ricardo láthatóan zavarba jött ettől az információtól, én pedig néma tisztelettel adóztam Whit gyors észjárása előtt. Aztán a nagybátyám előredőlt, s én ösztönösen megragadtam a könyökét, hogy megtartsam. Még mindig sápadtnak tűnt, lesoványodott testén lötyögtek a ruhái. Lefogyott, amióta eltalálta az a golyó. Tudtam, hogy kiváló ellátásban részesült, és kapott némi ősi, gyógyító varázslattal átitatott juharszirupot is. Az orvos maga mutatta meg az üveget.

– Sosem bocsátok meg neked – mondta.

Majdnem megkérdeztem, hogy hozzám vagy Whithez beszél-e, de visszafogtam magam. Nem számított, kihez szólt.

– Tudom, hogy ez sokként ért, de meghoztam a döntésem. Az örökségem az enyém, és téged felmentelek minden gyámi kötelezettséged alól. Szabad vagyok, itt maradok Egyiptomban, és nem akarok többé egy szót sem hallani erről, sem a Whittel kötött házasságomról. A kocka el van vetve.

Kopogtattak a lakosztály ajtaján, s a zaj pillanatnyilag kizökkentett. Olyan érzés volt, mintha mindhárman a tengeren vergődtünk volna, elszakítva a szárazföldtől, kráterméretű lyukkal a tutajunkon, s próbáltunk a felszínen maradni.

Whit kiment, majd egy pillanattal később visszatért, kezében valamivel, amit átadott Tío Ricardónak.

– Távirata érkezett.

Nagybátyám feltépte, és kihúzta a lapot, gyorsan elolvasta a rövid sorokat, majd hangosan szitkozódott. Elhajította, s a papírdarab az ágyra esett. Az üzenet a következő volt:

SÜRGŐSEN SZÜKSÉGEM VAN RÁD PHILAIN STOP

KATASZTRÓFA

GYERE GYORSAN STOP HOZZ ORVOST STOP

ABDULLAH

– Nem értem – kiáltottam fel. – Beteg? Mi történhetett?

– Nem küldene ilyen üzenetet, ha nem lenne komoly a helyzet. – Tío Ricardo a ládájához csörtetett, és bedobálta az ingeit. Lehajolt, hogy felvegye a csizmáját, majd fájdalmas nyögést hallatott, s a sérült karjához kapott. Előresiettem, hogy segítsek neki, összehajtogattam az ingeket, hogy ne gyűrődjenek még jobban. Whit karja jelent meg a látóteremben, s összerezzentem, felemelve tekintetemet. Whit a nagybátyám zakóját, egy nadrágot és több pár zoknit nyújtott felém.

– Képes vagyok magam is összecsomagolni – morogta a nagybátyám. – Nem vagyok tehetetlen.

Whittel ügyet sem vetettünk rá, együtt fejeztük be a csomagolást. Bedobott két zsebkést, gyufát, néhány egyiptomi bankjegyet, nagybátyám olvasószemüvegét. Én gondosan bekészítettem a fogkeféjét és a fogport, valamint tiszta kötszereket.

– Fontolóra kellene venned, hogy mégse menj – jegyeztem meg. – Még mindig lábadozol. Mi lenne, ha Whittel ketten mennénk? Biztos vagyok benne, hogy…

– Nem – szakított félbe a nagybátyám. – Mi megyünk Whittel, te pedig itt maradsz.

Nagybátyám bosszantó természete nem ismert határokat. Folyamatos igyekezete, hogy hátrahagyjon vagy elküldjön, úgy hatott rám, mintha tompa késsel böködné a bőröm.

– Oda megyek, ahova Whit.

Férjem alig észrevehetően bólintott.

– Ne feledd az orvosságát, a zsebóráját és azt az üveg juharszirupot. És csomagolj még egy takarót a hűvös estékre! Most gyengébb a sérülése miatt.

– Gyakorlatias vagy – jegyeztem meg.

– Inkább felkészült – vágott vissza.

– Ugyanaz.

Nagybátyám felemelte a hangját, nyilvánvalóan unta, hogy kihagyjuk a beszélgetésből.

– Nem egy kellemes hajókirándulásra indulok a Níluson, Inez.

– Együtt megyünk – makacskodtam.

Tío Ricardo elhúzta a száját, és a férjemhez fordult.

– Gyorsan kell odajutnunk, ezért az út egy részét vonattal, a többit pedig tevén fogjuk megtenni. – Ökölbe szorította a kezét. – Emlékezz, mivel tartozol nekem!

Whit bosszúsan fújt, majd intett, hogy kövessem a nagybátyám hálószobájából. Így tettem, de közben az aggodalomtól elszorult a gyomrom.

Becsuktam az ajtót magunk mögött, hogy ne hallhasson.

Whit szembefordult velem, kezeit mélyen a zsebébe süllyesztette.

– Igaza van. Csak lelassítanál minket, és a legfontosabb, hogy időben eljussunk Abdullahhoz.

Elsőre fel sem fogtam a szavait. Nem mondhatott nekem ilyen ostobaságot! Hitetlenkedve bámultam rá.

– Lelassítanálak titeket? Gyakorlatilag mindenhová rohanok.

– Tudod, mire gondolok.

Megmerevedtem.

– Attól tartok, nem. Nekem is két lábam van, mint nektek, nem? – A dühtől könnyek gyűltek a szememben.

Nem vette észre, vagy legalábbis úgy tett. Akárhogy is, tovább beszélt, s a szavai mintha összemosódtak volna.

– Sosem ültél még tevén – folytatta. – A vonatút szörnyű, nagy a hőség, és ez csak az Asszuánba vezető út. Aztán kell átkelnünk a sivatagon. Sátrakban alszunk – pontosabban egy sátorban. Mindnyájan. Nem vihetünk túl sok holmit.

A szám elnyílt. Whit itt fog hagyni, egyedül.

– Ezt nem gondolod komolyan.

Komoran nézett rám, és sokatmondóan felvonta a szemöldökét.

– De igen.

– Tényleg azt akarod, hogy itt maradjak?

Whit bólintott.

– Pontosan.

A nagybátyámnak igaza volt. Egyáltalán nem ismertem az új férjemet.

– Úgyis azt teszed, amit akarsz, függetlenül attól, mit mondok, ugye? – kérdeztem könnyedén legyintve. – Mintha nem bizonyítottam volna a képességeimet, mintha nem dolgoztam volna elég keményen…

– Inez! – Whit jelentőségteljesen pillantott a nagybátyám ajtaja felé, szemöldökét újra sokatmondóan felvonta. – Nem erről van szó. Ricardónak időre van szüksége, és szerintem a távolság segíteni fog. Dolgozom rajta, beszélek vele, s mire visszatérek, azt hiszem, már hozzászokik a gondolathoz, hogy összeházasodtunk.

Milyen logikus érvelés! Nem a levegőbe beszélt, de így is gyűlöltem minden szavát.

– De…

– Nem fogom meggondolni magam – jelentette ki kurtán Whit. – Nem hiszem, hogy nem érthető, amit mondok.

– Amikor összeházasodtunk, reméltem, hogy egy oldalon állunk majd.

– Így is van.

Mélyen a szemébe néztem.

– Nem, épp most hoztál meg egy döntést nélkülem. Egy csapattárs nem tesz ilyet. – Nagyot nyeltem, hagytam neki időt a válaszra. Amikor nem szólalt meg, egyenes háttal az ajtóhoz sétáltam, amely a nagybátyám lakosztályából vezetett ki.

– Vigyázz magadra az úton, Whit! – mormoltam, s kiléptem a szobából, mielőtt észrevehette volna, mennyire megbántott. Végigdübörögtem a folyosón, karomat összefontam a mellkasomon. Tajtékzottam. Mintha nem tudná, mennyire utálom, ha kihagynak a dolgokból, ha parancsolgatnak nekem, mintha nem lenne véleményem, hangom vagy…

Sietős léptek hangzottak fel mögöttem.

– Inez!

Nem – nem álltam készen további utasítgatásokra. Megszaporáztam a lépteimet, de Whit megragadta a könyökömet, és maga felé fordított.

– Dolgoznunk kell a kommunikációnkon – mondta bosszúsan.

– Értem én – fortyogtam. – Nem fogom meggondolni magam. Nincs itt semmi félreértés, Mr. Hayes. Tudnia kell, hogy nem értékelem a fennhéjázó…

– Általában gyorsan kapcsolsz – mondta Whit. – Hányszor kellett a nagybátyád ajtaja felé néznem…

– …viselkedést, tekintet nélkül arra, mit érzek…

– …ahol nyilvánvalóan hallgatózott…

Egyszerre hagytuk abba mindketten.

– Micsoda? – kérdezte Whit. – Fennhéjázó viselkedés?

Pislogtam.

– Gyorsan kapcsolok? A nagybátyám az ajtónál hallgatózott?

Zavartan néztünk egymásra.

– Mi a fenéről beszélsz? – kérdezte Whit.

– Te miről?

Elnevette magát, kapkodta a levegőt, vállai remegni kezdtek. Előrehajolt, s mélyeket lélegzett, hogy összeszedje magát. Csakhogy én még mindig homlokráncolva álltam, és amikor újra rám nézett, ismét kétrét görnyedt a nevetéstől. Végül elengedte a karomat, és megtörölte a szemét, a folyosó falának támaszkodott, hogy talpon maradjon.

– Fennhéjázónak neveztél? – kérdezte két lélegzetvétel között.

– Mert úgy viselkedtél – feleltem.

– Csak azt mondtam, amit a nagybátyád hallani akart – magyarázta Whit, még mindig vigyorogva –, mert hallottam, ahogy az ajtó közelében motoszkál. Istenem, semmivel sem vagy jobb nála!

– Ó! – mondtam. Végre megértettem a dolgot, s jelentősen derültebb hangulatom kerekedett. Whit nem akart még elhagyni. – Szóval azt akarod, hogy veletek menjek.

Lassan megrázta a fejét, s hirtelen jött lelkesedésem alábbhagyott. Ám előrelépett, kezét a vállamra tette, és a következő mondatával mindent helyrehozott.

– Mit szólsz ahhoz, hogy átkutatnád a szobáját, amíg távol vagyunk?

Asszuánig vonattal mentünk, Ricardo nem szólt hozzám, csak ha feltétlenül szükséges volt.

Az igazat megvallva az egész utazás alatt betegnek tűnt – minden egyes zötykölődésnél összerezzent, és verejtékezett. De bármennyire rosszul is érezte magát, sikerült rendszeres időközönként gyilkos pillantásokat vetnie felém. Ha fegyver lett volna nála, lelőtt volna, ebben biztos voltam. Annyi mindent láttam benne Inezből, hogy alig bírtam állni a vádló tekintetét.

Tudtam, egy nap majd a feleségem is ugyanígy néz rám, ha a tervem kudarcba fullad.

Ricardo görnyedezve kapaszkodott a Philaiba tartó csónak szélébe. A folyó gyengéd hullámokban csapkodta a ladik oldalát, ő azonban így is rendszeresen a vízbe hányt. A nap kíméletlenül tűzött, s izzadság csorgott a hátamon. Asszuánban a tél ellenére melegebb volt napközben, mint Kairóban.

– Talán egyedül kellett volna jönnöm – elmélkedtem, miközben eveztem.

Ricardo a kabátujjába törölte a száját.

– Estoy bien. 12

Elhallgattam, kiéreztem az elutasítást a hangjából. De megígértem Ineznek, hogy beszélek a nagybátyjával, így szünetet tartottam, s az evezőket az ölembe húztam.

– Nem tehet úgy, mintha nem történt volna meg.

Sóhajtott és megdörzsölte a szemét, mintha szabadulni akarna a látványomtól. Sosem gondoltam, hogy elfogadná kettőnk kapcsolatát, de azt sem hittem volna, hogy ennyire lenéz.

Részeges, hazug nőcsábász. Csak a szórakozásra hajt, semmi másra. Alattomos és titkolózó. Apám mondogatta ezt. Valószínűleg ma is így tenne, ha valaha újra egy szobába kerülnénk.

– Csalódtam benned, Whit – mondta Ricardo. – Kihasználtad őt.

Erre nem lehetett mit mondani, úgyhogy csendben maradtam. Volt egy olyan érzésem, hogy tudja az igazságot, az arcizmaimat közömbös mozdulatlanságba kényszerítettem. Talán azt gondolja, hogy el akarom kerülni a vitát. Ez részben igaz is volt, de másik részem lázadt a lesújtó véleménye ellen. Látva a csalódottságát ordítani akartam, s feltámadt bennem a vágy egy ital után.

– Látom, nem tagadod.

– Minden rendbe fog jönni – feleltem összeszorított fogakkal.

Ricardo kőkemény vonásokkal nézett rám.

– Mármint most, hogy hozzáférsz a vagyonához.

A francba is! Fészkelődni kezdtem a deszkán. Philai tűnt fel előttünk, a templom magasan a víz fölé emelkedett. Ez a látvány mindig lenyűgözött. Ricardo futó pillantást vetett hátra a válla fölött, aztán újra felém fordult. Nem hagyta, hogy figyelmen kívül hagyjam.

– Tudom, mit csinálok – mondtam végül. – Van egy tervem.

– Mi lenne az?

– Nem tartozik magára.

– Inez az én unokahúgom.

– Tudom – mondtam. – Nekem pedig a feleségem.

Ricardo állkapcsán megrándult egy izom.

– Ha bántod őt…

Nem kellett befejeznie a mondatot. Tökéletesen értettem. Ricardo tesz róla, hogy bánjam a napot, amikor először pillantottam meg Inez Emilia Oliverát.

Mintha nem bántam volna már így is.

Mindkét evezőt a vízbe merítettem, és a sziget partja felé kormányoztam magunkat. Ricardo kibotorkált, és elkezdte a partra húzni a csónakot. Soha életemben nem találkoztam még ilyen makacs emberrel, kivéve persze a feleségemet. De befogtam a szám, és segítettem neki. Miután végeztünk, felmentem a lankás lejtőn, vigyázva, hogy elkerüljem a kemény földből meredező sziklákat, Ricardo zihálva követett. Elhaladtunk a mellett a pont mellett, ahol elmondtam Ineznek, visszatérek Angliába. Az arckifejezése tökéletes beletörődést tükrözött.

A francba!

Nagy pácban vagyok.

– Abdullah! – kiáltotta Ricardo, amikor megérkezett a látszólag elhagyatott táborba. A homok majdnem teljesen betemette a tűzrakó helyet, s én messziről láttam a kifosztott főhadiszállást, a félig eltemetett üres üvegeket s a felborogatott ládákat, amelyekből már rég kirabolták a mágiával átitatott tárgyakat. – Mi a fene folyik itt?

Hunyorogtam, kezemet árnyékként használva óvtam a szemem a nap vakító fényétől. A forró homok égette a bakancsom bőrét, de alig vettem észre. Tucatnyi munkásnak kellett volna a közelben ásni, vagy éppen az ebédszünetet élvezni, de sehol nem volt senki. A sátrakat mind széttépték, s a homok több helyütt vérfoltos volt.

– A francba! – motyogtam.

– Ne csak állj ott, segíts megkeresni őket! – szólt rám Ricardo, s a templom irányába botorkált.

Átkutattam Traianus szentélyének területét. A templom Traianus, vagy talán még Augustus császár idejéből származott, de senki sem volt a föld alatt, senki sem lapátolt, senki sem vájt utat az alagútba. Felmásztam a rejtett lépcsőkön, és visszasétáltam a táborhelyre. Talán valaki hagyott üzenetet. De semmit sem találtam, csak a küzdelem nyomait – hiányzó felszerelések, vérnyomok a homokban. Hirtelen elborítottak az emlékek. Gyötrelmes sikolyok, fájdalmasan nyerítő lovak, egymásnak feszülő acélkardok csengése. A lélegzetem megfagyott a mellkasomban, és megdörzsöltem a karom.

Szedd össze magad!

Halk nyögés hallatszott a kőlétesítményből, amelyet rögtönzött szállásként használtunk. Megpördültem, s láttam, hogy az egyik helyiségből egy alak tántorog ki. Szeme véresen vöröslött, arca beesett volt.

– Hála istennek! – kiáltotta Abdullah arabul. – Azt reméltem, már napokkal korábban itt lesztek.

– Azonnal jöttünk, amint megérkezett a távirat. – Aggódva figyeltem. Ruhája látott már jobb napokat is – inge és a zakója jobb ujja elszakadt. Arcán sötétlila zúzódás húzódott. – Borzalmasan nézel ki.

– Jól vagyok.

– Nyilvánvalóan nem vagy jól – replikáztam. – Itt aludtál? Egyedül?

– Igen, tudom. – Abdullah megtörölte verejtékező homlokát. – Ha Farida tudná, őrjöngene.

– Abdullah! – Döngő léptek hangzottak fel, ahogy Ricardo felénk dübögött. Pamutinge úgy tapadt rá, mint a tulajdon bőre, átázva az izzadságtól. – A sírja! Minden… minden… – Rekedt kiáltást hallatott, tekintete megviselt sógorára szegeződött. – Dios mío, qué te pasó? 13

Abdullah összeráncolta a szemöldökét.

– Miért vérzel?

– Meglőttek – felelte Ricardo, sápadtan, izzadtan, karját szorongatva. Nyilvánvaló volt, hogy át kell vennem az irányítást. Mellette termettem, és megvizsgáltam az ingét. A kötése újra összepiszkolódott. Megdörzsöltem a szemem, magamban szitkozódtam. Ricardo észre sem vette, szemét továbbra is Abdullahra szegezte.

– Hol vannak a többiek?

– Elmentek, miután megtámadták a tábort – felelte a sógora, őszülő szakállát húzogatva. – Nagyon sokan megsérültek!

– Hadd segítsek! – zihált Ricardo. – Orvosra van szükséged.

– Üljön le, mielőtt elájul! – förmedtem rá. – Magának is segítség kell. Menjünk a csónakhoz! Hoztam ellátmányt és gyógyszert, mindkettejüket ellátom, és Abdullah végre elmondhatja, mi a fene történt.

– Miért nem mentél orvoshoz, Abdullah? – szegezte neki a kérdést Ricardo.

Bagoly mondja verébnek. Alig tudtam visszafogni magam, hogy ne forgassam a szemem.

– Nem hagyhattam el a tábort, amíg ide nem értek – mondta Abdullah. Volt annyi józan esze, hogy bűnbánást csempésszen a hangjába, mielőtt elkomorodott. – Még ha minden el is veszett.

– Micsoda? – kérdeztem élesen, miközben próbáltam mindkét férfit a folyó felé terelni. Rosszabbak, mint a macskák. – Mit mondtál?

– Kleopátra sírját kifosztották. Mindent elloptak – helyeselt Ricardo tompán. – A szarkofágot, az összes szobrot, az ékszereket. Minden eltűnt.

– Jézusom! – Tekintetemet Abdullahra villantottam. – Ki támadta meg a tábort?

Abdullah megnyalta kiszáradt ajkát.

– Mr. Fincastle tette.

Szeme az ég felé fordult, és összeesett. Ricardo utánavetette magát, miközben én megfordultam, és a csónakhoz rohantam, kisebb homokvihart kavarva a lábammal. Mögöttem Ricardo kiabált a sógorával, követelte, hogy ébredjen fel, és ne ijessze halálra.

Esküszöm, ez a két ember még sírba visz engem!

Mire mindkettőjüket elláttam, beadtam az orvosságot és átkötöttem Ricardo sebét, már elég biztosan álltak a lábukon, és mozogni is tudtak. Abdullah néhányszor felébredt, majd nyugtalan álomba merült, ahogy távolabb eveztem Philai partjaitól.

Ricardo máskor napbarnított arca sápadt és beesett volt, félig elfordult tőlem, ahogy elhagytuk a szigetet. Kétségbeesés ráncolta a homlokát, elmélyítve a barázdákat.

– Rendbe fog jönni – mondta.

Válaszoltam volna, de úgy gondoltam, nem nekem címezte a mondatot. Hangja alig volt több halk mormolásnál, szinte beleveszett a körülöttünk lüktető folyó csobogásába. Ricardo szemét dörzsölve hirtelen elfordult a templomtól.

– Mindent magával vitt – mondta. – Több száz műtárgyat és minden egyes tekercset. Soha nem volt lehetőségem elolvasni egyiket sem. – Válla megereszkedett. – Nála van Kleopátra krizopoeiája – ebben biztos vagyok.

Gondolkodás nélkül megráztam a fejem, és rávágtam:

– Nincs nála.

Ricardo lassan kiegyenesedett, intenzív pillantással szúrt belém.

– Cómo sabes? 14

A franc essen belém! Ha nem lettem volna olyan fáradt, és nem aggódnék úgy miattuk, csendben maradtam volna. De Ricardót már nem lehetett lerázni.

– Mert én kezdtem el korábban keresni.

– Miért? – Hangja fagyos volt. Még a déli nap sem tudta volna megolvasztani a jeges élét.

Keményebben eveztem, gyűlöltem a csalódottságát, a rosszallását.

– Az egyértelmű okon kívül?

Ricardo gyanakodva méregetett.

– Ezért nem mentél haza, amikor a szüleid első levele érkezett?

Haboztam.

– Többek között.

– Ha az alkímiai tekercs nincs itt, akkor hol van? – töprengett Ricardo.

Ez a kérdés gyötört minden ébren töltött órámban, és bármit megtettem volna, hogy megtudjam a választ.

6 Jó reggelt!

7 Részlet Shakespeare A windsori víg asszonyok című művéből. Rákosi Jenő fordítása.

8 Van egy férjem.

9 Többet kellene gyakorolnom.

10 Itt: Gazember!

11 Istenem!

12 Jól vagyok.

13 Te jó ég, mi történt veled?

14 Honnan tudod?

HATODIK FEJEZET

Elhajítottam nagybátyám legbüdösebb zokniját a vállam fölött, és még mélyebbre másztam az ágya alá. Hosszú szoknyám miatt a mozgásom nem volt éppen kecses, hevesen húzgáltam az anyagot. Találtam elhagyatott nyakkendőket és homokkal borított csizmákat, de semmi más jelentős dolgot. Kifújtam a levegőt, és ügyetlenül kicsúsztam az ágy alól, majd felálltam, és leporoltam a ruhám ujját, hogy megszabaduljak a porcicáktól. Már átnéztem az összes könyvét és a lakosztályában lévő íróasztalt is. Nem találtam semmit, amiből többet tudtam volna meg anyámról.

Csípőre tettem a kezem, és összehúzott szemmel néztem körül a hálószobában. Biztosan van itt valami, amit a nagybátyám el akart rejteni előlem. Amikor Whit elmondta, nem bízik abban, hogy a nagybátyám mindent megoszt, amit tud, vagy amire emlékszik anyám kettős életéről, megértettem azt is, amit nem mondott ki. Szenvtelennek tűnt, de már jobban értettem őt.

Tío Ricardo már nem bízott benne. Miattam.

A házasságunk árulás volt, amit a nagybátyám nem bocsát meg egykönnyen, ha egyáltalán képes lesz rá. Többé nem osztja meg a titkait Whittel, nem szövöget terveket vele. Nagybátyám elveszített egy szövetségest, aki kérdés nélkül megtette, amit kért tőle. Megszakadt a kapcsolatuk, és ezért Whit fizet, a nagybátyám hideg, távolságtartó vele szemben.

Azt azonban nem tudtam, hogyan érez mindezzel kapcsolatban Whit. Ha rákérdezek, valószínűleg félig-meddig elmondaná az igazságot, de ösztöneim azt súgták, hogy kímélni akarna. Bár ne tenné, de ez egy későbbi beszélgetés lesz.

Leültem az ágyra, ujjaimmal a lepedőbe markoltam, s hirtelen egy éles sarkot tapintottam ki. Homlokráncolva lenéztem, s rájöttem, hogy egy párnahuzatot találtam.

Egy párnahuzatot, ami tollak helyett valami mást rejtett.

– Helló, titkos valami! – leheltem, s a tartalmát az ágyra borítottam.

Egyetlen dolog bújt meg benne. Egy napló, borítóján festett bazsarózsákkal. Az anyámé volt, és már olvastam korábban, amikor az Elephantiné homokviharba került. Immáron tudtam, hogy Mama minden egyes oldalt hazugságokkal írt tele a nagybátyámról: hogy erőszakos, bántalmazó ember, bűnözői tevékenységeket folytat, és el akarja lopni az értékes műtárgyakat.

Mindebből semmi nem volt igaz. Miért ragaszkodott akkor a nagybátyám ahhoz, hogy elrejtse anyám naplóját?

És ami még jobban érdekelt, miért őrizte meg egyáltalán?

Miután minden holmimat átköltöztettem a szüleim lakosztályából Whit sokkal kisebb szobájába (gracias a Dios 15 már korábban becsomagoltam a nagy részét), a következő teendőimet vettem szemügyre.

Még több csomagolás.

Elég soká halogattam a szüleim holmijának átnézését, s most, hogy már nem az ő szobájuk volt, nem halasztgathattam tovább. Az összes ruhájukat visszapakoltam az utazóládáikba, sok más egyébbel együtt, s megkértem az egyik szállodai alkalmazottat, hogy vigye őket Whit szobájába, amit gyorsan elborítottak a szüleim könyvei és a különböző vásárfiák. Vettek szőnyegeket, lámpásokat, alabástrom piramis- és macskaszobrocskákat, valamint több üveg illóolajat.

Alig maradt hely a keskeny ágy és az éjjeliszekrény, valamint a régi fakomód közt. Whit egykor rendezett szobája most olyan volt, mint egy padlás, ahova besuvasztottak mindenféle elfeledett holmit. Utálni fogja a rendetlenséget.

Nagyobb szobára volt szükségünk, és legszívesebben egyenesen a bankba sétáltam volna pénzt felvenni, ezt azonban nem tehettem meg Whit nélkül – a törvény szerint immáron a férjem kezelte a teljes vagyonomat.

Összeráncoltam a szemöldököm, miközben a rendetlenséget szortíroztam. Két kupacra osztottam a holmikat: az egyiket Argentínába, a másikat adományozásra szántam. Nem meglepő módon az egyik kupac jóval terebélyesebb volt. Egyszerűen nem tudtam megválni Papa könyveitől, Shakespeare-gyűjteményétől és az öltönyeitől. Talán Whit hordhatná őket… Nem, az nem működne. Whit jó tizenöt centivel magasabb az apámnál.

Mindent el kell ajándékoznom.

Harmadnapra annyira kimerültem érzelmileg, hogy könyörtelenebbé váltam a szortírozásban. Anyám minden egyes holmija az adományozásra szánt kupacba került, és még csak bánatos sem voltam miatta. Elvira megtapsolta volna a döntésemet, s szellemes megjegyzést fűzött volna hozzá anyám pocsék ízléséről. Megnevettetett volna, vagy bosszantásképpen felpróbálta volna anyám ruháit. Sosem tartotta magát különösebben viccesnek, de könnyen megnevettetett azzal, ahogyan a világ furcsaságait látta. Gyász telepedett rám. A körülöttem lévő dolgok szomorúsággal töltöttek el, amit nem tudtam lerázni magamról. Elvirának itt kellene lennie velem a szobában.

Leültem a puha ágyra, s az ölembe húztam anyám naplóját, komoran meredtem az oldalakra. Semmi hasznosat nem találtam, amióta Whit elment, s utáltam, hogy fogalmam sincs anyám hollétéről. Az egyetlen, amiben bizonyos voltam, hogy nem hagyta el Egyiptomot – legalábbis a lopott műtárgyakkal biztosan nem. Túl kockázatos lett volna ilyen mennyiséget elvinni anélkül, hogy magára vonja a figyelmet.

Bár… Mamának nyilvánvalóan sok kapcsolata volt Kairóban. Valaki segíthetett neki – és a Kleopátra örökségével megtöltött ládáknak.

Sóhajtva lapoztam át a naplót, közben bele-beleolvastam. Sok bejegyzés szólt a mindennapi életéről, dolgokról, amiket tett vagy látott, helyekről és emberekről, akikkel találkozott. Ahogy pörgettem a lapokat, érdekes mintázatot véltem felfedezni. Eleinte anyám szinte naponta írt a naplóba, de aztán a bejegyzések hónapokra, majd érdekes módon évekre ritkultak.

Az utolsó oldalakon ismét napi rendszerességgel írt – tele voltak a nagybátyámmal kapcsolatos aggodalmaival, amikről tudtam, hazugság mind. Valamikor ez a napló szándékos és gondosan kiválasztott eszközzé vált, hogy besározza a nagybátyámat. Fegyverré, amelyet ellene fordíthatott.

Olyan agyafúrt és számító megoldás volt, hogy felfordult a gyomrom. Hogyan tervezhette el, hogy tönkreteszi a bátyja életét?

Homlokráncolva lapoztam egy tizenhét évvel korábbi bejegyzéséhez, s véletlenszerűen elkezdtem olvasni.

Újra Egyiptomban – Cayo ragaszkodott hozzá, hogy a legutóbbi látogatásunk után ilyen hamar visszatérjünk. Ráadásul most még tovább akar maradni, akár több mint egy évig is.

Szentül hiszi, hogy Ineznek csecsemő létére fel sem fog tűnni a hiányunk, ebben azonban nem vagyok olyan biztos. Egyiptom ugyanolyan kaotikus, mint mindig, a szálloda tele van emberekkel a világ minden tájáról. Összefutottam régi barátokkal, s így végre-valahára olyan beszélgetésekben is részt vehettem, amelyek nem az ásatás körül forognak.

Cayo a tervezettnél korábban szándékozik elindulni a helyszínre, és én rettegek tőle. Ha egyszer a fejébe vesz valamit, nem lehet lebeszélni róla. Én azonban inkább maradnék a kényelmes szállodában, és élvezném az apró rituálékat, amelyek elviselhetővé teszik számomra az itt töltött időt.

Vajon olyan szörnyű lenne, ha Cayo nélkülem folytatná?

Akkor nem lassítanám le, és nem zavarnám az unatkozásommal és a panaszkodásommal. Még Abdullah is látja, milyen nyomorultul érzem magam a sivatagban.

Lehet, hogy megkérem erre. Mindenkinek jobb lenne, ha itt maradnék. Rajzolhatnék, festhetnék, meglátogathatnám a hölgyeket és az urakat, akikkel összebarátkoztam. Olvasgathatnék. A szállodában rengeteg kedvemre való könyv és olvasnivaló akad.

Mama szavai és a sorok közé rejtett érzései mellbe vágtak. Egyiptomba visszatérve nyomorúságosan érezte magát. Próbálta elviselhetővé tenni a napjait, elfoglalni magát. Eközben viszont Papa lelkesedése egyértelmű volt, s talán nem vett tudomást anyám nyilvánvaló szenvedéséről. Fogalmam sem volt, hogy már csecsemőkoromban is hosszabb időszakokra hagytak magamra. Miért nem akartak velem lenni? Reszketve mély levegőt vettem, s küzdöttem, nehogy kitörjenek belőlem az érzések. Túlságosan fájt, és így lehetetlennek tűnt gondolkodni.

Lapoztam, és megláttam számos rajza közül az egyiket. Az imént olvasott bejegyzés utáni reggel készítette. Borzongás futott végig a hátamon, amikor felismertem a mágiával átitatott sálat. Pont itt, a Shepheard’sben találta meg.

Éles kopogás riasztott fel a gondolataimból. Felálltam, a térdem ropogott – nem vettem észre, mennyi idő telt el –, s az ajtóhoz bicegtem. Biztosan teát rendeltem és megfeledkeztem róla. Ám ahogy kinyitottam, nem egy tálca tea várt az ajtó túloldalán.

Egy fiatal nő nézett rám, mézszínű haját kontyba tűzte feje tetején, beesett arcát vastag fürtök keretezték. Sápadt bőrével a gyertyafénnyel megvilágított folyosón szellemszerű jelenség volt, s bár kék ruhája elsőre elegánsnak tűnt, de ahogy jobban szemügyre vettem, láttam, hogy piszkos a szegélye.

Alig ismertem rá.

– Isadora! – Hetekkel ezelőtt találkoztunk, amikor belopóztam a nagybátyám hajójára. Először nem tudtam, mit gondoljak róla. Jó nevelésben részesült, finom modora volt, de éreztem, hogy sok mindent rejteget. Majd a megismerkedésünk után néhány nappal segített megmenteni az életemet – apró, elegáns pisztolyával ügyesen lelőtte a krokodilt.

Mérhetetlenül csodáltam és tiszteltem őt.

Isadora felemelte az állát, a szeme alatt húzódó sötét árkok ellenére méltóságteljesen tartotta magát, egyenes háttal, szerényen markolva egy vászon útitáskát. Az is viseltesnek tűnt, por lepte be, s bőrfogantyúja csálén állt.

– Jól vagy? – kérdeztem. – Úgy nézel ki, mintha komoly megpróbáltatásokat álltál volna ki.

– Még mindig a barátodnak tekintesz? – kérdezte Isadora bevezetés nélkül.

– Természetesen – vágtam rá. – Miért ne tekintenélek?

Merev arcán bizonytalan, megkönnyebbült mosoly futott át.

– Akkor beengedsz?

Gyorsan félreálltam.

– Természetesen – ismételtem.

Isadora elsuhant mellettem, és hirtelen megállt, majdnem nekiütközött az utazóládákból épített toronynak, de sikerült visszanyernie az egyensúlyát. Válla fölött hátrapillantott, finom szemöldökét felvonta, majd kikerülte a ládákat és megvizsgálta Whit szobáját, vagyis a közös szobánkat.

– Mi a csuda?

– Három napja próbálok rendet rakni – magyaráztam. – De úgy tűnik, csak rontok a helyzeten.

Isadora halkan füttyentett.

– A fürdőszobában is van! Honnan származik ez a sok holmi?

Sóhajtottam, becsuktam az ajtót, és követtem a hangját, ahogy a falnak támasztott magas, felgöngyölt szőnyegeket nézegette.

– Minden a szüleimé. Vagyis majdnem minden. A saját ládáim is itt vannak valahol.

Isadora körülnézett, kék szemei minden sarkot végigpásztáztak.

– Nagyobbnak képzeltem a szobádat.

– Honnan tudtad, melyik az enyém?

– A recepcióstól – válaszolta szórakozottan. – Jóságos ég, ez tényleg kicsi!

– Egyelőre megteszi.

Isadora bólintott, elfordult tőlem, s végre észrevettem, amit olyan kétségbeesetten próbált rejtegetni. Keze remegett, lélegzete halk, felszínes szuszogás volt csupán. Megingott, engem pedig elöntött az aggodalom. Az ágyra mutattam, hogy üljön le.

– Jól vagy? – kérdeztem újra.

Leült, továbbra is megőrizve elegáns tartását.

– Jól vagyok. Csak kicsit szédülök.

Ismét szemügyre vettem a ruházatát, homlokának fáradt ráncait. A testtartása tökéletes volt, de úgy tűnt, küzd, hogy nyitva tartsa a szemét.

– Mikor ittál utoljára? – faggattam. – Ettél valamit? Hol van az apád?

Isadora pislogott.

– Ma reggel ittam egy csésze teát. Néhány napja már nem ettem semmit. Apám pedig… – Elakadt a hangja, tartása kissé megrogyott. – Fogalmam sincs.

Leültem mellé.

– Nem értem.

– Nehéz napok vannak mögöttem – vallotta be csendesen. – Azért jöttem, mert… Nos, a segítségedre van szükségem.

– Az én segítségemre? – kérdeztem, s felvontam a szemöldököm.

Megrezzent és félrenézett, próbálta megőrizni a higgadtságát.

– Bocsáss meg, nem könnyű erről beszélnem!

Az udvarias lépés az lett volna, ha nem faggatom tovább, ezt jól tudtam, de a jól ismert kíváncsiságom nem hagyott nyugodni. A kérdések előtörtek belőlem. Isadora sosem panaszkodott a föld alatt töltött napok miatt, amikor együtt jegyeztük fel a Kleopátra sírjában talált csodálatos műtárgyakat. Elviselte a hőséget, a kemény munkát és apja állandó felügyeletét, nyugodtan és precízen. Ha ő azt mondja, nehéz napok vannak mögötte, akkor azok valójában embert próbáló napok lehettek.

Egyenesnek kellett lennem.

– Betegnek tűnsz, és kimerültnek. Mi történt?

Megmozdult, majd egyenesen a szemembe nézett.

– Bízhatok benned?

Meglepetten pislogtam.

– Milyen értelemben? Hogy rám bízhatod-e a titkod? Igen. De ha azt kérdezed, segítek-e eltussolni egy gyilkosságot, akkor nem. Nem ismerlek elég jól, remélem, egyetértesz. – Elsápadtam. – Nem mintha valaha is cinkoskodnék gyilkossági ügyben, de remélem, érted, mire gondolok.

Nevetett, a feszültség enyhült a vállában.

– Azt hiszem, egy kicsit jobban érzem magam. Egy órával ezelőtt ez lehetetlennek tűnt.

– Csodálatos – mondtam. – Közben engem lassan megöl a kíváncsiság.

Azt gondoltam, újra megnevettetem, de minden vidámság eltűnt az arcáról.

– Ahogy hangosan kimondom, vége. Valósággá válik. Nem tudom visszavonni. Nincs visszaút. – Megremegett az ajka, én pedig kis híján felpattantam a döbbenettől, hogy ennyire szétesettnek látom. De összeszedtem magam, hogy megőrizzem a nyugalmamat, bár a testem viaskodott velem. Legszívesebben megráztam volna.

– Minden rendben lesz! – mondtam. – Mondd el! Bajba kerültél?

Isadora mély levegőt vett, nyilvánvalóan próbálta megnyugtatni magát.

– Másképp fogsz gondolni rám.

Barátok voltunk ugyan, de nem olyan régóta. El sem tudtam képzelni, miért számít neki, mit gondolok róla. Isadora éber tekintettel figyelt.

– Igenis érdekel, mit gondolsz rólam – suttogta. – Ezért nem akarom elmondani, hogy apám a legrosszabb fajta tolvaj. Nem az az ember, akinek hittem.

– Tolvaj – ismételtem.

Alig hallottam halk válaszát.

– Az.

Nyugtalanság tört utat bennem, mint gyomok a rendezett kertben. A rettegés mélyen a gyomromba mart. Féltem megkérdezni, valahogy már előre sejtettem a választ. Legutóbb Philai szigetén láttam Mr. Fincastle-t, az apját – ahol Kleopátra sírját találtuk. Bizonyára nem arról beszél… hogy…

Isadora azonban megerősítette egyre növekvő félelmemet.

– Igen – mondta lágyan, felém nyúlva. – Látom, tökéletesen értesz engem. – Hosszú, reszkető lélegzetet vett. – Ő és hat, talán hét férfi megtámadta a tábort, és mindent elvitt Philairól.

Forgott velem a szoba. Kiszabadítottam magam a szorításából, és karomat a gyomrom köré fontam, kétségbeesetten próbáltam nem összeomlani. A tenyerem az arcomra szorítottam, és fojtott sikolyt hallattam. Ezért küldte hát Abdullah a sürgős táviratot Tío Ricardónak. Mostanra már biztosan megérkeztek Philaira, és rájöttek Mr. Fincastle árulására. Isadora szavai éles késként hasítottak a pánik és a kétségbeesés dermesztő érzésébe. Az apja megtámadta a tábort. Fegyverekkel vette át az irányítást a csapat felett. Dios mío!

Némán fohászkodtam, hogy mindenki épp bőrrel ússza meg.

Ott kellene lennem, s őrjöngtem a Kairó és Philai közötti távolság miatt. Sosem éreztem még magam ennyire tehetetlennek.

– Minden értékeset, minden aranyból készült dolgot elhurcoltak. Még a… még a… – Isadora elhallgatott.

Azt kívántam, bár ne folytatná, miközben a szavait távoli morajlásként hallottam, mintha betemette volna a homok. Mélyre kellett ásnom, hogy megértsem, mire gondol.

– Még mit?

– A múmiáját. Apám őt is elvitte.

Borzalom lett úrrá rajtam.

– Úgy érted…

Isadora bólintott, arcát eltorzította az iszonyatos bánat.

Mr. Fincastle elrabolta Kleopátrát.

– Ennek az utazásnak kettőnkről kellett volna szólnia – mondta, hangja immár hangosabban szólt, inkább emlékeztetett önmagára. – Azért keltünk útra, hogy újra összehozzon minket azután, ami történt.

– Mi történt? – kérdeztem zsibbadtan.

– Elmondom – suttogta Isadora. – Az okot, amiért annyira fontos nekem, mit gondolsz rólam.

Megfogta a kezem, és úgy szorította, mintha az élete múlna rajta.

– A szüleim életem nagy részében hazudtak nekem, míg rá nem jöttem az igazságra. Apámnak viszonya volt egy férjes asszonnyal. – Mély lélegzetet vett, láthatóan a könnyeivel küszködött. – Ez sok mindent megmagyarázott – hogy miért volt távol az anyám az év felében, minden évben, valami titokzatos munka miatt Dél-Amerikában.

– Dél-Amerikában? – ismételtem tompán.

– Argentínában.

Összeszorítottam a szemem, a sötétség tátongó mélységként nyílt meg alattam, s én bele akartam vetni magam. Megint csak tudtam, mit fog mondani, még mielőtt kimondta volna. Előredőltem, fejemet a térdeim közé kellett szorítanom.

Megfogta a kezem, és erősen szorította. Alig éreztem az érintését. Felkészítettem magam arra, ami következik. Ám semmiképpen nem lehetett felkészülni anyám csalárdságának újabb bizonyítékára és arra, ahogyan elárulta Papát és engem. Amikor Isadora újra megszólalt, szavai olyanok voltak, mint egy arculcsapás.

– Testvérek vagyunk.

15 Hála istennek!

HETEDIK FEJEZET

Hideg vizet fröcsköltem az arcomra, és igyekeztem nem belenézni a tükörbe. Elborított az anyám által hátrahagyott pusztítás hulláma. Eddig azt hittem, anyámnak Mr. Burtonnel volt viszonya – akit később elárult. De nem, apámat csalta meg Mr. Fincastle-lel.

Akinek a keresztnevét sosem tudtam meg.

A tagbaszakadt, goromba és zsarnokoskodó angollal, aki vonzódott a fegyverekhez, és Isadora minden percét beosztotta. Aki lenézően beszélt a csapat többi tagjával, aki mindent és mindenkit gyanakvással szemlélt.

Nem tudtam elhinni, hogy anyám egy ilyen emberrel volt együtt.

Ennél biztosan józanabb volt, jobb ízlése volt. Apám két évtizeddel idősebb volt nála, de kedves és figyelmes volt, és nyilvánvalóan támogató, hiszen nem bánta anyám egyiptomi életstílusát, ami annyira különbözött a sajátjától. Anyám hónapokra elhagyta őt, amikor azt hittem, együtt vannak. Éles fájdalom hasított a szívembe, s tudtam, ez a seb sosem fog begyógyulni, bármennyi idő is telik el, bármekkora is a távolság.

Anyám tönkretett bennünket.

És tudta az igazságot apámról. Tudtam, hogy Whit és Tío Ricardo halottnak hitték, és minél régebb óta nem bukkantunk Papa nyomára, annál inkább elhittem én is. A Whit fürdőjében lévő mosdótál szélére támaszkodtam. Az arcom továbbra is égett, hiába borogattam hideg vizes kendővel. Nem tudtam, mennyi ideje voltam bent, miközben Isadora még mindig az ágyon várakozott.

A húgom.

Hermana. 16

Érzelmek egész skálája öntött el: hitetlenség, zavar, fájdalom. Meglepő módon azonban örömöt is éreztem, s ez minden mást háttérbe szorított. Amikor Elvira meghalt, elvesztettem egy fontos részemet, s azóta elveszettnek és nyugtalannak éreztem magam.

De most lett egy húgom.

Aztán belém hasított a felismerés: Isadora sok szempontból hasonlított Mamához. Philain tanúja voltam a manipulációjának és ravaszságának, annak, ahogyan saját szükségleteit másokéi elé helyezi, és igen sokszor keveredik bajba.

Ezen tulajdonságokban én is osztoztam.

Megmarkoltam a fakeretet, még mindig képtelen voltam a tükörbe nézni. Mindkettőnk arra ítéltetett, hogy olyanok legyünk, mint az anyánk? Megismételjük ugyanazokat a hibákat? Gondolkodás nélkül megsebzünk másokat? A gondolat is rémített. Mert tudtam, ha a tükörbe nézek, nem a saját arcom nézne vissza.

Elvirát látnám.

Kinyílt az ajtó, felnéztem a porcelán mosdótálból, és végre belenéztem abba az átkozott tükörbe. Tekintetem a mögöttem tornyosuló Whitével találkozott. Megfordultam, és a karjába vetettem magam. Meglepetten felnyögött, és berúgta maga mögött az ajtót, miközben karját a derekam köré fonta. Körülvett az illata, a friss levegő és a nap melengette citrus futó aromája. Hosszú, utazós nap illata volt.

– Visszajöttél – motyogtam puha vászoningjébe.

– Visszajöttem – erősítette meg. – Voltak kétségeid?

– Nem írtál.

– Nem volt rá idő – mormolta. Kissé távolabb húzódott, hogy belenézhessen az arcomba, saját arckifejezése borús volt. Figyelmesen szemügyre vett. – Sírtál.

– Egy kicsit.

Feszültség gyűlt a homlokára.

– Rendben. Ezt tudom kezelni.

Zavartan pislogtam, de Whit már rántotta is fel az ajtót. Mivel csak most tért vissza Philairól, tudtam, mit látott, és hogyan hatott ez nemcsak rá, hanem Abdullahra és a nagybátyámra is. Mégis, amikor Whit felemelte a hangját, meglepetten felsikkantottam.

– Te meg mi a fenét keresel itt?

Tátott szájjal rohantam ki a helyiségből, gondosan kerülve a magas ládatornyot. Sosem hallottam még ilyennek. Nem düh volt a hangjában, nem hidegség – hanem a legmélyebb, metsző megvetés. Nem hittem volna, hogy képes ilyesmire.

– Whitford Simon Hayes!

A férjem visszafordult és rám nézett. Teljes nevének említésére meglepettnek tűnt, de amikor Isadora hangosan megköszörülte a torkát, újra rámeredt.

– Kérdeztem valamit. Mi a fészkes fenét keresel itt?

– Na és te? – vágott vissza Isadora hűvös nyugalommal, de szavai elgyötörten hangzottak. Mintha sírt volna, amíg a mosdóban rejtőztem. A szívem nagyot dobbant, mintha maga Isadora facsarta volna meg. Feltámadt a védelmező ösztönöm.

– Ez az én szobám – mondta Whit.

– Nem, Inez lakik itt.

Hosszú csend következett. Szinte hallottam Whit gondolatait. Ajkának bűnbánó rándulása elárulta. Egyikünk sem jelentette be nyilvánosan az esküvőnket az itteni ismerősöknek, és nem készültem fel arra, hogy válaszoljak a bonyolult kérdésekre. De az igazság előbb-utóbb kiderül, akár a szálloda személyzete is sejthette. Sokan közülük segítettek átköltözni.

– Ő a feleségem.

Isadora lélegzete elakadt.

– Mióta?

– Pár napja házasodtunk össze – mondtam. – Meglepetés.

– Nem mintha bármi közöd lenne hozzá – mondta Whit, az egyik ládatoronynak támaszkodva. – De továbbra is várom a választ.

Isadora kihúzta a vállát.

– Inezhez jöttem, segítséget kérni.

– Kérj mástól! – mordult rá Whit összeszorított fogakkal. – Talán csatlakozhatnál apádhoz, bárhol is van. Kétségtelenül épp a Philain lopott műkincseket válogatja, a gazember.

– Isadorának ahhoz nem volt semmi köze – szóltam közbe élesen.

– Dehogynem – mondta Whit.

– Nem – mondtam nyugodtan, majd elfordultam tőle. Isadora mereven tartotta magát, mintha kételkedne abban, hogy mellé állok. – Gondolkodtam, maradhatsz velünk – nyugtattam meg. A kis helyre mutattam. – Szűkös lesz, de megoldjuk. Talán kérhetünk…

– Inez – mordult fel Whit.

– …egy pótágyat – fejeztem be hangosan. Ránéztem. – Fáradtnak tűnsz.

– Az is vagyok – mondta Whit, és Isadorára bökött a mutatóujjával. – Nem maradhat itt. Sőt, elviszem a konzulátusra, ahol majd tömlöcbe vetik.

– Tömlöcbe? – hüledeztem.

– Oda való.

Isadora élesen beszívta a levegőt.

– Hogy merészelsz elítélni? Katona voltál a brit hadseregben. A te kezedhez is vér tapad.

Whit ökölbe szorította a kezét, arcából kiszaladt a vér. Hadnagyként töltött évei nem múltak el nyomtalanul. Úgy tetszett, alakja betölti az egész szobát. Nyúzottnak látszott, válla görnyedt, tekintete komor és tartózkodó.

Próbáltam elképzelni, milyen lehetett megérkezni Philaira és látni a teljes pusztítást, Kleopátra végső nyughelyét kifosztva, kirabolva. Ezt a borzalmat nem tapasztaltam közvetlenül, de a távolból éreztem, s ennyi is elég volt ahhoz, hogy kikészüljek.

Abdullah és Tío Ricardo életéből éveket raboltak el.

– És te hol voltál? – kérdezte Whit Isadorától jegesen. – Miközben apád megtámadta a tábort?

– Bezárt az egyik kamrába a templomban, amikor világossá vált, hogy nem támogatom a döntését – felelte Isadora. – Kelepcébe csaltam az egyik emberét, és megszöktem.

– Egy szigetről a Níluson? – Whit nem rejtette el hitetlenkedését. – Repültél? Vagy tán krokodil hátán lovagoltál?

Isadora kiegyenesítette a hátát, arcát elöntötte a pír.

– Nő létemre nem vagyok tehetetlen. Ott volt a retikülöm, és a nyelvvel is boldogulok.

– Annak, hogy nő vagy, semmi köze semmihez – felelte Whit összeszorított fogakkal. – Nézd meg a feleségemet – ha akarná, egy teknős hátán is eljutna Párizsig. – Összeszorította az állkapcsát. – Valld be, hogy részese voltál apád terveinek!

– Hiszek Isadorának – szóltam közbe. Az ő helyében én is utálnám, ha bárki a tolvaj anyámhoz hasonlítgatna.

Whit elhallgatott, idegei pattanásig feszültek.

– Megpróbál manipulálni téged.

– Lehet, hogy neked így tűnik. – Isadora mellé léptem, vállunk összeért. – De te vagy az, aki nem tud mindent.

Whit rezzenéstelen arccal nézett rám.

– Anyámnak viszonya volt Mr. Fincastle-lel. Úgy látszik, már közel két évtizede tart. – Mély levegőt vettem, az idegességtől bizseregtek az ujjaim. Nyugtalanított Whit Isadora iránti nyilvánvaló ellenszenve és bizalmatlansága. Nem azért, mintha nem lett volna rá oka, hanem mert ő volt a férjem. Másodperceken belül megtudja, hogy mindannyian egy család vagyunk. – Ő a húgom, Whit.

Akkor sem lepődhetett volna meg jobban, ha azt mondom neki, a cirkuszba készülök.

– Badarság.

– Nem az – mondta Isadora nyugodt, egyenletes hangon. – Be tudom bizonyítani. – Felém fordult. – Én Mamának szólítottam, de közeli barátai Lulisnak hívták. Szeretett későn lefeküdni és átaludni a délelőttöt. Utálta a kávét, de érthetetlen módon szerette a keserű csokoládét. A macskákat jobban szerette a kutyáknál, az édeset a sósnál, és a teáját tejjel itta, nem citrommal.

Whit gúnyosan felnevetett.

– Ezt bárkitől megtudhattad. Akár a régi szobalányától is.

Isadora ügyet sem vetett rá, kizárólag rám figyelt.

– Volt egy anyajegy a hasán, a köldöke közelében.

– Ismétlem, ezt akármelyik szobalány elmondhatta neked.

– Festette a haját, mert utálta a halántékán előbújó ősz tincseket. De én mindig gyönyörűnek láttam. – Whit kinyitotta volna a száját, de Isadora szavai gyorsan törtek fel, figyelmét most a férjemre irányította. – Amikor tizenhat éves volt, beleszeretett a fiúba, aki az újságot hozta az ajtóhoz. Feliciano volt a neve.

Whit elhallgatott.

Isadora ezt csakis Mamától tudhatta meg. Én is csak véletlenül értesültem, amikor kihallgattam a szüleim egyik ritka vitáját, miközben azt hitték, alszom. Apám azzal vádolta anyámat, hogy tartja a kapcsolatot Felicianóval, amit ő határozottan tagadott. És Mama mindig tartott egy üveg hajfestéket az éjjeliszekrényében az otthonunkban, Argentínában. Évekig figyeltem, ahogy eltünteti öregedésének nyomait.

– Imádta az olasz parfümöket. – Isadora szorosan összekulcsolta a kezét maga előtt. Mint egy lány, aki az ítéletre vár, s tudja, sorsa megpecsételődött. – Úgy gondolta, hogy roman…

– Romantikus illatuk van – vágtam közbe halkan.

Találkozott a tekintetünk, egyenes háttal állt, még mindig ökölbe szorított kézzel, büszkesége nem engedte, hogy akár egy centire is lehajtsa a fejét. Várta a döntésemet, de szemernyi kétségem sem volt – nem fogom őt eltaszítani. Felé nyúltam, megfogtam a kezét, és gyengéden meghúztam. Egyforma magasak voltunk, ugyanolyan testalkatúak. Korban közel álltunk egymáshoz. Elszorult a torkom a meghatottságtól, ahogy megöleltem. Whit felé pillantottam a válla fölött, tudván, hogy csalódottságot fogok látni az arcán.

Whit egy keskeny vonallá préselte az ajkát, karját összefonta a mellkasa előtt, de csendben maradt.

– Isadora itt marad! – mondtam neki.

Elfordította a tekintetét. Legalább nem mondott nemet. Apró lépés a helyes irányba.

Isadora elhúzódott tőlem, álla kissé megremegett.

– Köszönöm. Nem tudom, mit tettem volna, ha nem hiszel nekem.

– Az az érzésem, kitaláltál volna valamit. – Ez is közös volt bennünk. Kisimítottam a haját az arcából. – Lemennél teát rendelni? Azt hiszem, szükségünk lesz rá. És talán egy pótágyat is?

Bólintott, és kiment a szobából, közben nagy ívben elkerülte Whitet, akiből egyre erőteljesebben sugárzott az indulat. Három napja először maradtam kettesben a férjemmel.

– Nem bízom benne – jelentette ki Whit, és elhúzódott tőlem.

– Ezt egyértelművé tetted.

Az ágy túloldalán állt, még mindig kerülte a tekintetem. Az első igazi házastársi vitánk. Azon tűnődtem, hogy vészeljük át. A szüleim ritkán veszekedtek, ritkán fordult elő, hogy nem értettek egyet, így nem tudtam, hogyan kezeljem ezt a helyzetet. De tudtam, Whit elég fontos nekem ahhoz, hogy megtanuljam.

– Gyere ide, Whit!

Felkapta a fejét. Óvatosan közelebb lépett, mintha attól félne, elszaladok előle. Amikor előttem állt, tenyeremet a mellkasára tettem.

– Nincs már túl sok családtagom – mondtam halkan. – És én hiszek Isadorának, Whit.

Az egyik kezét a kezemre fektette, tekintete elgondolkodóvá vált. Úgy tűnt, nem ért egyet velem, és ez feldühített. Megpróbáltam elhúzódni, de nem hagyta.

– Tudom, hogy nem bizonyítottam a józan ítélőképességem – magyaráztam –, de sokat jelentene, ha adnál neki egy esélyt.

– Az édesanyádra gondolsz? – kérdezte Whit, s megszorította a kezem. – Még mindig bűntudatod van amiatt, ami Philain történt?

– Bárhonnan is nézem, még mindig azt érzem, az én hibám volt. Az én naivitásom miatt járt sikerrel.

– Manipulált téged – felelte Whit. – Az érzelmeid és a szereteted használta fel ellened. Nem szabad magad hibáztatnod azért, mert hinni akartál abban, hogy édesanyád a legjobbat akarja neked.

Lassan bólintottam.

– Rendben, de akkor nem lehet kétfelé játszani! – Előreléptem, s felszegtem az állam, hogy a szemébe nézhessek. – Isadorát meglepte és készületlenül érte, ami történt. Épp úgy, mint engem. Az apja tettei nem teszik őt automatikusan bűnrészessé.

– Tudtam, hogy ezt fogod mondani – mormogta Whit. – És én még azt hittem, a feleségemet vigasztalom, miközben te vitába akartál szállni velem.

– Nem játszom ellened – ráztam meg a fejem. – Csak arra kérlek, adj neki egy esélyt.

Whit megmerevedett, válla megfeszült. Hosszút, bosszúsat sóhajtott.

Ujjaim hegyével végigsimítottam az állán.

– Egyedül van és segítségre szorul…

– Nem akarok Isadoráról beszélni – vágott közbe. – Egyáltalán nem akarok beszélgetni.

A derekamra csúsztatta a kezét, és közelebb húzott magához. Karomat a nyaka köré fontam, lábujjhegyre emelkedtem és megcsókoltam. Felnyögött. Nyelvével végigsimított az enyémen. Megremegtem, ujjaimmal a tarkóját cirógattam. Whit felemelt, és félrehajtotta a fejét, egyre szenvedélyesebben csókolt. Amikor szétváltunk, mindkettőnk lélegzete szakadozott zihálásban tört elő.

Whit a homlokomhoz nyomta az övét.

– Gondoltál rám, amíg távol voltam?

Belélegeztem az illatát, és bólintottam.

– Te gondoltál rám?

– Eszembe jutottál.

Erősen meghúztam a haját, mire felnevetett, majd elengedett. Az ágyhoz vezetett, az egyetlen helyhez, ahol leülhettünk, és letelepedtünk egymás mellé. Az én lábam alig érte a padlót, ő pedig kinyújtotta hosszú lábait. Combjai izmosak voltak, s én nagyot nyeltem, mert eszembe jutott, hogyan magasodott fölém, miközben az arcán puha árnyékok táncoltak.

– Miért pirultál el? – kérdezte, s mosolyogva fürkészte az arcomat.

– Semmi különös oka nincs – feleltem gyorsan.

– Mondd el! – unszolt, s ahogy előrehajolt, kék szemében meleg fény csillant.

– Nem hiszem el, hogy még meg sem kérdezted, mit találtam a nagybátyám szobájában.

Whit felvonta egyik szemöldökét.

– Mit találtál?

Felpattantam, s halk kuncogása hallatán még jobban elpirultam. De a mosolya lehervadt az arcáról, amikor átnyújtottam neki anyám naplóját.

– Ezt már láttam korábban – mormogta. – Lourdes-é volt. Rajtakaptam, amint épp írt bele, közvetlenül az eltűnésük előtt. – Átlapozta az oldalakat.

– Javarészt csupa hazugság – mondtam. – De érdekes módon a nagybátyám a párnahuzatában rejtette el.

Whit vállat vont.

– Ez a napló rossz kezekben terhelő bizonyítékként is szolgálhat.

– Akkor miért tartotta meg? – erősködtem. – Miért nem égette el? Miért nem dobta a Nílusba?

– Mert nem híve a szemetelésnek?

– Több komolyságot, Whitford!

Megrándult az ajka.

– Te mit gondolsz?

Elvettem a naplót és átlapoztam, kétségbeesetten keresve bármit, ami segíthetne megtalálni az anyámat.

Whit előrenyúlt.

– Várj! Mi az ott?

Odanéztem, ahová mutatott. Az egyik oldalt anyám telerajzolta firkákkal és ákombákomokkal.

Megfejthetetlennek tűnt. Véletlenszerű vázlatok voltak csak, az ókori egyiptomiakról szóló rajzok és feljegyzések mellett. Szinte magam előtt láttam anyámat, amint a Shepheard’s könyvtárában olvasgat, próbálja megérteni apám rajongását. Amit csak lehetett, megtanult, igyekezett lépést tartani, mikor apámmal beszélgetett. Lapoztam, és egy másik bejegyzés szúrt szemet.

Levelet kaptam Cayótól, újabb késedelem van az ásatási helyszínen. A legtöbb barátom továbbutazott, hogy megnézzék a látványosságokat. Talán velük kellett volna mennem, de Cayo bármelyik nap visszaérhet. Nagy hiba volt. De a szálloda könyvtárában sok érdekes olvasnivaló van. Találtam néhány könyvet Egyiptom utolsó fáraójáról, VII. Kleopátráról. Minden beszámoló szerint lenyűgöző nő volt, a származása pedig rendkívül különös.

Whit elvette tőlem a naplót, visszalapozott, és megvizsgálta a firkákat. Értetlenül bámultam rá.

– Mi az?

– Lehet, hogy semmi – ismerte be.

– Mi lehet semmi?

Felemelte a könyvet.

– Ez neked kígyónak tűnik?

– Talán, egy kicsit. A széle furcsa, egyenetlen.

– A kígyó miatt – bólintott Whit. – Ez a jel szem is lehet.

Hunyorogtam, próbáltam meglátni. Talán kígyó volt, de irkafirka is lehetett.

– Úgy néz ki, mint egy uroborosz.

– Na és…?

Whit szórakozottan megsimogatta a száját.

– Emlékszel, hogy anyád kifejezetten keresett valamit Philain?

Bólintottam.

– Folytasd!

– Az ókori világban négy nőről terjedt el az a szóbeszéd, hogy képesek voltak létrehozni a bölcsek kövét.

Kissé félrehajtottam a fejem, s összevontam a szemöldököm.

– Erről hallottam már – legalábbis az egyik ősi varázslatról, ami elveszett.

A bölcsek köve… Hol olvastam róla korábban? Hihetetlenül ismerősnek tűnt. Nagy jelentőségű tárgy lehetett.

– Igen. Ezek a nők alkimisták és varázslók voltak. Az egyiküket Kleopátrának hívták. Emlékszel, hogy meséltem róla? – Bólintottam, ő pedig folytatta: – A mi Kleopátránk egyik őse volt, akit titokban temettek el Philain. – Ujjával anyám bejegyzésére koppintott. – Nézd csak! Még a származásáról is ír.

Izgalom lüktetett a torkomban.

– Az alkimista Kleopátráról azt tartják, hogy egyetlen pergamenlapra írta le, hogyan készíthető el a kő. Ezt a legendás lapot Kleopátra krizopoeiájának nevezik, és erre rajzolt egy uroboroszt.

Lenéztem anyám rajzára.

– És az is így nézett ki?

Whit bólintott, s kissé elmosolyodott.

– Tudom, hogy merész következtetés, de ha édesanyád nem találta meg Philain, amit keresett, talán még mindig keresi.

– Nézd meg a dátumot a másik oldalon! – mutattam. – Ez évekkel ezelőttről származik. Hihetetlen, hogy csak úgy rábukkant egy könyvre, látott egy rajzot, amit aztán véletlenszerűen lemásolt a naplójába. Majd több mint egy évtizeddel később úgy dönt, hogy Kleopátra krizopoeiáját keresi?

– Úgy tartják, a leszármazottjával temették el – mondta Whit. – Tudod, mi a bölcsek köve, Inez?

Megráztam a fejem.

– Hallottam már, de nem tudom pontosan…

– Kleopátra krizopoeiája az útmutató arra, hogyan lehet ólmot arannyá változtatni.

Mindig lélegzetelállítónak találtam, amikor apám a mágiájával kapcsolatos történeteket mesélte anyámnak. Mivel a mágiával átitatott tárgyak folyamatosan tűntek el Buenos Airesből, könnyű volt elfelejteni, hogy a mágia valaha mindennapos dolog volt. Hogy a varázslatok a mindennapi élet részét képezték. Valahányszor olyasmire bukkantam, ami még magában hordozta egy régen megidézett varázslat lüktetését, belém hasított, hogy hogy hagyhattunk valami rendkívülit a kihalás szélére sodródni. Egy nap a közeljövőben a mágia teljesen meg fog szűnni, a múltba süllyed és lábjegyzetté válik csupán a történelemkönyvekben. Megértettem, miért készteti a krizopoeia vadászatra és gyilkosságra az embereket.

– Bárki is találja meg a pergament, óriási összeget kérhet érte – jelentettem ki.

– Gondolj valami nagyobbra! – rázta meg a fejét Whit. – Képzeld csak el, ha az illető értene az alkímiához, és létre tudná hozni a követ. Az emberek évszázadok óta keresik ezt a pergament. Mint a Szent Grált – tette hozzá. – Vagy Noé bárkáját, vagy Nagy Sándor végső nyughelyét.

– Vagy Kleopátra sírját.

Whit bólintott.

– Pontosan.

Egy emlék motoszkált a fejemben. Küzdöttem, hogy megragadjam az érzést, s egy pillanattal később felidéztem egy jelenetet anyámmal Philain, a rögtönzött sátramban, amikor megkérdezte, nem találkoztam-e egy pergamenlappal.

– Igazad van – mondtam. – Anyám érdeklődött egy pergamenlapról – a krizopeiát keresi. – Ujjammal a napló oldalára koppintottam. – Itt a bizonyíték feketén-fehéren, hogy már több mint egy évtizede tud a létezéséről.

– Nos, mégsem járt sikerrel. – Whit lebiggyesztette az ajkát. – Bárcsak ettől kissé jobban érezném magam!

– Anyám nem adja fel – jelentettem ki. – Túl sok határt lépett át. Már mindannyian tudjuk, ki ő valójában, és hogy mit tett. Innen már nincs visszaút. Szóval vajon hol keresné a tekercset?

– Több helyszín is szóba jöhet – töprengett Whit. – Bárhol lehet Egyiptomban, ami fontos volt az alkimista Kleopátrának – vagy a leszármazottjának, akiről szintén azt tartották, hogy jártas volt a mágiában.

– Az is volt – jelentettem ki, felidézve az erőteljes látomásokat, amelyek felsejlettek előttem: az utolsó egyiptomi fáraó egy hosszú asztal fölé görnyed, a könyökénél füvek és elixírek, ő pedig füvet kever és mér. – Bájitalkészítő, talán ő maga is varázsló volt.

Whit lehajtotta a fejét.

– Honnan tudod?

– Az aranygyűrű mágiája – magyaráztam – összekapcsolt Kleopátra emlékeivel. Láttam őt munka közben, ahogy aprította a hozzávalókat, állítgatta az eszközöket.

– Nos, ez leszűkíti anyád lehetséges tartózkodási helyeinek a számát, nagyjából egy tucat templomra.

Felnyögtem, arcomat a kezembe temettem. A hangom tompán szólt.

– Az is túl sok. – Eszembe jutott valami, és felnéztem. – Várj… Te nem ugyanezt kerested?

Whit fészkelődött, szája sarka lefelé görbült.

– De igen, és elkövettem azt a hibát, hogy elmondtam anyádnak. A beszélgetésünk után újra felélénkült az érdeklődése. Talán eszébe jutott az a könyv, amelyikre a naplóbejegyzésben hivatkozik.

– És te hogyan fedezted fel?

Habozott.

– Az egyik kémiakönyvemben olvastam az alkimista Kleopátráról.

– Az alkímiának és a kémiának köze van egymáshoz? Az egyik mágikus, a másik tudományos terület, nem?

– Egyes iskolák szerint a kettő egy és ugyanaz. Az alkímia a kémia előfutára, és éppen itt találták fel, Egyiptomban.

– Fogalmam sem volt erről. – Összegörnyedtem. – Úgy érzem, még mindig csak próbálok felzárkózni, a tudásom még mindig bőven lemarad anyámé mögött. Hogyan találhatnám meg, amikor ennyi hiányosság van a műveltségemben?

Whit a fülem mögé simította az egyik hajtincsemet.

– Ne aggódj, Inez! Haladtunk, még ha csak egy apró lépéssel is.

Halványan elmosolyodtam.

– Most már beszélhetünk Isadoráról?

Whit felnyögött.

– Biztos, hogy nem!

– A segítségemet kérte, nem fordíthatok neki hátat.

– Van valami furcsa vele kapcsolatban – mondta Whit, a szoknyám fodraival játszva. – Az apjával elválaszthatatlanok voltak Philain. Vagy tán elfelejtetted?

– Azt megmagyarázta. Éppen a kibékülés folyamatában voltak. Az elmondása alapján a szülei folyamatosan veszekedtek, és utáltak együtt utazni. Nem úgy hangzik, mintha boldog gyerekkora lett volna, és az apja a philai úttal próbálta jóvátenni ezt.

Whit egy könyvkupacot bökdösött csizmája orrával, majd felállt, s fel-alá járkált a szobában, a dobozokat, ládákat és szanaszét heverő tárgyakat kerülgetve.

– Kézenfekvő magyarázat.

– Rendben – mondtam, s szememmel követtem férjem lépteit. – Tegyük fel, hogy aljas szándék vezérli. Mi lenne az? Talán meg akarja dönteni a brit monarchiát?

Rám meredt.

– Próbáld meg komolyan venni a dolgot!

– Nem szoktam hozzá, hogy te ennyire komoly vagy.

– Én sem. Meglehetősen fárasztó. – Whit sóhajtott, elfordította a tekintetét és felvonta a szemöldökét. – Mit műveltél a hálószobámmal?

– Akarod mondani, a mi hálószobánkkal.

Whit válaszra nyitotta a száját, de hirtelen becsukta, amint Isadora visszatért a tálcával. Belevetettük magunkat a tea elkészítésébe. Nem voltam különösebben éhes, s úgy tűnt, a többiek sem, de volt valami megnyugtató a rituálékban, még ha olyan hétköznapiak is, mint a teázás.

Amikor a pótágy megérkezett, Whit látványos és átfogó rendezkedésbe kezdett, hogy minél több helyet szabadítson fel. A ládákat olyan magasra halmozta, hogy majdhogynem falat húzott fel az ágyunk körül. Látva igyekezetét, hogy valamiféle privát szférát teremtsen nekünk egy ilyen szűk szobában, elfojtottam egy mosolyt. Isadora azonban automatikusan a keskeny ágyhoz ment a pótágy helyett, és leheveredett rá.

– Azt hiszem, ezen ketten is elférünk, Inez.

Whit, aki épp a plusz takarót dobta a pótágyra, megdermedt a mozdulat közepén. Bosszús pillantást vetett rám, és jelentőségteljesen megköszörülte a torkát. Isadora azonban törékeny állapotban volt, és ha erre volt szüksége, igenis megadom neki.

– Csak egy-két éjszakára – suttogtam. – Amíg nem szerzünk nagyobb szobát.

Morgott egyet és bosszús pillantást vetett Isadorára, miközben elhelyezkedett a pótágyon, amit a hálószoba sarkában állított fel. Szűkös volt a hely, de nem igazán tudtam, mit tehetnénk. Még nem mentünk el a kairói központi bankba, hogy pénzt vegyünk fel a számlámról. Egyrészt nem volt rá idő, másrészt nem tudtam, hogy a nagybátyám még mindig ellenőrzése alatt tartja-e a vagyonom, annak ellenére, hogy feleségül mentem Whithez.

De egyértelműen szükségünk volt a pénzemre, ha másért nem, a nagyobb szoba miatt.

Elhelyezkedtem a keskeny ágyon a húgom mellett – vajon mikor fogok hozzászokni ehhez a fejleményhez? –, s ő automatikusan hozzám simult, haja félig eltakarta az arcát. Hihetetlenül fiatalnak és törékenynek tűnt. Felébredt bennem a védelmező ösztön, és ez annyira hasonlított ahhoz, amit Elvira iránt éreztem, könnyek kezdték égetni a szemem. Bármit megtennék, hogy segítsek neki. Bármit megtennék, hogy megállítsam anyámat és alávaló szeretőjét, Mr. Fincastle-t.

De kezdjük az első lépésekkel!

Holnap ráveszem Whitet, hogy vigyen el a bankba.

Korán ébredtem, a szoba sötét és néma volt, leszámítva a két alvó nő halk, összecsengő szuszogását. A pótágy nyomorúságos fekvőhelynek bizonyult, és fojtott káromkodás hagyta el a számat, ahogy nyújtózkodtam és megpróbáltam átmozgatni sajgó, görcsös hátamat.

Istenem, könyörülj meg rajtam! Nem így képzeltem el az egymásra találást Inezzel. De ez volt az utolsó éjszaka, amit ezen az ágynak csúfolt nyomortanyán töltök, még ha Isadorát sikítozva és kapálózva is kell kivonszolnom a szobából. Felültem, és a nőre pillantottam. Úgy tapadt a feleségemhez, akár valami kagyló. Kedvem lett volna lefogni, felrázni álmából és követelni, hogy mondja el az igazságot.

Mert ez a csitri hazudott.

Nem volt rá bizonyítékom, de ösztönösen éreztem. Ez tartott életben a háborúban, ez késztetett arra, hogy a parancs ellenére visszamenjek Gordon tábornokért. Most sem fogom figyelmen kívül hagyni, bármit gondoljon is Inez. Isadora nyilvánvalóan a gyenge pontja volt, miközben minden porcikám azt üvöltötte, hogy a húga egy vipera.

Gyanakvás fészkelte be magát a fejembe.

Isadora apja a lány minden lépését felügyelte Philain. Emlékszem, hogy elvonultak kettesben, mély beszélgetésekbe merülve. Amikor azt hitte, senki nem látja, Fincastle gyengéd volt vele. Én azonban éberen figyeltem. Elképzelhetetlennek tűnt számomra, hogy bezárta volna egyetlen gyermekét a templomba, hogy kitette volna egyáltalán bármiféle veszélynek. Abdullah beszámolt minden erőszakos eseményről – legénységünk néhány tagját lelőtték, amikor ellenálltak, másokat megkötözve sorsukra hagytak a sivatagban. Mr. Fincastle vagy elküldte a lányát, mielőtt cselekedett volna, vagy Isadora is része volt a tervének.

Sosem jutott eszembe, hogy megkérdezzem Abdullahtól, melyikről van szó. Ő azonban most a kórházban lábadozik, több száz kilométerre innen. Levelet vagy táviratot kellene küldenem, abban a reményben, hogy elég jól érzi magát a mielőbbi válaszadáshoz.

Lesiklottam a pótágyról, és nesztelenül a kis mosdófülkéhez léptem, s hatékonyan és csendben elvégeztem a reggeli toalettemet. Erre a képességemre a hadseregnél tettem szert. Tudatában voltam a mosdókagyló fölötti tükörnek, de gondosan elkerültem. Amióta elvettem Inezt, nem tudtam tükörbe nézni. Megmarkoltam a porcelán mosdótál szélét, ujjaim elfehéredtek. Percekbe telt, mire összeszedtem magam.

Bőven volt időm.

De még így sem tudtam a tükörbe nézni.

A reggeli fény beszivárgott a kis szobába, s megvilágította az oldalán fekvő feleségemet, megzabolázhatatlan haja úgy terült el körülötte, mint a kiömlött tinta. Távoztam, anélkül, hogy újra felé pillantottam volna. A folyosó nagy örömömre üres volt. A reggel volt a kedvenc napszakom, de már hosszú ideje nem engedtem meg magamnak, hogy kiélvezzem. Az ital gondoskodott róla.

A seregben tett szolgálatomkor a hajnalok bemocskolódtak.

A teraszon sok szabad asztal volt, és azt választottam, amelyik a legközelebb esett a kertre néző erkélyhez, s hátamat a falnak vetettem. Hűvös reggel volt, és amikor a pincér az asztalomhoz lépett, hogy felvegye a rendelésem, egy kancsó kávét kértem, szokás szerint.

Míg várakoztam, Isadorán töprengtem, és azon, mi az ördögöt fogok kezdeni vele. Abdullahot újra ki kellene kérdezni. Ricardo sem bízna Isadorában, de azon tűnődtem, vajon bölcs dolog-e bevonni őt is. Inez talán úgy érezné, sarokba szorítottam, és kevésbé bízna a megérzéseimben, ha a nagybátyjával szövetkeznék. A kapcsolatuk már így is eléggé terhelt volt.

Nem is beszélve arról, mit gondolt Ricardo rólam.

Megérkezett a kávé, és belekortyoltam a mennyei italba. Sötét volt, és dióízű, tejszín nélkül.

Ekkor azonban meglepetésemre valaki leült velem szembe a fonott székre, pedig engem nem szoktak meglepni a dolgok. A férfi mereven feszített a ruháiban, mintha szíve szerint mást választott volna a keményített pamut és vasalt nadrág helyett. Üdvözlésképpen rám mosolygott, és bár évek óta nem láttam, szavaim dühösen és vádlón törtek elő.

– Mi a fészkes fenét keresel te itt?

Porter intett a pincérnek.

– Éhes vagy?

Összefontam a karom a mellkasomon, pánik kúszott a gyomromba, de elrejtettem előle. Megráztam a fejem. A pincér odajött hozzánk, Porter pedig reggelit rendelt: keménytojást és két szelet pirítóst. Üresen, vaj nélkül. Soha nem engedett meg magának semmilyen élvezetet. Akárcsak apám.

Kivéve, amikor kártyáról volt szó. Apám akkor nem volt olyan szenteskedő.

– Azért jöttem, hogy behajtsam a pénzt – szólalt meg Porter átkozottul nyugodt hangon, mikor ismét kettesben maradtunk.

– Hogy behajtsd…? – ismételtem.

A fenébe! Amikor elküldtem a táviratot, nem gondoltam, hogy a bátyám ilyen gyorsan cselekszik, vagy hogy személyesen jön el Kairóba.

– Az utolsó előtti táviratodban rávilágítottál az új helyzetedre.

– Igen – válaszoltam kemény hangon. – De azt nem kellett volna meghívásnak venned. Még dolgozom az ügyön. Meglehetősen kényes, és ha elszúrom, még rosszabbul járunk. Csak most kezdtem…

– Ma kell.

Szavai dühös méhraj módjára zúgtak körülöttem.

– Nem lehet ma. Sem holnap. Nem lehet ebben a hónapban, Porter. – Összeszorítottam az állkapcsom. – Évek óta élnek abban a düledező házban. Még egy év nem öli meg őket.

– Még egy év – ismételte Porter elhalóan.

– Mondd nekik, hogy adják el a zongorámat, ha pénzre van szükségük!

– Már eladtuk.

Ha nem állt volna többéves gyakorlat a hátam mögött, most megvonaglottam volna. – Meglepő.

– A többi festménnyel, a rézedényekkel és a sárgaréz gyertyatartókkal együtt – folytatta Porter. – Mielőtt megkérdeznéd, nem, nincs több pénzem, amit adhatnék nekik.

Éppen ezt akartam kérdezni. Portert évekkel ezelőtt házasították össze egy örökösnővel, amikor alig volt tizennyolc éves. Ő és a felesége elhidegültek, és teljesen külön életet éltek. Tudomásom szerint Sophia még csak nem is Angliában lakik.

Bár ez jobban megfelelt Porternek, még ha apánk meg is próbálta kirekeszteni őt az életükből a botrány miatt.

– És kell emlékeztetnem arra, ki más él abban a düledező házban?

Összeszorítottam a szám.

– Túl fog élni még egy évet. Muszáj lesz neki.

– Beázott a tető – folytatta Porter. – Elbocsátották a személyzetet. Csak a szakácsnő maradt.

Volt egy tervem, amit véghez akartam vinni. Megpróbáltam kizárni a szavait, de beszüremkedtek a fejembe.

– Az ékszereknek is annyi – tette hozzá Porter. – Minden értékes dolgot pénzzé tettek. Elértek az út végére. Mindannyian. Ezért vagyok itt.

– Lehet, hogy meglepőnek tartod, de van egy stratégiám. – Végighúztam a kezemet az arcomon, majd néhány bankjegyet dobtam az asztalra, és felálltam. Bátyám esetlenül tápászkodott utánam, s ügyetlenül hátralökte a székét. Elindultam, azt sem tudtam, hová tartok. Csak azt tudtam, hogy be kell jutnom a szállóba.

– No és mi az? – kiáltotta utánam.

– Mindenki megkapja, amit akar. – Megráztam a fejem, fülemben lüktetett a vér. – Porter, több időre van szükségem.

Utolért, és fejét félrehajtva nézett rám. Hasonlítottunk egymásra, mint két tojás. Ugyanolyan színű haj, ugyanolyan világos szemek. Valahogy én mégis anyánkra ütöttem, ő pedig apánkra. Porternek keményebbek voltak a vonásai, mint nekem, és soványabb is volt.

– Mit tervezel? – kérdezte újra Porter.

Figyeltem, ahogy minden általam felállított elem elmozdult a helyéről. Indulatom nőttön-nőtt, miközben próbáltam újrarendezni a kirakóst és találni egy működőképes megoldást. Bátyám rosszalló pillantása miatt azonban a válasz egyre távolabb került. Átsuhantunk az előcsarnokon, kettesével szedtem a lépcsőfokokat, kétségbeesésem egyre inkább hajtott.

– Mesélj a feleségedről! – lihegte. – Kíváncsi vagyok.

– Nem vagyok közömbös számára – válaszoltam színtelen hangon.

– Sajnálatos.

Mikor felértem az emeletünkre, már könnyebben lélegeztem. Szavai ide-oda pattogtak az elmémben, hogy belefájdult a fejem. A szobánk előtt álltam, amikor tudatosult bennem, mit is csinálok. Nem tudtam, miért jöttem ide, de mégis előhúztam a kulcsot a zsebemből, kinyitottam az ajtót és belöktem.

– Várj itt! – mondtam kurtán.

– Whitford, mit művelsz?

Alig hallottam a szavait. A szoba üres volt. Azt hittem, Inez még mindig alszik.

Porter bedugta a fejét az ajtón.

– Ez szoba vagy lomtár?

Hová mehetett ilyen korán? Ő és az átkozott húga! A bátyám belépett a szobába, s inkább éreztem, mintsem láttam, ahogy minden apró részletet felmért.

– Szent ég! Ezen a pótágyon alszol? – kiáltott fel Porter. – Kényelmetlennek tűnik.

– Menjünk – szólaltam meg tűnődve. Inez talán sétálni ment a teraszra. De akkor láttam volna, nem? Nehéz volt nem észrevenni őt rakoncátlan fürtjeivel és sietős lépteivel.

– Neked sem közömbös a lány – mondta a bátyám csodálkozó hangon. – A feleséged.

– Ha nem lenne közömbös – válaszoltam –, nem vettem volna el.

A szeme sarkából figyelt engem. Éreztem, ahogy ítélkezik, éreztem a kétségbeesését. Megértettem, miért jött el idáig. De nem engedek.

– Whitford.

– Be fogom tartani az ígéretem – csattantam fel. – Teljesíteni fogom a kötelességem, mint örökösük. Egy kis haladék bizonyára nem túl nagy kérés!

Porter sztoikus álarca meghasadt, s én riadtan léptem előre.

– Arabellának nincs ideje. A hét végén írják alá a házassági szerződést. Két hét múlva férjhez adják – Lord Fartheringtonhoz.

Megdermedtem, szavai hadseregként törtek be az elmémbe. Pajzsot tartottam magam elé, hogy kivédjem, amikor a bűntudatomat használja fel ellenem, hogy cselekvésre bírjon. Ez volt az egyik kedvenc taktikája – no meg amikor azzal jött, hogy be kell állnom a sorba, mert én vagyok a fiatalabb fiú. De Arabella ellen nem tudtam védekezni. Tudtam, hogy szüleim az őrület határán állnak. Tudtam, hogy apám hitelezői kopogtatni fognak az ajtón. Azt is tudtam évek óta, hogy apám szörnyen rossz pókerben. De azt elfelejtettem, hogy a kétségbeesés szörnyeteggé teszi az embereket.

– Fartherington? Hiszen vén, mint az országút! Legalább két évtizeddel idősebb apánknál.

– Most, hogy megértetted a helyzet súlyosságát, döntened kell. – Porter a szemembe nézett. Szokásos higgadtsága átadta a helyét a húgunkért való pőre félelemnek.

Sok mindent meg kell tanulnom kezelni.

A szüleim csalódását.

Az elrendezett házasságot.

A megvásárolt karriert.

A fegyvert.

Ám amikor a bátyám, bármily bosszantó is volt, bepillantást engedett áthatolhatatlan álarca alá, akkor figyeltem. Ez mindig azt jelentette, hogy fél. És soha nem maga miatt.

A tekintete gondolkodóba ejtett: ideje kieszelni egy új tervet. Hajamba túrtam, szívem hevesen vert. Inni akartam. Felejteni. Azt akartam, hogy ebből semmi ne történjen meg.

– Gyűlöllek!

Porter várt, s felvonta egyik szemöldökét.

– Döntened kell, öcsém!

16 Húg

NYOLCADIK FEJEZET

Látszott, hogy Isadorának tetszik az étterem. Tekintete ide-oda cikázott a csillogó evőeszközök és a puha szőnyegek közt, a ragyogó poharaktól a selymes abroszokig. Szemben ült velem, egyenes háttal, nem ért a szék háttámlájához. Anyám éveken át próbálta elérni, hogy én is így üljek. Más apró jelek is árulkodtak arról, hogy mindkettőnket ugyanaz az asszony nevelt fel. Isadora anyám kedvenc stílusában viselte a haját, elegáns kontyba csavarva a feje tetején, úgy, hogy néhány apró tincs keretezte arccsontját. Nem könyökölt az asztalra, s mindkét lába stabilan nyugodott a földön. Anyám és Isadora tudtak mozdulatlanul ülni, míg én soha – folyton fészkelődtem, játszottam a borospohárral, lábamat lóbáltam az asztal alatt.

Isadora ismerte az etikett összes szabályát – ám neki szabad volt felfedezni, lőfegyvereket használni és ásatásokra járni. Ő lehetett önmaga, míg nekem különböző fortélyokhoz, titkolózáshoz és hazugságokhoz kellett folyamodnom. Hirtelen világossá vált előttem, hogy anyám ugyanezt tette, hogy az általa vágyott életet élhesse.

Egy teljesen másik családdal.

Isadora hozzá sem nyúlt a reggelijéhez. A meleg pita már régen kihűlt, akárcsak a ful mudammas, egy fűszeres lóbabpüré, amit rómaiköménnyel, friss fűszerekkel és citromos-fokhagymás szósszal ízesítettek, majd egy éjszakán át lassú tűzön főztek. Láttam, ahogy Kareem készíti az Elephantiné fedélzetén, s ez a fogás a személyes kedvenceim közé tartozott.

– Megkóstolod a paradicsomos uborkasalátát? – kérdeztem. – Finom, csak bele kell mártani a…

– Nem vagyok éhes – mondta Isadora.

Bosszankodva-aggódón előredőltem a székemen, s elé toltam a teáskannát. Az utazók és pincérek zaján át alig hallottam Isadorát.

– Egyél valamit!

Isadora ajka megrándult.

– Olyan vagy… mint egy nővér.

– Tényleg?

– Emlékeztesselek, hogy tudok magamra vigyázni?

– És én emlékeztesselek, hogy az elmúlt napokban alig ettél valamit? Hogy hatalmas stressz alatt állsz?

Elmosolyodott.

– Miért mosolyogsz?

– Mulatságos, hogy ennyire aggódsz a tápanyagbevitelem miatt.

– Csak gyakorlatias vagyok – morogtam, miközben hátradőltem a székemen, megszegve anyám egyik szabályát. – Mi lesz, ha elájulsz az utca közepén?

– Ez még soha nem fordult elő velem.

– Papa mindig azt mondta, hogy jobban érzi magát, ha evett valamit egy nehéz nap után. – Mindig hagyott nekem mézes-diós alfajorest, mielőtt Egyiptomba utazott. A süteményt porcukorral hintették és többrétegnyi dulce de lechével töltötték meg. Apám miatt lettem édességfüggő.

– Milyen volt édesapád?

Szúrósan néztem rá.

– Anyám sosem beszélt neked róla?

Isadora eltolta a tányért.

– Nem. Azt hiszem, el akarta különíteni életének azon részét.

– Tudtad, hogy anyánknak van egy másik lánya?

Isadora szemrebbenés nélkül nézett rám.

– Nem. Egészen addig, amíg Ricardóval és Whittel el nem hagytátok Philait. Apám akkor mondta el, ki vagy. – Lesütötte a szemét. – Bizonyos értelemben nem lepődtem meg. Amióta kihúztak a folyóból, közösséget éreztem veled.

– De anyám titokban tartott engem – mondtam, s közben elöntött a keserűség.

– Azt hiszem, boldogtalan volt, és megpróbált új életet kezdeni.

Új életet, amely tűzként égette fel a családunkat. Új életet, amelyben bűnözővé vált. Hihetetlen volt, hogy Isadora védi őt, hogy nem tudja, ki is valójában.

– Tudod – kezdtem lassan –, anyánk ugyanúgy bűnös, mint édesapád.

Isadora arca elnyúlt a csodálkozástól. Összerezzentem, s rájöttem, most látok először bármiféle érzelmet tükröződni az arcán. Előrehajolt, s zihálni kezdett.

– Micsoda? Miről beszélsz?

– Szerinted hol van most?

Isadora összeráncolta a homlokát.

– Otthon, természetesen.

– Hol van az az otthon?

– Londonban – felelte. – Megosztottuk időnket Anglia és Alexandria között. Van egy lakásunk ott, és egy házunk a Grosvenor Square-en.

Szinte hihetetlennek tűnt, milyen messzire ment anyám, hogy új életet kezdjen. Egészen biztosan gyűlölte apámat. Vajon végleg el akart hagyni minket?

– Isadora, anyánk a feketepiacon kereskedik itt, Kairóban.

Felállt, székét gondosan az asztal alá tolta.

– Hazudsz!

– Kérlek, ülj le!

– Miért csinálod ezt? – fakadt ki. Hangja nem remegett az elfojtott érzelmektől, s egyenesen tartotta magát, állát felszegte. Ijesztően nyugodt volt, míg én azon gondolkodtam, hogyan ne törjek apró darabokra. Anyámról beszélni mindig felkavaró volt – vagy dühös voltam, vagy megbántott, vagy épp rettegtem.

– Igazat mondok – mondtam. – Kérlek, ülj le!

A kijárat felé pillantott, én pedig lélegzet-visszafojtva vártam. Nem tudtam, mit tennék, ha kisétálna az étteremből és az életemből.

– Hová mennél? – kérdeztem.

Isadora lassan felém fordította a fejét. Arca kifejezéstelen maradt, de a keze remegett.

– Vannak barátaim a városban.

Bólintottam, s elszorult a szívem. Legalább nem lesz egyedül.

– Akkor jó. Kérlek, maradjunk kapcsolatban!

Isadora állva maradt, de nem indult el a bejárat felé. Talán azt várta, hogy vitába szálljak vele, nekem azonban bőven volt tapasztalatom abban, hogy embereket kérleljek, hogy maradjanak. Sosem működött. A szüleim mindig elmentek, még akkor is, ha tudták, hogy bármit megadtam volna, hogy magukkal vigyenek, vagy hogy otthon maradjanak velem.

– Van bizonyítékod arra, hogy anyánk is benne volt?

– Igen – suttogtam.

Isadora kihúzta a székét és leült, közben gyanakodva méregetett. Majd maga elé húzta a tányérját, és finoman beleharapott a kihűlt pitába.

– Mindkettőnket sokként ért…

– Mint amikor az ember rájön, hogy az apja bűnöző?

Villámmal az üres tányért kapargattam.

– Igen… Ez valóban komoly megpróbáltatást jelent. Tényleg fogalmad sem volt róla?

Isadora az ajkát harapdálta, és olyan sokáig hallgatott, hogy azt hittem, nem fog válaszolni. Amikor végre megszólalt, akadozva beszélt.

– Újra és újra átgondoltam… és az igazság az, hogy mindig is volt… volt bennem valami kétkedés, valahol mélyen.

– Folytasd! – biztattam.

Isadora belekortyolt a teájába.

– Azt hiszem, a lelkem mélyén igen furcsának tartottam, hogy hetente többször is késő éjszakáig voltak távol. De soha nem kételkedtem bennük, amikor tömegével fogadtak embereket a szalonban, még ha… gyanús alakok is voltak.

– Milyen értelemben gyanúsak?

Isadora kissé elvicsorodott. Úgy festett, mint aki citromba harapott.

– Nem tartoztak az úri társasághoz. Anyám sosem kínálta őket étellel vagy itallal. Némelyikük igen durva külsejű volt, és hosszan, éjszakába nyúlóan ott maradtak.

Nem tudtam, mennyit mondjak el neki az igazságból. Ösztönösen óvni akartam őt. Valószínű Lourdes és Mr. Fincastle vendégei is illegális műkincs-kereskedelemmel foglalkoztak. De Isadora helyében nem akarnám, hogy kíméletesen bánjanak velem.

– Mi az?

Elfintorodtam. Isadora jó megfigyelő volt, nehéz lett volna bármit eltitkolni előle. Tépelődtem, s valamiért Elvira arca jelent meg előttem. Őt is óvni próbáltam, gyakran csak féligazságokat mondtam el neki. És hova jutottunk mindezzel?

– Hallottál már a Kereskedők Kapujáról?

– Nem – mondta Isadora. – Úgy hangzik, mintha egy Wilkie Collins-regényben olvasnám.

Összevontam a szemöldököm.

– Detektívregényeket ír – magyarázta Isadora.

– Aha – feleltem. – Nos, attól tartok, ez a szervezet nagyon is valóságos. Felbecsülhetetlen értékű műkincseket lopnak, majd különböző piacokon értékesítik őket, főként európai vevőknek. Múzeumoknak, magángyűjtőknek és hasonlóknak. Anyánk is éppen ilyen tolvaj, és a piacot használta fel, hogy vagyont szerezzen. Úgy tűnik, Mr. Fincastle nemcsak részt vett ebben, de anyám bűntársa is. A Philaiban történteket egyértelműen együtt tervelték ki.

Isadora hölgyhöz nem illő hördülést hallatott, annyira emlékeztetett önmagamra, hogy égnek állt a hátamon a szőr. Ahogy jobban megfigyeltem, a gesztusai továbbra is anyámra emlékeztettek. Ahogy a haját a füle mögé tűrte, ahogyan a ruhája gallérjával babrált, ahogy elsimította a legapróbb ráncokat is. Egyenes vállával, tökéletes tartásával Isadora valóban olyan fiatal hölgy volt, amilyenre anyám mindig vágyott.

Aztán eszembe jutott, ahogy Isadora előhúzta elegáns pisztolyát, és a krokodilra célzott vele. Merész volt, és magabiztos. Tudta, hogyan kell viselkedni, de ez nem jelentette azt, hogy merev és prűd lenne.

Csupán annyit, hogy tudta, hogyan fordítsa a dolgokat az előnyére.

– Logikus – jelentette ki Isadora. – Csak azt sajnálom, hogy részese voltam a dolognak, még ha érintőlegesen is. Nem tudom, mit tegyek. Hogyan léphetnék tovább mindezek után?

– Sok mindent meg kell beszélnünk – bólintottam. – De tudnod kell, hogy nálam és Whitnél mindig lesz helyed. Tökéletesen elfogadható, ha velünk élsz, és tudok gondoskodni rólad.

– Ha már szóba került, hol van a férjed egész reggel?

– Nem tudom – feleltem, s lebiggyesztettem a szám. – Valószínűleg valami ügyet intéz.

Bosszantott, hogy búcsú nélkül ment el. Fordított esetben neki sem tetszett volna. Valójában pontosan erre készültem. Tudtam, hogy a terveimhez szükségem lesz Whitre, de tennem kellett valamit, és talán megtudhatom, mi kell ahhoz, hogy hozzáférjek a vagyonomhoz. Talán csak egy írásos engedélyre van szükségem Whittől vagy a nagybátyámtól, talán a házassági papírokat kell bemutatnom. Bárhogy is legyen, személyesen is megkérdezhetem.

Elegem volt a tétlenségből.

Isadora az arcomat fürkészte.

– Min gondolkodtál az imént?

– Volna kedved elkísérni a bankba?

– Nem vagyok benne biztos – felelte szárazon. – Mostanában meglehetősen elfoglalt vagyok.

Nevetve felhajtottam a kávém.

Isadorát az angol-egyiptomi bank előcsarnokában hagytam, ahol kényelmesen elhelyezkedett egy élénk színű szőttespárnákkal megrakott fapadon. Az épületen keveredtek az európai és arab díszítőelemek, és bár úgy tervezték, hogy egy párizsi utcára emlékeztessen, az ablakokon az Egyiptomban népszerű gyönyörű rácsos díszítés volt látható. Az ablak alatt az Ezbekieh-kert tárult elém zöld pompájában, a magas pálmafákon túl pedig a méltóságteljes Khedivei Operaház magasodott, kétoldalt kioszkok keretezték.

Lehet, hogy később odasétálok, és jegyet váltok valamelyik zenés műsorra, amit most játszanak. Talán pont egy kis mulatságra volt szükségünk. Isadorának és Whitnek együtt kell tölteniük némi időt, hogy jobban megismerjék egymást. Komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, Isadorának mindig lesz helye nálunk.

– Erre tessék, Mrs. Hayes – szólított meg egy Ahmed nevű banki ügyintéző, s intett, hogy lépjek be az irodájába.

Meglepetten pislogtam – még mindig nem szoktam meg az új nevem, s a hallatán kellemes borzongás futott végig a hátamon. Életem hátralévő részében Inez Emilia Hayes leszek. Egy család leszünk. Gondolom, jogilag már azok is voltunk.

Új élet lehetősége tárult fel előttünk, hogy úgy csináljuk a dolgokat, ahogy jónak látjuk. Melegség öntötte el a szívem, és ragyogó mosolyt villantottam a banki alkalmazottra. Úgy tűnt, meglepte az arckifejezésem, de nem árulhattam el neki, hogy ő az első ember, aki Mrs. Hayesnek szólít.

Leültem az Ahmed által felkínált ülőhelyre vele szemben, miközben ő kényelmesen elhelyezkedett egy magas támlájú székben. Sötét, tiszta, szigorú vonalú öltönyt viselt.

– Biztosan meglehetősen szokatlan, hogy nőt fogad – kezdtem. – De nemrég mentem férjhez, és szeretném átruházni a pénzeszközeim tulajdonjogát a gyámomról a férjemre.

Ahmed válaszra nyitotta a száját, de mielőtt ellenkezhetett volna, folytattam.

– Biztosíthatom, hogy a férjem jóváhagyná – jelentettem ki. – Pontosabban elmondaná, mire lenne szükségem ahhoz, hogy őt jelöljük ki, mint…

– De ő már járt itt – vágott közbe Ahmed. – Bemutatta a megfelelő dokumentumokat, így a nagybátyja neve már nem szerepel a számlán. A férje rendelkezik a vagyonával.

Leesett az állam. Szóval ez volt Whit titokzatos megbízatása. Biztosan meg akart lepni. Nos, ez meglehetősen megkönnyítette a dolgot.

– Kitűnő – feleltem mosolyogva. – Szeretnék pénzt felvenni…

Ahmed összeráncolta a homlokát.

– Felvenni?

– Igen, kérem.

– Ez nem lehetséges.

Az ingerültség szikrája lobbant fel bennem, ám gyorsan kioltottam egy határozott mosollyal.

– A férjem nem ellenezné, sőt, biztos vagyok benne, hogy engedélyt adott önnek, hogy hozzáférhessek a pénzhez.

Ahmed fészkelődött a székében, majd összekulcsolta az ujjait. Nyugtalannak tűnt, ingerültségem pedig lassan türelmetlenséggé fokozódott.

– Biztos vagyok benne, hogy megtette volna – mondta Ahmed lassan –, ha nem vette volna ki az utolsó shillinget is a számlájáról.

– Kivette a pénzt?

Ahmed bólintott.

Zúgni kezdett a fülem, s megráztam a fejem, próbáltam megszabadulni a hangtól. A zaj azonban egyre hangosabb és hangosabb lett. Feszültség gyülemlett a halántékomban.

Hirtelen vízre volt szükségem – teljesen kiszáradt a szám. Megpróbáltam sorra venni a logikus érveket. Biztos voltam benne, hogy van megfelelő magyarázat.

– Nyitott egy új számlát?

– Nálunk nem.

– Nem értem. Szeretnék hozzáférni a pénzemhez.

– Semmi nem maradt a korábban a nagybátyja által kezelt számlán.

Éreztem, hogy kifut az arcomból a vér. Előrehajoltam – biztos voltam benne, hogy rosszul hallottam. Mintha azt mondta volna, hogy Whit az összes pénzemet elvette anélkül, hogy előbb megbeszélte volna velem. Anélkül, hogy elmondta volna a terveit. Ez nem lehet igaz.

Imbolyogtam a székemen.

– De…

– Jól van, asszonyom? Elsápadt. Behívjam a kísérőjét?

– Valami félreértés történt – mondtam, s alig ismertem fel saját száraz, rekedtes hangom.

Ahmed megrázta a fejét.

– Nincs itt félreértés. A férje alig öt perccel az ön érkezése előtt távozott, asszonyom. Megmutatta nekem a házassági anyakönyvi kivonatot és az engedélyét, és megkért, hogy hívjam fel a londoni bankot, ahol a nagybátyja vezette a számláját.

– Szóval átvitte…

– Átutalással küldte egy másik londoni bankba.

– Hozzáférhetek?

– A mi intézményünkön keresztül nem – felelte Ahmed gyengéden. – Kapcsolatba kellene lépnie azzal a bizonyos angliai bankkal. – Habozott. – Vagy megkérdezhetné a férjét.

– Biztosan van tökéletesen észszerű magyarázat arra, miért helyezte át a férjem a pénzemet, mielőtt én magam hozzáférhettem volna.

Az ügyintéző csendben meredt rám, arcán szelíd, sajnálkozó kifejezéssel. Egy szót sem kellett szólnia, olvasni tudtam a gondolatait. A vagyonom a férjem ellenőrzése alatt állt, s ő az első adandó alkalommal átutalta egy olyan bankszámlára, amihez nem férhetek hozzá. Anélkül, hogy megbeszélte volna velem.

– Nem – mondtam halkan. – Nem.

– Az egész meglehetősen egyértelmű volt – mondta Ahmed.

Gyötrelem kúszott fel a torkomon, savanyú ízt hagyva maga után. Ez nem lehet. Whit nem árulna el. Nem lopná el…

– Van még valami, amiben segíthetek? – kérdezte Ahmed.

Jobb lett volna, ha valaki gyomorszájon rúg. Sokkal kevésbé fájt volna. Remegő lábakkal álltam fel, zúgott a fejem. Furcsán szédelegtem és hányingerem volt, mintha beteg lennék.

Ahmed megkerülte az asztalt, sötét szemében aggodalom csillant.

– Mrs. Hayes, jól van?

Megnyaltam kiszáradt ajkam.

– Ne hívjon így!

Valahogy eljutottam az előcsarnokba, ahol Isadora azonnal mellettem termett. Úgy tűnt, tudja, hogy valami szörnyű, katasztrofális dolog történt. Akár testvéri megérzésnek is nevezhetném. Akkor azonban a saját nevemet sem tudtam volna megmondani.

– Nem értem, mi történt – mondtam neki bárgyún. A kezem remegett, szívverésem zakatolt a fülemben, az egyetlen zaj, amit hallottam, az egyetlen dolog, amibe kapaszkodhattam, ami nem keltette azt az érzést, mintha parttalanul sodródnék.

– Inez, mi a baj? – kérdezte az arcomat fürkészve. – Úgy nézel ki, mint aki kísértetet látott.

Valóban olyan érzés volt. Életem hátralévő részében kísérteni fog ez a pillanat.

– Kérlek – szólaltam meg –, azonnal menjünk innen!

Kiléptünk a vakító napfénybe, s rossz érzésem támadt. Szélviharnak, zuhogó esőnek kellett volna lennie. Mindennek a feje tetejére kellett volna állnia, hogy tükrözze az egész bensőmet elborító káoszt. Félrehúzódtam, Isadora pedig füttyentett egy taxinak. Hosszan, fülsüketítőn hangzott, s átfutott a fejemen, hogy megkérem, tanítsa meg.

Hisztérikusan felkacagtam.

Isadora rémülten pillantott rám.

– Azt hiszem, kiraboltak.

– Gyere! – mondta, s összeráncolta a homlokát, közben az utcát kémlelte. – Sétáljunk egy sarkot! Úgy tűnik, nincs egyetlen szabad sofőr sem.

Szinte önkívületben követtem őt, suhogó szoknyám alig érintette az utat. Megint füttyentett, s ezúttal egy pár ló indult meg felénk, a hajtó lustán csapkodta a gyeplőt. Újra és újra az Ahmeddel folytatott beszélgetés ismétlődött a fejemben, s lassan kezdtem megérteni, hogy az életem egy pillanat alatt megváltozott.

És hogy milyen bolond voltam.

– Inez?

Rémület lett úrrá rajtam. Borzongás fogott el. Ezt a hangot bárhol felismertem volna. Szinte mindennap hallottam, amióta megérkeztem Egyiptomba. Lassan megfordultam. Whit sietett felém, angolos öltözékben: sötét nadrág, frissen vasalt ing, egészen az álláig begombolva. Zakója csupa éles vonal volt, igazi mestermunka. Egy magas férfi loholt a nyomában, aki feltűnően hasonlított tolvaj férjemre. Ugyanaz a vörösesbarna haj, ugyanaz a halványkék szem.

Tudtam, ki lehet ő.

– Hola, Porter! 17 – szólítottam meg. A hangomban bujkáló nyugodtságon magam is meglepődtem, pedig ordítani akartam, ahogy a torkomon kifért.

Whit bátyja nem köszönt vissza, nem mosolygott, csak nyugtalan pillantást vetett a férjemre.

A hazug, manipulatív férjemre.

– Inez – szólított meg Whit, arca nyugtalanságot tükrözött.

– Mit csinálsz itt? Azt hittem, a Shepheard’sben vagy.

Egy szót sem tudtam szólni. Az igazság mélyen a szívembe hasított, s darabokra törte. Úgy éreztem, mintha egy közeledő mozdonnyal néznék farkasszemet, és képtelen lennék megakadályozni az ütközést.

– Nézz rám! – mondta halkan. – Jól vagy?

Beletelt egy pillanatba, mire összeszedtem magam. Elfordítottam a fejem, és üres tekintettel bámultam az utcán poroszkáló, hosszú hintósorra. Néhány mély lélegzetvétel után, kalapáló szívemmel és feltörő kétségbeesésemmel küzdve belenéztem kék szemébe.

A gyomrom bukfencet vetett, és megrándultam.

Whitford Hayes minden elképzelhető módon becsapott, kezdve azzal a melegséggel és gyengédséggel, amit a tekintetében látni véltem. Minden együtt töltött pillanatot újra átéltem. Minden gyengéd pillanatot, minden kedves szót, minden megszegett ígéretet.

Minden hazugságot.

– Mit csinálsz itt, ilyen messze a szállodától? – ismételte meg a kérdését Whit. – Nem kellene…

– Mire fogod költeni a pénzem, Whit?

Lefagyott, s hirtelen minden érzelem eltűnt az arcáról. Olyan volt, mint egy becsapódott ajtó, tekintete szinte hallható kattanással záródott be – nem maradt semmi, csak az angol öltönye. Közömbössége csak még jobban feldühített. Minél tovább állt némán és távolságtartón, annál nyomorultabbul éreztem magam. Isadora és Porter mintegy vezényszóra távolabb húzódott, némi magányt biztosítva nekünk a nyüzsgő kairói utcán. Minden a megszokott módon folytatódott, de úgy éreztem, mintha egy másik világban lennék, s ismeretlen tájakon bolyonganánk.

Rémület markolt a szívembe.

– Épp most beszéltem Ahmeddel – törtem meg a frusztráló csendet. – Azt mondta, minden pénzemet elloptad tőlem – hacsak nem téved, persze.

Whit megrázta a fejét.

A szívem darabokra tört. Valahol belül még reménykedtem, hogy az egész nem igaz.

– Szóval mindent elloptál? – kérdeztem újra, bár átkoztam a törékeny reményt, amit nem voltam képes elengedni.

– Igen.

– Nos, köszönöm az őszinteséged – feleltem gúnyosan.

Állkapcsa megfeszült, de bólintott. Talán soha többé nem fog hozzám szólni. Talán itt ér véget minden kettőnk közt. A düh elvakított, minden mást háttérbe szorítva tört a felszínre.

– Nem akarsz mondani valamit? – kiáltottam rá.

Még mindig nem szólt semmit – de tudtam jól, hogy az agya zakatol. Az arisztokratikus angol maszkja mögé rejtőzött, felöltötte diszkréten udvarias, unott arckifejezését, amit annyira gyűlöltem. A szíve azonban a torkában dobogott, s táncoló ádámcsutkája elárulta, közel sem hagyom őt olyan hidegen, mint szeretné.

Ez mérhetetlenül feldühített.

A kezem gondolkodás nélkül, ösztönösen lendült előre. A pofontól elfordította a fejét, a csattanás visszhangzott a fülemben, s arcán vöröses színt öltött a bőre.

Whit behunyta a szemét.

Arra számítottam, hogy hideg lesz, és dühös, de felém fordult, kinyitotta a szemét, és felszegte az állát. Üres arckifejezése láttán elakadt a lélegzetem. Az arca elvesztette minden színét, minden melegségét. Olyan távol volt tőlem, hogy e pillanatban akár egy másik kontinensen is lehetett volna.

– A pénzemért vettél el. – Víz alatt sem lett volna nehezebb kipréselnem magamból a szavakat. Sosem gondoltam volna, hogy valaha ilyen helyzetbe kerülök. – Kihasználtál!

Mindkét tenyeremet mozdulatlan mellkasának nyomtam, és meglöktem.

Rezzenéstelenül tűrte, mereven, hidegen bámult vissza rám, mintha a tekintete kőből lenne.

– Hazug vagy! – köptem élesen, egyre hangosabban kiabálva a szavakat. – Minden csak hazugság volt! Minden szó, minden fogadalom!

Megrándult az állkapcsa. Ez volt az egyetlen jele, hogy egyáltalán hallotta, amit mondok.

– Mondj már valamit!

A szín visszatért az arcába, orcáján két vörös folt virágzott.

– Nem minden – mondta összeszorított fogakkal. – A barátságunk valódi volt – és számomra most is az.

– Sosem voltunk barátok! – feleltem undorodva. Már megbántam, hogy faggattam. – És ezt te is tudod.

Összerezzent. Válaszra nyitotta a száját…

– Akarsz még mást is mondani nekem, Whit? – kérdeztem hitetlenkedve. – Komolyan?

Whit becsukta a száját.

Nem bírtam elviselni ezt a távoli, zárkózott énjét. Széthullottam, millió darabkára törtem, miközben ő egyre merevebb, ridegebb és elszigeteltebb lett.

– A szavaid értéktelenek. Semmit sem jelentenek.

Whitnek a szeme sem rebbent. Ekkor kellett volna faképnél hagynom, de továbbra is csak álltam, földbe gyökerezett lábbal. A kíváncsiság égette a mellem, éles fájdalom hasított belém. Tudni akartam, miért árult el. Tudni akartam, mi ért többet a házasságunknál, a kapcsolatunknál, bárminél, ami lehetett volna köztünk.

Mi ért többet szerencsétlen szívemnél?

Kettészakadtam – egy részem el akart futni tőle, minél messzebb, hogy évekbe teljen, mire megtalál. Ugyanakkor válaszokat is akartam.

– Jogom van tudni, hová lett a pénz – jelentettem ki.

Összeszorította, majd elengedte az állkapcsát.

– A családomnak küldtem – mondta hosszú, gyötrelmes hallgatás után. – Eladósodtak, és épp arra készültek, hogy Arabellát hozzáadják egy nála negyven évvel idősebb férfihoz. Meg akartam védeni a húgomat ettől a sorstól.

A szívem ostobán megdobbant. A pénzt tehát a húga iránti szeretetből vette el. De kegyetlen döntés volt – választott, és nem engem. Feleségül vett, aztán kirabolt. Együttérzést várt? Megindultságot? Minden szava talán csak újabb manipuláció.

Újabb értéktelen szavak.

A tűrőképességem határán voltam, a kérdés mégis kibukott belőlem.

– Miért nem kérted el tőlem?

Whit rendíthetetlenül nézett rám, arckifejezése kemény volt.

– Komolyan azt gondolod, hogy ha azt mondom, szükségem van az összes pénzedre, ideadtad volna?

Mindenki óva intett a szerencsevadászoktól, és mindenkitől, aki akár csak a közelükbe került. Ezért származtak a kérőim kivétel nélkül tehetős családokból. Az udvarlóimnak nem volt szükségük a vagyonomra, talán idővel megszerethettek volna, s nem csak az arany csábításának engedelmeskednek.

Ha Whit pénzt kért volna tőlem, ha az egészet nem is, valamennyit adtam volna. A válla fölött a távolba meredtem. Mindig azon tűnődtem volna, vajon engem vett-e el, vagy az örökségem. Csakhogy mindezt nyilvánvalóan kezdettől fogva eltervezte. Már azelőtt tudott a szüleim pénzéről, hogy találkoztunk, láthatta, mennyi ment a vagyonukból Abdullah és Ricardo ásatásainak finanszírozására.

Whit tekintetében ravaszság csillant.

– Szerencsevadásznak tartottál volna? – Színtelen nevetést hallatott. – Annak tartottál volna, Inez. És én nem kockáztathattam meg, hogy megkérdezzelek. A húgom élete volt a tét.

Meghallgattam a mondanivalóját. Azért vett el, hogy valaki mást megmentsen. Én voltam, akit becsaptak, aki helyett mást választottak. Akit eldobtak. Megint. Könnyek szöktek a szemembe. Rá kellett döbbennem, hogy szemernyit sem érdekel az elveszett pénz. A vagyon a szüleimé volt, aztán a nagybátyámra szállt. Mindig is elérhetetlen volt számomra. Nem, ami igazán bántott, hogy olyan emberhez mentem feleségül, akit szerettem, s reméltem, hogy egy család leszünk. De ő soha nem tervezett közös jövőt.

Reszketve felsóhajtottam. A düh jegesen és forrón égetett, s ahogy megszólaltam, remegett a hangom.

– Egész idő alatt csak báb voltam a számodra. Szélhámos vagy, és ismered a játékszabályokat. Nem ez a dolgod a nagybátyám szolgálatában?

Whit hátrahőkölt, s úgy bámult rám, mintha idegen lennék. Összetörte a szívem, eltávolodtunk egymástól, s még ha egy kis részem belé is akart kapaszkodni, el kellett engednem. Valami végérvényesen tönkrement közöttünk. Vagy talán soha nem is volt ép.

– Bíztam benned – suttogtam megtörve.

Isadora mellém állt, s finoman hátrafelé húzott.

– Menjünk vissza a szállodába, Inez!

Bólintottam, még mindig reszketve, beszálltam a bérkocsiba, s mintha egy ködös álomban lennék, alig vettem észre, hogy a húgom megigazítja a turnűrömet. Amikor visszanéztem Whitre, arcul csapott a valóság. Az idő mintha megfagyott volna, furcsán megállt, ahogy a tekintetünk találkozott. Az enyém tele volt kétségbeeséssel, az övé zárkózott volt, és távoli. Mély és mindent maga alá gyűrő feszültség keletkezett közöttünk.

A bátyja odalépett hozzá, s a fülébe súgott valamit. Whit elfordult tőlem, olyan könnyedén, mintha idegen lennék, és üres tekintettel meredt a távolba.

Vége volt köztünk. Vége kellett hogy legyen.

A kocsi előrelendült, s hátrahagytuk Whitet a testvérével együtt, amint utánunk bámultak a nyomunkban kavargó porban. A szívem szorosan a mellkasomba zárkózott, s megesküdtem magamnak, hogy soha többé nem leszek olyan ostoba, hogy bármely részemet feltárjam Mr. Hayes előtt.

17 Szervusz, Porter!

MÁSODIK RÉSZ

A VÁNDORLÓ KAPU

Porter a vállamra ejtette a kezét, s közelebb húzott magához. A mozdulat csupán egy pillanatig tartott, de tudtam, mit jelent. Akárcsak apám, a bátyám sem volt érzelgős, kivéve, ha ez feltétlenül szükséges volt.

A feleségem kirablása nyilvánvalóan megérdemelt egy ölelést.

– Megmentetted Arabellát – szólt Porter.

– Legalább ennyi – morogtam.

A bátyám felvonta egyik szemöldökét. Ebben mindig is jobb volt nálam. Én szemtelennek tűntem tőle, ő sebezhetetlennek.

– Megbántad, Whitford?

Úgy éreztem magam, mintha bomba robbant volna bennem, s most elszenesedve, üresen álltam. Dühösen néztem rá. Magasabb és vékonyabb volt nálam, de sosem tudtam megfélemlíteni.

– Apánk nem térhet vissza a szerencsejátékokhoz, Porter!

Apám és a kártyamániája! Éveken át támolygott haza részegen, cigaretta és olcsó parfüm szagától bűzlött, nyakkendője csálén, kioldva, fedetlen fővel. Mindig elveszítette a kalapját, és újat kellett vennie. Kiskoromban azt képzeltem, hogy az összes kalapja együtt van valahol, arra várva, hogy valaki megmentse őket. A legtöbb emlékem róla az, ahogy a lépcső tetején ülök, és várom, szemem az előszobaajtóra tapad, arra a fénycsíkra, amely megjelenik, amikor a komornyik beengedi – már amikor még megengedhettük magunknak. Nem érdekelt, mikor jön haza – attól féltem, egyáltalán nem jön.

De végül mindig megérkezett, s másnap ismét úriember volt, szigorú, érzéketlen, merev ajka soha meg nem remegett. Helytelenítette, amit mondtam, ahogyan viselkedtem. Csak úgy voltam képes elviselni a szemrehányásait, hogy olyannyira eltávolodtam tőle, hogy szemernyi érzés sem maradt bennem. De azokon az estéken, amikor nyert, másnap vidám volt, kifejezetten sugárzó. Kilovagolt a fiaival, sétálni vitte a lányát a Hyde Parkba, anyánkat színházba kísérte.

De a szerencséje sosem tartott sokáig. Megtanultam rejtőzködni, ha vihar volt, de még inkább, amikor sütött a nap.

– Gondoskodom róla – felelte Porter. – Nem adom oda nekik a pénzt, hacsak nem kapok írásos biztosítékot, hogy nem játssza el. Széttépem a házassági szerződést, és olyan hozományt biztosítok Arabellának, amihez egyikük sem nyúlhat. Intézkedni fogok a ház javításáról, hogy ne szakadjon a húgunk fejére a tető.

Megborzongtam. Csak a testvéreim voltak olyan családtagjaim, akikben megbízhattam. Ha Porter azt mondja, elintéz valamit, akkor meg is teszi. Neki kellene apám örökösének lennie. Nevetséges, hogy nem ő az, csak azért, mert belekényszerítették egy házasságba.

– Ma elutazom – jelentette ki Porter. – Gyere velem!

Arckifejezésem megváltozott, s bátyám megmerevedett. Minden indulat elpárolgott belőlem. Elköteleztem magam Inez mellett. Esküt tettem. Nem hagyom el, hiszen feleségül vettem. Az esküvői fogadalmam minden szavát komolyan gondoltam, hacsak ő másként nem kívánja.

– Itt nem vár semmi.

– Na és a feleségem?

– Még mindig van feleséged?

Elkínzott tekintete az agyamba égett. Könyörtelenül elhessegettem a képet, s elgondolkodtam a bátyám kérdésén. Ha én lennék Inez helyében, olyan messzire futnék magam elől, amennyire csak bírnék. De a feleségem szerencsétlenségére olyan módon tudok neki segíteni, ahogyan senki más. Bármily képességekkel is rendelkezem, az ő érdekében fogom használni. Jelenleg azonosak az érdekeink.

Mindketten ugyanazt az embert keressük.

Tekintetemet visszafordítottam az utcára. Sürgető érzés támadt bennem. Élesen füttyentettem.

– Az anyja keresésére fog indulni, és én ott leszek, amikor rátalál.

Ráadásul, ha Oliverával maradok, az alkímiai papír megtalálásának esélyei is nagyban növekednek. Elhatározásra jutottam: nem hagyom el Egyiptomot anélkül, hogy megtalálnám.

Porter válaszra nyitotta a száját, de faképnél hagytam, mikor megláttam egy közeledő kocsit. A kocsis csettintett a nyelvével, s megrántotta a gyeplőt. A ló ingerülten megrezzentette a fülét. Szótlanul beszálltam, s közben zakatolt az elmém.

Megfordultam. Tekintetem Porter szemébe fúródott – mintha csak tükörbe néztem volna.

– Isten veled, bátyám! Ne hagyd, hogy mindez hiábavaló legyen!

KILENCEDIK FEJEZET

Mérhetetlenül bosszantott, hogy az egyetlen hely, ahová visszatérhetek, Whit szobája volt, mivel nem volt pénzem, hogy másikat szerezzek. Erről pedig a gazember férjem tehetett. Nagybátyám arca úszott a gondolataimba, de elhessegettem. Amint megtudná, mi történt, elviselhetetlen lenne. Nem azért, mert rosszindulatú lenne, hanem mert nem. Szeret engem, ezt biztosan tudtam, és belebetegedne, ha összetört szívvel látna. A kedvessége elviselhetetlen lenne, mert csakis saját magamat hibáztathattam. Nem csupán tévedtem Whittel kapcsolatban, de hihetetlenül ostoba is voltam.

Hányszor figyelmeztetett, hogy ne bízzak benne?

Gyűlöltem, hogy részben megértettem az indítékait. Könnyebb lett volna teljes szívemből gyűlölni, ha saját maga számára lopta volna el a pénzt, rendes gazember módjára. Akkor be tudtam volna zárni előtte a szívem. Ehelyett úgy éreztem, mintha két részre szakadnék.

A két felem pedig harcolt egymással.

Megmentette egy szerettét – mondta az egyik felem.

Aki nem én voltam – replikázott a másik.

– Mi lenne, ha érvényteleníttetnéd? – kérdezte Isadora, megtörve a feszült csendet.

A kocsi megrázkódott. Felkaptam a kezem, hogy megőrizzem az egyensúlyom.

– Ahhoz már késő. – Ha a nászéjszakánkra gondolnék, széthullanék. Nekem sokat jelentett, de Whit számára ez is csak a színjáték része volt. A terve következő lépése. Újabb mód, hogy bebiztosítsa magát.

– Á – kapott észbe Isadora, s még csak el sem pirult. – Na és ha elválnál?

Fortyogott bennem a düh.

– Rosszabbul járnék. Újra hajadon lennék és nincstelen, a nagybátyámnak ismét lenne alapja a gyámságomra. Különösen, miután közvetlenül az esküvőm után kiraboltak.

– Szigorúan véve a vagyonod Whité lett, amint aláírtátok a házassági papírokat. Joga volt azt tenni a saját pénzével, amit akart.

Dühösen néztem rá.

– Nem mondtam, hogy egyetértek a törvénnyel – tette hozzá Isadora sietve.

– Nem akarok beszélni sem a törvényről, sem arról, mennyire igazságtalan a nőkkel szemben – csattantam fel.

Isadora bólintott.

– Rendben. Nincs más családtagod, akitől segítséget kérhetnél?

Megrándult az ajkam.

– Van egy nagynéném, de ő sem segítene rajtam. Az első hajóval visszakényszerítene Argentínába. – Iszonyat fogott el. – Sőt, nem lepne meg, ha már úton is lenne ide.

A húgom felsóhajtott.

– Mr. Hayes talán visszatér Angliába.

Bár úgy lenne! Soha többé nem akartam látni. Túl fájdalmas volt, túl közeli. Ostobának éreztem magam. Kislány voltam csupán, aki felnőttet játszik.

– Most, hogy van pénze, megteheti.

– Szóval nincstelen vagy – tűnődött Isadora.

– Úgy tűnik.

– És a nagybátyád nem segít?

Megráztam a fejem.

– A nagybátyám azt akarja, hogy biztonságban legyek. Ami számára azt jelenti, hogy távol az egyiptomi élettől.

– És te mit akarsz? – Isadora ültében fészkelődött, szemérmesen maga köré igazította bő szoknyáját. Csodáltam rendíthetetlen tartását, miközben az én külsőmet a legenyhébb szellő is tönkretette. Annak ellenére, hogy a kocsi egyenletesen ringatózott, ahogy az úton kitért számos szamár, ló és hintó elől, Isadorának egyetlen haja szála sem bomlott ki a helyéről. Biztos, hogy mágia volt a dologban – más nem lehetett. Csodálattal bámultam. Kis híján tizennyolc éves lányként figyelemre méltó volt – fiatal hölgyként elragadó lesz. Már ha sikerül megóvnom a szörnyű szüleitől. A gondolat, hogy kudarcot vallhatok, józanítóan hatott.

– Elvira Mama miatt halt meg – szólaltam meg. – Börtönben akarom látni. Tudja, mi történt apámmal, aki talán még mindig él. Azt akarom, hogy elmondja az igazat.

Isadora az arcomat fürkészte.

– Van egy jobb ötletem! Mi lenne, ha hazamennél?

Tiltakozásra nyitottam a szám, de a húgom a karomra tette a kezét.

– Hallgass meg, mielőtt kapásból elutasítasz! Egy kis távolság segíthet. A nagybátyád megnyugodna, és ha nem lennél Whit közelében, át tudnád gondolni a dolgokat. Pénz nélkül mire mész anyánkkal szemben?

Eszembe jutott a beszélgetés, amit egy érzékeny pillanatban, suttogva folytattunk le Whittel. Soha többé nem tenném ki magam ilyesminek. De a szavait az eszembe véstem – nincs szükségem pénzre, hogy harcba induljak anyám ellen. Hogy felkutassam és kérdőre vonjam.

Csak a megfelelő embereket kell ismernem.

– Első osztályú jegyeim vannak – mondtam lassan. Isadora zavart arckifejezését látva folytattam. – Az egyik egy vonatjegy, a másik egy luxushajóútra szól Argentínába – magyaráztam.

– Nem értem – pislogott Isadora.

– Mindkét jegyet visszaválthatnám – mondtam. – És még maradna is pénzem ételre és talán pár éjszakányi szállásra. – A kocsis a Shepheard’s bejáratához hajtott. A terasz tömve volt asztalokkal és székekkel, melyeken a hotel vendégei üldögéltek, cserepes növényekkel és nagy fákkal körülvéve. – Bár talán nem itt.

– Rendben – felelte szokásos nyugodt hangján. – És aztán?

– Fogalmam sincs – vallottam be. Zakatolt az elmém, ahogy sorra vettem a lehetőségeket. – De anyám biztosan hagyott valami nyomot maga után. Valakinek tudnia kell, hol élt, kivel beszélt, hova járt. Mama nem kísértet. Vannak kapcsolatai, barátai. Műtárgyakkal kereskedik. Kell lennie… – Egy gondolat hasított belém. – Isadora! A műtárgyak! Mi van a tárgyakkal, amiket ellopott?

Isadora rám meredt, száját eltátotta meglepetésében.

– Tessék?

– Mama nem tarthatja őket túl sokáig magánál. Nem biztonságos, és hamar elterjed, hogy megtalálták Kleopátrát és a kincseit. Az emberek rá fognak jönni. Ez az évszázad felfedezése!

– Ez puszta agymenés – tiltakozott Isadora. – Ha nem tudjuk, hol van anyánk, azt sem tudjuk, hol vannak a műtárgyak, vagy hol keressük őket.

A szemem előtt egy négyszögletű kártya képe villant fel, amelyre egy kaput rajzoltak. A meghívó a Kereskedők Kapujához.

– Eladná a tárgyakat. – Izgatottan bólintottam, ahogy terv formálódott az elmémben. Végre egy előremutató út! – Mégpedig a következő árverésen.

– És tudod, az mikor lesz?

– Nem – morogtam idegesen. – De valakinek tudnia kell. Talán belopózhatnánk az egyik kairói klubba.

Isadora összehúzta a szemét.

– Szeretsz fejest ugrani a dolgokba anélkül, hogy igazán átgondolnád őket, nem igaz?

– Úgy hallottam, ez az egyik legbosszantóbb tulajdonságom – ismertem be.

– És az a szokásod, hogy egyedül csinálsz mindent. – Isadora az arcomat tanulmányozta, látszólag semmit sem hagyott figyelmen kívül. Tekintete nem illett arcának lágyságához. Túl öreg volt ahhoz képest, hogy milyen fiatal. – Én is a gyermekük voltam.

Valahol tudtam, hogy fel fogja ajánlani a segítségét, de visszariadtam a gondolattól. Isadora várakozón nézett rám, de én csak Elvira összeroncsolt arcát láttam.

Ömlött belőle a vér.

– Össze kellene dolgoznunk – javasolta nyomatékosan Isadora.

– Börtönbe juttatnád az apádat?

A szájához kapott, s a szeme egy pillanatra megtelt őszinte könnyekkel.

– Nem tudom elhinni, hogy ilyet tenne. – Megrázta a fejét, mintha el akarná oszlatni a kétségeit. – Halott lesz, ha így folytatja, ebben biztos vagyok. És én inkább mennék hozzá a börtönbe, mint a sírjához.

Kinyitottam a szám, hogy azt mondjam, egyedül fogok dolgozni. Túl veszélyes, és csak most találtunk egymásra. Ezer és egy okom volt megtiltani, hogy velem tartson, de a szavak nem jöttek ki a számon. A Tío Ricardóval folytatott régebbi beszélgetések suhantak át az agyamon. Ő is megpróbálta előírni, mit tegyek, el akart küldeni, ki akart zárni. Rádöbbentem, ha elküldeném, pontosan ugyanazt tenném, mint a nagybátyám, Whit és mindenki, aki haza akart küldeni Egyiptomból.

Nem tehetem ezt Isadorával.

Az apja egyetlen húzásával felforgatta az életét, és a bűntársává tette. Legalábbis mindenki ezt gondolná. Elég, ha csak Whitre gondolok – ő is ezt a következtetést vonta le. Túlélheti-e vajon Isadora hírneve a pletykákat? A ki nem mondott vádakat?

Nem hinném.

– Min gondolkodsz?

– Kezdem másképp látni a jövőt – feleltem lassan. – Nem jellemző rám ez a határozatlanság. Általában gyorsan döntök, de most túl sok az ismeretlen tényező. Nem vagyok katona, alig tudok lőni. Életemben mindössze egyszer pofoztam fel valakit. Még ha rá is jövök a következő árverés helyszínére, hogyan védhetném meg magam azokkal az emberekkel szemben?

– Én tudok lőni – válaszolta.

Feltámadt bennem a vágy, hogy védelmezzem Isadorát. Elvira, akit teljes szívemből imádtam, pótolhatatlan volt. És most itt volt Isadora, a hőn áhított lánytestvér. Életünk végéig össze vagyunk kötve.

Ha bármi történne vele…

– Már régóta gondoskodom magamról – jelentette ki az arcomat fürkészve, mintha olvasott volna a gondolataimban. – Úgy tűnik, két lehetőséged van. Egyiptomban maradsz egy kevéske pénzzel, és aláveted magad a félelmetes feladatnak, hogy megtaláld anyánkat, együttműködsz a hatóságokkal, hogy börtönbe kerüljön. Vagy hazatérsz, és újrakezded az életed. Talán több pénzhez is juthatsz. Feltételezem, van ingatlanod, igaz? Nos, akkor nincs minden veszve.

– Ha én elmegyek, mi lesz veled?

– Hát – mondta lassan –, mindig is szerettem volna ellátogatni Dél-Amerikába.

Felvontam a szemöldököm. Meglepett az ötlet. Oly sokáig küzdöttem, hogy Egyiptomban maradhassak, még férjhez is mentem, és minden egyéb lehetőség gondolatába belefájdult a fejem. De nem egyedül mennék haza. Ott lenne a húgom, aki segíthetne újraértékelni a dolgokat és kitalálni egy jobb tervet.

– Gondolkodj rajta – mondta. – Én támogatlak, bárhogy is döntesz. Egyelőre váltsd vissza a jegyeket, és adj magadnak időt, gondold át, mit akarsz tenni!

– Ha maradnék, mindkettőnk életét kockára tenném.

Megfogta a kezem. A hangja édes és bársonyos volt, akár a méz, és éppoly nyugtató.

– Tudom. De ez az én döntésem.

A szemébe néztem. Mogyoróbarna tekintetem az ő kékjébe kapcsolódott.

– Igen, tudom.

Remélem, hogy nem fogja megbánni.

– Itt a visszajárója, Señorita Olivera – mondta Salaam, a szállodaigazgató, miközben átnyújtott egy dagadó borítékot. – A portásnak sikerült visszaváltania a vonatjegyeket, és az argentínai hajóútra szóló jegyét is teljes mértékben visszatérítették. – Elmosolyodott. – Örülök, hogy meghosszabbította az itt-tartózkodását Egyiptomban.

Bólintottam, de nem osztoztam az örömében.

– Shukran. 18

Ahogy elfordultam, megakadt a szemem egy magas alakon, aki egy gránitoszlopnak vetette a hátát. Karját szorosan keresztbe fonta a mellkasán – mintha erővel kellett volna tartóztatnia magát attól, hogy közelebb jöjjön. Sarkon fordultam, és elindultam a lépcső felé, de alig tettem néhány lépést, amikor meghallottam visszhangozni nehéz lépteit. Hátrapillantottam, éppen, amikor elkapta a karom, és határozott mozdulattal berántott az előcsarnok egyik félreeső beugrójába.

– Ülj le, kérlek! – kérte.

Állva maradtam.

– Azt hittem, világosan megmondtam, hogy nem akarok beszélni veled. Nem akarok a közeledben lenni. Nem akarok…

– Tökéletesen világosan fogalmaztál – felelte nyugodt hangon.

– Nem úgy tűnik – morogtam.

– Választhatsz – mondta halkan, de dermesztően –, üldözhetlek, vagy adsz egy percet, meghallgatsz, aztán eldöntöd, hogy soha többé nem akarsz velem szóba állni.

– Akkor beszélj – feleltem, s kiszabadítottam a karom a szorításából.

Lehuppantam a beugróban álló, alacsony támlájú székre, és a lehető legtávolabb húzódtam a szemben lévő széktől.

Whit is leült velem szembe.

– Meg akarod találni édesanyád.

Ez nem kérdés volt, így nem is válaszoltam.

– Van néhány ötletem, hol lehet.

Eltátottam a szám.

– Hol?

– Van egy rejtekhelye a műkincsek számára – kezdte. – Túl kockázatos sokáig magánál tartani őket, előbb-utóbb kénytelen lesz…

– Eladni őket a Kereskedők Kapujánál – vágtam közbe önelégülten. – Ezzel tisztában vagyok.

Whit összeszorította az ajkait – ez volt az egyetlen jele, hogy sikerült felbosszantanom. Nem érdekelt. Nem mondott semmit, amit már ne raktam volna össze magamtól.

– Ha csak ennyit akartál… – álltam fel. Régen megbeszéltem volna vele, milyen döntés előtt állok. Akkoriban még bíztam benne, hittem, hogy őszinte tanácsot ad majd. De ő eljátszotta a bizalmam. Nem mondhattam el neki, hogy fontolgatom az elutazást. Nem bírtam volna elviselni a megkönnyebbülést az arcán.

– Ülj vissza!

Megtorpantam, ahogy hangja váratlanul átmetszette a levegőt, s visszahuppantam a székre.

Whit előrehajolt, könyökét a térdére támasztotta.

– A kapu mindig vándorol, egyik helyről a másikra. Kideríthetem, hol bukkan fel legközelebb.

Összehúzott szemmel néztem rá.

– Honnan tudod meg?

Nyugodtan nézett rám.

– Gondold végig, mivel foglalkozom!

– Még mindig a nagybátyámnak dolgozol? – kérdeztem meglepetten. – Azt hittem, megharagudott ránk, amiért… – Elakadt a szavam. Átvertük Tío Ricardót, Whit pedig utána engem is. Amióta megérkeztem Egyiptomba, csupán cselszövéseken törtem a fejem. Álruhát öltöttem, belopóztam a nagybátyám hajójára, hazudtam mindenkinek – még Whitnek is –, miközben a Kleopátra sírjából szerzett ereklyéket az anyám kezébe csempésztem. Engedtem Elvirát táncolni a bálban, pedig tudtam, mekkora veszélynek teszem ki.

Mit nem tettem meg, hogy elérjem, amit akartam?

Émelyítő űr tátongott a gyomromban. Whit és én ugyanolyanok voltunk – bábukat tologattunk a sakktáblán, hogy győzzünk. Whit engem fürkészett, mintha olvasna az arcom rezdüléseiből. Mintha ugrásra készen állna, hátha megmoccanok. Már az is zavart, hogy egyáltalán itt van. Elvette a pénzem. Mit akar még?

– Miért vagy még mindig itt?

– Tudom, nehéz elhinni – felelte csöndesen –, de a fogadalmam minden szavát komolyan gondoltam.

– Valóban? – kérdeztem élesen, bár a hangom inkább tétova volt, mint dühös. Hátrahajoltam, hogy minél távolabb kerüljek tőle.

– Igen, valóban.

Visszaemlékeztem az ígéretre, amit nekem tett. Olyan hangon szólt, amilyen csak neki volt – határozott, lebilincselő, amitől mások elnémultak, vagy félreálltak az útjából. Azon az éjjelen védelmet ígért. Ez volt a lényege. A csalódottság szürke ködként telepedett a tekintetemre, és elfordítottam az arcom, hogy ne lássa könnyektől csillogó szemem. Sosem ígérte, hogy szeretni fog. Már akkor is figyelmeztetett.

Fülig szerelmes, ostoba lány voltam, nem hallhattam a kimondatlan szavakat.

Papa gyakran mondta, hogy amikor az ember úgy érzi, eltévedt, az azért van, mert nem mond igazat saját magának. Lágy, könyvtárba és templomba illő hangján magyarázta: az emberek félnek az igazságtól. Inkább hazudnak, tagadnak, nem vesznek tudomást arról, ami az orruk előtt van.

Megesküdtem, hogy én mindig szembenézek az igazsággal. Akkor is, ha fáj, meggyengít, vagy akár elpusztít.

Első igazság: az esküvő éjszakáját nem tekinthettem vallomásnak az ő részéről. Az én döntésem volt. Ő várt volna. Én voltam az, aki meggyőzte, hogy így kell történnie.

Teljes romlás – ez volt a célom.

Második: pénzre volt szüksége, én pedig kéznél voltam. Ráadásul tudta, mennyire akartam Egyiptomban maradni. A házassági ajánlattal megoldást kínált – olyan megoldást, amely neki is előnyös volt.

Harmadik: azt mondta, soha ne higgyem el, amit mond.

Egy hazug hangocska suttogott lágyan a fülembe – visszarántott abba a pillanatba a sírkamrában, amikor a sötétben Whit megcsókolt. Azt hittem, végre kimondjuk, amit érzünk, feltárjuk egymás lelkét. Haldokoltunk – lassan, de biztosan –, s én bolond módon azt hittem, eljött az őszinteség ideje.

Ez volt a negyedik igazság: Whitford Hayes bárkit megcsókolt volna.

És végül az utolsó, a legfájdalmasabb igazság: Whit nem azért volt még mindig Egyiptomban, mert tartotta a fogadalmát, vagy segíteni akart, hanem mert meg akarta találni Kleopátra krizopoeiáját. Talán volt benne valamiféle félresiklott kötelességtudat irántam, talán érezte a vállára nehezedő felelősséget. Lehet, hogy még sajnált is. Akárhogy is, ez hajtotta őt.

Megrázkódtam.

Képtelen voltam elviselni azt a gondolatot, hogy így érezzen irántam, amikor én kész lettem volna az életemet nekiadni. Azért volt itt, mert a céljaink összecsengtek, s számára ez lehetőséget jelentett, hogy megpróbáljon vezekelni azért, amit tett. Nem – a vezekléshez megbánás kell. Bűntudat.

Whit egyiket sem érezte.

– Tudod, hogy sosem kértél bocsánatot? – suttogtam.

– Tudom – felelte színtelenül. – És nem is fogok.

Tátott szájjal néztem rá. Képtelen voltam elhinni, mennyire félreismertem.

– Sajnálom, ahogyan történt – pontosított. – Nem így terveztem. De nem kérek bocsánatot, amiért megmentettem a húgom, mert ismét ugyanígy döntenék – tette hozzá halkan. – Arabella nagyon sokat jelent nekem.

Én viszont nem.

A ki nem mondott gondolat úgy szúrt, mint egy tőr, de nem hagytam, hogy meglássa rajtam.

Ostobaság lett volna visszautasítani a… tapasztalatát. De eltértünk a tárgytól, és minél hamarabb tisztázzuk az együttműködésünk feltételeit, annál hamarabb távolodhatok el tőle. Csak ennyit bírtam elviselni. Az én szívem tört össze. Nem az övé.

– Csak feltételekkel fogadom el a segítséged.

Bólintott, beletörődőn.

– Ezt vártam.

– Nincs több hazugság – mondtam. – Nincs több intrika, féligazság, elhallgatás.

Felhördült.

– Nem fogok önként elárulni semmit, amíg nem kérdezed meg… Hadd fejezzem be, Inez!

Becsuktam a szám, és áthatóan néztem rá.

– De ha téged is érint, mindent elmondok, amit tudok.

– Rendben – feleltem fagyosan. – Akkor mondd meg az igazat! Miért vagy még mindig itt? Kleopátra krizopoeiáját keresed?

Whit állkapcsa megfeszült.

– Részben.

– És mi a másik rész?

– Mik a további feltételeid? – kérdezett vissza. – Tudom, hogy van még.

– Többé nem hagyhatsz hátra. Ahová te mész, én is megyek.

Elsötétült az arca.

– Nem fogom kockára tenni az életed. Következő.

Fel akartam állni, de ő karjait széttárva felmordult.

– Rendben. Mi még?

– Végeztünk egymással – mondtam, miközben elszántan küszködtem a könnyeimmel. – Nem csókolhatsz meg.

Whit rezzenéstelen arccal bólintott.

Felálltam, s ezúttal nem állított meg. Három lépést tettem, amikor újabb feltétel szorította össze a szívem, hogy a lélegzetem is elállt. Isadora vetette fel korábban, de akkor elhessegettem az ötletet. Most azonban be kellett látnom, hogy igaza van. Ez volt az egyetlen helyes döntés – az én lelki békémért. A szívemért. Ha kimondom, nincs visszaút. De ki kellett mondanom – majd gyászolok akkor, amikor már távol leszek ettől a helytől. Lassan megfordultam, a szívem vadul kalapált.

– És Whit?

Gyanakodva méregetett.

– Mi van még?

Megremegett az ajkam, de büszkén konstatáltam, hogy a hangom határozott maradt.

– Ha mindennek vége, hagyod, hogy szép csendben elváljak tőled.

Szeme lángolt, ahogy a tekintetembe fúródott. Állkapcsában megrándult egy izom.

– Megértettem.

Órákkal később már újra hazudtam neki.

Éjszaka csöndes volt az utca, de így sem voltam hajlandó Inezt egy ópiumbarlangba vinni. Csupán elképzelni tudtam az arcát, ahogy átlépi a küszöböt, vékony alkatának minden négyzetcentiméterét sűrű füst vonja körbe, felém fordítja a rosszallástól aranyosan lángoló tekintetét.

Nem, köszönöm.

Könnyed léptekkel haladtam a földúton, messze kerültem a főutat és a pazar épületeket párizsi boltíveikkel és elegáns kapuikkal. Az utca egyre szűkült, az ablakok leeresztett redőnyökkel, vakon bámultak az éjszakába. A csendet csak a sötét sikátorokban motoszkáló árnyak lágy zaja törte meg. Oldalamnál éreztem a revolverem biztos súlyát, és hátrapillantottam – egyszer, kétszer, háromszor.

Valaki követett.

Nem hallottam, de a bőröm alatt éreztem, libabőrös lett a tarkóm. A követőm csendes volt, és nem idegenként járta az utcákat. Tudta, hová lépjen, melyik árnyék rejti el a legjobban. Sejtettem, ki lehet – mióta megérkeztem Kairóba, megöltem egy kapcsolattartót, s a hír bizonyára már szárnyra kapott.

Peter emberei aligha örültek nekem.

Végül feltűnt előttem az ópiumbarlang jellegtelen bejárata – a keskeny ajtó mellett férfiak hevertek a lépcsőn, mint őrszemek. Szó nélkül mentem el mellettük, tudtam, hogy felismerik az arcom a hold fényében. Odabent a heverők megteltek – tisztek, diplomaták, üzletemberek és bégek élvezték a táncoló nők látványát, az italokat és a zúzott mák csábító, édes mámorát. A fal mentén találtam egy elhagyatott sarkot, ahol az árnyékba húzódva megbújhattam egy félrehúzott függöny mögött. A beszélgetések morajlása egyetlen állandó zümmögéssé olvadt össze, s én vártam, ki lép be utánam.

Azt hittem, a követőm lesz, de egy csoport érkezett – három, nem, négy sötét ruhás alak, halkan nevetgéltek, mintha már a sokadik helyen járnának az éjszaka során. Csalódottan szívtam be a levegőt – nem állt rendelkezésemre az egész éjszaka, hogy kiderítsem, melyik Peter-féle ember vadászik rám. Tudni akartam, hová költözik legközelebb a kapu. Tekintetemmel a szomszédos helyiséget pásztáztam, és be is csusszantam, amint megláttam, akire szükségem volt. Az illető nappal régiségekkel foglalkozott, éjjel pedig a Kereskedők Kapuja kurátoraként működött. Tudta, hol lesz a következő aukció. És ami a legfontosabb: ismertük egymást.

Leültem mellé, ő pedig véreres szemmel pillantott rám.

– Bonne soirée, mon ami 19 – mondta súlyos francia akcentussal. – Már ha még mindig barátok vagyunk.

– À vous aussi 20 – válaszoltam, miközben elfogadtam egy italt az egyik tálcával közlekedő nőtől. – Miért ne lennénk azok, Yves?

Felhúzta egyik szőke szemöldökét.

– Tudom, hogy legalább egy közös barátunkat megölted.

Mindkét kezemet feltartottam, mosolyogva.

– Kiprovokálta.

– Hmmm – hümmögött Yves, majd cigarettát vett elő, meggyújtotta, és egyetlen slukk után átnyújtotta nekem. Átvettem tőle.

– Régen láttalak errefelé – jegyezte meg.

– Tudod, hogy megy ez – fújtam ki lassan. – Új munka, új város.

– És most mi szél hozott ide?

Lehalkítottam a hangom, tudatában voltam a körülöttünk lévőknek – a közeli heverőkön üldögélőknek, a fal mentén támaszkodóknak, a szűk szobákon átsétálóknak. A beszélgetésük összeolvadt, mint vegyületek egy lombikban – lehetetlen volt kihámozni, ki mit mond és honnan jön a hang.

– Egy vevőt képviselek – mondtam, és füstkarikát fújtam az arca felé. – Hallott egy felső-egyiptomi leletről, ami a következő aukción kerülne elő.

Yves új italért intett, a poharában már csak pár korty maradt.

– Dis m’en plus. 21

Habozva vontam meg a vállam. Lourdes gyorsan mozgott, kétségtelen, hogy Yves már tudta.

– Kleopátra.

Megdermedt. A pohár megállt a kezében, tekintetével végigpásztázta a helyiséget. – Nem tudtam, hogy ennyien értesültek a felfedezésről. Très intéressant. 22

– Valóban – mormoltam. – Hol lesz? A vevő személyesen akar részt venni.

– Miért nem kapott meghívót? – vonta össze a szemöldökét Yves. – Csak nem próbálsz meg tisztán játszani, mon ami? 23

– Épp most öltem meg egy barátom – pöccintettem a cigarettát a dohányzóasztalon lévő ezüsttálcára. – Ez szerinted tiszta játéknak hangzik?

Yves fürkésző tekintettel nézett rám.

– Válaszolj a kérdésemre!

– Új játékos – jegyeztem meg, miközben a cigarettám utolsó slukkját is elszívtam, és újabbra vágytam. – Gazdag amerikai férfi.

Yves a szemét forgatta, de vállaiban enyhült a feszültség.

– Le kell ellenőrizni!

– Már folyamatban – feleltem. – De nem akar lemaradni a következő aukcióról.

– Hmmm – hümmögött Yves. – Azt hiszem, nem is tagadhatnám meg tőled, igaz? Különben még utánam sompolyognál egy sikátorba, és kiszednéd belőlem. – A választ kereste az arcomon, de nem adtam meg neki. Vállat vont. – Szeretnék eltölteni egy kellemes estét. Ezúttal az egykori kormányépületben lesz. Le savez-vous? 24

Bólintottam.

– Tudtam. Melyik nap és hány órakor, s’il vous plaît? 25

– Tudod, a minap igen furcsa pletykát hallottam rólad.

Megfeszültek az izmaim.

– Dátumot és időpontot, Yves. Nem adok a pletykára, különösen, ha rólam szól.

– Pedig ez érdekelhet – jegyezte meg. – Úgy hallottam, megnősültél.

Arcizmom sem rándult, de jéghideg borzalom futott végig a hátamon, s libabőrös lettem.

– Titokban – folytatta. – Igen érdekes történet, nem gondolod?

– Szegény asszony, bárki is legyen – nevettem fel. – Azt hittem, egy kellemes estét akarsz eltölteni. Nem kérdezem meg még egyszer.

– A helyszínt ingyen adtam – vont vállat. – Ha többet akarsz, fizetned kell.

– Mennyi?

Yves tekintete lustán a kabátom alá siklott, a revolverre, amit alig takart el a szövet.

– Mindig is tetszett az a fegyver.

A pisztolyt Gordon tábornok halála óta nem tévesztettem szem elől. Ez volt az egyetlen dolog, ami még összekötött vele. Naponta nyúltam érte, reflexből, mintha a testemhez tartozna. Habozva nyúltam a markolat után. Tudtam, ha most átadom, nem kapom vissza, de nem volt más, amit cserébe adhatnék, és bár kényszeríthetném Yves-et, nem ölném meg egy információmorzsáért. Sajnos, túl értékes volt.

Sziszegve nyújtottam át neki, úgy, hogy még csak rá sem pillantottam a markolatba karcolt monogramra.

– Mocsok!

– Semmi sincs ingyen – felelte szenvtelenül. – Ezt te tanítottad nekem.

Vártam. Alig bírtam türtőztetni magam, nehogy visszaragadjam tőle a fegyvert. Yves gondosan eltette, s már akkor tudtam, többé nem látom viszont.

– Holnapután, hajnali négykor – mondta, és kiürítette a whiskyjét, majd a poharát az asztalra tette. – Remélem, a vevőd megtalálja, amit keres.

Egy szalutáló mozdulattal búcsút intett, majd kisétált a helyiségből.

Alig tűnt el, egy felszolgáló jelent meg földig érő tunikában, és közölte, mennyivel tartozom az italomért és Yves mértéktelen fogyasztásáért.

– A rohadék – morogtam, miközben zsebeimet kutattam át az utolsó bankók után. Talán mégis követem ma éjjel Yves-et egy sikátorba… A szemem sarkából láttam, hogy valaki elhalad mellettem, és aprót dob az asztalra. Az érme megcsörrent a dohányzóasztalon, mire felpillantottam, s éppen láttam, ahogy egy alak kisurran a helyiségből. A füst és a vendégek sűrűje szinte teljesen elnyelte.

Talpra ugrottam, gyorsan megszámoltam a pénzt – éppen annyi volt, amennyivel tartoztam. Egy szót sem szóltam a felszolgálónak, csak átsiettem a szobán, ki az éjszakába.

Már nyúltam volna a fegyveremért, amikor belém hasított a felismerés: elcseréltem az információért.

– Francba! – sziszegtem.

Az utca mindkét vége természetellenesen kihalt volt. Senki és semmi sem mozdult. Hátráltam néhány lépést, míg a vállam egy kőfalnak ütközött. Vártam. Tudtam, hogy a követőm bármelyik pillanatban előléphet rejtekhelyéről. Elég közel volt ahhoz, hogy hallja a beszélgetésem Yves-vel – minden szót. Máskülönben hogyan számolta volna ki a pontos összeget?

Egyenesen az asztalra dobta.

Pontosan elém.

Tíz perc telt el. Aztán tizenöt. Légzésem egyenletes maradt, halk, szinte hangtalan. Már a bokámhoz rejtett kést fontolgattam. Éreztem, hogy figyelnek – egy apró neszre vártak. Tíz újabb perc múlt el. Megfeszülve vártam.

De senki nem lépett elő az éjszaka sötétjéből.

A szoba csendben fogadott, mikor visszatértem. A két nő mélyen aludt az ágyon, a szúnyogháló selymes fátylába burkolóztak. Alig tudtam elkerülni a szűk pótágy köré tornyozott dobozokat. Halkan leültem az ágy szélére, levettem a kabátom, majd lassan kioldottam a bakancsom fűzőjét. Végül hátradőltem, megfeledkezve arról, hogy az alkalmi fekhelyemen nem jutott nekem párna. A tarkóm tompán koppant egy rugón.

– Au – sziszegtem.

Próbáltam elaludni, de a kísértő gondolat, a felvillanó üldözőm, velem maradt. Inkább éreztem, mint láttam, ahogy elsétált az asztal mellett. Mire felpillantottam, már csak a távolodó alakját láttam – fekete kabátot és kalapot viselt. Újra és újra lejátszottam magamban a jelenetet, de nem bukkant fel több részlet.

És épp ez – a hiányuk – fosztott meg az alvástól azon az éjszakán.

18 Köszönöm!

19 Jó estét, barátom.

20 Neked is.

21 Mesélj még!

22 Nagyon érdekes.

23 Barátom.

24 Tudtad?

25 Itt: ha kérdezhetem?

TIZEDIK FEJEZET

Csak néhány hang létezik a világon, amelytől megfagy bennem a vér. Nehéz kő súrlódása a sírkamra bejáratánál. A puskapor szisszenése a robbanás előtti pillanatban. Egy elsülő pisztoly, amit az elkerülhetetlen halál süvítő hangja követ.

És még egy.

Tía Lorena hangja!

Tisztán hallottam, és ültömben felegyenesedtem a Shepheard’s teraszán, ahol épp a reggeli teánkat fogyasztottuk Isadorával. A húgom kérdőn nézett rám, homlokát enyhén összeráncolta. Hangos léptek közeledtek hátulról, s nagynéném kiáltásainak visszhangja zúgott a fülemben. Félelemmel telve fordultam meg a székemben, s egy ismerős arcot láttam magam előtt.

A nagynénémét.

És mögötte Amaranta hideg tekintetét.

Felpattantam, megszédültem, a könnyeim elhomályosították a látásomat. Tudtam, hogy eljön majd ez a nap – az elkerülhetetlen szembesülés Elvira gyászoló anyjával és nővérével –, de nem számítottam rá ilyen hamar. De el kellett jönniük.

Haza kellett szállítaniuk Elvira testét.

– Inez – suttogta Tía Lorena. Zavartan nézett rám, remegő kézzel nyúlt felém. – Olyan más vagy.

A szavak a torkomon akadtak, elárasztottak a bűntudat hullámai. Nem tudtam mást tenni, mint állni előttük, és várni az ítéletet – hiszen mást nem érdemeltem, csak teljes elutasítást.

– Annyira sajnálom – zokogtam. – Lo siento… 26

Tía Lorena előrelépett, és szorosan átölelt, könnyeitől nedves volt az arca, ahogy az enyémhez préselte. Halk, szaggatott zokogás rázta a testét. Én sem tudtam visszatartani a könnyeim, és ott, a terasz közepén, tucatnyi kíváncsi tekintet tüzében kapaszkodtunk egymásba, mintha az életünk múlt volna rajta.

Nem igazán érdekelt a bámészkodó tömeg, de amikor a könnyeimen keresztül megláttam Amaranta arcát, megpróbáltam összeszedni magam. Őt nem hatották meg a könnyeim, nem ezért jött.

Jól ismertem Amarantát, s tudtam: azért utazott idáig, hogy elégtételt szerezzen.

Isadora terelt be minket a többi vendég kíváncsi tekintete elől. Valahogy kiderítette nagynéném szobaszámát, és a második emeletre vezetett bennünket. Ekkor Amaranta vette át az irányítást, s egy sárgaréz kulccsal kinyitotta a lakosztályuk ajtaját. Nagynéném vigasztalhatatlan volt, csetlett-botlott, s mindannyian segítettünk neki bejutni. Tompán érzékeltem csak a környezetem, s magamban megállapítottam, a lakosztály hasonlított arra, amiből nemrég költöztem ki. Ennek is volt egy kényelmes társalgó része, amelyből két hálószoba nyílt.

– Kérlek, mondd el, mi történt! – szólalt meg Tía Lorena akadozó hangon, s felitatta potyogó könnyeit. – Amióta megtudtam, nem tudok sem aludni, sem enni.

Amarantára pillantottam, aki hűvösen hallgatott, karját szorosan összefonta a mellén. Elég jól ismertem ahhoz, hogy tudjam, a düh hallgataggá teszi. Sápadt arca és ajka, karikás szeme és hogy tetőtől talpig gyászviseletbe csomagolta magát, arról árulkodott, hogy belül tombol.

Isadora megragadta a kezem, megszorította.

– Kint leszek – súgta. Szó nélkül távozott, s becsukta maga mögött az ajtót.

Bizonytalanul megnyaltam az ajkam. Képtelen voltam elmondani nekik, amiről minden éjjel álmodtam – Elvira szétrobbant arcát, az arany homokot megfestő vért.

– Meggyilkolták – suttogtam végül. – Anyám egyik üzlettársa.

A nagynéném – aki ki nem állhatta a gyűrött ruhákat, a zilált frizurát, és mindig hordott magánál zsebkendőt, fekete ruhahalomként roskadt a szőnyegre. Nem tudtam, hogyan segítsek neki, mit mondhatnék, hogy enyhítsem a fájdalmát, s amikor hozzá léptem, Amaranta elkapta a karom. Körmeit mélyen az ingujjamba vájta.

– Ne! – sziszegte. – Ne érj hozzá! – Elengedett, határozottan elhúzódott és leereszkedett, hogy segítsen anyjának felállni. Halkan besegítette édesanyját az egyik hálószobába, majd egy pillanattal később újra megjelent, és leült az egyik magas támlájú székbe, kezeit szorosan összefonva az ölében.

– Ülj le, Inez! – parancsolta összeszorított fogakkal. – Mondj el mindent!

Így tettem. Akadozva meséltem. Amaranta nem szakított félbe, figyelmesen hallgatott, sötét szemöldökei egyenes vonalba húzódtak a homlokán. Arckifejezése csak akkor változott meg, amikor Elvira elrablásához értem.

Ekkor kifutott a vér az arcából.

– Az anyád feláldozta a húgomat? – kérdezte kifejezéstelen hangon. – Hogy megmentse az életed?

Némán bólintottam.

Hangja érzelemmentes maradt.

– Folytasd!

Töviről hegyire elmeséltem a történetet, s végig gombócot éreztem a torkomban. Tudtam, rossz néven venné, ha érzelmeket mutatnék. Amikor befejeztem, Amaranta sokáig hallgatott. Aztán szinte átdöfött sötét tekintetével, ami éles ellentétben állt sápadt, beesett arcával.

– Anyádnak meg kell halnia.

Meglepetésemben eltátottam a szám.

– Fizetnie kell azért, amit tett. – Amaranta előrehajolt, nyílegyenes gerince végre kissé megenyhült. – Hallasz engem, Inez? Mit teszel, hogy helyrehozd?

Összerezzentem, bűntudatom mély, tátongó űrt képzett a gyomromban.

– Meg fogom találni.

– És aztán?

– Mindketten ugyanazt akarjuk – suttogtam. – Azt akarom, hogy anyám eltűnjön az életünkből.

Amaranta fürkésző, gyanakvó tekintettel méregette arcom minden egyes vonását.

– Az egész a te hibád, és én soha nem bocsátok meg neked. De ha megteszed ezt, anyám talán egy nap képes lesz egy helyiségben tartózkodni veled. – Felállt. – Most menj innen!

Reszketve feltápászkodtam, és anélkül, hogy felé pillantottam volna, elhagytam a szobát. Tudtam, addig nem térhetek haza Argentínába, amíg helyre nem hozom a dolgokat. Nagynéném nem akarna látni, Amaranta pedig a tudtomra adná, hogy nem látnak szívesen a saját otthonomban.

Nem hibáztattam.

Isadora mereven várt rám a folyosón. Amióta odafigyeltem rá, jobban nézett ki, most mégis inkább hasonlított arra a visszahúzódó lányra, akit néhány nappal ezelőtt láttam. Ezt gyűlöltem.

– Nem örülnek nekem – mondtam. – Joggal. Amaranta azt akarja…

– Hogy anyánk meghaljon – vágott közbe Isadora. – Tudom.

Arcára kifürkészhetetlen kifejezés ült. Csendben néztük egymást, s azt kívántam, bárcsak elég jól ismerném ahhoz, hogy megkérdezzem, mit érez. Unokatestvérem szavai megdöbbentettek, s úgy képzeltem, Isadorát is vegyes érzések gyötrik. Egy korábbi beszélgetésünk jutott eszembe, és rájöttem, inkább látná az anyját börtönben, mint a föld alatt.

Én is ugyanezt éreztem. Gyűlöltem anyámat, de nem akartam a halálát. A maga torz módján szeretett engem, és ki nem állhattam, hogy ez jelent valamit számomra, amikor tudtam, hogy nem kellene számítania. De számított, így nem ölhettem meg őt.

Én nem voltam gyilkos, vele ellentétben.

– Mit csinálsz most? – kérdezte Isadora.

– Véghezviszem a tervünket.

Tío Ricardo eltolta a gőzölgő, fekete teával teli csészét.

– Elég! Valami erősebbre van szükségem.

Sóhajtottam, és leültem a vetetlen ágy melletti székre.

– Gondolom, felesleges mondanom, hogy pihenned kellene.

– Térden állva kellene könyörögnöd! A bocsánatomért kellene esedezned! – csattant fel a nagybátyám, miközben elhelyezkedett a párnákon. – Különben is, hol van az a gazember férjed? Nem jelentkezett nálam, amióta visszajöttünk Philairól.

– Elment elintézni valamit – hazudtam.

Én sem láttam őt. Reggel arra ébredtem, hogy eltűnt. Kétlem, hogy tudná, hogy a nagynéném és az unokatestvérem is a szállodában tartózkodik. Nem mintha érdekelt volna, mit csinál, de mivel állítólag segíteni akar, azt gondoltam volna, könnyebben megtalálom.

– Whit továbbra is nekem dolgozik – jelentette ki. – Tudja jól, hogy nem tűnhet el anélkül, hogy nekem szólna.

Összeráncoltam a homlokom.

– Aggódsz érte?

A nagybátyám dühösen nézett.

– Bárhova megy, a baj mindig a nyomába szegődik.

Ez igaz volt, bár ugyanez elmondható volt rólam is.

– Milyen feladatod van számára? Talán én is el tudom végezni.

– Éppenséggel el tudod – felelte a nagybátyám elgondolkodva. – Abdullah bejelentkezett a szállodába, és egy orvos kezeli. Talán meglátogathatnád. Azt hiszem, ugyanezen az emeleten van.

– Természetesen – mondtam. El sem tudtam képzelni, min megy keresztül. Megfosztották az évszázad felfedezésétől. – Hogy van?

– No lo sé 27 – mondta Tío Ricardo ingerülten. – Ezért szeretném, ha meglátogatnád.

– Morcos vagy ma reggel – jegyeztem meg.

– A gyámleányom titokban férjhez ment egy kétes erkölcsű férfihoz – mondta. – A philai munkánk gyümölcsét elpusztították. Kleopátra múmiáját porrá zúzzák, hogy gazdag arisztokraták gyógyítsák vele, nem is tudom, a fejfájásukat. A különböző tárgyait elkótyavetyélik egy illegális árverésen, amelynek a húgom prominens tagja. A nagynénéd, az az elviselhetetlen asszony, elvesztette az egyik lányát miattam, és most két hálószobával arrébb zokog hisztérikusan… Folytassam? Van okom a morcosságra.

Magamban kiegészítettem a listát Isadorával, a húgommal, a sírrabló lányával. Ja, és Whit ellopta az örökségemet.

De ezt az újságot másik alkalomra kell tartogatnom.

– Tudasd velem, hogy van a barátom! – mondta Tío Ricardo. – És itasd meg vele a szörnyű teádat!

– Megteszem, amint befejezed a regg…

Hangos és kitartó kopogás szakította félbe a beszélgetésünket. A nagybátyám felült azzal a nem titkolt szándékkal, hogy kikeljen az ágyból, de én felemeltem a kezem, és élesen rászóltam:

– Majd én kinyitom.

Nagybátyám dühösen nézett rám, de én már talpon voltam, és nyitottam a hálószoba ajtaját, arra számítva, hogy tékozló férjemet pillantom meg. Ehelyett egy alacsony, kopaszodó férfi állt előttem, két komor kinézetű, zord öltözetű és hasonló arckifejezésű férfi kíséretében.

– Mademoiselle – szólt Monsieur Maspero meglepetten. – Nem számítottam rá, hogy itt találom.

– Maspero az? – kiáltott a nagybátyám. – Várjon egy percet, felöltözöm.

– Kérlek, ne kelj ki az ágyból! – kiáltottam vissza. – Sajnálom, monsieur, de attól tartok, várnia kell. A nagybátyám beteg, meglőtték, és most lábadozik. Nemrég túlságosan megerőltette magát…

Fojtott káromkodás visszhangzott a társalgóban, majd felbukkant a nagybátyám, kócos hajjal, szakálla beborította az arca nagy részét. Betűrte az ingét, és a cipője után kutatott.

– Ki fogsz merülni – tiltakoztam.

– Mintha kaptál volna egy feladatot, nem igaz, sobrina 28? – Lerogyott a székre, és elkezdte befűzni a csizmáját.

Mélyet sóhajtottam, és Monsieur Maspero felé fordultam.

– Nincs frissítőm, de ha szeretné, szívesen elküldetek teáért.

– Nem szükséges, köszönöm – felelte Monsieur Maspero, s félreállt, hogy helyet adjon a másik két férfinak. – Ezek az emberek azért jöttek, hogy letartóztassák a nagybátyját és üzlettársát, Abdullahot.

– Micsoda? – hüledeztem.

A nagybátyám talpra ugrott, arcán égővörös foltok jelentek meg.

– Milyen alapon?

– Nem jelentette be Kleopátra sírjának felfedezését, és a kegytárgyai eltűntek. – Kurtán beszívta a levegőt, szemét undorodva összehúzta. – Önt és a társát tesszük felelőssé egy nemzeti kincs elvesztéséért.

– Várjon csak egy percet! – A nagybátyám távolabb lépett a két férfitól, akik meg akarták ragadni a karját. – Elmagyarázom a szándékainkat.

– Egyértelmű számomra, hogy egyikük sem szándékozott bejelenteni a felfedezést – csattant fel Monsieur Maspero. – Most pedig Kleopátra felkutatásával kell foglalkoznom a feketepiacon. A múltban túlságosan is előzékeny voltam magával, Ricardo, de ennek vége. Sok az elszámolnivalójuk Abdullahhal.

– Nem viheti el őket! – kiáltottam, s Tío Ricardo elé ugrottam. – Kérem, uram, nem tudnak mindent!

– Inez!

– Nyugodjon meg, mademoiselle! – szólt rám Monsieur Maspero. Állával felém bökött, mire az egyik embere lefogta a karom, és a kanapé felé taszigált. Lenyomta a vállam, s én a párnára zuhantam. – Kezd hisztérikussá válni.

– Ne nyúljon hozzá! – mordult fel Tío Ricardo.

Monsieur Maspero csettintett az ujjával.

– Tartóztassák le!

– Nem az ő hibájuk volt! – Ordításom belevegyült nagybátyám dühödt bődülésébe. Talpra ugrottam. – Anyám lopott el mindent, Mr. Fincastle-lel együtt!

A szobára hirtelen csend borult, és minden tekintet rám szegeződött. Monsieur Maspero arca ellágyult, és a sajnálat kifejezését öltötte, mintha bizony ostobaságokat fecsegnék, mintha azt bizonygatnám, egy kastélyban élek a Holdon.

– Mademoiselle – szólt gyengéden Monsieur Maspero. – Az édesanyja elhunyt. Ő már…

– Nem igaz! Él! És…

– Ugyan már – vágott közbe Monsieur Maspero kissé élesebb hangnemben. – Elég ebből a beszédből. A nagybátyját az üzlettársával együtt felelősségre vonjuk a tetteiért.

– De…

Az egyik férfi megpróbálta megragadni a nagybátyám csuklóját, de ő elfordult, és felmordult.

A másik alacsonyabb, hosszú pofaszakállas férfinek sikerült elkapnia Tío Ricardo vállát.

A nagybátyám felé ütött, majd felnyögött, és a karjához kapott.

– A varratok! – kiáltottam fel.

– Ne rontson tovább a helyzetén! – szólt rá Monsieur Maspero hidegen.

– Más régészek felfedezései felett szemet huny – fortyant fel Tío Ricardo. – Ne játssza meg magát, ne tettesse, hogy tisztán játszik! Maga is ugyanolyan sáros, mint a többiek. Gondolkodjon, Maspero! Nincsenek szabályok, sem bevett módszerek, amik megóvnák a műkincseket a kapzsi gyűjtők és kereskedők karmaitól. És ez még semmi ahhoz képest, hogy a régészeti hivatal hemzseg a kémektől és a szabotőröktől! Ne nézzen így rám, tudja, hogy így van! Abdullah csak dokumentálni akarta, amit találtunk, hogy amikor más megtalálja Kleopátra sírját – és elkerülhetetlenül tönkreteszi a lelőhelyet –, legalább valami nyoma maradjon annak, hogyan festett eredetileg!

– Hogy merészeli! – sziszegte Maspero. – A kihallgatás idejére a kairói börtönben tartják fogva. És elhiheti, alapos leszek. – Felém pillantott. – További szép napot, mademoiselle!

Tátott szájjal néztem, ahogy a két férfi kivezeti a nagybátyámat a szobából. Utánuk rohantam. Azt kívántam, bár hatalmamban állna megállítani őket, de semmit sem tehettem. Nem voltak kapcsolataim. A hangom csak suttogás volt az általuk okozott hangzavarban. Tehetetlenségemben ökölbe szorítottam a kezem, az agyam lázasan zakatolt.

Mit tehetnék? Kihez fordulhatnék segítségért…

– Inez! Keresd meg Whitfordot, és mondd el neki, mi történt! – kiáltotta Tío Ricardo, miközben végigvonszolták a folyosón. – Ő tudni fogja, mit kell tenni!

Kinyílt egy másik ajtó, és két férfi lépett be rajta, Abdullahot kísérték. Sápadt volt, és arca fáradtságot tükrözött. Még mindig betegeskedett, s a harag vulkánként tört ki belőlem. Nagybátyám hangos káromkodássorozatot hallatott, amikor meglátta a barátját: válla megroskadt, s csak vánszorogni tudott.

Követtem őket, a szívem hevesen vert. A szállóvendégek kidugták a fejüket az ajtókon, elképedve nézték a menetet, ahogy végighaladtunk a folyosón. Nagybátyám felbőszült kiáltozása visszhangzott a folyosón, Abdullah nem szólt egy szót sem.

Elértük a lépcsőt, ahol az előcsarnokon a férfiak mindkettejüket keresztülhurcolták, a vendégek szeme láttára – volt, aki épp szobát foglalt, más a reggelije fölött ült. Ekkor láttam meg Whitet a bejárat közelében, egy ismerős alak mellett. Karját keresztbe fonta, mintha erővel tartaná vissza magát, nehogy rátámadjon Maspero embereire. A mellette álló nő felemelte a kezét, én pedig, továbbra is kábultan a haragtól, hunyorogva próbáltam kivenni az arcát.

– Nem tehetsz valamit? – kiabálta a fiatal nő. – Bármit!

Abdullah unokáját, Faridát ismertem fel a nőben. Száját keserű fintorba húzta, miközben Maspero emberei beültették Abdullahot és a nagybátyámat egy kint várakozó kocsiba.

Whit összehúzott szemmel figyelte a jelenetet. Sugárzott belőle a düh, a szeme szikrákat szórt.

– Nem csinálhatunk jelenetet – felelte komoran. – Épp erre számítanak.

– De akkor mit tehetünk? – ismételte Farida kétségbeeséstől reszkető hangon.

Whit felém fordította a fejét. Találkozott a tekintetünk. Világosan értettem az arckifejezését, mintha azt mondta volna: csak akkor menekülhetnek meg, ha megtaláljuk anyámat.

26 Sajnálom.

27 Nem tudom.

28 Unokahúgom.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

– Követem őket – mondta sötéten Whit. – Talán jobb belátásra bírhatom Masperót. Csak idő kérdése volt, hogy a hivatal tudomást szerezzen a felfedezésről, és úgy tűnik, Maspero megőrült. Minden lépésével vissza akarja szerezni az irányítást. Talán szót érthetek vele…

Elhallgatott, s kissé megrázta a fejét, mintha rádöbbent volna, milyen valószínűtlen is, amit mondott. Felém pillantott.

– Jövök, amint tudok.

Elfordítottam a tekintetem. Nehezemre esett ránézni anélkül, hogy a harag tűhegyes lándzsaként fúródott volna a szívembe. Jól emlékeztem az éjszakára, amikor a karjában tartott és az arcomba hazudott.

– Keress válaszokat! – mondta Farida. – Kérlek!

A szemem sarkából láttam, hogy bólint, de nem Farida felé, hanem felém. Éreztem a tekintete súlyát. Majd kiviharzott az ajtón, s végre felnéztem. Amint leért a bejárati lépcsőn, futásnak eredt. Legutóbb akkor futott ilyen gyorsan, amikor a hintóm után eredt, mintha az élete múlt volna rajta. Miután Whit eltűnt a szemünk elől, Faridával még sokáig bámultuk az utcát, amely zsúfolásig telt citromos frissítőt és kávét kortyolgató vendégekkel.

– Mi lesz, ha soha többé nem látom viszont? – gyötrődött Farida.

Mielőtt válaszolhattam volna, egy ismerős hang csendült fel mögöttünk a népes előcsarnokból.

– Mi az ördög történt? – kérdezte indulatosan Isadora, halványkék szoknyája a bokája körül libegett. – Mindenki felbolydult, arról beszélnek, hogy a hatóság jött a szállodába.

– Letartóztattak néhány embert – feleltem.

– Micsoda?

Abdullah unokája felé intettem.

– Isadora, bemutatom neked Faridát, Abdullah unokáját. Azt hiszem, Asszuánban nem volt alkalmatok találkozni. Farida, ő a… a húgom, Isadora.

Farida meglepődött, és kérdőn nézett rám.

– Nem tudtam, hogy van testvéred. A szüleid soha nem említettek másik gyermeket.

Isadora kissé megborzongott, de annyira észrevétlenül, hogy talán csak képzeltem. Amikor megszólalt, hangjában már az általam annyira csodált közvetlenség csendült.

– Nagyon örvendek! Úgy sejtem, a ma reggeli közjátéknak köze van kettőtökhöz.

– Sajnos igen – sziszegtem. – Menjünk fel a szobába, és beszélgessünk!

Komor kis társaságot alkottunk, ahogy összezsúfolódtunk a keskeny ágyon, körülöttünk erődként tornyosultak az egymásra pakolt dobozok. Komolyan el kellett volna már döntenem, mihez kezdek a szüleim holmijával. Farida a fa ágytámlának dőlt, a takaró anyagába markolt. Sötét haját díszes kontyba tűzte, hosszú szoknyája gombaként terült szét körülötte.

Isadora az ágy végében gubbasztott, s nyugtalan tekintettel figyelt bennünket.

– Mikor érkeztél? – kérdeztem Faridát.

– Tegnap este – felelte, és megdörzsölte a szemét. – Azonnal indultam, amint meghallottam, mi történt. Szegény nagyapám… Teljesen összetört, és most még ez is… Gondoskodni akartam róla, de így? Most már ezt sem tehetem meg.

– Nem akarok közbevágni – szólt Isadora –, de valaki elmondaná, mi történt?

– Monsieur Maspero letartóztatta a nagybátyámat és Abdullahot – magyaráztam. – Mert nem jelentették a felfedezésüket, valamint Kleopátra kincseinek elrablásáért – és most Kleopátra múmiája is eltűnt.

Isadora felvonta a szemöldökét.

– Mi lesz velük?

– Ricardo valószínűleg vegyes bíróság elé kerül – válaszolta Farida. – A nagyapám… Nos, nem hiszem, hogy bármilyen bíróság is igazságosan bánna vele. – Ajka megremegett, ujjai elfehéredtek, ahogy ökölbe szorította a kezét. – Amikor írt nekem, csak a sérüléseit emlegette, a lopásról alig beszélt.

A húgomra pillantottam.

– Joga van tudni az igazat.

Isadora lebiggyesztette a száját, mintha számított volna erre.

– Az apám volt – mondta csöndesen. – Ricardo őt bízta meg a biztonsági felügyelettel, de ő kihasználta a helyzetet, hogy hozzáférjen az ásatáshoz.

– És szerintem az anyánknak is köze volt a tervhez – tettem hozzá. – Nem lehet véletlen, hogy a szeretője pont ezt a szerepet kapta Philain. Mama biztosan tudta, hogy Ricardo őrt keres a szigetre.

Farida szeme elkerekedett, ahogy felváltva nézett egyikünkről a másikunkra.

– Bocsánat, úgy tűnik, lemaradtam néhány alapvető információról. Lourdes és… – Isadora felé intett – az apád?

Isadora és én egyszerre bólintottunk.

– És Lourdes is részt vett a lopásban?

Elfintorodtam.

– Véletlenül segítettem neki.

– Manipulált téged – jelentette ki Isadora, amit hálás pillantással jutalmaztam. Nehéz volt nem bűnösnek érezni magam, és hiába ismételgettem magamnak, hogy bárki más ugyanezt tette volna – főleg, ha halottnak hinné az anyját –, nem számított. A bűntudatom nem ismert logikát.

– El sem tudom hinni Lourdes-ról – suttogta Farida. – Olyan kedvesnek, olyan figyelmesnek tűnt. – Kihúzta magát, s elengedte a takarót. – Most jut eszembe, hoztam neked valamit.

– Nekem? – kérdeztem meglepetten.

Farida bólintott, és lecsúszott az ágyról.

– Mindjárt jövök.

Ahogy becsukta maga mögött az ajtót, Isadora felém fordult. Arca nyugodtnak tűnt, de a homlokán ráncok húzódtak, ahogy megszólalt.

– Tehát ha nem találjuk meg a szüleimet, két ártatlan ember fog bűnhődni egy olyan tettért, amit nem követtek el. Bár – tette hozzá – mindketten megszegték a régészeti hivatal szabályait azzal, hogy nem jelentették a leletet.

– Bonyolult a dolog – keltem Abdullah és Tío Ricardo védelmére. Isadora nem tudta, milyen eltökélten dolgoztak, hogy mindent dokumentáljanak, és hogy a lehető legkevésbé bolygassák meg az ásatási helyszíneket. Megesküdtem, hogy nem árulom el, amit tudok – és be is tartom a szavam.

– Na és mi a teljes kép, amit én nem látok? – kérdezte ingerülten.

– Nem mondhatom el.

A szemét forgatva válaszolt.

– Akkor kitartok a véleményem mellett.

– Megvolt az okuk – jelentettem ki határozottan. – És hiszem, hogy a lehető legjobban álltak helyt ebben a lehetetlen helyzetben.

– De ha egyenesek lettek volna, és együttműködnek a hivatallal – ellenkezett Isadora kissé emelt hangon –, akkor Maspero most a valódi tettesek után nyomozna. Ehelyett két ártatlan embert hallgat ki, miközben próbálja megtalálni az ellopott kincseket. Nem beszélve magáról Kleopátráról.

– És mi lenne, ha mi találnánk meg az igazi bűnösöket? – szólalt meg Farida a küszöbön állva, egyik kezében egy köteg fényképpel, a másikban hordozható fényképezőgépével. Isadora és én összerezzentünk – egyikünk sem vette észre, hogy visszatért. Farida becsukta maga mögött az ajtót, és visszaült az ágyra, majd mindent kiterített a sötétzöld ágytakaróra.

– Gyakorlom a fényképezést, és van néhány képem a szüleidről, Inez. Philain készítettem őket – mondta. – Még az eltűnésük előtt.

A képekre néztem, s a torkomon akadt a szó.

Farida előrehajolt, és gyengéden megérintette a karomat.

– Azért hoztam el, mert úgy gondoltam, talán jólesne, ha lenne pár emléked róluk. De most már az is eszembe jutott, hogy talán át kellene néznem az összes Philain készített képet. Hátha akad köztük valami, ami segíthet felépíteni egy vádat az anyád ellen. – Szétterítette a képeket az ágyon. – Több százat lőttem, és még mindig várom, hogy a Kodak feldolgozza a többit. Bármelyik nap megérkezhetnek.

– Ez nagyon okos ötlet, Farida – mondta Isadora elismerően.

A szemem égett, elfordítottam a fejem, és mély levegőt vettem, hogy visszatartsam a könnyeim. Mikor úgy éreztem, ismét ura vagyok az érzelmeimnek, a képek felé fordultam. Legalább egy tucat felvétel volt a táborhelyről, a templomról – és mindegyiken ott volt Mama és Papa. Néha együtt, néha külön. Egyik sem beállított kép volt – mindegyik elkapott pillanatokat örökített meg. A körvonaluk elmosódott, az arcuk elkenődött, mintha valaki egy széles ecsettel óvatosan végigsimított volna rajtuk.

Azonban könnyű volt őket felismerni. Mamának rendezett, sötét haja volt, s magas gallérú inget és hosszú szoknyát viselt. Papára pedig oly jellemző volt gombos inge és szürke nadrágja, s vékony testalkata, mindig kissé meggörnyedve, mintha bármelyik pillanatban készen állna egy kis olvasásra. A szemüvege visszaverte a napfényt, amely szinte minden képen elfedte az arcát.

Volt egy kép, ami különösen érdekes volt számomra. Mintha egy szobát ábrázolt volna, de a fényviszonyok miatt nehezen lehetett kivenni. Nem volt elmosódott, mégis kissé furcsának tűnt. Egyértelműen valakinek a hálószobája volt Philain, s az én szememnek túlságosan is ismerősnek tetszett. Közelebb hajoltam. Láttam már ezt a szobát korábban.

– Ez volt a szüleid szállása a táborban – szólalt meg halkan Farida.

Isadora fejjel lefelé fordította a képet, majd vissza.

– Nem értem. Hol van a fal? Úgy tűnik, mintha beszakadt volna, de amikor ott jártam, minden szoba ép volt.

Farida mély levegőt vett, és egy bőrtáskából előhúzta a Kodakját.

– Amikor megvettem a fényképezőgépet, magam is hihetetlen dolgot fedeztem fel.

Láttam már a gépet korábban, amikor először találkoztunk Asszuánban. Egyszerűnek tűnt – fából készült doboz, rajta egy réz tekerőkulcs, egy kerek betekintő nyílás és oldalt egy apró gomb.

– Ez egy bűbájjal átitatott fényképezőgép.

Halkan füttyentettem. Isadora előrehajolt, hogy közelebbről megvizsgálja.

– Valami, amit a készülék gyártása során használtak, lehetővé teszi, hogy olyan képeket készítsek, amik megmutatják, mi van egy fal túloldalán – magyarázta Farida. – Különös, de hasznos varázslat. A gyanúm szerint a tetején lévő kulcs hordozza a bűbájt, amivel tovább lehet tekerni a filmet. A mágia nem hat ruhára, fémre vagy hasonlókra. Csak bizonyos típusú falakon működik. Kövön, sziklán, agyagon, grániton és mészkövön. – Eltűnődött. – Vagyis mindenen, amit az ókorban használhattak.

– Érdekes – tűnődött Isadora. – Így tulajdonképpen az anyánk szobáját látjuk, minden holmijával együtt. – Felemelte a képet. – Minden olyan hétköznapinak tűnik. Könyvek, ágyneműk, a ládája, gyertyák, gyufák. Egy tükör is látszik.

– Mama mindig magával hordta a naplóját – mondtam, s egy másik képet vettem szemügyre. Eszembe jutottak a furcsa firkák, amiket Whit mutatott. Hirtelen felvillant előttem az arca, és fájdalmasan összerezzentem, igyekezve elűzni a gondolatot. Utáltam, hogy milyen gyakran férkőzött az elmémbe. Főleg, amikor elcsendesedtem, s szabadon kószáltak a gondolataim.

Leráztam magamról az érzést, és elővettem a vászontáskámból a naplómat meg a szénceruzákat. Egy üres oldalra lapoztam, valami rajzolnivalót kerestem. A skiccelés mindig segített összpontosítani, és elűzte az aggodalmaimat. Segített helyes mederbe terelni a gondolataimat.

A tekintetem Farida fényképezőgépére esett, s mintha a kezem saját akarattal bírt volna, az ujjaim rámarkoltak a ceruzára, és rajzolni kezdtek.

– Az is a feladatai közé tartozott, hogy feljegyezze a felfedezéseket – mondta Farida. – Van egy kép, ahol egy vastag bőrkötésű könyvbe ír. – Turkált a fotók között. – Meg is van, nézd! Emlékszem, amikor ezt készítettem. Volt egy kis fatáblája, amit mindenhová magával vitt. Ez a fotó akkor készült, amikor a táblát egy folyóra néző pontra állította. Egy félreeső részen volt, és úgy gondoltam, hogy… Nos, hogy festői látványt nyújt.

Hunyorogva néztem a fényképet. Isadora közelebb hajolt, és átlesett a vállam felett. Mama egy faszéken ült, egyenes háttal, karcsú nyaka ívbe hajolt, ahogy a könyvbe írt. A másik kezében egy kis négyszögletes kártyát tartott. Elakadt a lélegzetem.

– Mi az? – kérdezte Isadora.

Pislogtam, szemem könnybe lábadt az erőlködéstől, ahogy próbáltam kivenni, mit tart anyám a kezében. – Talán tévedek, de azt hiszem, az a kártya egy meghívó lehet az illegális vás…

– Várj csak, Inez! – vágott közbe Isadora élesen.

Meglepetten pillantottam rá. Fürgén talpra ugrott, akár egy kecses macska.

– Hogyan?

– Beszélhetnék veled egy percre kint a folyosón?

Farida arcán fájdalom villant.

– Isadora, ez tényleg szüksé…

– Igen – jelentette ki, majd az ajtóhoz ment és nyitva tartotta, amíg követtem őt. Farida határozottan elfordította az arcát, s bennem a bosszúság szikrája lobbant fel a húgom miatt. Kiléptem az ajtón, ő pedig halkan becsukta.

– Mi a baj? – kérdeztem, egyik kezemet a csípőmre tettem.

Isadora a halántékát dörzsölte, szemét összeszorította.

– Annyira könnyen megbízol másokban!

Lehajtottam a fejem, a szám meglepetten elnyílt.

– Talán így van, de ő Farida!

A szemét forgatta, és néhány lépéssel távolabb vezetett a szobámtól.

– Mennyire ismered őt? Nem mondom, hogy nem kedves, de én most találkoztam vele először, és azt hiszem, óvatosnak kellene lennünk.

– Nos, nem értek egyet. Őt ugyanúgy érinti a dolog, mint minket, és segíteni akar a nagyapjának. Az érdekeink egybeesnek, és történetesen kedvelem őt. Azt hiszem, nagyon hasznos lehet – te magad mondtad. Okosnak nevezted, emlékszel?

Isadora legyintett.

– Egy dolog, hogy fényképeket gyűjt, és egészen más, hogy bevonjuk egy illegális árverésről szóló tervünkbe. Gondolj csak bele, milyen kockázatvállalásra kérnénk! Észrevétlennek kell lennünk, és minél több embert avatunk be, annál nagyobb figyelmet vonunk magunkra.

– Egy emberrel több nem fogja romba dönteni a terveinket – makacskodtam.

– Biztosan? – kérdezte Isadora, felvonva egyik mézszőke szemöldökét. – Három nő, akik gardedám nélkül belopóznak Kairó egyik legillegálisabb eseményére? Az éjszaka kellős közepén?

– Férjes asszony vagyok – jelentettem ki karba font kézzel. – Nyilvánvalóan én lehetnék a gardedám, de most tényleg az illemszabályok aggasztanak? Mert engem a legkevésbé sem.

Elgondolkodva az ajkába harapott.

– Lehet, hogy igazad van. De ha bármi történne vele, az a te lelkeden száradna.

Szavai mélyen belém martak. Nem akartam még egy emberért felelni. Nem akartam még egy szerettemet cserben hagyni.

– Természetesen az ő döntése – mondtam mereven, de szavaim saját magamnak is bizonytalanul hangoztak.

Isadora bólintott, és együtt tértünk vissza Faridához. Ő közben felállt, összegyűjtötte a fotókat, és eltette a fényképezőgépét.

– Kérlek, ne menj még el! – szólaltam meg sietve. – Isadorával kidolgoztunk egy tervet, de bizonyos fokú kockázattal jár, amit meg kellett beszélnünk.

Farida megállt, óvatosan hol egyikünkre, hol másikunkra pillantott.

– A tervetek veszélyes.

– Lehet – mondta Isadora. – Van valami, amit mindkettőtökkel meg kell osztanom, de amint megteszem, alaposan át kell gondolnunk minden lehetséges következményt. Lehet, hogy nem éri meg.

– Tudok egy történetet Monsieur Masperóról – mondta Farida halkan. – Három fivér letartóztatásáról szól, akik egy kis faluban laktak. A család hatalmas felfedezést tett, és éveken át illegálisan adtak el és cseréltek műtárgyakat. Csak idő kérdése volt, hogy Monsieur Maspero tudomást szerezzen az üzelmeikről. A három fivért a börtönben megkínozták, amíg el nem árulták a kincsek rejtekhelyét.

– Megkínozták – nyögtem.

– Hallottam erről – suttogta Isadora elborzadva. – Az egyik fivér meghalt, a másik árulóvá vált.

Farida sötét szemébe könnyek gyűltek.

– Nincs az a kockázat, amit ne vállalnék a nagyapámért. Kérlek, mondjátok el a terveteket!

– Amikor elmentem Philairól, levelet küldtem apám barátainak. Tudattam velük, mi történt, és segítséget kértem apám megtalálásához. – Isadora ajkai undorodva biggyedtek le. – Még egy gazfickónak is írtam, akit apám néha felfogadott, amikor nagyobb munkákon dolgozott. Nos, ez az ember válaszolt, és információt ajánlott arról, hol bukkanhat fel.

– Mondd el – leheltem. – Ez… ez…?

Isadora lassan bólintott.

– Tudom, mikor és hova vándorol a kapu.

– Mikor? – faggattam.

– Ma éjjel – mondta. – Hajnali négykor.

Farida összeráncolta a homlokát.

– Mi az a vándorló kapu?

– Egyiptom illegális feketepiaca, a Kereskedők Kapuja – mondtam. Hirtelen ötlettől vezérelve rámosolyogtam Faridára. – Mit szólnál hozzá, ha magaddal hoznád a fényképezőgéped?

– A feketepiacra? – kérdezte. – Nem lesz ez gyanús?

Mosoly terült szét az arcomon, ahogy meghúztam a nyakamon a sálat. A selyem simogatta a bőröm, ahogy az ujjaim köré tekerve meglazítottam a csomót.

– Van valamim, ami segíthet. – Egyetlen mozdulattal a fényképezőgépre ejtettem a sálat. A szövet fordrozódva, puhán az ágyra hullt.

Farida felkiáltott.

– Hová tűnt?

Felemeltem a sálat, és megmutattam az összezsugorított fényképezőgépet a tenyeremben.

– Így kevésbé gyanús, nem gondolod?

– Anyám sálja – mondta Isadora gyengéden. – Mindig is szerettem.

– Sosem adtam vissza neki. – Húgomra pillantottam, kék szemébe hirtelen komorság gyűlt. Tudtam, arra gondol, mennyi bajt okozott ez a látszólag ártalmatlan selyemdarab. – Ma este arra használjuk, hogy annyi fényképet készítsünk vele, amennyit csak tudunk. A műtárgyakról, a helyszínről és az illegális árverésen résztvevő összes emberről.

Sir Evelyn órákig várakoztatott. Az időm nagy részét azzal töltöttem, hogy visszafogjam magam, nehogy rátörjem az ajtót. Agyam logikus része folyamatosan emlékeztetett, hogy ez nem segítene az ügyemen.

Végül a higgadtság sem segített rajtam.

Az az öntelt fajankó megtiltotta, hogy beszéljek Ricardóval vagy Abdullahhal. Ő volt a legnagyobb hatalmú ember Egyiptomban, az egyetlen, aki szembeszegülhetett volna Maspero parancsával, hogy börtönben tartsák őket, de vajon használta a hatalmát és befolyását bármi jóra? Természetesen nem. A páros iránti ellenszenve felülírta a józan eszét és az emberségét. Sir Evelyn irodájából a régészeti hivatalba siettem. Beszélni akartam Masperóval, ami végül ordibálásba torkollott. Bármilyen hangosan is kiabáltam, nem volt hajlandó meghallgatni az érveim, és figyelmen kívül hagyta a követelésem, hogy ne zárják börtönbe őket.

Katasztrofális napom volt.

Sóvárogtam a flaskám után. Ami azonban épp krokodilok társaságát élvezte a Nílus fenekén. Végighúztam az arcomon a kezem, fáradtan pislogtam. A Shepheard’s előcsarnoka, bár fényűző, nem éppen a legmegfelelőbb hely az alvásra. A beugróban legalább volt néhány szék. Kettőt összetoltam, és próbáltam kényelmesen elhelyezkedni.

De a hosszú lábammal teljesen hiábavaló próbálkozás volt.

Sóhajtva hátradöntöttem a fejem, és a mennyezetre meredtem. Azt kívántam, bár máshol lennék. Adok magamnak három percet, hogy átérezzem a kimerültség súlyát, s a beugró megnyugtató sötétje elcsendesítse zakatoló gondolataimat. Ez volt a legsötétebb hely, amit könnyen megközelíthető távolságban találtam a szálloda bejáratától. Lecsukódott a szemem.

Még egy perc.

Az elmém azonban nem nyugodott. Volt egy olyan érzésem, hogy nem is fog, míg mindez véget nem ér. Egy pillanatig mérlegeltem, hogy felmegyek, és ledőlök arra a nyomorúságos pótágyra a szobánkban, de nem akartam kockáztatni. Még felébresztem a feleségem, aki gyűlöl engem, és a húgát, akiben én nem bízom. Amúgy sem lett volna értelme, hiszen hamarosan indulnom kell az árverésre.

Lassan, vonakodva kinyitottam a szemem, és a terem fölé tornyosuló nagy, fából készült órára pillantottam. A percek lassan araszoltak a hajnali négy óra felé.

Senki sem mozdult az előcsarnokban, még a pult mögötti alkalmazott is a fal mellé tolta a székét, hogy alhasson egy kicsit. Pihenhetnék néhány percet. Még van idő. Újra hátradöntöttem a fejem, a szék háttámlájának görbületén nyugtatva, és kinyújtottam a lábam. A szemem önkéntelenül lecsukódott.

Az álom továbbra is elkerült.

Alkímiai szimbólumok úsztak át az elmémen, aranyosan csillogtak a sötét háttér előtt. Ujjaim türelmetlenül vágytak rá, hogy tankönyveim lapjait forgathassák, ahol talán újabb titok vár felfedezésre. Soha nem vágytam még ennyire, hogy rátaláljak arra a bizonyos pergamenre. Nem hagyhattam, hogy Lourdes megelőzzön.

A sóvárgás szinte elemésztett.

Lépcsőn lesétáló emberek hangjára eszméltem. Hunyorogva néztem az árnyékos előcsarnokot, vajon ki az, aki ezen az órán ébren van. Három karcsú alak ereszkedett le, hosszú kabátba burkolózva, kétségbeesetten próbáltak csendben maradni. Lábujjhegyen szelték át az előcsarnokot, lopva hátra-hátrapillantottak az alkalmazott felé, aki mit sem sejtett arról, hogy a Shepheard’s néhány vendége elmászkál ezen az istentelen órán.

Nem számított, mennyire furfangosnak hitték magukat, milyen csendesen osontak.

Egyiküket felismertem.

A ravasz kis feleségemet.

Felálltam, és magamra húztam a kabátom. Megszokásból ellenőriztem, hogy a késem biztonságosan lapul-e a csizmámban, aztán követtem őket, indulatom minden lépéssel nőtt.

Inez, drágám, mégis hová indulsz?

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Aggódva fürkésztem a környezetünket. Egy sikátorban voltunk, több háztömbnyire a szállodától, a holdat a keskeny utat szegélyző magas kőfalak takarták el. Eszembe sem jutott gyertyát hozni, és valami azt súgta, Isadorának amúgy sem tetszett volna az ötlet.

Elvégre észrevétlenek akartunk maradni.

– Biztos vagy benne, hogy tudod, hol vagyunk? – kérdezte Farida, miközben újra és újra hátrapillantott a válla felett. Egy Isadorától kölcsönzött sötét szoknyát viselt, anyám sálja kétszer is körbeérte a nyakát.

Isadora nem lassított, könnyedén navigált a sártócsák közt, ruháját valahogy minden portól és piszoktól sikerült megóvnia. Mágia, gondoltam ismét.

– Tizedszerre is, igen – vetette oda. – Siessetek, ne késsünk el!

Fűzőm vasmarokként szorította bordáimat, és mélységesen megbántam, hogy nem szabadultam meg ettől a szörnyű viselettől, mielőtt útnak indultunk. Azt hittem, még bőven van időnk az árverés kezdetéig, de Isadora gyors tempót diktált. Szúrni kezdett az oldalam. Bosszúsan felsóhajtottam.

– Nem mintha a piac hirtelen meggondolná magát, és máshová költözne – mondtam két lélegzetvétel között.

– Nem, de nem szeretném, ha az érkezésünk elvonná a figyelmet az eseményről – magyarázta Isadora. – Erre – azt hiszem, erre van.

– Azt hiszed? – kérdezte Farida rémülten.

– Határozottan azt gondolom – javította ki Isadora. Vettünk egy hajtűkanyart, s az utca kiszélesedett, elég helyet biztosítva nekem és Faridának, hogy felzárkózzunk Isadora mellé. Távoli zene hangja és egy kóbor kutya különös vonyítása vegyült a döngölt földön visszhangzó lépteink zajába. Az utca ezen szakasza sötét volt, lámpáknak nyoma sem volt, és mindenre nehéz homály telepedett. A város olyan részében jártunk, ahol nem volt kifizetődő az óvatlanság.

– Hol van ez a hely? – kérdezte Farida az oldalát markolászva. – Ez valami raktár?

– Nem, ez egy… – Isadora hirtelen elhallgatott. Az utca végén hirtelen mozgást látva szeme összeszűkült.

Követtem a tekintetét, s a három árnyalak kibontakozott a sötétből. Nyugtalan, borzongató érzés járt át. Ahogy a három alak közeledett, izzadság és alkohol szaga csapta meg az orrom. A hold halovány fényében sikerült kivennem az arcvonásaikat. Sápadtak voltak, és bajszosak – az egyiknek himlőhelyes volt az arca, a másik kopaszodott, a harmadik, alacsony ember pedig egy hordóra emlékeztetett.

Isadora megállt, és kinyújtotta a karját.

– Álljatok mögém!

Sem Farida, sem én nem mozdultunk. Földbe gyökerezett a lábam, elmém csak most kezdte felfogni a veszélyt. Amikor megpillantottam egy kés megvillanó pengéjét, levegő után kapkodtam. A hordó alakú férfi vigyorgott rám, fegyverét lengetve, mintha demonstrálni akarná: tudja, hogyan kell használni.

– Egy lépést se többet! – figyelmeztetett Isadora.

Karcsú kis pisztolyát egy szempillantás alatt a kezébe kapta, s a feltételezett bandavezérre célzott vele. Az illető egy lépéssel a többiek előtt állt, fejét lehajtotta, vastag szemöldöke derűsen kunkorodott, miközben lassan egyre közelebb araszolt.

– Mit akarsz azzal? – kérdezte amerikai akcentussal.

– Még egy lépés, és megtudod – figyelmeztette Isadora mézesmázosan.

Az alacsony férfi felnevetett.

– Fogadok, hogy nincs is megtöltve – mondta, és látványosan közelebb lépett.

A húgom habozás nélkül elsütötte a fegyvert.

A zajtól mindenki mozgásba lendült. Isadora célpontja félreugrott, Farida felkapott egy követ, és az egyik közeledő támadó felé hajította. Az egyik kopasz férfi mellkasát találta el, s az megtántorodott.

– Szajha! – köpte a himlőhelyes arcú.

Újabb amerikai. Csak úgy özönlöttek Egyiptomba a hajókkal. Csak egyszer szólalt meg, de világossá vált, több kör italon túl van már. Szívem hevesebben kezdett verni, ahogy felém csapott. Felkiáltottam és hátratántorodtam. Szemem sarkából láttam, hogy Isadora kitér az egyik magasabb támadó elől, akinek szőke fürtjei megcsillantak a holdfényben.

– Lődd le! – kiáltotta Farida. Talált egy másik követ – egyik kezében azt szorongatta, másikat a szoknyája zsebébe süllyesztette. Tudtam, azt ellenőrzi, vajon az összezsugorodott fényképezőgépe nem veszett-e el a dulakodásban.

Isadora célzott, közben a támadóm a torkomnak esett.

Faltörő kos módjára dübörgő, futó léptek zaja töltötte meg a sikátort. Húgom megpördült, szeme elkerekedett a felénk száguldó fiatalember láttán. Tekintetemmel követtem a mellettünk elsuhanó, pusztító ágyúgolyó módjára rohanó, elmosódott alakot.

Whit.

De nem a zsivány Whit, aki még a legmarconább arcokra is mosolyt tudott csalni, hanem a harcos, nyers és felbőszült Whit. Lehajolt, és gyomorszájon vágta, majd valahogy sikerült felfordítania a himlőhelyes férfit, míg az durván, visszhangzó csattanással a földre zuhant. Isadora újra elsütötte a fegyverét, ezúttal épphogy elkerülte Whitet, aki megvető pillantást vetett felé, mielőtt elhajolt a bajszos férfi ökle elől.

Húgom megtöltötte a fegyverét, és célzott…

– Az isten szerelmére – kiáltotta Whit. – Ne lőj!

Farida közelebb húzódott hozzám, szeme tágra nyílt. Szapora szívverésem lassan elcsendesedett, s korábbi félelmem szinte teljesen elpárolgott.

– Isadora, gyere, és innen figyeld a játszmát! – mondtam kellemes hangon.

Whit rám is dühödt pillantást vetett, majd éppen csak kitért a derekára irányuló késszúrás elől. A hordó alakú férfi kinyújtotta a karját, Whit megragadta, majd a férfi lendületét kihasználva előrerántotta, kibillentve egyensúlyából. Könyökével erősen lecsapott a hátára, s a férfi a földre roskadt.

Farida helyeslően bólintott.

– Szép munka!

Whit megpördült, kék szeme lángolt.

– Megállapodtunk, Olivera.

Felvontam a szemöldököm.

– Nem szegtem meg.

A földön nyöszörgő három férfira mutatott.

– Valóban? Akkor megmagyaráznád nekem ezt?

Farida az egyik férfire mutatott.

– Az ott próbál feltápászkodni, Whit.

Kibírhatatlan férjem megfordult, és belerúgott a bajszos férfiba, aki felnyögött, majd elcsendesedett. Whit leguggolt, egyik izmos alkarját a térdére fektette, s vidoran így szólt:

– Ha bárki megmozdul, az egész csürhét megetetem a krokodilokkal.

A három támadó megdermedt. Whit felállt, kezét csípőre tette, és türelmetlenül várakozott. Miután nem szólaltam meg, elmormogott egy káromkodást, majd ő törte meg a csendet.

– Mit kapok azért cserébe, hogy megmentettem az életeteket?

– Tessék?

– Azt hiszem, jogomban áll választ kapni három kérdésemre.

Összehúztam a szemem.

– Egyre.

– Legyen kettő!

– Rendben.

Whit intett az ujjával, s én szemforgatva hozzá léptem. Figyelmen kívül hagytam volna a gesztust, de társnőim nyíltan, zavart érdeklődéssel figyelték a közjátékot. Mivel nem akartam az ő faggatásukat hallgatni, hagytam, hogy Whit odébb vezessen.

– Tovább kell mennünk! – figyelmeztetett Isadora.

– Egy perc az egész – feleltem.

Whit összevonta a szemöldökét.

– Csak egy percet kapok?

Nem létező zsebórámra pillantottam.

– Most már annyit sem.

– Te vagy a leg… – Whit hangja elhalt. – Mindegy.

– Ezért akartál beszélni velem? – kérdeztem hűvösen. – Hogy sértegess?

– Nem sértegetni akartalak – felelte Whit halkan.

A hangjától végigfutott a hátamon a hideg, erről azonban szándékosan tudomást sem vettem. Századszor is emlékeztettem magam, hogy elárult. Hogy nem érdekel a húga, akit soha nem is ismertem, hogy kezdettől fogva őszintének kellett volna lennie. Újra és újra ezt ismételgettem, míg képes voltam rezzenéstelenül állni a tekintetét, anélkül, hogy elpirultam vagy bármit éreztem volna.

– Mik a kérdéseid?

– Hová mentek ti hárman?

– Ezt tőlük is megkérdezhetted volna.

Whit leszegte az állát, a hold ezüstös fénybe vonta az arcát. Alig egy lépésre állt tőlem, széles vállal magasodott fölém. Az, hogy három embert padlóra gyűrt, meg sem kottyant neki – még csak nem is zihált.

– Téged kérdezlek, a feleségemet.

Az egyetlen oka, hogy válaszra méltattam, az, hogy megmentette az életem. Legalábbis ezt mondogattam magamnak, miközben a fejemben ádázan küzdöttem, hogy tartsam magam, és ne csodáljam túlságosan, ahogy megmentett minket.

– Isadora kiderítette, hova vándorol a kapu.

– Miért nem mondtad el?

– Ez a második kérdés?

Bólintott.

– Ha valamit el tudok intézni nélküled – feleltem egyszerűen –, akkor el is fogom.

Arca megkeményedett, kifürkészhetetlenné vált, én pedig már nem bajlódtam azzal, hogy olyasvalaki fejében olvassak, aki minden további nélkül kirabolt.

– Értem. És mihez kezdtél volna, miután megérkezel?

– Farida fényképezőgépe mágiával átitatott tárgy – magyaráztam, majd felvázoltam a tervünk maradék részét.

– Az előhívott képek felfedik, mi van a falon túl? – kérdezte Whit. – Ez elképesztő. És hasznos.

– Tudom – feleltem szárazon. – Innen a terv.

Whit az arcomat fürkészte.

– Én is kiderítettem, hol lesz a kapu – jelentette ki ingerülten. – A város másik részében. Holnapra akartatok odaérni?

– Ó – csodálkoztam. – Ezek szerint eltévedtünk?

– A fenébe is, Inez!

Megmerevedtem.

– Isadora biztos összezavarodott. Ha egyszer valamit a fejébe vesz, nagyon makacs tud lenni.

– Valóban? – Visszatért engesztelhetetlen arckifejezéséhez. – Nos, én épp oda tartok. Óhajtasz velem jönni?

Éppen csak sikerült elrejtenem meglepett arckifejezésemet.

– Vezessen, Mr. Hayes!

Az egyik férfi – a kopasz – ebben a pillanatban tápászkodott fel, és felénk vetődött. Lövés dördült, s teste ívesen zuhant a földre. Vére a lábamra fröccsent. Teljesen mozdulatlan volt, a sötét tócsa egyre növekedett a mellkasa alatt. Egyik karjával utánam nyúlt, mutatóujja bal csizmám orrát súrolta.

Whit lehajolt, és belenézett a férfi arcába. Nyitott szemmel feküdt, s valamiért még mindig dühösnek tűnt.

– Halott.

Isadora leengedte füstölgő fegyverét.

– Eggyel kevesebb jut a krokodilnak.

Whit egy elhagyatott épülethez vezetett minket, ami, mint kifejtette, egészen közel volt a szállodához. Alig másfél kilométerre voltunk a Shepheard’s bejáratától. Isadora elpirult, és ismételten bocsánatot kért a tévedéséért. Úgy tűnt, gyűlöli, ha téved – bármiben is.

– Semmi baj – mondtam ötödjére. – Én is eltévedtem volna.

Mellettem sétált, Farida Whittel kicsit előrébb haladt. Whit időről időre hátrapillantott, hogy megbizonyosodjon, még mindig ott caplatok-e utána, mint egy jól nevelt kutya. Figyelmen kívül hagytam ellenőrző tekintetét, s inkább arra koncentráltam, hogy megtanuljam, hová nem érdemes menni Kairóban.

Isadora összerezzent és megrázta a fejét. Mézszőke haja csillogott a hold halvány fényében.

– Csak segíteni akartam – magyarázta. – Azt hittem, ismerem Kairó legtöbb utcáját, és nem akartam, hogy Whitre szorulj, vagy több időt tölts vele, mint amennyit feltétlenül szükséges.

– Húgom – mondtam neki. – Ugye szólíthatlak húgomnak?

Hálásan elmosolyodott.

– Természetesen, de csak ha én szólíthatlak cserébe hermanának.

Melegség áradt szét a szívemben.

– Lelőttél egy embert és megmentetted az életemet. Azt hiszem, ez több mint megfelelő kárpótlás.

– Nem lett volna szabad idáig eljutnunk – mondta. – Észre kellett volna vennem, hogy eltévedtünk.

Az arcát fürkésztem.

– Rettentően szigorú vagy magadhoz.

Gunyoros oldalpillantást vetett felém.

– Bizonyára családi vonás.

Megvontam a vállam, s elfordítottam a tekintetem. Számomra természetesnek tűnt, hogy ostorozom magam, s azon tépelődöm, hogy többnek, jobbnak, gyorsabbnak kellene lennem. Néha semmivel nem elégszem meg, máskor helytelenül cselekszem. Talán tényleg családi vonás, és túlságosan hasonlítok Mamára. Utolértük Whitet és Faridát, s úgy döntöttem, nem reagálok Isadora észrevételére, de szavai nyugtalanítóan visszhangzottak a fejemben.

Ez volt a leghosszabb idő, amit együtt töltöttünk, s Isadora bosszantóan könnyen kiismert engem, különösen annak fényében, hogy én sem mindig értettem saját magam azok után, amit anyám tett velem.

És apámmal. Sőt, Isadorával is.

Azonban kezdtem megérteni, hogyan formált engem a szüleim utáni vágyakozás, a küzdelmem a figyelmükért és a szörnyű hiányérzet, amikor az év felében távol voltak. Amikor Egyiptomban utazgattak. Ezért vágytam annyira egy családra, az összetartozás érzésére.

Hogy tartozzam valahová.

És gyakran hibáztatom magam, vagy túl szigorú vagyok magamhoz, mert talán van a lelkemben egy kis rész, ami úgy hiszi, valami baj van velem, és ez az oka annak, hogy a szüleim hátrahagytak.

Minden évben, hónapokra.

Éreztem Whit tekintetének súlyát, s azon tűnődtem, vajon ő érzi-e a belőlem áradó feszültséget, a hirtelen támadt, mindent beborító gyászt, de egyenesen előre néztem. Az egykor nyilvánvalóan a kormány által használt, elhagyatott épületet szépen megépített házak szegélyezték, boltíves ablakokkal és üvegtáblákkal. Félrehúzódtunk, s megbújtunk az utcára omló dús növényzet és szúrós pálmák oltalmában. Whit az úti célunkat tanulmányozta, majd felénk pillantott. Nem tudtam biztosan, miért várakozunk. A bejárat egyértelműen az egykor zöldessárgára festett nagy ajtó volt, amely azóta kifakult és annyira lepattogzott, hogy holmi fonnyadt salátára emlékeztetett.

– Nincs meghívónk – mondta hirtelen Isadora. – Hogyan jutunk be?

– Van egy oldalajtó – feleltem. – Azon keresztül belopózhatunk.

– Menjünk! – sürgetett Whit. – Mindenki maradjon mögöttem!

Sietve követtük, körbekémleltünk, majd átkeltünk az úton. Az oldalajtó igen keskeny volt, a cselédségnek tervezhették. Whit nekifeszült, és bedugta a fejét a résen – majd fél másodperccel később visszarántotta, s tenyerét a fára tapasztotta. Erőteljesen meglökte, a túloldalról hangos csattanás hallatszott. Valami nagy puffanással a földre zuhant, Whit pedig ismét nekiveselkedett, és addig tolta az ajtót, míg teljesen ki tudta nyitni.

Besétált, majd intett nekünk, hogy kövessük. Amikor beléptem, elkövettem azt a hibát, hogy lepillantottam az előttünk elterülő férfira. Whit olyan erősen ütötte meg az őrt, hogy eszméletét vesztette.

Nem volt idő ellenőrizni az állapotát – Whit már be is fordult a folyosó végén, ami egy poros konyhába vezetett. Minden sarokban pókhálók lógtak, rozsdás vasedények és serpenyők sorakoztak a falon, a polcokon pedig liszttel és hasonlókkal teli üvegek álltak. Harsány kiáltozás zaja szűrődött a térbe, emberek ordibáltak – bár inkább tűntek izgatottnak, mint dühösnek. Felnéztem a mennyezetre, s megállapítottam, merről jön a zaj. Az árverés kétségkívül az emeleten zajlott.

Meg kellett találnunk a lépcsőt.

Szerencsétlenségünkre azonban két férfibe botlottunk, akik a rozoga faasztalnál kártyáztak. Megfordultak, tátott szájjal bámultak ránk, s egyikük már nyúlt is a mellette heverő revolver után.

Whit elhajított egy serpenyőt, ami a nyele körül pörögve a férfi arcába csapódott, s ledöntötte a székéről. Az egyik véres foga felém szállt, én pedig fojtott sikoly kíséretében félreugrottam. A másik férfi a fegyvere után kapott, ám addigra Whit felkapta az immár üres széket, és teljes erőből a férfi fejéhez vágta. A szerencsétlen az asztalra rogyott.

Az egész jelenet másodpercek alatt zajlott le.

Isadora felkapta a pisztolyt, és az övébe dugta.

– Olyan erőszakos vagy!

Úgy hangzott, mint egy bók.

Farida megrázta a fejét, s félig ámultan, félig döbbenten mondta:

– Soha nem láttam még ezt az oldalad.

Whit a tűzhelyhez lépett, és beleszagolt az egyik gőzölgő fazékba. Elmosolyodott, elővett egy csészét, majd erőteljesen belefújt, hogy megtisztítsa a portól.

– Hála legyen a mindenhatónak!

– Te teázol? – kiáltottam fel.

– Kávézom – felelte áhítattal, s csurig töltötte a bögrét. – Ki kér?

Csak bámultam rá. A zaj felettünk egyre erősödött: csikorgó székek hangja szűrődött be a konyhába.

– Talán jobb lenne, ha… – kezdtem.

Whit felhajtotta a kávéját, majd a csizmájával arrébb lökte az asztalra rogyott őrt, aki hangos puffanással a padlóra zuhant. Ezután nyugodtan felkapta a székeket, és az ajtóhoz sétált.

– Induljunk!

TIZENHARMADIK FEJEZET

A lépcsők recsegtek-ropogtak alattunk, ahogy felsettenkedtünk az emeletre. Személyzeti lépcső lehetett – a tér szűk volt, és keskeny, s egy kis előszobába nyílt, amit zárt ajtók szegélyeztek. Az egyik irányból emberek zaja szűrődött felénk, mi pedig lábujjhegyen közeledtünk.

Whit hangtalanul lesett ki a folyosó végén.

– Maradjatok itt!

– Hová mész? – suttogtam.

– Beteszem a székeket a hátsó sorba – suttogta vissza.

Előrelopakodott, majd egy pillanat múlva visszatért, állkapcsa feszült volt. Elsurrantam mellette, hogy magam is megnézzem, amit látott, és majdnem felsikkantottam. Az árverést egy nagy, téglalap alakú teremben készültek megkezdeni, a tapéta lemállott a falakról, s a széksorok fölött egy poros gyertyacsillár himbálózott vészjóslóan. Minden ülőhely foglalt volt, kivéve azt a kettőt, amelyekkel Whit éppen az imént egészítette ki a sort. Hátrabiccentettem a fejem, s észrevettem, hogy a harmadik emeletről rálátni a másodikra, mintha csak egy nyitott udvar lenne. Kívülről az épület nem tűnt olyan nagynak, de most rájöttem, hogy befelé jóval messzebb nyúlt.

Hogyan fogunk minden zugot felderíteni? Hiszen órákba telne!

Bár, gondoltam, valójában nem kell mindent ma felderítenünk, ha Farida fényképeket készít a zárt helyiségekről. Megvizsgálhatjuk őket később – ám ekkor eszembe jutott, hogy említette, még vár a többi kép előhívására. Akkora részt kell felderítenünk, amekkorát csak tudunk, míg tart az árverés.

– Mondom, mit kellene tennünk – kezdte Whit suttogva.

– Nem – mondtam határozottan, és ugyanolyan halkan. – Én mondom, hogy mi lesz.

Felvonta az egyik szemöldökét, és várt, hogy folytassam.

– Valakinek be kell ülnie az árverésre, hogy lássa, van-e itt bármi a Kleopátra-gyűjteményből – mondtam. – Isadorával ez a mi dolgunk lesz, mivel mi tudjuk, mit kell keresni. Farida, Whittel járjatok körbe, és ellenőrizzétek a kiállítandó tárgyakat! Készítsetek annyi fényképet, amennyit tudtok!

– És aztán? – kérdezte Isadora.

Whit finom mosollyal felém intett.

– A feleségem mondja, hogy mi lesz.

Figyelmen kívül hagytam a megjegyzést.

– Távolabb, az utcán találkozunk az árverés után – mondtam. – Ha ott nem lehet, akkor a szálloda előcsarnokában.

– Egy pillanat! Ő a feleséged? – kérdezte Farida. Mélybarna szeme elkerekedett. – Mióta? És miért nem hívtatok meg az esküvőre?

Whit szája megfeszült.

– Meghívtunk volna – nyugtattam meg sietve. – De minden nagyon gyorsan történt. Különben is, ez csak egy üzleti megállapodás.

– Ó! – mondta Farida bizonytalanul, s szeme ide-oda cikázott köztünk. Éreztem Whit tekintetét: kissé felháborodott hitetlenkedés sugárzott belőle, de nem voltam hajlandó felé pillantani.

– Pszt! – sziszegte Isadora. – Azt akarjátok, hogy meghallják?

Farida megdörzsölte a halántékát.

– Próbálok rendet rakni a fejemben. Ezt az új információt még fel kell dolgoznom.

– Később! – mondta Isadora. – Most fényképeket kell készítened! – Ezután elsuhant mellettünk, besétált a terembe, mintha oda tartozna, és leült a Whit által odakészített székre. Farida visszanézett a folyosóra, majd lecsavarta anyám sálját a nyakáról. Előbányászta a fényképezőgépét szoknyája mélyéről, a tenyerén egyensúlyozva. Átvettem a sálat, és a kezére ejtettem. Egy pillanat múlva a fényképezőgép visszanyerte eredeti alakját.

– A mágia gyönyörű dolog – súgtam. – Szomorú, hogy kihalófélben van.

– Minden véget ér egyszer – felelte Whit, finoman kihangsúlyozva a minden szót.

Tudtam, hogy szavai a válásról hozott döntésemre utalnak. Igyekeztem nem túl nagy jelentőséget tulajdonítani annak, hogy hangja kissé komoran csengett. Talán csak én akartam annak hallani. Jobb belátásom ellenére nehezen tartottam kordában a szívem.

Az együgyű, bolond szívem.

– Lefényképezem a szobákat ezen a szinten – szólt Farida. – Whit, feltételezem, több is van felettünk.

Whit bólintott.

– Gyorsan kell haladnunk, ha mindegyiket át akarjuk nézni. Kezdd el, én majd követlek!

Tekintetemmel körbejártam a helyiséget, eszembe véstem az elrendezését, arra az esetre, ha gyorsan kellene távoznunk. A tőlünk átellenes oldalon, egy impozáns lépcső mellett egy másik kijárat lapult.

– Boldogulsz egyedül? – kérdezte Whit Faridától.

A lány bólintott, s már készítette is elő a fényképezőgépét, majd visszaindult az úton, amelyen jöttünk. Az első ajtón lenyomta a kilincset, de zárva találta, így középre állt, és lefényképezte. Majd néhány lépést tett jobbra, más szögbe helyezkedett, és újabb képet készített, ezúttal a falról. Arca eltökéltséget, elmélyültséget tükrözött, s én azt reméltem, a szoba elegendő bizonyítékkal volt tele ahhoz, hogy az egész feketepiac elkárhozzon. Farida kipróbálta a következő ajtót, ez kinyílt, és vélhetően üres volt, majd gyors, diadalittas vigyorral az arcán eltűnt odabent.

Whittel magunkra maradtunk, szinte szikrázott köztünk a feszültség.

– Isadora vár – szólaltam meg, s sarkon fordultam.

Whit utánam nyúlt, de aztán mintha meggondolta volna magát. Keze visszahullott az oldala mellé.

– Légy óvatos!

Megrezzentem. Azok után, amit velem tett, aligha hittem, hogy bármi aggodalom lenne benne irántam.

– Ne tettesd, hogy érdekellek!

– De érdekelsz – mondta halkan. – Ha elkapnak, a többieknek sokkal nehezebb lesz kijutniuk ebből az épületből.

Tökéletesen logikus volt. Az aukció szervezői tetőtől talpig átfésülnék a helyet, a feltételezett bűntársaim után kutatva. Figyelmen kívül hagytam a hirtelen támadt csalódottság érzetét, amiért valójában nem is miattam aggódik.

– Óvatos leszek – morogtam.

Mielőtt bármit mondhatott volna, leültem az Isadora mellett lévő üres székre. Ő a homályba burkolózó helyiség felé meredt, ahol egy fából készült pódium állt.

Egy idősebb férfi állt a nyikorgó pulpitus mögött, őszülő hajjal és széles mosollyal. Lazán megtámaszkodott, könyökét behajlította, tekintete végigpásztázta a termet. Jobbra tőle egy állvány terpeszkedett, melyet tucatnyi zömök, levegőben lebegő gyertya világított meg, mintha zsinórokon lógnának.

Először elámultam a mágián. Majd figyelmem az emelvényen nyugvó tárgyra terelődött. Hunyorogva próbáltam azonosítani. Szkarabeusz alakú aranyamulettnek tűnt hosszú lánccal, s amikor az árverező óvatosan felemelte, megmutatta az alját a tömegnek.

– Egy kis ízelítő, mielőtt elkezdjük – mondta vigyorogva. Arca ráncokba szaladt, akár egy összegyűrt papírlap. – A ma esti tételek rendkívül izgalmasnak ígérkeznek.

A teremben talán ötven ember lehetett. A vendégek többsége, mind az urak, mind a hölgyek, szemmel láthatóan európaiak voltak, hajszínük a világosszőkétől az őszön át a feketéig terjedt. Többen divatos, kifogástalanul szabott öltözéket viseltek, elhomályosítva a kopár környezetet. Mindenkin egyszerű, szigorú fekete szaténmaszk volt, mely arcuk nagy részét takarta. Egyforma faszékeken ültek, s nagy részük egyik kezében árverési táblát szorongatott.

– Nekünk nincs táblánk – böktem oldalba Isadorát.

Riadtan nézett rám.

– Vásárolni akarsz?

– Természetesen nem – feleltem. – De könnyebben el tudnánk vegyülni, ha nekünk is lenne.

– Senki sem foglalkozik velünk – vonta meg kecsesen a vállát Isadora.

– Hölgyeim és uraim, üdvözlöm önöket a Kereskedők Kapujában! – kiáltott fel hirtelen az idősebb úr. – Phillip Barnes vagyok, a házigazdájuk. Szeretném megköszönni az alapítónknak – intett egy férfi felé az első sorban –, aki nyilvánvaló okokból névtelen kíván maradni.

Az alapító felállt és hátrafordult, fejét kissé meghajtotta. Ő volt hát a férfi, aki ennyi kárt és pusztítást okozott a Nílus folyó mentén. Egyiptom és népe, történelme iránti közönyös hozzáállása mellbe vágott.

Késztetést éreztem, hogy felugorjak és üvöltözzek vele, hogy haragom betöltse az egész termet, s a csontjaiban is érezze. Ehelyett a székem szélébe kapaszkodtam, hogy megőrizzem a nyugalmam, és inkább a megjelenésére összpontosítottam. A leírásom hasznos lehet Monsieur Maspero számára, így próbáltam a lehető legtöbb részletet az eszembe vésni: kerek pocakja volt, és bár a fejét kalap, arcát maszk fedte, láttam, hogy sötét a haja. Öltözéke jellegtelen volt: fekete nadrág, ropogós fehér ing és a szokásos mellény a sötét zakó alatt. Az alapító vissza akart ülni a székére, de felénk fordította az arcát és megtorpant, félig ülve, félig állva. Kiegyenesedett, majd intett valakinek, aki oldalt állt.

A férfi bólintott, felénk pillantva.

Isadora lélegzete hallhatóan elakadt.

– Mit tegyünk?

Hideg veríték gyöngyözött a nyakamon. Erőt vettem magamon, hogy ne fészkelődjek, és ne rohanjak ki a teremből.

– Ne ess pánikba, és maradj nyugton! – súgtam. – Lehet, hogy semmiség.

– Sosem esem pánikba – felelte Isadora homlokráncolva. – Merő időpocsékolás. Talán észrevették, hogy nem viselünk maszkot – folytatta. – Jobb lenne, ha elmennénk, mielőtt…

Késő volt. A férfi már felénk tartott, s a gyomrom bukfencet vetett.

Lábaim magam alá húztam, készen az ugrásra. Ha kell, Whitért kiáltok. Futva jönne. A bűntudat erős motiváció.

– Ne lődd le! – sziszegtem a szám sarkából.

– Nem tetszik ez nekem – mondta Isadora, s kissé előrehajolt. Bár a blézere eltakarta a fegyvert, amit még lent vett magához, de én minden mozdulatánál megpillantottam.

Kellemetlenül érzékeltem a résztvevőket, akik hátrafordulva, nyílt kíváncsisággal figyeltek minket.

A férfi hozzánk lépett. Alig kaptam levegőt. Vajon most kikísér minket a teremből? Vagy ő maga lő le? Esetleg hív valakit, hogy kihallgasson?

– Az alapítónk észrevette, hogy nincs táblájuk – mondta, s a belső zsebébe nyúlt. Átadta nekünk a vékony, törékeny táblácskákat. Aztán a zsebébe túrt, és két fekete maszkot vett elő. – Valamint mindenkinek maszkot kell viselnie.

Isadora mindkettőt elvette, és szó nélkül átnyújtott nekem egyet.

– Gracias 29 – mondtam. – Mármint köszönjük.

– Igen, köszönjük – tette hozzá a húgom.

A férfi bólintott, halvány szeme ide-oda cikázott kettőnk között.

– Bizonyára elkerültük egymást, amikor megnyílt a kapu.

– Bizonyára – helyeseltem.

– Mindenki köteles bejelentkezni, mielőtt áthalad a kapun.

– Sajnáljuk. Siettünk, hogy helyet találjunk – mondtam gyorsan.

Leszegte az állát.

– Hölgyeim, ilyesmi nem fordulhat elő, ha részt kívánnak venni a következő aukción!

Majd csendben távozott.

Az első sor felé pillantottam, de az alapító már ügyet sem vetett ránk, s ismét a terem eleje felé fordult.

Phillip megköszörülte a torkát.

– Most, hogy mindenki elhelyezkedett és kényelembe helyezte magát, itt az ideje átvenni a lényeges kérdéseket. Mint mindig, íme a szabályaink! Először is: senki nem fedheti fel a kapu helyét, amelyen átlépett. Másodszor: minden fizetést huszonnégy órán belül teljesíteni kell. Nincs kivétel. Ha elmulasztják, a tétel a második legmagasabbat ajánlóhoz kerül. Természetesen megadjuk a címet, ahova az összeget várjuk. Harmadszor: aki bűnösnek találtatik abban a vádban, hogy felfedi az árverésen résztvevők személyazonosságát, kegyetlen büntetésre számíthat. – Phillip keskeny ajka mosolyra húzódott. – Figyelmeztettük önöket.

Megborzongtam, megkötöttem a maszkom, majd segítettem a húgomnak is a sajátjával.

– Kezdődjék az árverés! – folytatta Phillip. – Bemutatom az Egyiptomban szerzett műtárgyak szokásos tételsorát. Ám először szeretnék megmutatni önöknek két egyedi tárgyat, melyeket nemrég fedeztek fel. – Visszahelyezte az amulettet az állványra. – Az első tétel ez a rendkívüli szív-szkarabeusz; mérete hosszúságban kissé meghaladja a két hüvelyket – mondta. – Amint mutattam, hieroglifák találhatók az alján, amely tudósaink szerint az elhunyt védelmét szolgáló varázslat. A kezdő licit ezer font.

Azonnal több tábla lendült a magasba.

– Nekem nem ismerős, hát neked? – súgta Isadora.

Megráztam a fejem.

– Nem hiszem, hogy Kleopátráé volt – suttogtam vissza. A licit egyre emelkedett. – Kár, hogy nem kértem meg Faridát, készítsen képet a teremről és az itt lévőkről.

Oldalba bökött, majd állával mögénk mutatott. Nyakamat nyújtogatva megpillantottam Faridát, aki csendesen fényképezett a folyosóról. Találkozott a tekintetünk, s komor mosolyt küldött felém, mielőtt újra eltűnt.

– Elkelt! – kiáltotta az árverező. – Tizenhatezer fontért a negyvenhármas számú hölgynek.

– Mi van, ha anyánk úgy döntött, nem bocsátja aukcióra a tárgyakat a Kapunál? – kérdezte Isadora. – Mi van, ha túl kockázatosnak találta?

Elgondolkodtam a kérdésén. Mama megszegte a szabályokat, elárulta azokat, akiknek dolgozott, s továbbra is meg kellett szabadulnia a műtárgyaktól. Nem ismerhettem az indítékait, de ha a helyében lennék, én kockázatosabbnak tartanék megtartani olyan tárgyakat, amelyeket a régészeti hivatal keres, mint megpróbálni eladni őket egy bejáratott piacon.

– El fog jönni.

Isadora kék szeme végigpásztázta a többi résztvevőt a teremben.

– Látsz valakit, aki ő lehet?

Ugyanolyan lassan vizsgálódtam, és összeszoruló gyomorral nyugtáztam, hogy nehéz megkülönböztetni az egyik nőt a másiktól. Volt egy-kettő, akinek ugyanolyan hajszíne, ugyanolyan karcsú alkata volt, de bizonyossággal nem tudtam megállapítani, ő-e az. Talán anyám nem is jelenik meg személyesen. Őrült, meggondolatlan dolog lenne ugyanabban a társaságban feltűnni, mint a férfi, akit elárult.

De ha nincs itt, hogyan akarja eladni, amit ellopott?

Eszembe jutott, hogy talán küldött valakit. Ez elképzelhetőnek tűnt, s közelebb hajoltam, hogy ezt megosszam Isadorával, ám ekkor megjelent valaki a színpadon, kesztyűs kezében egy kék tárggyal. Az alak ismerősnek tűnt, s elakadt a lélegzetem. Csak egy pillantást vetettem a tárgyra, de ez elég volt ahhoz, hogy a düh fortyogjon a bőröm alatt. Nem figyeltem a férfira, aki a felbecsülhetetlen értékű műtárgyat kezelte – csak az ismerős darab érdekelt. Az állványra helyezte, mielőtt lesétált a színpadról, s én megkönnyebbülten sóhajtottam fel – végre jobban szemügyre vehetem.

Egy pillanattal később már egyáltalán nem kaptam levegőt.

Egy egyiptomi fajanszból készült áspiskígyó szobrocska volt. Szívem vadul dörömbölt a bordáimon, s éles, fájdalmas emlékképek rohantak meg. Elfeledett sír egy templom mélyén. Philai szigete, amit minden oldalról sziklás kövek vesznek körül, azon túl pedig a kékeszöld, elmosódott áradatként hömpölygő Nílus folyó. A forró homokot a csizmámon keresztül is érzem, ujjaim széntől maszatosak. A közelben ólálkodó Whit műtárgyakat katalogizál, Abdullah és Ricardo pedig valamin vitatkoznak.

– Isadora – súgtam. – Ez Kleopátra gyűjteményéből való!

Homloka ráncokba szaladt.

– Biztos vagy benne? Nem ismerem fel.

– Teljesen biztos. – Megmarkoltam a táblát. – Én magam rajzoltam le.

Kissé meggörnyedt a székében, életében először nem kifogástalanul egyenes háttal ült.

– Ha anyánk nincs itt, mire jó ez az egész?

Agyam lázasan zakatolt, s a válasz a felszínre tört. Mire az árverező megszólalt, hogy bemutassa a tárgyat és a kezdő licitet, pontosan tudtam, mit kell tennem.

– A licit kétezer fontnál kezdődik – szólt.

Felemeltem a táblám.

– Ötezer font! – Isadora hangosan felköhögött, finom arca kivörösödött. Szabad kezemmel megveregettem a hátát. – Jól érzi magát, bár rettentően poros ez a terem.

Az alapító megfordult, és rám nézett. Megesküdtem volna, hogy mosoly villant az arcán, mielőtt visszafordult. Egy pillanat múlva felállt és elhagyta a termet.

Phillip ráncba szedte meglepett arckifejezését, bár nem tudta teljesen elrejteni a hangjában megbúvó lelkesedést.

– Ötezer a lendületes fiatal hölgynél a hátsó sorban. Mond valaki ötezer-kétszáz fontot?

Valaki a középső sorban felemelte a tábláját.

– Ötezer-kétszáz – lelkendezett Phillip –, a zöld kabátos úrnál. Mond valaki…

– Tízezer font – süvöltöttem.

Isadora lélegzete némán elakadt.

– Emlékeztesselek, hogy egy fityinged sincs? A gazember férjed kevesebb mint egy nap alatt elcsaklizta.

Nem törődtem vele, vártam, mit lép az árverező. Előttünk több résztvevő hátrafordult, hogy megbámuljon. Feljebb páran suttogtak, kétségtelenül azon tanakodtak, mi olyan különleges az áspisszoborban.

– Hölgyeim és uraim – zengte Phillip. – Azt hiszem, meg kellene említenem, hol találták ezt a kis szobrot, amely két évezreden át lapult az ókori Egyiptom egyik leghíresebb uralkodójának sírkamrájában. – A közönségből többen előrehajoltak a székükben, érdeklődésük szinte tapintható volt. – Ennek az uralkodónak a sírja az egész világ képzeletét megragadta, akárcsak a Noé bárkája vagy a Szent Grál utáni kutatás. Készen állnak, hogy felfedjem a választ? – Phillip önelégülten mosolygott, mint aki tudja: hallgatósága csüng a szavain.

– Ezt az áspist Egyiptom egy fáraójának oldalán fedezték fel, egy legendás asszony mellett. – Valaki hallhatóan felszisszent, a tömegen mintha hullám futott volna végig. Mintha mély álomból ébrednének. – Ez a nő, akiről régóta azt tartják, hogy tehetséges varázsló volt, egy híres alkimista leszármazottja, aki bámulatos felfedezést tett arról, hogyan lehet ólmot arannyá változtatni. A szóbeszéd szerint az utasításokat egyetlen pergamenlapra írta le. – Phillip megmozdult, szavait a terem másik oldalán ülőkhöz intézte. – A papirost senki sem találta meg – egyelőre. De talán az áspis végső nyughelye támpontot adhat a hollétére vonatkozóan!

– Hogyan? – kiáltotta valaki.

Phillip újra megfordult, tekintetével a kérdezőt kereste.

– Hiszen a krizopoeia bárhol lehet, miért ne éppen az alkimista leszármazottjánál? A hír hamarosan megjelenik minden újságban, de egyelőre önöké a megtiszteltetés, hogy elsőként hallhatják a Kapunál: megtalálták Kleopátra sírját, s egy értékes gyűjteményt lélegzetelállító kincseiből!

Phillip mosolygott, drámai hatásszünetet tartott, miközben a tömeg fékevesztett lelkesedéssel zsibongott.

– Nos, folytatódhat a licit?

– Tízezer-ötszáz font – mondta valaki, tábláját lengetve.

Dühösen meredtem az illetőre, saját táblámat magasan a fejem fölé emelve.

– Ötvenezer font.

A terem elcsendesedett. Isadora halkan nyöszörögve még mélyebbre süllyedt a székében.

– Ötvenezer font – ismételte meg az árverező kábán. Megköszörülte a torkát, s megrázta a fejét, mintha nem hinne a saját szavainak. Hangosan így szólt: – Mond valaki ötvenegyezer fontot?

Senki sem mozdult.

– Senki? – kérdezte Phillip. – Hát, jó, a Kleopátráért szemlátomást rajongó ifjú hölgyé!

Ugyanaz a fiatalember lépett a színpadra kesztyűt viselve, és óvatosan elvitte a szobrot. Bár arcát maszk fedte, vörösesbarna haja megcsillant a gyertyafényben. Más inget viselt, mint amit korábban láttam rajta, és bár egyszer sem nézett felém, éreztem a haragját.

A gazfickó férjem volt az.

– Ez Whit – mondta Isadora megdöbbenve. – Ugye? Bár nem kék inget viselt?

– Igen, Whit az – bólintottam komoran. – És kéket viselt. Biztosan tönkretette a másikat, vagy talált egy tartalékot, amit álcaként használhatott.

– Mit művel?

Masszírozni kezdtem a halántékom, ahol egyre növekvő fájdalom hasogatott, miközben gyomromban tátongó ürességet éreztem. Mikor fogom már megtanulni, hogy óvatosabb legyek a tolvaj férjemmel? Ez az árverés kísértést jelent számára, hiszen pénz után kutat.

– Talán éppen ellopja az áspist.

– Micsoda?

Whit eltűnt egy másik helyiségben, az emberek csoportja pedig csevegett, többen továbbra is nyíltan bámultak engem, amit, azt hiszem, nem róhattam fel nekik. Meglehetősen nagy feltűnést keltettem. Talpra ugrottam, hogy kövessem, de valaki mögöttem megköszörülte a torkát.

Meglepetten fordultam hátra. Ugyanaz a férfi volt, mint korábban, aki a maszkokat és a táblákat adta nekünk.

– Elnézést! – mondta. – Az alapító szeretne beszélni önnel. – A húgom felé fordult, aki felállt, de a férfi megrázta a fejét. – Magával nem, csak vele.

A feleségem tervei fognak a sírba vinni.

Néztem, ahogy feszesen ül Isadora mellett, elméjében valószínűleg egyik meggondolatlan, esetleg életveszélyes ötlet kergeti a másikat. Összevontam a szemöldököm, rávettem magam, hogy elforduljak, s követtem Faridát, aki zárt ajtókról és a fal különböző részeiről készített fényképeket. Néha finoman kopogtatott bizonyos területeken, s amikor egy különleges hangot hallott, mosolygott magában, mielőtt megnyomta a gombot kézi fényképezőgépe oldalán.

– Felmegyek körülnézni az emeletre – súgtam, miközben elhaladtam mellette.

– Nemsokára én is megyek – válaszolta –, amint végeztem itt lent.

A vállam felett bólintottam, és felkapaszkodtam a maradék lépcsőfokokon. A harmadik emelet valamiért még rosszabb állapotban volt, mint a másik kettő. A parkettás padlót vastag por- és koszréteg borította, a szőnyegeket félrerúghatták. Nyirkos, dohos szag uralkodott mindenütt, és összerezzentem, ahogy az erős bűz megcsapta az orrom.

Csendesen mozogtam, csizmám alig nyikordult, miközben a nyitott szobákat ellenőriztem, amelyek ugyanolyan romos állapotban voltak, mint a ház többi része. Az egyik szoba zárva volt. Felemeltem a lábam, hátha be kell rúgnom az ajtót, de aztán megráztam a fejem.

Túl nagy zajt csapnék. Farida majd elintézi a varázslatos fényképezőgépével.

Az árverező kiáltása törte meg a csendet, s óvatosan a nyitott tér felé lopakodtam, ahonnan rá lehetett látni a második emeleti eseményekre. Végigjártam a téglalap alakú területet, ügyelve, hogy az árnyékban maradjak. Bizonyos szögből láthattam Inezt a székén. Jól teszi, ha soha nem adja kártyázásra a fejét – a lány arcáról mindent le lehetett olvasni.

Elhessegettem a gondolatot, s a többi ereklyére összpontosítottam. Éppen készültem elhagyni a karzatot, amikor egy férfi közelített Inezhez. Ő állta a sarat, de még búvóhelyemről is tisztán láttam a félelemtől megfeszült homlokát. A bakancsomba rejtett kés másodpercek alatt a kezemben volt, markolata a tenyerembe mélyedt. A korláthoz léptem, készen arra, hogy a férfi fejébe hajítsam, akár ha csak csúnyán néz Inezre.

Felemeltem a kést, és lassan kifújtam a levegőt. Felvettem a támadó pozíciót, innen elég erőt tudnék kifejteni ahhoz, hogy a kést egyenesen a férfi nyakába állítsam. Másodpercek teltek el így.

A férfinak fogalma sem volt, milyen közel került a halálhoz.

De aztán adott Ineznek egy tárcsát és egy maszkot, és én valamelyest megnyugodtam. Csak amikor elsétált, akkor dugtam vissza a kést a csizmámba. Figyelmem a színpadra villant, ahol az eladásra szánt tétel egy emelvényen volt látható. Drága ékszernek tűnt, hosszú aranyláncával, drágakövei csillogtak a puha gyertyafényben.

Jobban érdekelt az alkalmazott, aki a tárgyat a színpadra hozta.

Egy gondolat ötlött fel bennem, ahogy eltávolodtam a korláttól. Újabb lépcsőket találtam, és gyorsan leereszkedtem. A ház ezen szárnya valamivel zajosabb volt – halk beszélgetés és emberek léptei szűrődtek felém, miközben végigsétáltam egy hosszú folyosón. Akárcsak a másik szárnyban, a folyosóról sok szoba nyílt, néhány ajtó nyitva, mások zárva. Amikor a végére értem, benéztem a sarkon. Két férfi állt a másik irányba fordulva, s fojtott hangon beszélgettek. Közelebb lopóztam.

Licitálás hangjai szűrődtek ki az ajtón, nem messze tőlünk. Egy különösen hangos pillanatban felemeltem a kezem, és keményen egymásnak csaptam a fejüket. Összeestek a padlón, s eszméletlen testüket behúztam az egyik üres szobába.

– Mit csinálsz? – kérdezte valaki valahonnan mögülem.

Megfeszültem, majd kisétáltam a szobából, s becsuktam magam mögött az ajtót. Egy alacsony férfi állt az egyik távolabbi nyitott ajtóban, és kíváncsian fürkészte az arcom. – Nem ezt a szobát kellene őrizned? – kérdezte angol akcentussal, s állával maga mögé bökött.

Nehéz volt visszafogni a derültségemet, de sikerült.

– Azt hittem, hallottam valamit. – Az alacsony férfi egy lépést tett felém, de felemeltem a kezem. – De csak patkányok voltak. Elintéztem őket.

Gyanakvóan méregetett, majd vállat vont, és visszament a terembe, láthatóan már nem érdekeltem. Követtem a helyiségbe, és megtorpantam. Falécekből készült ládák sorakoztak bent, többségük leszögezve, szinte minden talpalatnyi padlófelületet beborítottak. Üres borosüvegek hevertek szanaszét, halomba rakott régi újságok mellett. Feltehetően ezekkel ékelték ki a régiségeket.

Az alacsony férfi továbbra is gyanakodva méregetett. Fészkelődött és nagyot nyelt, idegesen az ajtó felé pillantott.

– Még nem találkoztunk.

Feszültség telepedett a szobára, és határozottan az a benyomásom támadt, hogy le akar buktatni. Bármilyen hirtelen mozdulat riadalmat kelthet benne, s túl közel voltunk a helyiséghez, ahol az árverés folyt. Nem kockáztathattam, hogy segítségért kiáltson. Figyelmem visszatért az újságokhoz. Hanyagul felemeltem a legfelső köteget, s úgy tettem, mintha a címlapot olvasnám.

– Most vettek fel – feleltem közönyösen, miközben az Egyiptomi Hírlapot lapozgattam. Felismertem ezt a sajtóterméket – minden cikket angolul írtak, és számos európai ország érdekeit képviselte, akik honfitársaik régészeti törekvéseibe vagy az egyiptomi gyapot termelésébe fektettek.

Mindegy is. Valójában nem olvasgatni akartam.

– Dolgunk van, ha nem tudnád! – szólt rám ingerülten.

– Akkor mondd meg, mit csináljak! – feleltem, és szorosan felgöngyöltem az újságot, amíg hegyes csúcsban nem végződött.

Az alacsony férfi az egyik ládára mutatott, amely egy másik tetején hevert.

– Ez a következő.

Feszítővassal felnyitotta a fedelét, s én közelebb léptem, pulzusom erősen lüktetett, az összegöngyölt újságot a markomban szorítottam. Belenéztem a ládába, tudatában annak, hogy az ideges férfi a másik oldalon áll, s nehezen veszi a levegőt. A csomagolásban egy kék áspisszobor pihent. Egy pillanatra visszarepültem Kleopátra végső, föld alatti nyughelyére. Inez térdelt egy sor szobrocska előtt, egyik kezében szénceruza, másikban a napló. Láttam ezt a szobrot a kincstárban, ebben biztos voltam – ahogy abban is, hogy Inez lerajzolta.

Tekintetem találkozott a köpcös férfi ravasz pillantásával, és a jobb kezében lévő tőrre siklott.

– Nem most látod először – szólt vádlón. – Hol van a másik két ember?

– Mondtam már – feleltem nyugodtan. – Elintéztem a patkányokat.

A férfi átvetette magát a ládán, s a késsel a levegőbe hasított. Kivédtem a mozdulatot, de a hegye végigszántott a karomon, felszakítva az ingemet. Bosszúsan néztem le a hosszú sebre.

– Ez volt a legkényelmesebb ingem – morogtam.

Újra lóbálni kezdte a kést, én pedig oldalra léptem, s kemény ütést mértem a jobb szemére. Felnyögött, majd felém suhintott a tőrrel, lefelé ívelő csapásokkal. Éppen csak sikerült kitérnem a penge útjából.

– A francba is! – sziszegtem. – Elég!

Az alacsony férfi újra nekem támadt, szemében eszelős fény villant. Fegyvere élével végigkarcolta a másik karomat – káromkodtam, megpördültem, majd az újságom hegyét felfelé döftem az álla alatt. Szeme kitágult, amint vér ömlött ki a szájából. Mutatóujjammal finoman megböktem a mellkasát, mire rendezetlen kupacba roskadt.

Lenéztem az ingemre, és felsóhajtottam. Most már lehetetlen kitisztíttatni.

Gyorsan bevonszoltam a férfit a szobába, ahol a többi őr feküdt eszméletlenül. Levettem az egyikük maszkját és ingét, sietve felöltöttem mindkettőt, majd visszatértem a műtárgyakhoz. Félrerúgtam egy felgöngyölt szőnyeget, hogy eltakarja a vért, éppen amikor valaki belépett a szobába, kezében jegyzettömböt tartva.

– Jöhet a következő műtárgy! – mondta, s az orrát ráncolta. – Istenem, micsoda szag van ebben a szobában! – Türelmetlenül a szobrocskára mutatott. – Az az, és ne felejtsd el a kesztyűt!

– Rendben! – mondtam. – Jövök.

A kesztyű egy másik láda tetején pihent, és felhúztam, majd kiemeltem az áspiskígyót a csomagolásából. Ezután követtem a férfit a terembe, válla fölött a kezében tartott jegyzettömbre kukucskáltam.

A lapok tele voltak címekkel.

Elmosolyodtam, majd színre léptem.

29 Köszönjük!

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A férfi várakozóan nézett rám, szemöldöke felkúszott a maszkja fölé. Arcának felső része rejtve maradt, de ajkát rosszallóan pengevékonyra húzta. Úgy tűnt, nem szívesen teljesíti ezt a megbízást, s talán szokatlan kérés is volt árverés közben.

– Az alapító látni kíván engem – ismételtem meg.

Isadora felszegte az állát.

– Ugyan miért?

Talán ellenőrizni akarta, rendelkezem-e a szükséges összeggel, vagy egyszerűen csak találkozni szeretett volna velem. Akárhogy is, nem láttam módját, hogyan szabadulhatnék ebből a helyzetből anélkül, hogy feltűnést keltek. A tervem csak akkor működhet, ha végigviszem.

– Semmi baj, Isadora.

Összehúzta a szemét.

– Veled megyek.

– Ahogy kívánja – mondta a férfi. – De az alapító csak a hölgyet hívta.

– Elsőre is hallottam – felelte Isadora hűvösen. – De a nővérem nem megy sehová nélkülem.

– Ahogy óhajtja, de kint kell várakoznia, amíg megbeszélik az üzleti ügyeket.

– Ez hallatlan!

A férfi nem vesztegette idejét a válaszra. Várt, amíg az utolsó sort is elhagyjuk, majd közömbös arccal intett, hogy kövessük. Úgy éreztem magam, mint egy kisgyermek, aki rendetlenkedett vacsora közben, és most szembe kell néznie a büntetéssel. A férfi fürgén haladt, és inkább éreztem, mintsem láttam a kíváncsi tekintetek kereszttüzét. Isadora megőrizte csodálatra méltó tartását, de kezét a szoknyazsebe közelében tartotta, ahol karcsú kis pisztolya, egy doboz golyó és a lent magához vett tartalék fegyver lapult.

Húgom, a két lábon járó fegyverarzenál.

A maszkos férfi az épület átellenes szárnyába vezetett minket. Üres szobák mellett haladtunk el, talán irodák lehettek, míg el nem érkeztünk az utolsó helyiséghez a folyosó végén.

– Megérkeztünk.

Kitárta az ajtót és várt, hogy belépjek.

Isadora dühös pillantást vetett a férfira, én pedig finoman megérintettem a karját.

– Nem lesz semmi baj, Isadora! – Jelentőségteljes pillantást vetettem rá, s kissé felvontam a szemöldököm. Ha baj történne, csak segítségért kellene kiáltania. A társaink a közelben vannak.

Beleegyezőleg bólintott.

– Biztos, hogy megleszel itt kint egyedül? – kérdeztem a húgom.

Isadora hűvös pillantást vetett sztoikus kísérőnkre.

– Azt hiszem, nem szándékozik magamra hagyni.

– De nem ám – mondta a férfi, hangjában mintha szemernyi derű csendült volna.

Megnyugodva, hogy Isadorának nem esik bántódása, beléptem a szobába. Az alapító háttal állt nekem, és kibámult az ablakon. Egyedül volt a helyiségben. Nem voltak sem székek, sem egyetlen párna vagy könyvespolc. Lábam alatt alig éreztem a piszkos, elvékonyodott szőnyegeket. A falak és a mennyezet csupasz volt, az egyetlen díszítés a jobbra lévő ablak mellett félrehúzott penészes függönyök voltak. A helyiségben terpeszkedett azonban egy asztal, rajta három meggyújtott gyertya baljós árnyékokat vetett a háttal álló férfira.

Az ajtó becsukódott mögöttem, mire összerezzentem.

Az alapító megfordult, maszkja még mindig az arcán, előrebillentett kalapja eltakarta homlokának hosszú vonalát. Kissé mintha lebarnult volna, s vékony szája félmosolyra húzódott.

– Úgy tűnik, gratulálnom kell önnek – szólalt meg. – Kisasszony?

– Valójában asszony – feleltem. – Alá kell írnom valamit?

Kesztyűs kezével legyintett.

– Egy pillanat! A formaságok természetesen várhatnak. Találkozni akartam az ifjú hölggyel, akit annyira megbűvölt a kígyó.

Ahogy beszélt, ismerősnek tűnt. Nem annyira a hangja, inkább az érzés, hogy minden szavammal óvatosan kell bánnom. Mintha egy bonyolult sakkjátszmában vennék részt, ahol ő minden lehetséges lépést ismer, én pedig még mindig a szabályokat próbálom megérteni.

– Nos, most találkozott vele. Áttérhetnénk a részletekre? Szeretnék indulni! – Az ablak felé mutattam, ahol a hajnal pírja kezdte elüldözni az éjszaka sötétjét. Hamarosan felkel a nap. – Későre jár. Vagy inkább korán van?

Az alapító elmosolyodott.

– Honnan hallott az árverésről? Nem kapott meghívót.

Nem volt értelme hazudni. Nyilvánvalóan tudta, hány meghívót küldtek ki, és kinek. – Egy baráttól. Nem tudtam ellenállni a csábításnak, hogy részt vegyek – tettem hozzá.

– Miféle baráttól?

– Nem fogom megszegni a szabályaikat – mondtam. – Gyűjtő vagyok.

– Valóban? – kérdezte. – Azt hittem, turista.

Értetlenül pislogtam rá.

– Turista?

Ajkai gúnyos mosolyra húzódtak.

– Legutóbb ezt mondta.

Borzadály lett úrrá rajtam. Már láttam ezt az önelégült mosolyt, és sikamlós hangneme egy korábbi kellemetlen beszélgetés emlékét idézte fel. Az alapító felemelte a kezét, és fogával letépte a kesztyűjét. És ott, a kisujján, megcsillant apám aranygyűrűje, amelyet még a nyáron küldött nekem, közvetlenül az eltűnése előtt.

– Maga… – suttogtam.

Az alapító lefejtette a maszkját, s felfedte Basil Sterling arcát, kackiás bajszával és leereszkedő modorával együtt.

A felszín alatt fortyogott bennem a düh, s szívverésem felgyorsult. Ez az ember adta ki a parancsot az elrablásomra, de az emberei tévedésből Elvirát vitték el – hála Lourdes ravasz közbeavatkozásának.

– Az unokatestvérem meghalt – mondtam remegő hangon. – Meghalt.

– Tudom – felelte. – Sajnálatos, tökéletesen elkerülhető esemény. De az ön segítségével biztosíthatjuk, hogy ne forduljon elő ilyesmi többet.

Jéghideg félelem kúszott végig a bőrömön. Gyomrom kavargott, és elöntött a menekülés vágya. Ez az ember egy szörnyeteg!

Hátrapillantottam, felmértem az ajtótól lévő távolságot, és imádkoztam, hogy Isadora még mindig ott álljon a túloldalon.

Mr. Sterling felkacagott.

– Szeretnék eredményes beszélgetést folytatni önnel. Megígérem, hogy sértetlenül hagyhatja el az épületet.

Feltűnt, hogy Isadorát nem említette.

– A kísérőmmel együtt.

– Természetesen – mondta. – Ha együttműködik.

– Nem enged el – mondtam. Gyűlöltem hangjának nyálkás textúráját. Úgy éreztem, a ruháimat is bevonja, megmérgezi a levegőt körülöttem. – Láttam az arcát. Könnyedén feljelenthetem.

Vigyora még szélesebbre húzódott.

– Kinél? A hatóságoknál? Akik javarészt a honfitársaimból állnak?

Mardosott az indulat, nehezemre esett beszélni. Igaza volt, kevés olyan ember akadt, akiben megbízhattam. De talán Monsieur Masperót meggyőzhetném.

Mr. Sterling fürkésző tekintettel figyelt.

– Monsieur Masperóra ne számítson! Úgy hiszem, éppen az én munkám gyümölcsét élvezi. De kérem, próbálja csak meg, kedvesem! Alig várom, hogy felfogja, milyen kevés lehetősége maradt!

– Biztosan van valaki ebben az országban, aki nem korrupt.

– Mindenkinek megvan az ára.

– Maga visszataszító alak! Csak egy bűnöző, akinek van engedélye.

Hanyagul vállat vont.

– Nincs bizonyítéka.

Nincs, de Faridának lesz. Ez a tudat segített, hogy kitartsak. Sterling nem tud a mágikus fényképezőgépéről. Nem tud a folyosón ólálkodó Whitről. Valami azonban szöget ütött a fejembe. Lehet, hogy Whit újra elárul engem, és annyi műtárgyat lop el, amennyit csak elbír. Bármikor kisétálhat az ajtón, magunkra hagyva minket.

– Mit akar tudni? – kérdeztem, s hátrébb húzódtam. Minden reményem szertefoszlott, hogy megtaláljam anyámat. A tervem kudarcba fulladt. Ez az éjszaka kezdettől fogva kudarcra volt ítélve.

– Mit akarhatnék? Információt.

– Nincs semmi…

– Mondja meg, hol találom Lourdes-ot és ismert üzlettársát – mondta. – Egy bizonyos Mr. Fincastle-t, ha jól tudom.

Valami csoda folytán sikerült megőriznem közömbös arckifejezésem. Whit hatással volt rám. Honnan a csudából tudott Mr. Sterling Mr. Fincastle-ről? Feltételezhetően ugyanazokban a kétes hírű körökben mozogtak.

– Nem tudom, hol van anyám, ahogy azt sem, hol van Mr. Fincastle.

Mr. Sterling félrehajtotta a fejét, mintha hazugságot próbálna kihallani a hangomból.

– Ezért vagyok itt – erősködtem. – Fogalmam sincs a hollétéről, sem Mr. Fincastle-éről.

– Á! – mondta Mr. Sterling. – Ezért licitált a kígyóra. Azt remélte, így kiderítheti, hová irányítsa a pénzt.

Összeszorítottam az ajkam, a csalódottság vasmarka szorongatott. Persze hogy ugyanarra gondolt.

– Hamis címet adott meg – találgattam.

– Nem bolond, sajnos – felelte. – Nos, úgy tűnik, mégsem veszem hasznát.

Megmerevedtem, és újabb lépést tettem hátra.

Mr. Sterling figyelt, és sajnálkozva rázta a fejét.

– Úgy látom, megijesztem. Nos, ez elkerülhetetlen volt. Kár, hogy így gondolja, mivel úgy tűnik, ugyanaz a célunk. Gondoljon csak bele, mit érhetnénk el együtt!

– Csak nem azt javasolja, hogy dolgozzunk együtt? – mondtam elképedve.

– Ez lenne a gyakorlatias megoldás.

– Soha nem segítenék önnek, uram.

– Nem mondom, hogy nem vagyok csalódott – jegyezte meg Mr. Sterling. – De jó szándékom jeleként talán visszaadhatok valamit, ami az öné. – Lehúzta az aranygyűrűt, és felém nyújtotta.

Meredten néztem rá, kezem ökölbe szorult.

– Nem az enyém. Kleopátráé volt.

– Valahogy mégis az ön birtokába került – jelentette ki. – Aki kapja, marja, ahogy mondani szokás. Ugyan, ugyan! Csak nem azt akarja mondani, hogy nem szeretné visszakapni? – Elkezdte visszacsúsztatni a gyűrűt a kisujjára.

Nem hagyhattam, hogy ez megtörténjen. Ez volt az utolsó dolog, amit Papa hagyott rám, és bárhol is legyen, élve vagy halva, semmiképp sem akarná, hogy ez az alávaló ember hordja.

– Nem – mondtam gyorsan. – Vissza akarom kapni!

Mr. Sterling habozott, majd ismét felém nyújtotta.

– Akkor legyen az öné!

Ódzkodtam a gondolattól, hogy közelebb lépjek hozzá, de a szoba másik felében maradt. Odamentem, és kiragadtam az ékszert a kezéből. A varázslat azonnal átjárt, ismerősen, számban szinte kivirágzott a rózsa íze. Úgy éreztem, mintha egy régi barátomat látnám viszont. Az érzés egyre erősödött, s hosszú pillanatokba telt, mire megszoktam a karomon végigfutó, bizsergető érzést, s lúdbőrözni kezdtem.

Mr. Sterling az ajtó felé intett.

– Szabadon távozhat, ahogy megígértem.

Ügyet sem vetve rá, kisétáltam az ajtón.

Isadora karba font kézzel várt, lábával türelmetlenül dobogott a repedezett padlón. Amint kiléptem, megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Hol van az őröd? – kérdeztem.

– Lelőttem – felelte készségesen.

– Micsoda?

– Viccelek – nyugtatott meg. – Tudok vicces is lenni néha.

Ránéztem.

– Isadora, nem tudom, hogy mondjam másképp, úgyhogy egyszerűen kimondom: ez nem volt vicces.

Szégyenlősen mosolygott.

– Neked talán nem.

– Találkoztál a többiekkel? – kérdeztem.

– Egész végig itt álltam – felelte –, és az ajtót őriztem.

– Mi van Whittel és Faridával?

– Feltéve, hogy Whit nem szökött meg a kincsekkel, és nem hagyott minket cserben, a találkozási ponton vár ránk. Remélhetőleg Faridával együtt.

Farida idegesen pillantott felfelé, a homályos fény vérvörös fénycsíkot festett a sebzett égboltra.

– Hol van?

A megbeszélt találkozási ponton álltunk, s figyeltük, ahogy a résztvevők egyenletes, csendes áramlatként elhagyják az épületet. Mi távoztunk elsőként, s gyorsan a homályos utcára siettünk, amely egy keskeny sikátorba torkollott. A résztvevők minden irányba szétszéledtek. Whitet kerestem, de nem láttam a tömegben.

– Utálom, hogy ezt kell mondanom – szólalt meg Isadora –, de a férjed egy megbízhatatlan tolvaj, aki…

– Aki micsoda?

Megpördültünk, s a sikátor felé pillantottunk.

Whit állt ott zsebre dugott kézzel, kifürkészhetetlen arckifejezéssel.

– Folytasd csak! – mondta. – Alig várom, hogy halljam a mondat végét!

– Hogy kerültél a színpadra? – kérdezte Isadora. – Vagy inkább kezdjük azzal, hogy miért voltál egyáltalán ott!

Whit intett, hogy kövessük.

– Vissza kell mennünk a szállodába.

A kimerültség elnehezítette a testem, lépteim lassúak és bizonytalanok voltak. Már majdnem egy teljes napja talpon voltam, s a kialvatlanság éreztette a hatását. Farida folyton ásítozott, s még Isadora is kissé zilált benyomást keltett. Gondosan rendezett haja kiszabadult a feje tetején lévő szoros kontyból, és szoknyája szegélye is bepiszkolódott.

– Farida, sikerült képeket készítened a raktárról? – kérdezte Whit.

A lány újabb ásítás kíséretében bólintott.

– Bocsánat. Igen. De főleg csak a ládákról. Sajnos csak közvetlenül a bemutatás előtt nyitják ki őket. Volt ott egy feszítővas, de csak egyet sikerült felnyitnom. Egy nagy szobor volt benne, csak a feje teteje látszott ki a csomagolásból. Készítettem róla képet, de nem vagyok biztos benne, hogy hasznunkra lesz. Viszont gondosan lefényképeztem minden ládát. Bulaqról küldték őket.

– Biztos vagyok benne, hogy bármilyen képek is készültek, jók lesznek. Lefényképezted az árverési termet és a résztvevőket is – mondtam.

– Akik mind maszkot viseltek – jegyezte meg Isadora hűvösen.

– És többségük háttal volt – mormogta Whit.

– És mi a helyzet az aukció vezetőjével? – kérdeztem. – Azzal a Phillip Barnes nevű fickóval. Ő feléd fordult.

Farida ettől felvidult, majd elkomorodott az arca.

– Lehet, de folyamatosan mozgott, nem? Mi van, ha a kép elmosódott, és nehéz azonosítani?

– Majd akkor aggódunk emiatt, ha eljön az ideje – mondtam. – Lehet, hogy tökéletesen sikerült.

Ugyanazt a néhány utcányi utat tettük meg, és végül feltűnt a Shepheard’s. Az ismerős lépcsősor kellemes, meleg érzéssel töltött el. Mióta elhagytam Argentínát, ez az otthonom.

Kairó kezdett ébredezni, s az utca lassanként megtelt a szokásos reggeli nyüzsgéssel. Két szamárkordé zörgött át előttünk, az árusok kezdték kipakolni különféle portékáikat. Valaki frissen főzött kávét árult egy kis bódénál a szálloda bejáratánál, s Whit vágyakozó pillantást vetett felé, de valószínűleg úgy döntött, túl fáradt ahhoz, hogy kávét igyon.

A séta nagy részében jobbára csendben maradt, s majd’ szétvetett a kíváncsiság.

– Whit! – szóltam. – Újra meg kell kérdeznünk? Mit csináltál a színpadon?

– Helyettesítettem azt a szegény fickót, akinek a dolga a műtárgyak színpadra vitele és visszahozatala volt – felelte. – Így amikor megfogtam a kígyót és visszavittem a raktárhelyiségbe, sikerült megtudnom, hová kell küldeni a fizetséget. – A zsebébe nyúlt, és felmutatott egy kis papírfecnit. – Leírtam a címet.

Összevontam a szemöldököm.

– Megbízható forrásból tudom, hogy hamis.

Elértük a lépcsőt, de szavaim hallatán Whit hirtelen megállt.

– Szeretnék beszélni veled négyszemközt – mondta. – Kérlek!

A többiek megtorpantak a lépcsőn. Isadora gyanakvóan figyelte Whitet, s amikor pillantása találkozott az enyémmel, kérdően felvonta a szemöldökét.

Finoman bólintottam. Húgom arca elkomorult, de követte Faridát befelé.

– Ki az a megbízható forrás? – érdeklődött Whit.

– Volt egy kis eszmecserém a Kereskedők Kapujának alapítójával – feleltem könnyedén. – Nem volt éppen kellemes, de mindenképpen tanulságos.

Whit várt, hogy magyarázatot adjak, válla megfeszült. Hangja színtelen volt, s alig leplezte ingerültségét.

– Bántott téged?

Megráztam a fejem.

– Nem, de felfedte a kilétét.

Whit felvonta fél szemöldökét.

– Nagyon nem tetszik ez nekem. Most már gyenge pont vagy.

A szavaitól kirázott a hideg. Megborzongtam.

– Basil Sterling az – jelentettem ki. – Ki is találtuk, emlékszel? – Felemeltem a kezem. – Visszaadta az aranygyűrűt.

Whit előrehajolt, és végighúzta ujját a lapos felületen, amely Kleopátra kártusát ábrázolta.

– Feltételezem, már nincs rá szüksége, most, hogy megtalálták Kleopátrát, és kifosztották a nyughelyét. – Fürkésző tekintettel figyelt, a ránc elmélyült két szemöldöke közt. – Különös, hogy ilyen értékes dolgot adott neked.

– Nem igazán – feleltem lassan. – Megpróbált megvesztegetni.

– Szóval akar valamit. – Whit nyugtalanul pillantott a gyűrűre. – Elmondta, mit?

– Tudni akarta, hol van anyám – mondtam. – És a szeretője. Megmondtam neki, hogy nem tudom, hol vannak, és úgy tűnt, hisz nekem.

Whit összehúzott szemmel vizslatott.

– Valóban?

– Azt mondtam neki, hogy ma reggel csak azért voltunk ott, hogy megpróbáljuk kideríteni Mama címét.

Whit megdörzsölte a szemét.

– Inez!

– Ugyanarra gondolt, mint én – védekeztem. – Eszébe jutott, hogy ha anyám el mert adni egy lopott műtárgyat, meg kell adnia egy címet a fizetéshez. Ezért mondta, hogy hamis.

– Valószínűleg az – bólintott Whit. – De Lourdes soha nem adná oda ingyen az áspiskígyót. Kell neki a pénz.

Pislogtam.

– Tudom. Mire akarsz kilyukadni?

Felemelte a papírfecnit.

– Azt mondom, hogy ez a cím talán nem vezet közvetlenül hozzá, de a következő igen. Mert bárkié is ez a cím, garantálom, hogy Lourdes figyeli. A világ minden kincséért sem veszítené szem elől a pénzt. Valahogy nyomon követi, és várja, hogy eljusson a végső rendeltetési helyére. – Fáradtan elmosolyodott. – Azt hiszem, megtalálhattuk a módját, hogyan keressük meg őt, bármit is gondol Mr. Sterling.

Átadta nekem a papírt, én pedig elolvastam a szörnyű macskakaparásával írt sorokat.

Lassan felnéztem rá.

– Ez a cím Alexandriában van.

Whit bólintott.

Eszembe jutott egy korábbi beszélgetés Isadorával, amikor elárulta, hogyan osztotta fel Mama az idejét Alexandria, London és Argentína között. Alexandriában volt egy háza, így bár ez nem volt meglepő információ, mindenképpen érdekes volt.

– Ha az elméleted helytálló, miért küldené a pénzt Alexandriába? Miért marad távol a többi jelentős ősi várostól? Kairótól, Thébától, Asszuántól – soroltam, az ujjaimon számolva a helyeket. – És nem itt szokták tartani a Kereskedők Kapuját?

– Talán árverést akar indítani Alexandriában.

– De akkor miért próbálta eladni a kígyót ma reggel?

Elgondolkodott, egyik lábát behajlította, lábfejét egy magasabb lépcsőfokra támasztva.

– Mondjuk, személyes okból. – Biztosan látta az arcomon a zavarodottságot, mert folytatta. – Anyád elárulta Mr. Sterlinget – de miért? Természetesen a pénz is motiválhatja, de mi van, ha mélyebben gyökerezik a dolog? Mi van, ha tönkre akarja tenni Sterling üzletét?

– Tehát az orra alá dörgöli a győzelmét azzal, hogy megpróbálja eladni a szobrocskát – vontam le a következtetést, követve a gondolatmenetét.

– És kell neki egy hely, ahol eladhatja, amit lopott. A kapu jól menő árverés, megbízható vevőkkel. Eközben a többi műtárgyat északra szállíthatja.

– Lehetséges – mondta Whit lassan. – Az ő helyében készpénzre lenne szükségem, hogy beindítsak egy új vállalkozást, amely versenyre kelhetne a Kereskedők Kapujával. Új alkalmazottakat kellene felvenni, biztonságos helyet találni a műtárgyak tárolására és megfelelő helyszínt az első árverés megrendezésére.

– Nos, hamarosan megtudja, hogy a szobrocska ötvenezer fontot hozott a konyhára. Bárki is legyen a küldött, biztosan értesíti majd táviratban. – Összeráncoltam az orrom. – Van még valami, amit nem értek.

Whit várakozón figyelt.

– Philain Kleopátra krizopoeiájáról kérdezett, és te is meg vagy győződve róla, hogy azt keresi. Ha Mama saját árverést akar alapítani, ez azt jelenti, hogy feladta a lap keresését?

– Valami azt súgja, hogy ha Basil Sterling keresi a krizopoeiát, akkor ő sem fogja feladni. A papír birtokában korlátlan pénzforrásokhoz jutna.

– De csak ha talál egy alkimistát – mutattam rá. – Nem hiszem, hogy sokan élnek, akik ezt az ősi szakmát gyakorolják.

Whit vállat vont, és unott hangon válaszolt:

– Meglepődnél.

Egy másik gondolat jutott eszembe.

– Hol illik Mr. Fincastle ebbe az egészbe? Ő Mama szeretője, és az üzlettársa. Lehet, hogy vele van Alexandriában?

– Lehet, hogy Lourdes kidolgozza az új feketepiaci vállalkozás tervét, míg Fincastle Kleopátra krizopoeiáját keresi. Vagy fordítva.

– Ha a helyükben lennék – gondolkodtam –, ügyelnék rá, hogy ne egy helyen legyünk. Az egyikünk az ország egyik részén, a másik a másikon. – Alaposan szemügyre vettem Whitet: a nap egyenesen az arcába sütött, összehúzta a szemét. – Logikus lépésnek tűnik, hogy szétváljanak – mondtam, s igyekeztem közömbös hangon beszélni. – Mi lenne, ha utamra engednél, és te folytatnád az alkímiai tekercs keresését? – Mivel hajlamos voltam az önkínzásra, feltettem a kérdést, amelyre féltem megtudni a választ. Bár már nem kellett volna számítania, a szavak mégis fékezhetetlenül hagyták el a számat. – Ez az, amit igazán akarsz, nem?

Arckifejezése kissé megváltozott, szemöldöke befelé húzódott, állának vonala megkeményedett. Olyan sokáig hallgatott, hogy tudtam, viaskodik önmagával. Mindig is ilyen volt. Mennyit akart felfedni belső világából? Régen azt hittem, azért fél sebezhetőnek mutatkozni, mert az igazságot fegyverként használhatják ellene, de most már tudtam: Whit nem félt, hanem terveket szőtt.

Csak azért segített nekem, mert a saját érdekeit szolgálta.

Összefonta a karját a mellkasán.

– Igen, ezt akarom igazán. – Találkozott a tekintetünk, és a szívem összeszorult. – Mindennél jobban akarom azt az alkímiai tekercset.

Mintha megütött volna. A fájdalom összeszorította a mellkasom.

– Alexandriába megyek – jelentettem ki olyan határozottsággal, amit egyáltalán nem éreztem.

Pedig kellett volna.

A hangom felriasztotta a gondolataiból. Szája sarka megfeszült, majd előrehajolt, olyan közel, hogy a lehelete súrolta az ajkam.

– Nélkülem nem, az biztos!

Inez ragaszkodott hozzá, hogy meglátogassa Ricardót a börtönben, mielőtt elindulunk Alexandriába, s én beleegyeztem, hogy elviszem. Természetesen nem ment olyan simán, mint terveztük – egy órával indulás előtt csatlakozott hozzánk a család többi tagja is: a gyászoló nagynéni, az utálkozó unokatestvér, aki mást sem csinált, csak Inezt piszkálta, és durcásan méregetett engem. Amikor Isadora közölte, hogy ő is jönni akar, heves ellenkezésbe kezdtem.

Már így is olyanok leszünk, mint egy francos felvonulás.

– Ricardo személyesen fog kihajíttatni téged a teremből – mordultam rá. – Szó sem lehet róla, hogy gyere.

Isadora acélos pillantást vetett rám, majd merev háttal, ökölbe szorított kézzel kiment a szobából.

– Tényleg szükség volt erre? – kérdezte Inez, s fejére széles karimájú kalapot helyezett. Túl finom volt a ruházata a börtönhöz. A szoknyája alja három hüvelyk mélyen fog úszni a porban és a piszokban. Arabella biztosan kényelmetlenül érezte volna magát egy ilyen helyzetben. Feltámadt a védelmező ösztönöm, s fontolóra vettem, hogy tájékoztatom Inezt az utak állapotáról, de inkább visszafogtam magam.

– A nagybátyád ki nem állhatja Isadorát – mondtam. – És a helyedben meg sem említeném, hogy velünk van. Még egy dolog lenne, ami miatt aggódhat.

Feleségem makacsul elhúzta a száját, de nem tiltakozott. Hála istennek.

– Menjünk! – mondtam. – Így is nehéz lesz mindannyiótokat bejuttatni, és tudom, hogy sietünk.

Inez az ajtóhoz sétált és kitárta, egyik kezét könnyedén pihentette a kilincsen. Negédes mosolyt küldött felém a válla felett.

– Farida is jönni akar.

Felsóhajtottam.

Gyűlöltem visszatérni ebbe az épületbe. Valaha katonai kórházként működött, s én képtelen voltam végigsétálni a folyosóin anélkül, hogy azokra a barátaimra gondoljak, akik ezek között a falak között haltak meg. Mostanra börtön lett belőle. Egykor azon fáradoztak itt, hogy az emberek a főkapun távozhassanak – most viszont az a hely lett, ahol az embereket kitörlik az emlékezetből.

Ricardót és Abdullahot még nem állították bíróság elé, de fogva tartották őket, nehogy külföldre szökjenek. Monsieur Maspero biztosított róla, hogy tekintettel lesznek a társadalmi helyzetükre és rangjukra, mégis aggódtam, milyen állapotban találjuk majd őket.

Az sem segített, hogy Inez egyre sápadtabb lett, ahogy észak felé haladtunk Kairótól. Tizenhárom kilométeres út vezetett Tourah falujába, ahol egykor a sebesülteket kezelték.

Inez mereven bámulta a sivár, rideg börtönépületet, arca eltorzult.

– Abdullah és Tío Ricardo itt vannak?

– Sokat javult itt a helyzet. – Valaha romos volt, az emeleti rész különösen elavult, de nemrégiben felújították: jól szellőző kórtermeket alakítottak ki, új ágyakat és ágyneműt hoztak, és kineveztek egy jól képzett orvost is. – Menjünk, mielőtt meggondolom magam.

Az őr eleinte nem akarta engedni, hogy mindannyian meglátogassuk Ricardót és Abdullahot, de a társaságunkban lévő hölgyek szúrós pillantásait látva végül beadta a derekát – különösen Amaranta ádáz tekintete győzhette meg.

Értettem már, miért őt kedvelte Inez legkevésbé.

Végül két őr kíséretében mentünk fel a börtön harmadik emeletére, végigsétáltunk egy hosszú folyosón, egészen az utolsó celláig a jobb oldalon. Az egyik őr kinyitotta a nehéz vasajtót – a kulcs hangosan megcsikordult a zárban. Mindannyian némán vártunk, hogy beléphessünk. Inez szinte reszketett mellettem – biztos voltam benne, hogy rettegett, milyen állapotban találja majd Abdullahot és a nagybátyját.

– Látogatója van! – mondta az őr arabul. – Illetve látogatói.

Félreállt, és intett, hogy beléphetünk. Előreengedtem őket, s már épp csatlakoztam volna hozzájuk, amikor az őr odasúgta:

– Csak tíz percük van.

Bólintottam. Volt nálam némi aprópénz, ha esetleg hosszabbításra volna szükség.

Inez azonnal a nagybátyjához sietett, és átölelte – karjai szorosan fonódtak Ricardo dereka köré, ami immáron jóval vékonyabb volt a körülmények miatt. Két, nem, három napja voltak már idebent.

Farida Abdullah mellé telepedett, aki szélesen elmosolyodott, ahogy a lány a vállához simult. Halkan beszéltek egymással arabul, Amaranta pedig a cella egyik sarkában állt, tekintete ide-oda cikázott: a megszürkült falakat, a nyikorgó matracokat s a csupasz padlót vizsgálta. Az arca egyszerre megenyhült, részvéttel teli kifejezés ült ki rá, majd átsétált, és Ricardo másik oldalára ült. Úgy tűnt, meglepte a férfit.

– Úgy vélem, ideje, hogy megismerkedjünk! – jegyezte meg hűvösen. – Édesanyámmal gyakorta meg fogjuk látogatni. Mondja csak, van szappanja?

Ricardo értetlenül bámult rá.

– Szappanom?

Amaranta ismét körülnézett.

– Nincs mosdótálja sem. Azt hiszem, buta kérdés volt.

Inez durcásan az őrre pillantott.

– Talán kérhetünk egyet.

– Ez a szoba valóban siralmas – kiáltott fel Lorena, s bő szoknyája úgy kavargott körülötte, akár egy seprű sörtéi. – Az ablak nagyon kicsi, az ágyak túl keskenyek! – Megfordult, majd hangos hüledezésbe kezdett. – Olajos kannából isszák a vizet?

Ricardo fájdalmas pillantást vetett felém, én pedig alig tudtam elfojtani a mosolyomat.

Lorena csak mondta a magáét, újabb és újabb dolgokat talált, amin szörnyülködni lehet, Farida pedig néhány levelet adott át Abdullahnak, amit később olvashat majd el. Emellett néhány apró finomságot is előhúzott a retiküljéből.

– Mivel töltöd mostanában az időd? – kérdezte Ricardo Inezt, gyanakvó pillantással. – Fáradtnak tűnsz. Beteg vagy?

Inez csodálatra méltó fapofával volt képes hazudni. Minden feszültség, amit kudarcba fulladt házasságunk hagyott benne, elszállt az arcáról, s ha nem ismerem, hittem volna a felém küldött rajongó pillantásának is.

– Épp ellenkezőleg, Tío! Sosem voltam boldogabb.

Tudtam, hogy Inez viszonya a nagybátyjával mindig is viharos volt, de ahogy most Ricardo ránézett, s tekintete megpihent az unokahúgán – a lány iránt érzett szeretet kétségbevonhatatlanul ott csillogott a szemében. Mikor azonban szúrós pillantást vetett rám, szemernyi melegség sem sugárzott belőle. Ez még mindig fájt.

De nem a feleségem volt az egyetlen tehetséges színész.

– Örülök, amor 30– mondtam.

Inez szemhéja megrebbent, de mosolya rezzenéstelen maradt.

Lorena zavartan nézett hol rám, hol Inezre, majd felharsant:

– Hoztam magának egy ajándékot, Ricardo!

A falnak dőltem, bokámat keresztbe tettem, és igyekeztem nem vigyorogni. Úgy tűnt, a feleségem nem tájékoztatta a nagynénjét a házasságunk jelenlegi helyzetéről. Nos, én sem tettem volna. Lorena sipítozásától zúgott volna a fejem hazafelé. Világos volt, hogy sosem kedvelt engem – valószínűleg azt akarta, hogy Inez ahhoz az Ernestóhoz menjen hozzá, a konzul fiához, vagy kihez.

Talán jobban is járt volna vele.

– Tessék, nézze csak! – kezdte Lorena, miközben selyemretiküljéből előhúzott egy színes selyempapírba csomagolt kis valamit.

Ricardo arca elkínzott fintorba torzult, ahogy szabadkozni kezdett:

– Kérem, ne… Tényleg nincs szükségem semmire.

Lorena legyintett.

– Erre igenis van, Ricardo. Ne makacskodjon, és legyen kedves, bontsa csak ki!

Abdullah és Farida abbahagyták halk beszélgetésüket, és érdeklődve figyelték, ahogy Ricardo óvatosan kibontja az ajándékot. Mikor az utolsó selyempapírréteg is lekerült, mindannyian a tárgyra meredtünk. Ricardo elborzadt.

– Ez egy teáscsésze?

– Az – bólintott Lorena. – Ugye, milyen gyönyörű? Szerintem az a kék minta egyszerűen csoda szép. Nem gondolja?

– Ööö – kommentálta Ricardo, és úgy nézte a porceláncsészét, mintha mérges pók lenne. – Nem sok teadélutánt tartanak itt, Lorena. Mégis mi hasznát fogom venni?

– Nem is teázásra való! – válaszolta Lorena.

Ricardo gyanakodva méregette a nyilvánvalóan ivásra szánt tárgyat.

– Nem?

– Mágiával átitatott tárgy, Tía? – kérdezte Inez.

Lorena bólintott.

– Igen! A párja nálam van, a szállodában. Ha az egyiket megtöltik vízzel, a másik is megtelik, és ezüstös fénnyel világít. Ez jelzi, hogy a másik felet hívják – a partnerek láthatják egymást a vízben, mintha csak egy szobában ülnének.

– Zseniális – jegyeztem meg. – Akár Alexander Graham Bell telefonja!

– Pontosan! – helyeselt Lorena. – Csak arcokkal együtt! El tudja képzelni? Miféle technológia múlhatná ezt felül? Sem a levél, sem a távirat…

– Mi történik, ha a másik nem válaszol? – kérdezte Farida.

Lorena lelkesedése alábbhagyott.

– Nos, a mágia nem tökéletes. A víz néhány percig ragyog, de ha nem válaszolnak, a varázslat megszűnik, és csak sima víz marad a csészében. Sajnos, ha a küldő ismét próbálkozik, mielőtt a fogadó kiürítené a csészét, túlcsordul.

– Tehát ha nem válaszolok, újra és újra próbálkozik, míg el nem árasztja a szobát? – hökkent meg Ricardo.

– Igazán nagyon szívesen! – válaszolta Lorena elégedett mosollyal.

30 Szerelmem.

HARMADIK RÉSZ

A FÖLDKÖZI-TENGER
MENYASSZONYA

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Álmodtam. Az aranygyűrű nyomasztóan szorult az ujjamra. Nem tudtam pontosan, honnan éreztem – csak tudtam. Valahogyan az ösztönöm az álmomban is működött. A tagjaim elnehezültek a takaróm alatt, és homályosan tudatában voltam, hogy egy könnyű fátyol vesz körül – a szúnyogháló. Hűvös levegő simított végig a hajamon, s mélyebbre süllyedtem a párna puhaságába, szememet összeszorítva, kétségbeesetten próbáltam megmaradni az álom világában.

Kleopátra egy gyéren megvilágított helyiségben állt, előtte tekercsek sorakoztak megszámlálhatatlan kupacokban. Áttetsző tunikája a lábujjain is túl ért, s az anyag csókot lehelt a meleg tónusú kövekre, miközben keresztül-kasul járkált, nyilvánvalóan valami konkrét dolgot keresve. Egyik tekercset rántotta le a polcról a másik után, dühös szisszenéssel tekerte szét, majd ingerülten a földre hajította őket. Újabb polchoz lépett, újabb tekercset húzott elő, s mikor kibontotta, diadalittas hangot hallatott. Háttal állt nekem, így nem láthattam, mit olvas. Próbáltam oldalra mozdulni, hogy láthassam, de az emlék nem engedett. Mintha csak azt akarta volna megmutatni, melyik polcról vette le azt a tekercset. Füst és hamu szaga csapta meg az orrom – valami égett.

A kamra bejárata felé fordult, és odakiáltott valakinek, egyetlen pergamenlapot tartott a magasba. Arca sima volt, haja sötéten és fényesen omlott a hátára. Ez a Kleopátra fiatalabb volt, mint akit korábban láttam. Arcán nem telepedett még meg a fáradtság, a kiábrándultság még nem árkolt ráncokat.

Ez a Kleopátra még mit sem tudott arról, mi vár rá.

Az emlék elhomályosult. Ujjaimmal a párna szélébe kapaszkodtam, lélegzet-visszafojtva próbáltam életben tartani az emléket. Láttam valamit azon a tekercsen.

Egy önmagát felfaló kígyót.

Ezután Kleopátra újabb tekercset húzott elő – látszólag találomra –, s belecsúsztatta a papirost, majd óvatosan feltekerte, elrejtve, amit talált. Mindkét tekercset magával vitte, s az emlék szertefoszlott.

Kinyitottam a szemem. Zavart voltam, és kába. Mellettem megmozdult Isadora alvó alakja, halk sóhajt hallatott, majd közelebb húzódott hozzám. Hunyorogva próbáltam elűzni az álom utóízét, lassan felültem, s óvatosan félrehajtottam a szúnyoghálót. A szőnyeg hűvös volt meztelen talpam alatt, ahogy a ládák között elsétáltam Whit keskeny pótágya felé. Hanyatt feküdt, hosszú lába lelógott az ágyról. Haja a homlokába hullott, álla lágyan megpihent.

Álmában ártatlannak tűnt. Fiatalabbnak, könnyedebbnek – annak a Whitnek, aki egykor reménnyel és bizalommal kecsegtetett.

Letérdeltem, és megböktem a vállát.

Whit megrándult, kezével a párna alá nyúlt, s valami fényeset rántott elő. Hideg, éles penge simult az állam alá. Álmos, kék szemét csak félig nyitotta fel, de máris sötéten fürkészte az arcom.

– Csak én vagyok az! – suttogtam.

Oldalra fordult, s visszarejtette a pengét a párnája alá.

– Elvághattam volna a torkod.

A nyakamat dörzsölgettem.

– Maga a két lábon járó életveszély, Mr. Hayes.

A szemét dörgölte, s fáradtan morogta:

– Ne hívj így! Nem vagyunk idegenek. Még csak távoli ismerősök sem.

– Muszáj – suttogtam.

Whit leengedte a kezét, és rám meredt. Még a félhomályban is tisztán láttam az ajkának komoly vonalát, a szeme összeszűkülő ívét.

– Miért?

– Mert egyszer majd csupán ennyit fogsz jelenteni nekem – feleltem halkan, Isadora felé pillantva. Nem akartam, hogy felébredjen.

Hosszú csend következett, majd Whit visszafordult a hátára.

– Miért keltettél fel?

– Megint Kleopátráról álmodtam – mondtam, és felemeltem a gyűrűsujjam. – Tevékenykedett valamit.

Whit oldalra fordította a fejét.

– És?

– Egy szobában volt, kétségbeesetten keresett valamit – mondtam. – Először azt hittem, egy tekercset, de aztán felemelt egyetlen lapot. Egy kígyó volt rajta, amely önmagát falja fel.

– Kleopátra krizopoeiája! – tört ki belőle.

– Pszt! – sziszegtem. – Ne ébreszd fel a húgom!

Whit a szemét forgatta.

– Szemernyit sem érdekel a húgod.

Az ingerültség perzselni kezdte az idegeimet. Még beszélünk arról, mit gondol Isadoráról. A belé helyezett bizalom és az udvariasság teljes hiánya kezdett nagyon zavarni. Hiszen Whit volt az, aki elárult, aki hazudott nekem! Már majdnem felpattantam, de az emlék még mindig velem volt, és tudtam, hogy fontos, hogy valahogyan kapcsolódik anyámhoz.

– Meghallgatnál végre?

Válaszra nyitotta a száját, de felemeltem a kezem.

– Az emlékben egy ponton valami égett szagot éreztem. Közvetlenül azelőtt, hogy eltűnt, kifelé néztem, és megláttam a tengert és a város egyes részeit. – Mély levegőt vettem. Az emlék még mindig élénken élt bennem, s keserű szájízzel ébredtem fel. – A város ostrom alatt állt.

Whit felült, s lábát az ágy szélére lendítette, térde súrolta a vállamat.

– Most már beszélhetek? – kérdezte, hangjában alig észrevehető gúnnyal.

– Igen – bólintottam.

– A város, amit láttál, Alexandria lehetett – mondta. – Kleopátrának volt egy palotája a víz közelében, és ha valóban megörökölte azt az alkímiai lapot, logikus, hogy a maga közelében tartotta. – Elgondolkodott. – Érthető, miért akarta olyan kétségbeesetten létrehozni a bölcsek kövét. Nincs, ami úgy felemésztené az ember vagyonát, mint a háború.

– Melyik háború lehetett ez? – kérdeztem. – Túl fiatalnak tűnt az actiumi csatához.

– Az Görögország partjainál zajlott – válaszolta Whit.

Igaza volt. Emlékeztem arra az ütközetre, a háborús hajókra, amiket a sírbolt falára véstek. Az volt a vég kezdete – az esemény, amely elindította a lavinát: az országát, a gyermekeit, végül pedig a nagy szerelmét, Marcus Antoniust is elvesztette. Libabőrös lett a karom.

– Lehet, hogy a bátyja elleni harc idején volt – folytatta Whit. – Aki sereggel vonult Alexandriába, hogy megfossza Kleopátrát a tróntól.

– Akkor, ha nála volt az alkímiai lap, minden bizonnyal el akarta rejteni. Ha a helyében lettem volna, nem akartam volna, hogy a testvérem kezébe kerüljön.

– Pontosan – bólintott. – Egy ilyen értékes tárgyat ezernyi helyen is elrejthetett.

– De legalább már tudjuk, melyik városban van – mondtam. – Kleopátra krizopoeiája Alexandriában van.

– Mint mondtam, milliónyi rejtekhely közül választhatott – morogta Whit.

– Egyet viszont biztosan kizárhatunk – mondtam. – A királyi palotát. Az emlék alapján úgy tűnt, sietve távozott onnan.

– Egyetértek. – Elhallgatott. – Nagy szerencse, mert a palota jelenleg víz alatt van.

– Mi lett végül a Kleopátra és a testvére közti harc vége? Kleopátra legyőzte őt?

Whit bólintott.

– Julius Caesar segítségével.

Ezzel kezdetét vette a szerelmük története. Mindig is lenyűgözött Kleopátra sorsa, de most mégis Mamára kellett gondolnom – arra, hogy talán ő is ugyanazon a nyomon halad. Talán ugyanazokat a jeleket követi.

– Lehet, hogy ezért van most Alexandriában – mondtam hirtelen, visszaemlékezve egy korábbi beszélgetésünkre. – Talán mégsem azért, hogy saját feketepiaci hálózatot építsen.

– Esetleg mindkét okból. Az édesanyád elég vállalkozó szellemű. – Keserédes mosoly jelent meg az arcán.

Öntudatlanul visszamosolyogtam. Egy pillanatig a szemébe néztem. Aztán még egy pillanatig. A szoba már jóval világosabb volt, mint mikor átjöttem hozzá – most minden vonását, arcélét tisztán láttam. Barátságosan nézett rám, válla ellazult, könyöke a térdén pihent. Visszazökkentünk abba a természetes összhangba, abba a közös nyomozó-ritmusba, ami kezdetektől fogva megvolt köztünk. Olyan könnyű volt beleszeretni.

És olyan könnyű elfelejteni, mit tett.

Felpattantam, bosszúsan, dühösen saját magamra. Ő csakis Mr. Hayes lehet számomra, és semmi több. Visszafordultam, hogy visszamenjek az ágyba, hátha alhatok még néhány órát, de elkapta a kezem.

– Várj! – mondta. – Várj!

Ujjai melegek voltak a tenyeremen. Gyűlöltem, hogy a testem azonnal reagál az érintésére – mintha belül táncra pördültem volna.

– Mit akarsz?

Hirtelen elengedett, állkapcsa megfeszült. A hangom fagyosan és keményen csengett.

– Nem akarok udvariatlan lenni – csendült egy bosszús hang a szoba közepén lévő fátyolos burokból –, de volnátok szívesek végre csendben maradni?

– Sajnálom! – feleltem. – Nem akartalak felébreszteni.

Isadora durcásan fújt egyet, forgolódott még egy kicsit, aztán elcsendesedett.

– Mit akartál mondani? – kérdeztem suttogva, alig hallhatóan.

– Semmit – mondta némi hallgatás után. – Aludj jól!

Szépen hangzott, de bármennyire is próbáltam, képtelen voltam visszaaludni. Csak Whit kétségbeesett hangja járt a fejemben, és ahogy elhúzódott tőlem, falat vonva maga köré. Pontosan ezt akartam. Nem érdemelte meg a mosolyom, a barátságom, a gondolataim. Ez azonban nem akadályozott meg abban, hogy tudni vágyjam, mit akart mondani. És hogy egy kicsit fájjon, hogy sosem fogom megtudni.

Az alexandriai utat tervezgettem. Persze beszélni róla sokkal könnyebb volt, mint valóban elutazni. Amikor például nagynéném tudomást szerzett a tervemről, nyomban könnyekben tört ki, és kimenekült a társalgóból, hogy egyedül zokoghasson a hálószobájában.

– Belehalnál, ha néha gondolkodnál, mielőtt megszólalsz? – sértegetett Amaranta. – Elegem van abból, hogy utánad takarítsak, prima. 31

Úgy ejtette a szót, mintha valami trágárság, szitkozódás lenne, s hirtelen eszembe jutott, hogy csak akkor nevez primának, amikor bajban vagyok. Ami nagyjából állandósult, amióta tizenegy évvel ezelőtt véletlenül teát löttyintettem kedvenc könyveire. Amaranta aztán tudja, hogyan kell haragot tartani.

– Próbálom helyrehozni a dolgokat – mondtam. – Megpróbálom börtönbe juttatni a megfelelő személyt, hogy Ricardo és Abdullah szabad lehessen.

A nagybátyámmal és Abdullahhal történtek szintén felzaklatták a nagynénémet. Lenyugodott ugyan, mire ellátogattunk a börtönbe, de tudtam, szenved, hogy Ricardót ilyen apró helyiségbe zárva kell látnia.

– És az a megoldás, hogy egy másik városba utazol? – kérdezte Amaranta, s szkeptikusan felvonta egyik szemöldökét. – Miután átkeltünk egy óceánon? Miután megtudtuk, hogy Elvirát meggyilkolták? Ez a nagy terv? – gúnyolódott. – Sejthettem volna, hogy elmenekülsz.

Elfutott a pulykaméreg.

– Nem menekülök el! Mama Alexandriában van, és ha bármilyen esélyem is van arra, hogy hátralévő nyomorúságos életét börtönben töltse, oda kell mennem.

– És mi lesz, ha odaérsz? – kérdezte Amaranta emelt hangon. – Szépen megkéred, hogy zárja magát börtönbe? Tisztában vagyok vele, hogy meggondolatlan vagy, makacs és túlságosan kíváncsi – mart belém –, de őszintén hittem, hogy ennél azért több eszed van.

Senki sem tudott úgy feldühíteni, mint az unokatestvérem.

– Vádat akarok emeltetni ellene – ordítottam. – Bárhová megy, terhelő bizonyítékok egész sorát hagyja maga után!

– Ezt most fejezzétek be, mindketten! – szólt ránk Tía Lorena. Sápadt volt, és megviselt, félig az ajtófélfának támaszkodott. – Évek óta nézem, ahogy ti ketten úgy marakodtok, mint a gyerekek. Már nem vagytok azok. Egy nap, adja isten, hogy hamarosan eljöjjön, mindkettőtöknek saját férje lesz, saját háztartása és saját gyerekei!

A gyomrom furcsán megremegett. Elfelejtettem szólni a nagynénémnek a kudarcra ítélt házasságomról. A hír hallatán kétségkívül visszatér majd a hálószobába, könnyek közepette. Talán az lenne a legjobb, ha soha nem tudná meg ezt a bizonyos titkot.

Remegő kezét a szája elé kapta.

– Szerinted Lourdes tényleg Alexandriában van, Inez?

Bólintottam.

– És semmit nem hallottál… – Megbicsaklott a hangja. Szemmel láthatóan próbált uralkodni az érzelmei felett, mély levegőt vett. – A bátyámról?

Keserű szégyenérzet kúszott fel a torkomon. Majd’ beleőrültem, hogy semmit sem tudok apámról. Mama először hazudott nekem, de mostantól nem fogadok el tőle mást, csak az igazságot. Ki fogom kényszeríteni belőle. Ha kell, ráuszítom erőszakos férjemet, amíg még megtehetem.

Megráztam a fejem.

– Semmit. Most már csak Mama tudja az igazságot.

Nagynéném arca megkeményedett.

– Akkor menj, és keresd meg! Amaranta és én gondoskodunk Ricardóról és az üzlettársáról, amíg távol vagy.

Amarantának leesett az álla.

– De Mama…

– Ha te lennél börtönben, hijita – mondta –, nem akarnád, hogy a családod mindennap meglátogasson? Hogy ételt vigyen? Takarót? Hogy társaságot nyújtson?

– Nem vagyok a látogatás ellen – vágott vissza Amaranta. – Azért haragszom, mert Inez ránk hagyja a felelősség oroszlánrészét.

– Amaranta, elég – csattant fel Tía Lorena. – Basta! Ya no puedo más. 32

Unokatestvérem elhallgatott, állkapcsa megfeszült. Nem szabadultam az érzéstől, hogy nagybátyám inkább töltené a napjait egyedül, mintsem tyúkokként kotkodácsoló nagynéném és unokatestvérem társaságában, de ezt inkább nem mondtam ki. Nagynéném eláztatta volna a padlót a könnyeivel.

Az igazat megvallva, meghatott, hogy egyáltalán segíteni akart nekem.

– Én eleve sosem kerülnék börtönbe – mormogta Amaranta.

– Ez most nem lényeges – mondta határozottan a nagynéném. – Tudni szeretném, mi történt Cayóval. Valamilyen módon meg kell gyászolnom őt. Nincs semmi hír arról, hol lehet a… a teste?

Semmilyen körülmények között nem vetemedhettem arra, hogy megosszam vele a reményemet, miszerint apám még mindig él. Jobb, ha a nagynéném halottnak hiszi a bátyját, mint hogy gyötrődjön a hollétén, ahogy én tettem.

– Sajnos nincs semmi hír.

Tía Lorena felsóhajtott.

– Van még valami, amire szükséged lehet?

Átgondoltam a kérdését. Volt egy dolog.

– Abdullah unokája, Farida nagyon aggódik miatta. Ha időnként bevonnátok őt a terveitekbe, az rengeteget jelentene nekem.

Nagynéném apró biccentéssel nyugtázta a kérést. Ezt apró győzelemnek könyveltem el. Ám ekkor hirtelen visszament a szobájába. Amarantára néztem, aki finoman vállat vont. Nagynéném visszatért, kezében a mágikus teáscsészével.

– Ha Alexandriába utazol, vidd magaddal ezt – mondta, és átnyújtotta a holmit. – Így beszélhetsz Ricardóval, amikor csak szeretnél. – Halványan elmosolyodott. – Van egy olyan érzésem, hogy amúgy sem kifejezetten kíváncsi rám.

Kényszeredetten elmosolyodtam.

Ha nagybátyám megtudja, hogy Alexandriába tartok, felőlem sem akar majd többet hallani.

A vonat döcögve haladt, szántóföldek és pálmafák mellett suhant el, ahogy elhagyta Kairót. Csak hárman voltunk a fülkében, Isadora mellettem, Whit pedig a szemközti padon, kinyújtott, keresztbe vetett lábbal.

– Összegyűröd a szoknyám szegélyét – szólt oda Isadora fagyosan Whitnek, s az anyagot húzogatta, míg végül engedett neki, és Whit felemelte a csizmáját. – Nincs egy üres fülke, amibe átülhetnél?

– Jó itt nekem – válaszolta a férjem, s rosszkedvűen bámult ki a poros ablakon.

Isadora pengevékonyra húzta az ajkát. Beletúrt a táskájába, és elővett egy könyvet. Bár eszembe jutott volna, hogy én is hozzak egyet!

Whit felpattant, dühösen meredt az ülésére.

– Mi a fene?

– Mi történt? – kérdeztem.

Isadora a könyve széle fölött kémlelte őt.

Felsóhajtott, szemét dörzsölte.

– Emlékszel, amikor átadtad nekem a teáscsészét megőrzésre?

Bólintottam, a hátizsákjára pillantva. A saját táskám tele volt, ezért rábíztam, ő pedig becsomagolta egy régi ingébe.

– Eltört? – kérdeztem, s elszorult a szívem. Így már sehogy sem tudok beszélni a nagybátyámmal.

– Nem – morogta Whit. – Ricardo próbált kapcsolatba lépni a nagynénéddel…

– Jaj, ne! – kiáltottam fel. – A csésze túlcsordult, és eláztatta a holmidat?

Dühösen bámult a nadrágjára, ahol a víz átáztatta az anyagot.

– Igen.

Isadora felnevetett, Whit tekintete pedig a nadrágjáról a húgom felé siklott. Ő lebiggyesztette a száját, és visszatért az olvasáshoz.

– Ki kellene pakolnod a ruháidat, hogy megszáradjanak, mire Alexandriába érünk.

Whit előszedett néhány inget, és kiterítette őket a padon. Aztán leült, és kinyújtotta a lábát. Pontosan ugyanoda helyezte, ahol korábban volt, összegyűrve Isadora ruháját.

– Volnál szíves?

– A legkevésbé sem – felelte Whit hideg mosollyal.

Isadora a szemét forgatta, majd elfordult az ülésén, az ablak felé.

– Szeretnék békében olvasni, ha egyikőtök sem bánja.

Whit kinyitotta a száját.

– Hol szálljunk meg? – kérdeztem gyorsan, remélve, hogy elterelem a szót parázs vitájukról. Azt kívántam, bár megpróbálnának közös nevezőre jutni, amíg össze vagyunk zárva. – Jártál már korábban Alexandriában, nem?

Whit összehúzta a száját.

– Nem voltam ott a bombázáskor, ha erre vagy kíváncsi.

– Nem erre – feleltem gyorsan. – Csak gondoltam, ismersz egy szállodát.

– Az Hotel d’Europe-ban megszállhatnánk – szólt közbe Isadora, fel sem pillantva a könyvéből. – Csodálatos dolgokat hallottam róla.

– A bombázás elpusztította – mondta Whit. – És különben is, túl drága lett volna. Nincs pazarolni való pénzünk.

– Ami kinek is a hibája? – kérdezte Isadora, s lapozott egyet.

– Nem látom, hogy te hozzájárulnál a költségekhez – vágott vissza a férjem. – Amióta megérkeztél Kairóba, rajtunk élősködsz.

– Élősködöm – ismételte Isadora halkan. Becsapta a könyvét, és felállt. Háta dühében megmerevedett, a fülke ajtajához lépett, és mérgesen elhúzta. Egy szó nélkül elsietett az étkezőkocsi irányába.

– Menjen és kérjen bocsánatot, Mr. Hayes! – mondtam.

– Mégis miért? – mormogta. – Ez az igazság. A minap majdnem meghaltál miatta.

Előrehajoltam.

– Ő a húgom. A családom. Ha ragaszkodsz ahhoz, hogy velünk maradj, hogy mindenhová kövess engem valami félreértelmezett kísérlet miatt, hogy jóvátedd a dolgokat, vagy hogy kibékülj velem – ami soha nem fog megtörténni…

– Nem ezért vagyok itt – csattant fel.

Felvontam a szemöldököm.

– Hát persze. Az alkímiai tekercs miatt vagy itt.

Whit karba fonta a kezét, szája egyetlen egyenes, csökönyös vonallá húzódott.

– Nem felejtettem el – suttogtam. – Ha választanod kellene köztem és a krizopoeia között, tudom, mit választanál. Világossá tetted, hacsak nem hagytam figyelmen kívül valamit. Valamit, amit nem tudsz vagy nem akarsz elmondani.

Nem szólt, s én megrúgtam a pad felé eső oldalát.

– Nos?

Felemelte a tekintetét, egyenesen a szemembe nézett.

– Igazából nem akarod, hogy válaszoljak erre.

– Nem, azt hiszem, nem. – Fáradtan megdörzsöltem a szemem. – Kérlek, menj, és mondd, hogy sajnálod!

Kimerülten méregetett.

– Ennyire fontos neked?

– Sí. Ahora, por favor! 33

Whit magamra hagyott a gondolataimmal, s tekintetem a vászontáskámra esett. Soha nem mentem sehová nélküle, és ha már itt ülök, akár valami hasznosat is csinálhatok. Halkan sóhajtottam, majd kotorászni kezdtem a különféle dolgok, ceruzák, tartalék gyertyák és gyufák, és végül a naplóm és anyám naplója között. Mindkettőt elővettem, és átlapoztam az utóbbit, bele-beleolvastam, míg végül a szavak összefolytak a szemem előtt.

Mama naplója vastag volt, és még mindig nem tanulmányoztam át minden oldalát – az eleje érdekelt a legjobban. Számos rajzot készített, némelyiket félig fejezte csak be, voltak közte színesek is.

Előszeretettel rajzolt szobrokat. Rábukkantam a kilenc múzsára a görög mitológiából, Kerberoszra, a háromfejű kutyára, aki az alvilág bejáratát őrizte, majd egy férfira, akit nem ismertem fel. Első pillantásra Hadésznak tűnt, különösen a lábánál heverő háromfejű kutyával. Ám olyan koronát viselt, amelyhez hasonlót még sosem láttam, és a kezében lévő botot sem tudtam az alvilág urához társítani.

Kíváncsian elővettem egy ceruzát a táskámból, és lerajzoltam a különös építményen ülő titokzatos istent és kutyáját.

Miután befejeztem, becsuktam a naplóm, és mindent visszatettem a vászontáskámba. Whit még mindig nem tért vissza, s fontolóra vettem, hogy megkeresem őket. Csak hogy megbizonyosodjak róla, hogy életben vannak.

Cseppet sem szívderítő gondolat.

Homlokráncolva bámultam ki az ablakon. Messze magunk mögött hagytuk a várost, hosszú sávokban nyújtózó aranyszínű homok terült el mellettünk, megcsillant a nap kegyetlen fényében. A vonat könyörtelen tájakon vágott át, s ahogy fogytak a kilométerek, azon töprengtem, hol fogunk aludni, mit fogunk enni.

És vajon meddig bírjuk majd az expedíciót korlátozott anyagi forrásokkal, fogyó türelemmel és két olyan emberrel, akik egymás látását is nehezen tűrik?

Felsóhajtottam s hátradőltem az ülésen, miközben végeláthatatlan gyapotföldek, falvak és a Nílust szegélyező gyönyörű hegyek suhantak el ablakom előtt. A vonat tovazakatolt, félelmeim a sarkamban loholtak Alexandria felé vezető utam minden lépésénél. A Földközi-tenger menyasszonya. A táj szemernyit sem hatott meg.

Ehelyett próbáltam leküzdeni a kétségbeesésemet.

Elindultam Isadora után, figyeltem a szoknyája ringását, ahogy siet az étkezőkocsi felé. Az egyik szabad asztalhoz ült, kezét illedelmesen nyugtatta a terítőn. Tartása tökéletes volt, de én tudtam, miféle titkok rejtőzhetnek a kifogástalan modora mögött.

Leültem vele szemben, összevontam a szemöldököm.

– Beszélgessünk egy kicsit!

– Most nem alkalmas – felelte hűvösen. – Éppen teázni készülök.

– Tudni akarom, miféle játékot játszol!

Isadora finoman felvonta a szemöldökét.

– Játékot?

– Ne próbáld bemesélni nekem, hogy nem szántszándékkal vezetted Inezt Kairó legócskább negyedébe – vagy úgy akarsz tenni, mintha számítana neked egy fikarcnyit is?

Elkerekedett a szeme.

– Az baleset volt! Lehet, hogy meglep, de apám gyakran megengedte, hogy elkísérjem a különböző dolgaira. Nem mindegyik elegáns szállodákban vagy előkelő kúriákban zajlott. Emlékeztem, hogy a régi kormányépület elhanyagolt állapotban volt, és levontam a logikus következtetést, merre lehet.

– A logikus következtetést? – kérdeztem, újonnan feltámadó dühvel. – Kockára tetted mindannyiunk életét egy ötlet miatt?

– Inez nem kérhetett útbaigazítást – vágta rá ingerülten. – Túl nagy feltűnést keltett volna.

Más irányból tapogatóztam.

– Hol van az apád?

Isadora elhallgatott, rendületlenül nézett rám. Nem ijedős típus.

– Nos?

– Nem tartozom neked magyarázattal.

A tenyerem csattant az asztalon, ő pedig összerezzent.

Ha Inez itt lenne, most biztos bocsánatkérésre kényszerítene.

– Tényleg el akarod hitetni velem, hogy semmilyen kapcsolat nincs köztetek?

– Miért? – kérdezte. – Ez az igazság. Istenem, mi történhetett veled, hogy senkiben sem bízol, hogy mindenkiben a legrosszabbat látod?

Olyan házban nőttem fel, ahol semmi melegséget nem kaptam. Tizenöt évesen beléptem a hadseregbe. Csatába küldtek a sivatagba. Nem tudtam megmenteni Gordon tábornokot, és végül hadbíróság elé álltam, csak mert megpróbáltam. De ezt nem mondhattam ki hangosan. Isadora minden szavamat ellenem fordítaná.

– Találgass csak! – feleltem végül.

– Mondtam már! – csattant fel. – Nem tudom! Hagyj békén!

Az arcát fürkésztem. A széke szélére húzódott, alig tudta megőrizni decens külsejét. Az orcája kipirult, a homlokán kidudorodott egy ér. Túl könnyű kihozni a sodrából. Az emberek mindig többet árulnak el védekezés közben, mint kellene.

– Tudod, mit gondolok? – kezdtem halkan. – Az apád megtudta az igazságot Lourdes-ról, és úgy döntött, nem éri meg a fáradságot. Azt hiszem, kiutat keres…

– Nem – szólalt meg hirtelen.

– Inkább máshol próbál szerencsét, mint hogy egy jéghideg…

– Ne fejezd be ezt a mondatot! – vágott közbe, egyre vörösödő arccal.

– Talán keres egy másik nőt. Valakit, aki kevésbé bonyolult, és hűségesebb. Nem egy szukát, aki…

Felpattant, és átnyúlt az asztal felett, keze a magasba lendült.

Megdermedtem, hangtalanul biztattam, hogy fejezze be, amit elkezdett. Szinte szuggeráltam, hogy üssön meg.

Isadora zihálva, felindultan állt, dühe vékony verejtékcsíkot húzott sápadt bőrére. Egy groteszk pillanatképbe merevedtünk, egyikünk sem mozdult, levegőt is alig vettünk.

Vártam, mit tesz.

Ő pedig azt figyelte, hagyom-e, hogy megüssön.

Felvontam az egyik szemöldököm.

Ajka megremegett, karja reszketett, mintha viaskodna önmagával. Végül leeresztette a kezét, és visszaült a helyére. Tenyerét a sima asztalterítőre fektette, szeme izzott a haragtól.

– Papa szereti anyámat. Soha, egy pillanatra sem téveszti szem elől. Kizártnak tartom, hogy messze lenne tőle.

– Soha? – kérdeztem halkan. – Alig hiszem…

– Soha! – vágta rá élesen. – Ők egymásért élnek.

– Rendben – feleltem kimérten. – Akkor mondd meg, miért követtél múltkor az ópiumbarlangba!

A mondatot szándékosan szúrtam közbe, minden előzmény nélkül, abban reménykedve, hogy meglepem vele, és elárulja magát. Minden lépése megtervezettnek tűnt, bármennyire is próbálta elhitetni Inezzel az ellenkezőjét.

Isadora pislogott.

Előrehajoltam, összehúzott szemmel.

– Tudom, hogy ott voltál.

Elhúzódott tőlem, karját összefonta a mellén, a sértődött csend füstként lebegte körül.

– Nem tudom, miről beszélsz, de nem is számít, nem igaz? Már döntöttél felőlem, mindegy, mit mondok.

A dühöm csak nőtt. Isadorának az angol titkosszolgálatnál lenne a helye. Ez a kis csitri az egyik legértékesebb kincsük lehetne.

Szemrebbenés nélkül állta a tekintetem.

– Nem érdekel, hogy hiszel-e nekem. Nem érdekel, hogy a legrosszabbat feltételezed rólam. Csak Inez érdekel. Gondolj csak bele, mi történik velem, ha sikerrel járunk? Mindkét szülőm börtönben végzi – vagy rosszabb. Egyedül leszek, család nélkül, csak Inez marad nekem. Soha nem kockáztatnám a kapcsolatunkat. Hibáztam, így volt, de nem szándékosan. – Előrehajolt, kék szemét a tekintetembe fúrta. – Tényleg pálcát akarsz törni felettem? Azok után, amiket te tettél?

Kétely támadt bennem. Jó ösztöneim vannak, és ebben a lányban van valami furcsa. De mi van, ha tévedek vele kapcsolatban? Jó, hogy még maradt időm kideríteni az igazságot.

– Folytathatod a játszmát – mondtam végül halkan –, de figyelmeztetlek: ha bármilyen módon bántod Inezt, pokollá teszem az életedet!

– Inez már most a poklok kínját állja ki – válaszolta, majd felállt. Kisimította a szoknyáján a ráncokat, és felemelt fejjel kivonult a kocsiból. Rövid időn belül másodjára hagyott faképnél, dühösen. Ott maradtam az asztalnál, gondolkodtam, mérlegeltem, összeraktam mindazt, amit tudtam róla, minden szót, amit valaha mondott – még jóval azután is, hogy elment. Egyiptom összemosódó pacaként suhant el az ablak előtt, alig vettem róla tudomást.

Végre megtaláltam a kirakós egy darabját, amit eddig nem láttam. Valamit, amit Isadora épp most fedett fel – akaratlanul. Vissza akartam rohanni a fülkébe, hogy elmondjam Ineznek, de valami kétely motoszkált a fejemben. Ha tévedek, Inez még jobban elfordul tőlem. Nem sok reményem maradt a kiengesztelésére, de amíg akár csak egy kis esélyt is látok, nem kockáztathatok.

31 Unokahúg.

32 Elég volt, nem bírom tovább.

33 Igen. Most, kérlek!

TIZENHATODIK FEJEZET

Az állomáson Whit bérkocsit fogadott, hogy a csomagjainkkal együtt a Hotel Abbatba vigyen, ami elegáns épület volt oszlopokkal, magas ablakokkal és a térre néző kilátással. Whit kifizette a kocsist, aki segített lepakolni a csomagjainkat, majd együtt beléptünk a szálloda barátságos előcsarnokába. Bár nem volt olyan fényűző, mint a Shepheard’s, puha ülőgarnitúrák és egy hosszú fa recepciós pult várta az utazókat, ahol több alkalmazott is kiszolgálta a vendégeket. Később buja belső kertre bukkantam, amelynek virágai kellemes illattal töltötték meg a levegőt. Egy francia nyelvű tábla irányította a vendégeket a fényűző fürdők, egy olvasószoba, sőt, egy dohányzóterem felé is.

Rémület futott át rajtam. Megragadtam Whit karját, és odasúgtam:

– Ezt nem engedhetjük meg magunknak.

– A bombázás óta mindenhol csökkentek az árak – suttogta vissza Whit. – Ez egy kényelmes, másodosztályú hotel, az egyetlen, amit megfelelőnek éreztem Alexandria jelenlegi állapotát tekintve.

– A jelenlegi állapotát tekintve? – értetlenkedtem.

– Később elmagyarázom – válaszolta, s a recepcióhoz vezetett minket.

A szálloda egyik alkalmazottja, egy fiatal német férfi, Karl, gyorsan biztosított nekünk egy szobát. A rögzített ár napi tizenöt frank volt, ami magában foglalta a szállást és az ellátást, de az alkoholt nem. Arra számítottam, hogy Whit tiltakozni fog, de hallgatott. Az ár jóval alacsonyabb volt annál, mint amit félretettem – hatalmas megkönnyebbülés. A pénzt, amit az első osztályú jegy visszatérítéséből kaptam, felhasználtuk a következő egy hét lefoglalására, ami szerencsére tartalmazta mindhárom étkezést, valamint a teát és a kávét is.

Ha Whitet zavarta is, hogy pótágyon kell aludnia, nem merte mutatni.

Isadorával elindultak, hogy felfedezzék a szálloda további részeit, én azonban ott maradtam Karllal, aki mesélt a szállodáról és a lakosztályunkról. Miután végzett, megkérdeztem: – Tudna küldeni egy táviratot?

Bólintott, és adott egy papírlapot, borítékot és ceruzát. – A táviratot elküldöm az irodába, és egy órán belül továbbítják. Az ár tíz szavanként öt piaszter. Megfelel? Remek!

– Köszönöm – motyogtam, miközben gyors üzenetet firkantottam Faridának. Megadtam neki a szálloda nevét és címét, és kértem, hogy mindenképp szóljon, ha újabb fényképek készülnek el. Az üzenetet betettem a borítékba, s odaadtam Karlnak a fizetséggel együtt.

Ezután megkerestem a többieket. Az előtér egy távolabbi, vendégektől mentes részén álltak.

– A szoba készen áll – jelentettem be Isadorának és Whitnek, mikor csatlakoztam hozzájuk.

Mereven néztek egymásra: Isadora karba tett kézzel, Whit komor, gyanakvó tekintettel, ami miatt az egész arca megfeszült. Azóta nem beszéltek egymással, hogy visszatértünk az étkezőkocsiból Alexandriába tartva. Utáltam a köztük lévő feszültséget, s egyetlen vigaszom az volt, hogy Whit úgysem marad az életemben elég sokáig ahhoz, hogy teljesen az őrületbe kergessen a húgom iránti gyanakvó hozzáállásával.

Mégis bántott.

Isadora kék szeme rám villant.

– Vajon felhozzák majd a csomagjainkat?

Bólintottam.

– Már hozzák is.

– Mire visszatérünk a kis kiruccanásunkról, minden rendben lesz – mondta elégedetten Isadora.

– Kiruccanásunkról? – ismételte Whit. – Mi a fenéről beszélsz?

– Mr. Hayes – mondtam, figyelmen kívül hagyva az arcán gyűlő feszültséget –, ellenőrizzük a címet, amit talált. Ne mondja, hogy elfelejtette!

– Nem felejtettem el – felelte kurtán Whit. – De nem mehetünk mindannyian. Gyorsabb, ha egyedül intézem el. Ráadásul kisebb feltűnést is keltek.

Tiltakozásra nyitottam a szám.

– Tudod, hogy igazam van – szögezte le Whit. – Minél gyorsabban elintézem, annál jobb. És ha összefutunk édesanyád valamelyik társával? Képtelen lennék rejtőzködni, ha ti ketten a nyomomban loholtok. Elég nehéz lenne eltüntetni azt a bájos kis termetedet. – Kék szeme végigsiklott a ruhámon, alaposan végigmért, ahogy követte a testem vonalát.

Mikor újra rám nézett, tekintete lángolt, szinte szikrákat szórt.

Nem ért hozzám a nászéjszakánk óta – ennek örültem. Valahol legbelül tudtam, mi történne, ha átlépné ezt a határt: harcolnom kellene önmagammal, hogy el tudjak szakadni tőle. És nem voltam biztos benne, hogy meg tudnám nyerni ezt a csatát.

Ez kijózanítóan hatott.

– Valamit ki kell találnod! – mondtam. – Mert az volt az egyik feltételem, hogy én is veled tartok, emlékszel? Vagy megint bebizonyítod, hogy a szavad semmit sem ér?

Whit feszülő állal hallgatott.

– Van egy ötletem – szólt Isadora. – Mi lenne, ha én maradnék és kipakolnám a csomagokat, Inez? Így te elkísérhetnéd Mr. Hayest a címre.

– Önként hátramaradsz? – kérdezte Whit gyanakodva. – Mit tervezel?

– Mégis milyen gonosz tervem lehet a csomagok kipakolásával? – háborodott fel Isadora. – Talán azt hiszed, kilyuggatom a zoknijaidat?

– A ládámat ne nyisd ki! – mondta Whit. – Úgyis zárva van.

Lüktetni kezdett a halántékom. Talán mi magunk bonyolítjuk túl az egészet.

Kinyújtottam a kezem Whit felé.

– Kérem a címet!

Erre abbahagyták a vitát.

– Miért? – kérdezte Whit.

– Van egy tervem – feleltem.

– Természetesen – mondta.

Kék szemében melegség csillant. Fittyet kellett volna hánynom a bókjára, mégis eloszlatott valamennyit a feszültségből, amelyet a szállodába lépésünk óta cipeltem.

Whit átnyújtotta a papírfecnit.

– Megosztod velünk is a tervedet?

– Ha működőképes, akkor igen – feleltem barátságosan. Visszapillantottam a recepció felé, majd visszasétáltam Karlhoz. – Elnézést, Karl!

– Igen, Mrs. Hayes – felelte. – Miben segíthetek még, hogy kényelmesebbé tegyem az itt-tartózkodását?

Lenéztem a címre.

– Nos, természetesen várost nézni jöttük. Egy barátom ajánlotta, hogy látogassak el erre a címre. Van esetleg a közelben templom vagy obeliszk? – csúsztattam elé a cetlit.

Karl elolvasta a pár soros címet, és elkomorult.

– Ez a környék a Place des Counsels közelében van – az egyik hely, amit porba döntött a bombázás. Nagy része még mindig romokban áll, rengeteg a törmelék, szétrobbant épületek… bár néhány részen már zajlik a helyreállítás. – Bocsánatkérőn nézett rám. – Attól tartok, nem sok látnivaló akad arra.

Összeszorítottam az ajkam, elgondolkodtam. Az anyám nem adott volna meg olyan címet, ami sehová sem vezet.

– Mégis kell ott lennie valaminek.

– Csupán egy bank van ott – felelte Karl. – Egy áruház és néhány élelmiszerárus. Ennyi az egész.

Pontosan erre a válaszra volt szükségem – de nem hagytam, hogy észrevegye. Inkább látványos csalódással lehorgasztottam a fejem, majd visszatértem a két némaságba burkolódzó útitársamhoz.

– Egy bank címe – jelentettem diadalmasan. – A Place des Counsels közelében van. Itt veszi át anyám a neki utalt pénzt.

– Csakhogy te magad nem utaltál semmiféle pénzt – vágta rá Isadora. – Hogyan fogjuk megtalálni? Nem lebzselhetünk a banknál nap mint nap. Nincs pénzünk arra, hogy ilyen sokáig Alexandriában maradjunk. – Barátságtalan pillantást vetett Whitre.

Ő továbbra is kifürkészhetetlen arccal állt. Nem keltem a védelmére, de a kettőjük közötti állandó vita sem segített. Én megoldást akartam találni. Minél hamarabb megtaláljuk anyámat, annál több információt gyűjthetünk össze ellene, hogy végre vádat emeltethessünk. Hogy a nagybátyám és Abdullah végre kiszabadulhasson, anyám pedig megfizessen a bűneiért, és minden elrabolt műkincs visszakerüljön a régiségek hivatalához.

És valahogy arra is rákényszeríthetném, hogy elmondja az igazságot apámról.

Már ismertem a módszert, hogyan leplezi a hazugságait, hogyan keveri a valótlan szavait féligazságokkal. Kezdtem szakértőjévé válni annak, hogyan lehet felszínre hozni anyám titkait. A hangja most is ott csengett a fülemben, ahogy segítséget kér.

Tudtam, hogy beszéljek, hogy olyannak tűnjek, mint ő.

– Azt hiszem, van egy ötletem – mondtam lassan.

Mindketten rám néztek, várakozással a szemükben.

Részletesen beavattam őket a tervembe. Isadora a szokásos óvatosságával reagált, míg Whit hangosan kijelentette, hogy ez élete legrosszabb terve, és óriási veszélybe sodrom magam.

Pontosan ezért tudtam, hogy ez a lehető legjobb terv.

Isadora ígéretéhez híven a szállodában maradt, hogy kipakoljon, míg Whit és én bérkocsin indultunk el az úti célunkhoz. A nyitott tetőn át besüvített a friss levegő. A nap kíméletlenül tűzött ránk, s hálás voltam a széles karimájú kalapomért, amely megvédett a perzselő sugaraktól. Végigsimítottam a legjobb szoknyámon, és megigazítottam a kabátom hajtókáját. Szándékosan olyan öltözéket választottam, amiben idősebbnek tűntem. Isadora még a hajamat is érettebb stílusban rendezte el, gondosan feltűzte a fejem tetején. Élénkpiros rúzzsal színeztem meg az ajkam, és sötétítettem a szempillám.

Whit szóhoz sem jutott, amikor meglátott. Nem tudtam, ez jó vagy rossz jel-e, végül arra jutottam, nem kellene számítania. Hátradőltem az ülésen, közömbösen figyeltem, ahogy a többi kocsi az úton heverő törmelékek közt próbál navigálni. Áthajtottunk az egykor pompás városközponton, amit a britek teljes pusztulásba döntöttek.

– Vajon milyen lehetett azelőtt? – tűnődtem félhangosan.

Whit az egyik sarokra mutatott, ahol törmelék és összegabalyodott távíróvezetékek tömkelege hevert.

– Ez egykor az Hotel d’Europe volt, az egyik legkellemesebb hely, ahol valaha megszálltam.

– Mikor jártál itt?

– Amikor először érkeztem Egyiptomba, átutazóban voltam – felelte, s kezével másfelé mutatott. – Itt állt a francia és az angol konzulátus, ott még láthatod a bejárat egy részét és néhány falat. A belső teret teljesen kipucolták.

– Furcsa lehet – jegyeztem meg. – Így látni a várost, amikor az emlékeidben sokkal pompásabban létezett.

– Az – mondta –, de még furcsább lehet azoknak, akik mélyebben kötődnek Alexandriához. Lesújtó lehet. Az emberek olyan gondatlanok tudnak lenni a szép dolgokkal – az élettel, az állatokkal, a művészettel. Tőlünk semmi sincs biztonságban.

– Hányan haltak meg összesen?

– Több ezren – felelte Whit komoran. – A briteknek jóval kisebbek voltak a veszteségeik, mint az egyiptomiaknak.

Egymással szemben ültünk, hosszú lábát kinyújtotta és feltette az ülésre. Ilyen közel sosem lehetnénk egymáshoz, ha nem lennénk házasok. Ezt az állapotot alig huszonnégy órája még élveztem. Ámulatba ejtő, hogyan változhat meg az élet egy pillanat alatt. Amikor a háborúról beszélt, mindig arra gondoltam, mennyi mindent láthatott a fiúkor és a férfivá válás között. Meg akartam ismerni ezt az oldalát, egyszerre tucatnyi kérdés sereglett az elmémben.

Azonban erőt vettem magamon, hogy ne szólaljak meg. Minél többet beszélünk, annál nehezebb lesz elszakadnom tőle.

Márpedig nem kérdés, hogy el fogok.

– Nem várom el, hogy megbocsáss – mondta halkan.

Összerezzentem, de továbbra is a romos térre összpontosítottam. Gyűlöltem, hogy ilyen jól ismeri a gondolataimat. Különösen azt, hogy én sosem ismerhetem meg őt ilyen jól.

– Vagy hogy egy szavam is elhidd – folytatta. – De van egy tervem, hogy helyrehozzam köztünk a dolgokat.

Ó, ebben nem kételkedtem. A bűntudata irányítja minden cselekedetét, és biztos voltam benne, bármit megtenne, csak hogy megszabaduljon tőle. Nem törődött velem, csak a lelkiismeretén akart könnyíteni. Elhitette velem, hogy több van köztünk egyszerű bajtársiasságnál. Bolond voltam, hogy bedőltem neki, de a lelkem mélyén mégis arra vágytam, hogy azt halljam, érzései éppolyan mélyek irántam, mint az enyémek iránta.

De mindig csupán barátságról beszélt, sosem szerelemről.

– Miben reménykedsz kettőnkkel kapcsolatban? – kérdeztem halkan. – Amikor mindezen túl leszünk.

Whit figyelmesen nézett rám, mérlegelte a válaszát. Amikor megszólalt, gondosan megválogatta a szavait.

– Nincsenek elvárásaim, sem reményem.

Pontosan ezt gondoltam.

Az ülés szélét markoltam, lassan lélegeztem. Meglepett, hogy a szavai még mindig meg tudnak bántani. Hogy van bennem egy rész, amely még mindig hinni akar abban, hogy harcolni fog értem, az érzéseiért, kettőnkért. Hogy szeret engem, hogy ami köztünk volt, az valódi.

Istenem, miket képzelek!

A kocsis ügyesen egy másik, francia utcatáblákkal ellátott utcába kanyarodott. Ez túlélte a bombázást, az utat kétszintes épületek szegélyezték, a lakások felül, az üzletek alul voltak. Elhaladtunk egy fodrászszalon és két áruda mellett, majd a kocsis füttyentett, s meghúzta a gyeplőt. Balra mutatott, jelezve, hogy megérkeztünk a bankhoz.

Whit ugrott ki először, majd lesegített engem.

– Ne feledd! – figyelmeztettem. – Te a testőröm vagy. Ne szólalj meg!

Előrehajolt, összehúzta a szemét.

– Ne mondd meg, mit tegyek! Ha valaki fegyvert fog rád, nem hagyom szó nélkül.

– Ilyesmire nem kerül sor – jelentettem ki. – Az egyetlen, ami előfordulhat, hogy kikísérnek minket a bankból.

– Igen – mormogta. – A grabancunknál fogva.

– Minél fogva?

– Azt jelenti, hogy galléron ragadnak, és kirángatnak minket onnan – magyarázta. – Nos, Olivera, ne feledd, a lehető legkevesebbet beszélj! Nem kell magyarázkodnod, sem felesleges részletekbe bocsátkoznod, ha nem kérik. Csak mondd el, amiért jöttél! Ennyi.

– Nem felejtem el – mondtam, s idegesség kúszott a gyomromba. Úgy éreztem, mintha egy sereg pillangó repkedne belül. – Még valami?

– Nézz a szemükbe! – folytatta. – Éreztesd velük, hogy fontos személy vagy anélkül, hogy ezt kimondanád. Tartsd egyenesen a hátad, ne izegj-mozogj, és légy magabiztos! És még valami.

– Igen?

Elmosolyodott.

– Azt hittem, nem akarod, hogy beszéljek.

Ha tehettem volna, ott helyben a bank lépcsőjén felpofozom.

– Annyira fárasztó vagy – mondtam, a főbejárat felé fordulva. Amint beléptünk, tágas, téglalap alakú terem fogadott minket, tele fa íróasztalokkal és alacsony székekkel. Több alkalmazott állt a bejáratnál. Néhányan előreléptek, méretre szabott öltönyben és vasalt ingben, csillogó cipőben. Olaszul és franciául beszéltek. Egyiket sem értettem, ekkor egyikük ügyetlen angolsággal szólalt meg.

– Igen – feleltem ösztönösen. – Nagyra értékelném a segítségét.

Intett, hogy kövessük egy keskeny folyosón, amely különböző irodákhoz vezetett. Whit hallgatag, fenyegető árnyékként követett. Több alkalmazott látható nyugtalansággal szemlélt minket, ahogy elhaladtunk. Gyors pillantást vetettem hátra a vállam fölött, és láttam, hogy Whit morcos képet vág.

– Viselkedj! – suttogtam.

– A nevem Romero – mutatkozott be a banki alkalmazott. – Most jár először Alexandriában?

Visszafogtam magam, mielőtt bólintottam volna.

– Nem. Már sokszor jártam itt. Nagyon kedvelem a várost és a látnivalókat.

Sötét szemöldöke a hajvonaláig szaladt.

– A látnivalókat? A legtöbb utazó egyenesen elkerüli a várost a piramisok vagy Felső-Egyiptom templomai kedvéért. Mi csak romokkal büszkélkedhetünk.

Nyilván észrevette a zavaromat, mert folytatta.

– A város összement a görög és római kor óta, és csupán romba dőlt oszlopok és buckás földdarabok maradtak, amiken senki sem végez ásatásokat. Nagy kár – biztos vagyok benne, hogy a városhatáron túl sok minden vár felfedezésre.

– Talán csak idő kérdése – feleltem.

Romero megállt egy vastag faajtó előtt, s miután kinyitotta, intett, hogy lépjünk be. A falakat visszafogott, örvénylő virágmintázatú tapéta borította, s egy kényelmes bőrkanapé terpeszkedett hívogatóan. Szemben robusztus antik íróasztal állt, lábát díszes faragások ékesítették.

– Kér esetleg egy csésze teát? Kávét? – kérdezte Romero.

– Köszönöm, nem kérek – feleltem. – Eléggé sietek.

Hátralépett és bólintott.

– Akkor miben segíthetek?

– Nos, van önöknél egy számlám – kezdtem –, és szeretném frissíteni a hozzá tartozó címet.

Pislogott.

– Vezet nálunk számlát?

Bólintottam, továbbra is a szemébe néztem, és édesen mosolyogtam.

– Így van.

Romero zavara nem tűnt el.

– Mi a neve?

– Lourdes – válaszoltam, s szünetet tartottam, mielőtt hozzátettem a vezetéknevem. Mi van, ha anyám sem használta? Vagy a leánykori nevét mondta? Vagy Mr. Fincastle nevén mutatkozott be? Kétségbeesetten gondolkodtam, milyen álnevet választhatott magának. A saját szabályai szerint élt, olyan életet, amilyet akart. Milyen nevet adott volna magának? Veríték gyöngyözött a halántékomon, arcomra szinte ráfagyott a mosoly.

– Lourdes… – Romero várakozóan nézett rám.

Whit a kanapé mögött állt, mivel nem lett volna illendő mellém ülnie. Éreztem, mennyire bosszantja, hogy nem tud segíteni.

– Ó, nemrég mentem férjhez, és majdnem rossz nevet mondtam – válaszoltam zavart nevetés kíséretében. – Fincastle.

Romero zavarodottsága egy szempillantás alatt eltűnt.

– Ez a név ismerősen hangzik. Kérem, bocsásson meg, csak néhány hónapja dolgozom a bankban. Várjon egy percet, amíg előkeresem az aktáját. – Távozott, gyorsan becsukta maga mögött az ajtót.

Egyenesen előre meredtem, továbbra is óvatosan.

– Szerinted elhitte? – suttogtam.

– Nem tudom – mormolta Whit. – Bár remek alakítás volt.

– Apámmal régen színészkedtünk – mondtam.

– Meglátszik. – Szünetet tartott. – Mi késztetett arra, hogy a Fincastle nevet válaszd?

Megnyaltam kiszáradt ajkam.

– Eszembe jutott, hogy ha anyám a leánykori nevét használja, a nagybátyám könnyedén rátalálhatna. Érdeklődhetett volna a név után az előkelő szállodákban és drága éttermekben. Mivel azonban nem tudta, ki a szeretője, feltételeztem, hogy a Fincastle biztonságos választásnak tűnt.

– Zseniális – mondta.

Elpirultam, kimelegedtem, s szívem kihagyott egy ütemet.

– Le fognak tartóztatni minket?

Mielőtt Whit válaszolhatott volna, az ajtó kinyílt, és Romero lépett be, vékony bőrtokkal a kezében. Visszatért az íróasztalánál lévő székhez.

– Milyen címet szeretne megadni nekünk, Mrs. Fincastle?

– Nos – nevetgéltem zavartan. – Ez is része a problémának. Olyan buta vagyok! Tudja, több ingatlanom is van, és attól tartok, nem emlékszem, melyiket adtam meg a számlanyitásnál. Ha emlékeztetne rá, meg tudnám erősíteni, hogy szükséges-e frissíteni az adatokat. Lehetséges, hogy a helyes címet tartják nyilván. Csak biztosra akarok menni, hogy nincs semmi tévedés – ennyi az egész.

– Értem – felelte Romero, s apró ránc jelent meg sötét szemöldökei közt. – Mi lenne, ha megadná nekem a kívánt címet, és én összehasonlítanám azzal, ami a nyilvántartásban szerepel? – Megkocogtatta a bőrtokot, halványan elmosolyodott. – Azt hiszem, ez egyszerűbb.

– Nem – feleltem feszülten –, azt hiszem, az én módszerem lenne egyszerűbb. Kérem, ossza meg velem a címet…

Whit halk torokhangot hallatott. Észre sem vettem, hogy felemeltem a hangom.

– Nos – kezdte Romero, mosolya elhalványult, a homlokán elmélyült a ránc. – Nem értek egyet. Hallhatnám a címet? – Elővett egy tollat a zakója zsebéből.

Legyeztem magam, törtem a fejem.

– Azt hiszem, talán a tengerparti címemet használtam.

Romero a papírra sandított. Megrándult a szája széle.

– Nem azt. Mivel úgy tűnik, gondot okoz önnek az emlékezés, miért nem tér vissza a férjével? Nélküle semmiképpen sem eszközölhetek bármilyen változtatást az aktájában. De ismétlem, ha megadja nekem az új címet, örömmel felveszem a kapcsolatot vele, hogy megbizonyosodjak, minden rendben.

A fenébe!

– Miért ne lenne minden rendben?

– Nos, nem tudom, Mrs. Fincastle – felelte szelíd mosollyal Romero. – Csak tájékoztatom, hogy vannak bizonyos szabályaink a csalás elkerülésére – bármilyen jellegű csalás elkerülésére. És mivel külföldi bank vagyunk, nálunk a külföldi szabályok érvényesek, és tény, hogy az egyik szabály szerint a férjének is jelen kell lennie bármilyen számlaadat módosításához. Még olyan egyszerűekhez is, mint egy címváltoztatás. Ha kívánja, idehívhatom a felettesem, hogy megvitassuk a problémát.

– Nincs semmiféle probléma – mondtam összeszorított fogakkal.

Romero felállt, a dossziét szorongatva.

– Mégis, sokkal kényelmesebben érezném magam, ha ő is jelen lenne, mivel nem szeretnék felesleges bosszúságot vagy zavart okozni.

Ezek voltak az utolsó szavai. Whit átlendült a kanapén és lecsapott Romeróra, aki nehéz puffanással zuhant a padlót díszítő antik szőnyegre. Fojtott kiáltást hallatott, mielőtt Whit megütötte az arcát, ami egyszerre elernyedt, ahogy elvesztette az eszméletét. A bőrtok a földre esett, miközben Whit elrendezte a bankárt a kanapén, mintha csak aludna.

– Gyorsan, keresd meg a címet! – sziszegte Whit.

Felkaptam az aktát, és kinyitottam.

Az oldalak teljesen üresek voltak.

Inez felém fordította az aktát. Minden egyes oldal teljesen üres volt, egyetlen betű sem volt rajtuk. Felém lépett, és lenézett az ájult banki alkalmazottra.

– A franc essen belém! – szitkozódtam.

– Most mi lesz? – kérdezte Inez. – A többi alkalmazott biztosan észreveszi majd, hogy Romero eszméletlen.

– Úgy néz ki, mintha csak aludna.

Romero arcára mutatott.

– Vér szivárog a szája sarkából. A padlóra csöpög.

Hunyorogtam. Valóban. Az inge szegélyét használva megtisztítottam az arcát. Most már tényleg úgy nézett ki, mintha csak aludna. Csupán néhány percünk volt, hogy új tervet eszeljünk ki.

– Whit – szólalt meg Inez kíváncsi hangon.

– Gondolkodom – mondtam, kezemet a csípőmre téve.

– Tudom – mondta, hangja kissé elakadt. – Miért csillog a szőnyeg?

Riadtan pillantottam a szőnyegre. A szálak mozogtak a csizmánk alatt, színük sötétedett, egyértelműen mágia itatta át őket.

– Lépj le róla!

– Nagyon szeretnék, de nem tudok – mondta Inez. Felemelte a lábát, a szőnyeg vele együtt emelkedett, a cipője talpához tapadt. – Mintha ragasztóvá vált volna. Ideragadtam.

Az én csizmám is a tekintélyes méretű szőnyeghez tapadt.

– Régi varázslat – sziszegtem. – Ne érj jobban hozzá! Vigyázz a ruhád szegélyére!

Inez lehajolt, és összefogta a szövetet, csomóba kötötte, lába jelentős részét felfedve. Bosszúsan elfordítottam a tekintetem. Csapdába estünk, valaki biztosan keresni fogja Romerót, ha nem jelentkezik egy bizonyos időn belül.

Inez megpróbálta a lábát arrébb vonszolni, karjával lendületet véve, de ezzel csak annyit ért el, hogy a szőnyeg egy centit előrébb csúszott.

Rám pillantott, arcán bosszúság tükröződött.

– Ne csak állj ott! Ki kell jutnunk innen.

– Nyilvánvalóan.

Újra megpróbált mozogni, a szőnyeget több centire odébb rántotta, és sikeresen kibillentett engem is az egyensúlyomból. Előrelendítettem a karom, hogy elkerüljem az esést.

– Olivera, hagyd abba! Össze kell dolgoznunk.

Inez dühösen nézett rám.

– Bízz bennem…

– Hogy bízzak benned? – horkant fel Inez. – Gondolj a múltunkra!

– Gondolj a jelenünkre! – vágtam vissza, az ördögi szőnyegre mutatva.

Ajkába harapott, szeme idegességgel és puszta zavarodottsággal telt meg. A kín szinte felperzselt. Ki fogom juttatni magunkat ebből a helyzetből, de ő ezt nem tudhatta azok után, amit tettem vele. Hirtelen úgy éreztem, ordítani tudnék a bosszúságtól. Magamra voltam dühös, erre a nevetséges helyzetre, amibe kerültünk. A többéves katonai múltam miatt megőriztem minden nyugalmam, amit össze tudtam kaparni.

Mély levegőt vettem.

– Tudom, hogy ez az utolsó dolog, amit szeretnél – kezdtem –, de ha ki akarunk jutni ebből, akkor…

– Mit tegyünk? – kérdezte olyan hangon, amit túlságosan is jól ismertem. Küzdött, hogy megőrizze a hidegvérét, de tudtam, hogy szíve szerint ordítana.

Az érzés kölcsönös volt.

– Nem használhatom a késem, hogy elvágjam a szőnyeget – az is csak hozzátapadna a szálakhoz – mondtam. – Meg tudnád tenni, hogy nagyon óvatosan kilépsz a csizmádból, és ráállsz?

– De akkor harisnyában leszek – tiltakozott.

– Van jobb ötleted?

– Nincs. – Felsóhajtott, s fürgén kioldotta a csizmája fűzőjét. Lassan kilépett belőle, s óvatosan elhelyezkedett a tetején. A harisnyája megnehezítette a dolgát, folyamatosan csúszkált a bőrén.

– Át tudod ugrani?

Inez a szőnyeg szélét méregette. Hatalmas, szőtt szörnyűség volt, és ő körülbelül százhúsz centiméterre lehetett a sarkától.

– Talán…

– Várj! – szóltam rá, máris felsejlett előttem a kép, ahogy négykézláb kapálózva érkezik a szőnyegre. – Inkább ugorj a karomba!

Megfeszült, arca bizalmatlanságot tükrözött. Már nem hitte, hogy megvédem. Vagy talán az, hogy a karomban tartsam, annyira visszataszító volt számára, hogy inkább a szőnyeghez ragadt volna.

Akárhogy is, fájt. Jobban, mint amennyire be mertem vallani.

– Átdoblak a kanapéra – mondtam halkan. – Onnan felmászhatsz, és kijutsz, teljesen elkerülöd a szőnyeget.

– Élvezed, ugye? – kérdezte. – Hogy hősként viselkedhetsz azok után, amit tettél.

– Nem vagyok hős – mondtam. – Soha nem mondtam, hogy az vagyok.

Kinyitotta a száját, kétségtelenül azért, hogy vitatkozzon velem, de félbeszakítottam.

– Ugorj! Ígérem, elkaplak.

Inez nem figyelmeztetett, de így is készen álltam rá. Előrevetette magát, én pedig elkaptam a derekánál, felemeltem, megfordítottam, s a karomban tartottam.

Állát felemelte, örökké változó tekintete összekapcsolódott az enyémmel. Egy hosszú pillanatig bámultuk egymást, az ő arckifejezése óvatos volt, az enyém valószínűleg még annál is inkább. Aztán kissé behajlítottam a térdemet, és a kanapéra dobtam. Pattant egyet-kettőt, majd meglepetten felnevetett.

– Gracias – mondta, és elakadt a lélegzete.

– Nincs mit – mormoltam, miközben elnyűtt csizmám fűzőjét húzgáltam. Utáltam, hogy itt kell hagynom – ez volt a kedvenc lábbelim. Kibújtam belőle, és ugrottam, tompa puffanással landoltam a fapadlón Romero mellett.

– Mit gondolsz, mi indította be a varázslatot? – kérdezte Inez.

Egy pillanatra elgondolkodtam.

– Talán a vér? – Rámutattam néhány cseppre, amely a felületet szennyezte. – Ügyes dolog a szőnyeget tolvajriasztóként használni. Fogadok, hogy a tulajdonos több ilyen hétköznapi tárgyat talált és helyezett el az összes szobában.

Inez megpördült, szemügyre véve a szétszórt apróságokat. Voltak festmények és tollak, képkeretek, papírkötegek. Bármit elvarázsolhattak.

– Most mi lesz? – kérdeztem, Romero felé intve.

– Mondhatnám, hogy elájult – mondta hirtelen Inez. – És szólhatnék a többieknek. Talán valaki hívna segítséget.

– Vagy egyszerűen távozhatnánk, mint aki jól végezte dolgát – vetettem fel.

– Nem megyek el a cím nélkül – vágta rá hevesen, szeme aranyosan égett. – Én annyi embert hívok be ide, amennyit csak tudok, te pedig lopózz be a többi irodába, és keresd meg anyám aktáját! – Megragadta a hajtókámat. – Por favor, 34 Whit!

Mintha bármit is jogom lenne megtagadni tőle ezek után!

– Jobb, ha beveted a színészi képességeidet, Olivera!

Felemelte az állát és kihúzta magát.

Inez az egész világ ellen.

– Mondd, hogy elájult, és esés közben beütötte a fejét! Ez legalább magyarázatot ad arra, miért aktiválódhatott a varázslat, és miért nem viselünk cipőt.

Inez bólintott, s az ajtó felé indult. Könnyedén a kilincsre tette a kezét.

– Készen állsz?

– Készen.

Majd megcibálta a haját, kiszabadított néhány tincset, és arcát a rettenet kifejezésébe torzította. Kitárta az ajtót, és teljes erejéből felkiáltott:

– Segítség!

A feleségem aztán tudja, hogy kell jelenetet rendezni. Hallottam, ahogy drámaian zokog, és folytatja a komédiát végig a folyosón. Végre megtaláltam a szekrényeket, ahová az aktákat rejtették, és egyenként átlapoztam őket. A banknak nem volt túl sok ügyfele, de még én is felismertem néhány előkelő nevet az úri társaságból.

– Mit keres itt?

Megfordultam, és az egyik banki alkalmazottal találtam szemben magam, ahogy az ajtóban állt.

– Egy címet keresek – mondtam, szinte bocsánatkérően. A szobában pontosan egy íróasztal volt, telerakva jegyzetfüzetekkel, számlakötegekkel és papírokkal, levélpapírral és egy ezüst gyertyatartóval, ami remekül megfelelhet a célomnak. Nem akartam a késemet használni, ha nem muszáj.

Belépett, arcán harag tükröződött.

– Mindjárt végzek – mondtam udvariasan. – Megtenné… – Fejbe vágtam a gyertyatartóval. A férfi a padlóra zuhant, szája tátva maradt. Megfordultam, hogy átkutassam az aktákat, és végre megtaláltam, amit kerestem.

Lourdes Fincastle.

Itt az ideje, hogy összeszedjem tehetséges feleségemet, mielőtt valaki színházi szerepet ajánlana neki.

Miért nem lehet soha kocsit fogni, amikor az embernek szüksége lenne rá? Végignéztem az utcán, Inez mellettem lihegett.

El kellett ismernem a tehetségét – zokogott, úgy tett, mintha ő maga is elájult volna, majd hagyta, hogy repülősóval térítsék magához. Egy banki alkalmazott orvosért rohant, míg egy másik elsietett, hogy új cipőket vásároljon nekünk. Messze járunk majd, mire visszaérnek.

Nyugtalanul pillantgattam vissza a bankra. Valaki biztosan kirohan, amikor észreveszik a második eszméletlen embert a hátsó irodában. Intettem neki, hogy kövessen a háztömb mellett.

– Megszerezted? – suttogta Inez levegő után kapkodva. – A címet.

– Természetesen! – mondtam, és összerándultam, ahogy felujjongott. Senki sem volt hangosabb a feleségemnél. – Most már csak szükségünk van valakire, aki visszavisz minket a szállodába.

– Nincs olyan messze – mondta Inez. – Mehetnénk gyalog.

– Tönkreteszed a harisnyád – figyelmeztettem. – Az út nagyon poros.

– Nem érdekel – mondta. – Megvan a cím! Ha sárral dobálnának, akkor sem panaszkodnék.

– Ki a csudának jutna eszébe sárral dobálni téged? – kérdeztem, s vetettem rá egy oldalpillantást.

– Kérdezhetek valamit?

– Mármint még valamit? – kérdeztem vissza bujkáló mosollyal. Gondolkodás nélkül kinyújtottam a kezem, és a füle mögé tűrtem egy kóbor fürtöt.

Elpirult, de nem fordította el a tekintetét.

– Miért olyan nehéz továbbra is haragudni rád?

A feszültség nehéz súlyként telepedett a vállamra.

– Mert azért tettem, hogy megmentsem a húgom?

– Biztosan a vonzerőd része – jegyezte meg –, hogy képes vagy szörnyű dolgokat tenni, és megúszni.

– Megúsztam? – kérdeztem. Elakadt a lélegzetem.

Inez a kabátujja szegélyét piszkálta.

– Sosem tudtam sokáig haragot tartani. A dühöm végül mély ellenszenvvé alakul a másik személy iránt. Dühösnek lenni kimerítő, és te különösen megnehezíted. Túlságosan… – Összeráncolta az orrát. – Szerethető vagy, azt hiszem. Mint egy kölyökkutya.

– Köszönöm!

– Mint egy csintalan, ravasz, neveletlen kölyökkutya – módosított. – De hallgass ide, Whit! Lehet, hogy nem haragszom rád, de nem bocsátottam meg neked. Nem hiszem, hogy képes vagyok rá. Túlságosan megbántottál. Mert én tényleg szerettelek.

Nemcsak a barátom vagy a feleségem veszítettem el. Elkótyavetyéltem Inez szerelmét. Amiről nem is tudtam, hogy létezik. Behunytam a szemem, azt kívántam, bárcsak kitörölhetném ezt az igazságot az elmémből, mert darabokra szaggatott. Lassan kinyitottam a szemem, s éppen elkaptam, ahogy tökéletes ajka mosolyra húzódik. Halvány, de bátor mosoly volt, s kissé szomorkás. Én okoztam.

– Megértem – suttogtam.

Inez egy másik fürtöt tűrt a füle mögé, ujjai remegtek.

– Tudom, hogy a bűntudatod motivál, és hiszem, hogy egy részed gyászolja a barátságunkat. Sosem lesz ugyanolyan, és valójában többé nem is lehet köztünk barátság. Nem számít, milyen jól kijövünk, nem számít, milyen jó csapatot alkotunk. Mindez lényegtelen. Ezek felszínes dolgok. Mert az új valóság ez: teljesen és igazán elvesztettél engem. – Komolyan felnézett rám. – Ugye, tudod?

Furcsán szédültem. Mintha nem kapnék rendesen levegőt.

– Tudom.

Inez bólintott, arca sápadt volt.

– És az az igazság, hogy talán ez nem is olyan fontos számodra. Talán csak egy felületes seb, ami gyorsan begyógyul, még csak heget sem hagy. – Mély levegőt vett. – De az én szívemben tátongó lyuk soha nem fog begyógyulni.

– Miért mondod el mindezt nekem?

Megnyalta az ajkát, s én hősiesen küzdöttem, hogy ne bámuljam.

– Mert annak ellenére, hogy együtt dolgozunk, hogy úgy viselkedünk, mintha barátok lennénk, nem vagyunk azok. És azt akartam, hogy tudd: jobban tisztelem magam annál, mint hogy valaha is visszafogadjalak a szívembe.

– Inez… – Elhallgattam, összerándult a gyomrom. Egy alak sétált az utca túloldalán. Ragyogó élénk ruhát viselt, napernyőjét lányos módon lóbálta, ami évekkel megfiatalította. Inez követte a tekintetem, s a kezem a szájára tapasztottam, mielőtt felkiálthatott volna.

Mindketten figyeltük, ahogy Lourdes átkel az utcán, egyenesen a bank felé.

Épp belépni készült, amikor valaki éles, három hangból álló füttyentést hallatott.

Lourdes megdermedt, egyik lába a lépcső fölött lebegett. Lassan megfordult, s egyetlen elnyújtott mozdulattal kinyitotta a napernyőjét. Mindkét irányba körbekémlelt, mielőtt visszasietett az utcán és eltűnt a sarkon.

Valaki figyelmeztette.

34 Kérlek!

TIZENHETEDIK FEJEZET

– Mondom – fortyogott Whit. – Isadora itt volt! Követett minket, és ő figyelmeztette édesanyádat.

Zihálva igyekeztem lépést tartani a mérföldes lépteivel. Még mindig nem sikerült kocsit szereznünk a szállodához, bár ennek alig volt jelentősége, hiszen Whit percek alatt odaérne ebben az iramban.

– Nevetségesen viselkedsz – jelentettem ki két levegővétel közt. – Másik fogatot kellett volna találnia, hogy kövessen minket, aztán fizetni az útért, de mégis miből? Az apja sosem adott neki pénzt.

– Az ő állítása szerint – horkantott Whit. – Vedd figyelembe a forrást, Olivera!

Megragadtam a könyökét. Ebből elég volt! Erősen meghúztam és megálltam, ő pedig megpördült. Arcán nyoma sem volt verítéknek, légzése egyenletes és nyugodt volt, míg az én arcom valószínűleg úszott az izzadságban.

– Észrevetted volna, ha követ minket – mondtam. Válaszra nyitotta a száját, de megelőztem. – És ha azzal jönnél, hogy gyalog ment, ne feledd, hogy nem ismeri jól a várost.

– Ismét csak az ő állítása szerint. – Átható pillantást vetett rám. – Az anyja itt élt az év felében. Ő ne ismerné a környéket?

Idegesen fújtattam.

– A nők nem flangálhatnak olyan szabadon a városban, mint a férfiak.

Whit finoman kiszabadította a karját, és továbbnyargalt a szálloda felé. Ha jól emlékszem, már csak egy háztömbnyire jártunk.

– Szóval mi jár a fejedben pontosan? Hogy azért van velünk, hogy jelentsen Mamának?

– Lehet, hogy jelent édesanyádnak, igen – mondta Whit. – Lehet, hogy megpróbál keresztbe tenni nekünk, hogy ne találjuk meg.

– De segített nekünk – tiltakoztam. – Ne felejtsd el, hogy lelőtte a férfit, aki meg akart támadni.

Whit nem válaszolt.

Megböktem a hátát.

– Ide figyeljen, Mr. Hayes…

– Ne hívj így! – mondta fáradtan. – A te szádból nem bírom elviselni. – Csak pislogtam a széles vállaira. Meglepett, milyen komor a hangja. Átvágtunk az utcán, a szálloda feltűnt a szemünk előtt. Vendégek nyüzsögtek az épület körül, lovakat és szamár vontatta kordékat kerülgetve.

– Csak azt mondom, hagyd abba a vitatkozást a húgommal, és bízz benne, amennyire csak tudsz, mert ha nem, engem zaklatsz fel.

– Egyetértesz velem azzal kapcsolatban, amit az imént láttunk? Anyádat figyelmeztették, hogy ne lépjen be a bankba.

– Igen – mondtam halkan. – De nem gondolhatod…

– Te nem gondolod furcsának, hogy édesanyádat olyan helyen figyelmeztették, amiről csak a húgod tudta, hogy meglátogatjuk?

– A szállodai alkalmazott is tudta – jegyeztem meg.

Whit bosszús pillantást vetett rám a válla felett.

– Szóval anyád figyelteti a szállodánkat? Épp csak az imént határoztuk el, hogy itt szállunk meg. Honnan tudhatná?

– Elismerem, valószínűtlen – mondtam. – De mi van, ha van egy hihetőbb alternatíva? Valaki, akin egyszerűen átnézünk?

Whit hallgatott, még mindig gyorsan haladt. A szoknyám a földet söpörte, ahogy küszködtem, hogy lépést tartsak vele.

– Fincastle-ről beszélsz – mondta végül Whit.

– Pontosan.

Whit alig hallhatóan mormogott.

– Ismerd be! – nógattam. – Az én elképzelésem valószínűbb, mint a te légből kapott feltételezésed.

– Olivera – nézett rám Whit. – Mindjárt megérkezünk a szállodába. Ha Isadora a szobában van, és a ládák kicsomagolva, esetleg elfogadom az elméleted, talán Fincastle figyelmeztette Lourdes-ot a bank előtt. De én mondom neked, Isadora nem lesz ott. Bármibe lefogadom, hogy épp most rohan, hogy elvágja az utunkat.

Sosem akartam még ennyire, hogy igazam legyen.

– Nos, ha így van, azt hiszem, jobb, ha sietünk.

Berontottunk a szállodába, s megijesztettünk néhány előcsarnokban ténfergő embert. Whit gyorsabban jutott fel a lépcsőn – az az átkozott fűző! –, de sikerült utolérnem, mire a szobánk ajtaja elé ért.

Komoran nézett rám.

– Készen állsz? – suttogta.

Bólintottam, gombóc volt a torkomban. Biztos voltam benne, hogy úgy nézek ki, mint egy utcagyerek.

Kitárta az ajtót.

Odabent Isadora egy majdnem üres láda fölé hajolt. Kivette az egyik ruhámat, és elkezdte kirázni belőle a gyűrődéseket. Haját tökéletes kontyban hordta, ruhája tiszta volt, és rendezett. A húgom felnézett ránk, és felvonta a szemöldökét.

– Az az átkozott teáscsésze már megint túlcsordult – jegyezte meg. – Fel kellett törölnöm a vizet, de mielőtt megtehettem volna, ismét áztatta a táskáját, Mr. Hayes.

– Jaj, ne! – nyafogtam. – Már megint lemaradtam a hívásáról! Mi van, ha történt valami?

– Nos, nem vehettem fel, mivel nem rám kíváncsi – mondta Isadora. – De inkább bosszúsnak hangzott, nem úgy tűnt, hogy baj van. Csak hívott és hívott… Az egyetlen valódi veszély az volt, hogy a szőnyeg teljesen elázik a hívás során.

Whit dühösen meredt rá.

– És a hátizsákom, amit az ágyon hagytam.

Isadora félrebillentette a fejét.

– Tévedsz. A padlón volt, közvetlenül az éjjeliszekrény mellett. – Az éjjeliszekrényre mutatott, ahol a teáscsésze immár üresen állt. – Attól tartok, a víz egyenesen rácsöpögött.

Aztán hozzám fordult, és megkérdezte:

– Nos? Hogy ment?

Whit becsületére legyen mondva, amikor beszámolt a banki kalandunkról, nem vádolta Isadorát azzal, hogy figyelmeztette anyánkat, hogy ne menjen be.

– Mi lesz most, hogy megvan a cím? – kérdezte Isadora.

– Egyenesen odamegyünk – mondtam. – Most, ha lehetséges. Mivel korábban valaki figyelmeztette Mamát, lehet, hogy ezen a címen keres menedéket, és azt gondolja, hogy biztonságban van.

– Akkor most szembesítjük – mondta Isadora, sápadt és elkínzott arccal. – Ma.

– Mielőtt újra kereket old – mondta Whit.

Megfogtam a húgom kezét, reméltem, hogy a gesztus bátorságot és vigaszt nyújthat neki.

Felöltöztünk a kiruccanáshoz. Isadora kölcsönvett tőlem egy sötét árnyalatú ruhát, én pedig felvettem az özvegyi álcámat. Whit szürke inget öltött, a színe emlékeztetett az egyik szénceruzámra. A gyomrom megkordult, s ráébredtem, órák teltek el azóta, hogy utoljára ettem. Ahogy elhagytuk az előcsarnokot, vágyakozva néztem a szálloda étkezőjének bejárata felé. De nem volt időnk – éreztem, hogy anyám nem marad sokáig egy helyen.

Whit bérelt egy kocsit, és mindhárman beszálltunk, Isadora és én az egyik oldalon összepréselődve, ő a másikon. Feszültség gyűlt a vállamba, s próbáltam egyenletesen lélegezni. Amikor utoljára láttam anyámat, egy kis csónakban ült, és éppen útra kelt Philairól a műtárgyakkal, amiket személyesen adtam neki át. Ugyanezek a műtárgyak a Kereskedők Kapujára kerülnek, és soha többé nem látják őket Egyiptomban, ha nem találjuk meg a rejtekhelyüket.

– Bekopogunk az ajtón? – kérdezte hirtelen Isadora, megtörve a csendet. – Mi a terv pontosan?

– Betörünk – feleltük Whittel pontosan egyszerre.

Felém mosolygott. Figyelmen kívül hagytam a gesztust, majd Isadorához fordultam.

– Ha kopogunk, figyelmeztetjük, és lesz ideje elmenekülni.

– Persze – mondta Isadora elpirulva. – Nem gondolkodtam.

Húgom az ülésén fészkelődött, kezeit hol összekulcsolta, hol szétnyitotta. Eszembe jutott, hogy ő rettegett ettől a pillanattól, miközben én vártam rá. Csak nemrég tudta meg, hogy anyánk is benne van a csalásban, míg én első kézből tapasztaltam. A nyugalma teljesen elhagyta.

– Mikor láttad őt utoljára? – kérdeztem gyengéden.

– Otthon, Londonban, közvetlenül mielőtt Papa és én elindultunk Egyiptomba. Ő búcsúztatott el minket – lehelte Isadora. – Soha nem gondoltam volna, hogy itt látom viszont. A dokkokban kellett volna várnia minket, ahogy ígérte.

– Azt mondtad, mindig együtt vannak – jegyezte meg halkan Whit.

Ránéztem, összeráncoltam a szemöldököm. Nem hallottam, hogy Isadora ilyesmit mondott volna. Épp tiltakozni készültem, amikor Isadora megelőzött.

– Természetesen nem töltenek minden egyes pillanatot együtt – jelentette ki ingerülten. – Csak érzékeltetni akartam a kapcsolatuk mélységét.

Whit összeszorította a száját, és elfordult. Az út hátralevő részében csendben szemlélődött. Senki más nem beszélt, én a saját gondolataimba zárkóztam, szívem zakatolt az idegességtől.

Olyan közel voltam ahhoz, hogy megtaláljam őt!

A szállásán mindent megtalálunk, ami szükséges a megvádolásához. Lennie kell valamiféle nyomnak, hogy megpróbálta értékesíteni az ereklyéket, potenciális vevők címeinek és telefonszámainak a listája, terhelő levelek a beosztottjaitól.

Hamarosan megtudom az igazságot apámról és arról, mit tett vele.

Nem vesztettem el a reményt, hogy életben van, valahol Egyiptomban. Egy hajszálon függ az élete, valahol bezárva vár.

Ha életben van, megmentem.

Ha halott, eltemetem.

Bármi is az igazság, meg fogom tudni!

A kocsis egy egyszerű lakóháznál állt meg, amelynek egyetlen dísze egy keskeny járdára nyíló vaskapu volt. A végén lépcső vezetett fel egy hasonlóan egyszerű faajtóhoz. Nem olyan helynek tűnt, ahol anyám lakna. Hol van a kert? Na és a cserepes virágok? Anyám imádott mindent, ami zöld, ez a hely azonban a sivatagra emlékeztetett. Cserszínű kő, szigorú, funkcionális kialakítás. Az ajtón sem díszelgett míves kopogtató. Nem mintha használtuk volna, de egyre csak az otthoni aranyoroszlánunkra gondoltam, ami ráordított bárkire, aki látogatóba merészelt jönni. Mama imádta a luxust. Még Philain is ragaszkodott a szőnyegekhez és bútorokhoz, tükrökhöz, porcelán mosdótálakhoz és a legfinomabb, egyiptomi pamutból készült ágyneműhöz.

– Ott egy kis oldalsó terasz – mutatta Whit. – Ott megyünk be.

Isadora mellettem sétált, követtük Whitet a házhoz. Eltűnt húgom bőrének sápadt árnyalata, mintha minden feszültség és aggodalom, amit cipelt, leolvadt volna róla. Állát magasra emelte, vállát egyenesen, határozottan tartotta. Amikor meglátta aggódó tekintetemet, bólintott, s elszánt fény csillogott szemében.

Erre az Isadorára emlékeztem. A lányra, aki udvarias mosollyal és kézifegyverrel néz szembe a világgal.

Whit számos tehetsége egyikéről adott tanúbizonyságot, amikor másodpercek alatt kinyitotta az oldalsó ajtó zárját. Úgy tűnt, még a húgomat is sikerült lenyűgöznie.

– Megtanítanál erre? – kérdezte Isadora.

Whit figyelmen kívül hagyta a kérdést, és helyette komor arccal rám pillantott, én pedig bólintottam, biztattam, hogy lépjen be. Követtük, én pedig hunyorogva vártam, hogy a szemem alkalmazkodjon a hirtelen támadt sötétséghez. Nem lepett meg, hogy Whit hozott egy maréknyi kelléket, és miután kotorászott egy kicsit bőr hátizsákjában, rövid gyertyákat és gyufákat vett elő.

Adott egyet nekem és egyet Isadorának. Sietve meggyújtottam mindkettőt, kétségbeesetten vágytam rá, hogy megtaláljam Mamát. A láng elég fényt adott ahhoz, hogy felmérjem a környezetet: egy kis társalgóban voltunk, egyszerű, de kényelmesnek tűnő, élénk mintákkal kárpitozott székekkel. Lábam alatt tiszta, jó minőségű szőnyegek hevertek. A falak csupaszon álltak, de a bejáratot kidolgozott faburkolat szegélyezte. Az alacsony dohányzóasztalon félig teli teáscsésze állt, és a felfelé szálló gőzcsíkok alapján ítélve még mindig meleg lehetett.

Gyors pillantást vetettem Whitre – már ki is ment a szobából, késsel a kezében.

– Ne bántsd! – suttogtam.

Ügyet sem vetett rám, eltűnt a másik szobában.

Isadora követte őt, majdnem megbotlott az egyik földön fekvő ülőpárnában. Közvetlenül mögötte haladtam, útközben ellenőriztem a többi helyiséget. Whit talált egy lépcsőt, ami az emeletre vezetett, és kettesével szedve a fokokat felrohant. Utánasiettem, és átvizsgáltuk az ott lévő szobákat.

– Nem hiszem, hogy bárki is lenne itt – suttogta Whit. – Hol van Isadora?

Homlokráncolva megfordultam, meglepetten tapasztaltam, hogy nincs velünk.

– Azt hittem, mögöttem jön. – Kisimult a homlokom. – Biztosan lent van.

Whit elsuhant mellettem, és lement a lépcsőn a földszintre. Hagytam, hogy megkeresse, míg én felfedeztem a lépcső melletti első szobát. Egy bevetett ágy állt a közepén, a sarkában pedig számos cserepes pálma és páfrány. Ez a Mamára emlékeztetett, aki türelmesen gondozta a növényeket és életre keltette a haldokló virágokat. A szoba túlsó végében egy fából készült öltözőasztal állt, közepén egy tükrös tálca. Odasétáltam, a fülem hangosan zúgott. A tálcán egy parfümöt láttam. Ismerősnek tűnt. Felemeltem az üveget, s óvatosan megszagoltam. Párizsból származott, és édes vaníliaillata volt. Ez az illat mindig anyámra fog emlékeztetni.

Sietve letettem a parfümöt, kavarogtak a gondolataim.

Anyám otthont teremtett itt.

Éles fájdalom hasított belém. Mama ezt az ágyat a szeretőjével osztotta meg. Közös életet építettek, egy másik gyermekkel az oldalukon. Egy lánnyal, aki pótolta azt, akit elhagyott. A Papával és velem tett igazságtalanság súlya hatalmas erővel nehezedett rám, és reszketve az ágyra roskadtam. Tekintetem egy nyitott ajtajú ruhásszekrényre esett. A kairóihoz hasonló ruhák zsúfolásig megtöltötték a szűk teret.

Ezek élénkebbek, mélyebb kivágásúak, fodrosabbak és lányosabbak voltak. Anyám nem volt sokkal idősebb nálam – mindössze harminckilenc éves múlt –, s úgy tűnt, kapaszkodik fiatalságába, az életbe, amit még élhet. Így akarta tölteni a napjait. Éveken át megcsalta Papát, megtiltotta nekem, hogy vele utazzak Egyiptomba. Felbecsülhetetlen értékű és kulturális jelentőségű antik tárgyakat adott el azoknak, akik a legtöbbet kínálták.

Egyszerűen nem ismertem rá.

– Olivera! – kiáltott Whit a földszintről.

Reszkető térdekkel felálltam, fájdalom hasított a szívembe. A családom szétesett, s én ostobán próbáltam egy másikat alapítani egy férfival, akit alig néhány hónapja ismertem. Úgy éreztem, kicsúszott a lábam alól a talaj, és annyira, de annyira dühös voltam azért, amit anyám tett. És még itt sincs, hogy kiabálhassak vele.

Levánszorogtam a lépcsőn, minden lépésnél küzdöttem az érzelmeimmel. A sírás nem segítene. A kiabálás nem mentené meg a nagybátyámat és Abdullahot a kairói börtöntől. Whit és Isadora vitájának hangja áthatolt az üres ház homályán. Hangjuk úgy vonzott, akár egy kitartó szirénhang. A könyvtárszobában voltak, ahol kényelmes székek csoportosultak puha szőnyegeken, mindkét oldalon kis henger alakú asztalkákkal.

A négy falat borító polcokon tucatnyi különféle tárgy sorakozott: könyvek, gyógyszeres üvegcsék, tintatartók, levélpapírok, különböző egyiptomi istenek, istennők és állatok szobrai, képkeretek, amelyek vázlatokat és festményeket mutattak különféle emlékművekről és templomokról, mindenféle ékszerdarabok, szalagok, kitűzők, sálak, régi naplók és felhalmozott könyvek, amelyek szétestek a kötésüknél, női kalapok és különféle kesztyűk. Érdekes módon találtam megcsorbult csészéket, rozsdás evőeszközöket és több teáskannát is. A mindent elborító zsúfoltság ámulatba ejtett.

– Mit csináltál ebben a szobában, mielőtt bejöttem? – faggatózott Whit.

– Nyomokat kerestem – csattant fel Isadora. – Nem ezért vagyunk itt? Az állandó üldözési mániád és gyanakvásod kezd teljesen kimeríteni. Kérlek, Inez, nem tudnál beszélni a fejével?

Sajgó halántékomat dörzsölgettem, nyomást éreztem a szemem mögött.

– Találtatok valami hasznosat? Vagy egész idő alatt csak civakodtatok?

Isadorának volt elég esze, hogy szégyenlősen lesüsse a szemét, de Whit arca kőkemény maradt. Végül motyogva megszólalt:

– A legtöbb tárgy mágiával átitatott. De azt nem tudom, mennyire lesznek hasznosak.

Figyelmemet ismét a polcok felé irányítottam. Amióta csak az eszemet tudtam, Mama szenvedélyesen gyűjtötte a mágiával átitatott tárgyakat. Bárhova is utazott, mindig talált valamit, amit hazahozhatott. Kedvenc darabjai Párizsból származtak. Egyszer azt mondta nekem, a tárgyakhoz kapcsolódó varázslatok csintalan természetűek. Mulattatta, ha olyan zenélődobozt talált, amely pajzán tengerészdalokat énekelt. De a polcokon sorakozó több száz tárgyat nézve kezdtem rájönni, hogy súlyosan alábecsültem a gyűjtőszenvedélyét.

– Talán van itt valami, ami elvezethet hozzá. Vagy esetleg megmutathatja, mit csinál itt Alexandriában – tűnődött Isadora.

Whittel találkozott a tekintetünk, a szemöldökét enyhén felvonta. Mindketten gyanítottuk, hogy anyám Kleopátra krizopoeiáját keresi. Ha valahogy rájönne, hogyan lehet ólmot arannyá változtatni… Beleborzongtam a gondolatba, mit kezdene ennyi pénzzel.

Ekkora hatalommal.

– Több napló is van itt felhalmozva a székeken – jegyezte meg Whit. – Szánjunk egy kis időt arra, hogy mindent átnézzünk. Olivera, ha látsz bármit, ami érdekes lehet, zsugorítsd össze!

Reflexszerűen a nyakamban lévő sálra tettem a kezem.

– Itt maradunk egész éjjel? – kérdezte Isadora. – Mi történik, ha anyánk visszatér?

– Akkor megiszunk együtt egy teát – jelentette ki Whit.

Isadora dühösen meredt rá. Whit a padlóra vetette magát, és elkezdte átlapozni a naplókat és a régi könyveket. Isadora a leveleket olvasgatta, én pedig lassan átvizsgáltam a polcokat, ami nehéz feladatnak bizonyult. A teáskanna sípolni kezdett és lángok törtek ki belőle, amint megérintettem a fogantyúját. A különféle figurák hangosan pajzán nótákra zendítettek, emlékeztettek arra a régi zenélődobozra. A legtöbb sál kaméleonként viselkedett, színüket és alakjukat attól függően változtatták, mihez értek hozzá. A tintatartók valójában gyógyszert rejtettek, s én mindet összezsugorítottam, felidézve egy történetet, amit nagybátyám mesélt nekem Philain. Mama állandóan aggódott, hogy megbetegszik, de aztán talált egy készlet tintatartót, amelyek gyógyító varázslatok maradványait rejtették. Immáron bármit meg tudott gyógyítani: törött csontokat, melegkiütést, lázat, hidegrázást, gyomorbántalmakat.

Nem éreztem lelkiismeret-furdalást, amiért ellopom a készletet.

Találtam még egy fülbevalót, amely felerősítette a szobában lévő zajokat (Whit csendes olvasgatása olybá tűnt, mintha közvetlenül a fülembe ordítana), egy karkötőt, amely felvitte a testhőmérsékletemet, és több szénceruzát, szalaggal összekötve. Nem tudtam, mire képesek, de mindenképp hasznukat veszem majd.

Elfordultam a polctól, és az egyik székhez mentem, elmozdítottam a papírhalmot, hogy helyet csináljak. A rettegés jeges karommal hasított belém. Valahol Alexandriában Mama százával rejtegette a műtárgyakat, előkészítve őket az eladásra.

– Hol lehet? – fortyogtam.

– Ez – szólalt meg egy hang az ajtóból – nagyon jó kérdés.

Félelem hasított belém. Ismertem ezt a hangot, kenetteljesen csengett, mintha minden szót olajoshordóba mártottak volna. Lassan felemeltem tekintetem.

Mr. Basil Sterling támaszkodott hanyagul az ajtókeretnek.

A kezében tartott pisztollyal egyenesen a szívemre célzott.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Mr. Sterling kiegyenesedett, és belépett a szobába, uralta a teret, sötétségbe burkolta a sarkokat, s a levegőt dermesztően hideggé tette. A szokásos háromrészes öltönyét viselte, sötét nadrágot, hozzáillő zakót és egy mellényt, amit begombolt a hasán. Egy pillantást sem kellett vetnem a cipőjére ahhoz, hogy tudjam: fényesre sikálták. Borzalmas bajsza alatt mosolyra húzódott a szája, ahogy felmérte döbbent arckifejezésünket.

– Én nem kapnék a késem után, Mr. Hayes! – mondta Mr. Sterling az orrhangján, s megigazította a szemüvegét. – Sőt, mi lenne, ha felemelné a kezét?

Egy izom megrándult Whit állkapcsában. Tekintete a pisztoly csövéről az arcomra siklott. Hagyta, hogy lássam a dühét, a kék ikerlángot a szemében. Tudtam, mire képes, milyen kárt tud okozni a kezével.

De nem kockáztatná az életem.

Lassan, megfontoltan felemelte a kezét, tenyerét ökölbe szorította.

– Kisasszony! – mondta Mr. Sterling, tekintetét a húgomra fordítva –, ha lenne szíves követni ifjú hősünk példáját, nagyra értékelném.

Mr. Sterling utánunk jött, feltételezhetően Mama hollétére utaló nyomokat keresve. Mindent el akart vinni, amit csak elbírt. Ösztönösen a zsebemben lapuló első összezsugorított tárgyért nyúltam, és a számba csúsztattam. Az egyik apró tintatartó volt, amit a könyvespolcról szereztem. Ezután a másik zsebembe nyúltam, és apró lapokat gyömöszöltem a ruhám gallérja alá.

– Nos, kisasszony – ismételte Mr. Sterling, s összevonta vastag szemöldökét.

Isadora összeszorította a száját. Mr. Sterling az arcát fürkészte, szemöldöke egyenes, eltökélt vonalba húzódott. Úgy tűnt, ismerősnek találja, de nem tudta pontosan elhelyezni, honnan.

– Találkoztunk már? – kérdezte végül.

Isadora megrázta a fejét, dühe úgy áradt belőle, mintha nyílt sebből vérezne.

– Finom hölgynek tűnik, de mivel egy kegyvesztett katona és ellenségem lányának társaságában van, kétségem sincs, hogy nem habozna arcon lőni engem.

Húgom hangja hűvösen és magabiztosan csengett. Mérhetetlenül büszke voltam rá.

– Eltalálta.

– A kezét! – ismételte Mr. Sterling.

Isadora felemelte a kezét.

– Nagyszerű! – folytatta Mr. Sterling. – Nos, Inez, látom, hogy sok kérdése van, de azoknak várniuk kell. Össze akarom gyűjteni, amit felfedeztek… Áh, itt is vannak – mondta, s félreállt, hogy beengedjen néhány férfit. – Mindent csomagoljanak be! – Mr. Sterling semmit nem hagyott figyelmen kívül, végigpásztázta a polcokat, felmérte a könyv- és naplóhalmokat, mindeközben fegyverével kitartóan célzott a szívemre. Habozás nélkül lelőne. Ahogy mondta, az ellensége lánya vagyok. Az ügynökéé, aki saját utakon járt. Mi lehetne jobb módja annak, hogy bántsa anyámat, mint ha meggyilkol engem? A torkom kiszáradt, és hirtelen azt kívántam, bárcsak soha ne jöttem volna Egyiptomba. Akkor Elvira még mindig élne. Nem szerettem volna bele egy tolvajba. Abdullah és Tío Ricardo nem lennének börtönben. De ha nem utazom ide… soha nem tudtam volna meg, hogy van egy húgom.

Isadora felé fordítottam a tekintetem.

A húgom élve fog kikerülni innen, bármi áron. Bármit megtennék, hogy biztonságban tudjam.

– Azt hiszem, hálával tartozom – mondta Mr. Sterling, miközben az emberei becsomagolták a szobában található tárgyakat. – Így is, úgy is megtaláltam volna Lourdes rejtekhelyét, de a segítsége nélkül tovább tartott volna.

– A segítségem nélkül – ismételtem. Óvatosan formáltam a szavakat a nyelvem alatt megbúvó tintásüveg miatt. – Én nem segítettem magának. Soha nem tettem, és soha nem is fogom.

Mr. Sterling rám meredt, halványan elmosolyodott, ahogy egy szülő tekint makacs gyermekére, aki ostobaságokat fecseg össze.

– Azt hiszem, Henry James mondta: „Sosem ismerheted meg a másik szívének minden titkát.” Inez, maga túl fiatal még az ilyen szélsőséges beszédhez.

A szavai belém martak.

– Nem segítettem magának – sziszegtem összeszorított fogakkal.

Mr. Sterling még szélesebben mosolygott.

– Egyenesen ide vezetett.

Összevontam a szemöldököm zavarodottságomban, s gyorsan Whitre pillantottam. Az indulat csak úgy sugárzott belőle.

– Követett engem? – kérdeztem.

Hirtelen megértettem a tetteim következményeit. Vajon tudja, hol szálltunk meg? Ott volt a bankban is?

Ez azt jelentette, hogy Mama nemcsak előlem és Whit elől lógott meg, de Basil Sterling elől is.

– Minden egyes lépését – búgta kenetteljes hangján. – Most pedig mindenkit kutassanak át! – adta ki a parancsot. – Kétségkívül apró tárgyakat rejtegetnek a zsebeikben és táskáikban.

Tátott szájjal bámultam rá. Honnan tudhat Mama kendőjéről?

A válasz egy pillanattal később érkezett. Együtt dolgoztak, és ismerve anyámat, bizonyára használta a varázslatot, amikor műtárgyakat gyűjtött.

A férfiak előreléptek, hárman Whitre, ketten Isadorára, az utolsó pedig rám vetette magát. Magas volt, a lehelete dohánytól bűzlött. Kényszerített, hogy ürítsem ki a zsebeimet, majd elvette az összes apró tintásüveget, szénceruzát és az egyetlen fülbevalót. Harag robbant bennem, olyan erővel, hogy legszívesebben addig sikoltottam volna, míg teljesen ki nem merülök.

– Beszélgessünk négyszemközt! – szólalt meg Mr. Sterling. Szabad kezével intett nekem, a másikkal továbbra is a fegyverét markolta. – Siessen, kedvesem!

– Nem vagyok a kedvese – vetettem oda. – Nem vagyok semmije.

– Nos – mondta Mr. Sterling kemény hangon –, mindenesetre hasznosnak bizonyult.

Whitre pillantottam, nem voltam biztos benne, mit tegyek. Már engem figyelt, arca kemény volt, kék szemében düh parázslott, dühének hulláma szorosan körülölelte. A férfiak mindegyike fegyvert szegezett rá. A látványtól kiszáradt a szám.

– Úgy bizony! – mondta Mr. Sterling az ajtóból. – Ha nem működik együtt, a férje – Whit felmordult – nem távozik innen élve.

Összeszorítottam az állkapcsom, és némán búcsút intettem a húgomnak, majd Whitnek. Egyáltalán nem bocsátottam meg neki, amit tett, de nem ilyen búcsúra számítottam. Szótlanul figyelt, egész teste vibrált az indulattól. Megfordultam, és követtem Mr. Sterlinget a ház elülső részébe. Amilyen csendesen csak tudtam, kivettem a tintásüveget a nyelvem alól, és a ruhám magas gallérja alá rejtettem. Akkora volt, mint egy toll hegye, alig éreztem, ahogy hozzáér a bőrömhöz.

Ezt az egyet legalább nem vehette el tőlem.

Mr. Sterling a kis társalgóba vezetett, amin keresztülhaladtunk, amikor beléptünk a házba. Valahogy mindig, bármilyen környezetben sikerült uralnia a helyzetet. Az emlék, amikor egy fülkében utaztunk az Alexandriából Kairóba zötyögő vonaton, még mindig kísértett. Leereszkedően utasította el minden szavam, mintha tudatlan senki lennék – vagy ami még rosszabb, tudatlan nő. Számára a létezésem is sértő volt.

– Elgondolkodott az utolsó beszélgetésünkön?

Néhány pillanatig szóhoz sem jutottam. Felháborítónak tartottam, hogy azt hitte, fontolóra veszem a javaslatát, hogy dolgozzunk együtt anyám keresésén. Ezernyi más dolgot tennék szívesebben, akár lenyelnék egyet Mr. Edison villanykörtéiből.

– Nem – feleltem. – Ha nem muszáj, nem gondolok magára.

Mr. Sterling fürkésző tekintettel vizsgált. Szeme soha nem siklott lejjebb az arcomnál, mégis úgy éreztem, mintha bemocskolt volna. Mintha a lelkembe látna, és keresne valamit, ami hasonlít saját szurokfekete szívéhez.

– A válaszom nem. – Összefontam a karom, tekintetem a rezzenéstelen kezében tartott pisztolyra siklott. – Határozott nem. Feltételezem, most újra megfenyegeti a társaimat, ha nem működöm együtt – tettem hozzá keserűen. – Gyenge és fantáziátlan, aki erőszakhoz folyamodik, hogy elérje, amit akar.

– Maga mit javasolna? – kérdezte halkan.

– Csak a múltba kell tekintenie, hogy lássa, a legtöbb ember, aki félelemmel és rosszindulattal uralkodott, nem maradt sokáig hatalmon – jelentettem ki. – Forradalmakkal, lázadásokkal, csetepatékkal, háborúkkal és merényletekkel kellett szembenézniük. De azokat a vezetőket, akik inspirálták alattvalóikat, szerették, felnéztek rájuk és védelmezték. – Összehúztam a szemem. – Higgye el, katasztrofális véget fog érni. Sok mindent nem értek meg anyámmal kapcsolatban – valójában talán semmit –, kivéve egy dolgot. Megértem, miért csapta be magát.

Azt hittem, a kifakadásomra dühbe gurul, de hideg, elmélkedő csendben szemlélt.

– Valami azt súgja – mondta végül –, meg fogja változtatni a véleményét.

– Inkább a halál! – sziszegtem.

Szórakozottan méregetett.

– Kissé teátrális, nemde?

Nem állt távol tőlem, de most minden szavamat komolyan gondoltam.

Mr. Sterling vonásai eltorzultak, s sietve előhúzott egy zsebkendőt, majd hangosan beleköhögött. A pisztolyt tartó keze megremegett, s én léptem egyet az ajtó felé, ám ekkor a köhögése alábbhagyott, és újra biztosan tartotta a fegyvert.

Megdermedtem. A tekintetem a fegyver csövére szegeződött. A térdem remegett, és küzdenem kellett, hogy állva maradjak. Mindig is bátornak tartottam magam, de miután elvesztettem Elvirát, és első kézből láttam, mire képes ez a fegyver, a rémület megbénított.

Mindig félni fogok a fegyverektől.

– Ez az utolsó szava? – kérdezte.

Ha igennel válaszolok, lelő? Az idő feszült másodpercekkel vánszorgott. Megnyaltam kiszáradt ajkam, és azt suttogtam:

– Nem fogom meggondolni magam.

Mr. Sterling egy hosszú, kimért pillanatig rám meredt. Kérdések özöne zúgott fel az elmémben. Mennyi idő alatt érnék el a folyosóra? Vajon a szívemre célozna? Ez lesz az utolsó lélegzetvételem?

Mr. Sterling halványan elmosolyodott, majd a szoba kijáratára mutatott, és azt mondta:

– Csatlakozzunk a többiekhez! Sok mindent kell becsomagolnunk.

Zavartan pislogtam rá, nem értettem a szavait. Majd felfogtam, amit mondott, és lassan kifújtam a levegőt. Nem lő le ebben a szobában. Összeráncoltam a homlokom. Akkor miért hozott ide? Miért hozott el a többiektől?

– Ha beleegyezett volna, a többiek nem tudhatták volna meg – magyarázta Mr. Sterling, mintha olvasott volna a gondolataimban. Intett, hogy menjek előtte, s én így tettem, vállam megfeszült, meg voltam róla győződve, hogy hátba fog lőni. Mozdulatai merevek voltak, és folyton hátrapillantgattam, s láttam, hogy a fegyver csövét a két lapockám közé nyomja.

– Nem fogom meghúzni a ravaszt – mondta mögöttem bujkáló nevetéssel. – Gondoljon csak bele, micsoda felfordulást csinálna, és különben is, maga kulcsfontosságú része a gondosan kidolgozott tervemnek. Többet segít nekem, mint azt valaha is megértheti.

A hideg futkosott a hátamon.

– Mire gondol? Hogyan segítek magának?

– Gondolja csak végig! – mondta szinte biztatóan.

Mr. Sterlingnek messzire elért a keze, és korlátlan erőforrásokkal rendelkezett. Tudta, hol szállunk meg, talán még a szobaszámunkat is. Értesülhetett a nagynéném és unokanővérem érkezéséről. Talán köze volt Abdullah és Ricardo letartóztatásához is.

Megdöbbentett, milyen mértékű pusztítást tudna végezni.

– Nincs itt senki, akit ne mocskolt volna be valamilyen módon?

Mr. Sterling nem felelt, de éreztem, élvezi a vergődésem. Csupán egy fogaskerék voltam a bonyolult gépezetben, amit azért épített, hogy megbüntesse Mamát azért, amit vele tett.

Mindig minden szörnyűség anyámhoz vezetett vissza.

Szabadulni akartam tőle, elvágni a kötelékeket, és elfeledni, mennyit jelentett nekem. Elfeledni, hány évig próbáltam olyan lenni, mint ő, mennyire próbáltam a kedvére tenni. Minden hazugság volt. Azt akarta, hogy tökéletes, hibátlan modorú lánya legyek, aki pontosan tudja, hogyan viselkedjen és mit mondjon.

Amilyen anyám sosem volt.

Kínszenvedés volt látni, ahogy Mr. Sterling emberei anyám minden holmiját dobozokba pakolják. Minden egyes tárgy lehetséges nyom volt, amely hozzá vezethet. És ő most elveszi ezt tőlem. Whit és Isadora tehetetlenül, csendben figyelték az eseményeket, a szoba sarkába kényszerítve, kezüket magasra, a fejük fölé emelték. Húgom karja már remegett az erőfeszítéstől.

Legszívesebben ordítottam volna.

Whit szeme találkozott a tekintetemmel, s lassan végigsiklott rajtam, megbizonyosodott arról, hogy jól vagyok. Felvonta az egyik szemöldökét, s én észrevétlenül bólintottam. Félretettem a vele szembeni ellenérzéseimet, és arra összpontosítottam, hogyan juthatnánk ki élve ebből a helyzetből.

Egyiküket sem akartam elveszíteni.

– A gyűrű jobban áll magának, mint nekem – jegyezte meg Mr. Sterling könnyedén.

Ökölbe szorítottam a kezem, szívem hevesen ostromolta a bordáimat. A gyűrű Papára emlékeztetett, és nem akartam, hogy Mr. Sterling hozzáérjen. Gyűlöltem, ahogy tanulmányozza.

– Megígérhetem, ha ezentúl ránéz, mindig én fogok az eszébe jutni – mondta Mr. Sterling ravaszul, ismét könnyedén olvasott a gondolataimban.

Nyugtalanított, hogy képtelen voltam elrejteni előle az érzéseimet.

Amikor végeztek, a férfiak több fordulóban kivittek a házból minden holmit. Aztán már csak hárman maradtunk a csupasz szobában – még a bútorokat és a szőnyegeket is elvitték. Mr. Sterling és társai ránk szegezték a pisztolyaikat.

Whit fél lépést tett elém, amennyire tudott, eltakart. Ám ez nem számított – bárhova állunk, a golyók mindannyiunkat megtalálnak. Nem tudtunk hová bújni. Mr. Sterling azt mondta, nem bánt, de nem bíztam benne. Ha igazat mondott volna, nem hagynám, hogy lelője Whitet vagy Isadorát – sikoltoznék, rúgkapálnék, mintha eljött volna az ítélet napja.

Számomra úgy tűnt, el is jött.

Mr. Sterling elővett egy vékony ezüstdobozkát a zakója zsebéből. Kinyitotta, s egy vastag, pöttyözött papírra nyomtatott névjegykártya tűnt fel.

– Kérem, vegyen egyet!

Felém nyújtotta a dobozt.

Gyanakvóan méregettem.

– Legutóbb, amikor elfogadtam magától valamit, a dolgok nem végződtek túl jól.

Mr. Sterling elmosolyodott, ajka megrándult a bajsza alatt.

– Ha meggondolja magát, csak dörzsölje meg a hüvelykujjával a nevem! Van nálam egy hasonló kártya, ugyanabból a mágiával átitatott papírból készült, a nevem felizzik, ha hívnak. Amilyen gyorsan csak lehet, a szállodába jövök.

– Nem fogom használni – jelentettem ki.

Fogta a kártyát, és belecsúsztatta a szoknyám zsebébe.

– Talán nem, de teszek magának egy ígéretet, Señorita Olivera. Ha megtalálom az anyját, használni fogom a kártyát, hogy tudassam magával. Nem hiszem, hogy ellen tud majd állni a kísértésnek.

Biccentett, majd társaival együtt kisétált a házból, mintha csak egy elegáns estélyről távoznának. Whithez és Isadorához fordultam, az eseményektől kábultan, de Whit hirtelen az ablakhoz lépett. Kinyitotta, erősen meghúzta, és átvetette a párkányon az egyik lábát, majd a másikat.

– Hová mész? – kérdeztem.

– Találkozzunk a szállodában! – felelte sietve. Aztán kisétált a látóterünkből anélkül, hogy felém pillantott volna.

– Milyen faragatlan – jegyezte meg Isadora undorodva. – Belehalt volna, ha azt mondja, „kérlek”?

Az ablakhoz sétáltam, és amennyire csak tudtam, kihajoltam. Whit már messze járt, én pedig homlokráncolva meredtem a sötétbe. Nem hagyott volna itt minket, ha nem lett volna rá nyomós oka. Megvontam a vállam, és a húgom felé fordultam.

Komor volt az arckifejezése.

– Ő volt az a férfi, akit anyánk elárult, igaz? Mr. Sterling?

Bólintottam.

– Igen, ő volt az.

– Kár, hogy nem tudtam lelőni – mondta őszinte sajnálattal a hangjában.

Bámultam rá, vérszomjas megjegyzése nem illett finom vonásaihoz, lágyan kerekded arcához és nagy kék szemeihez.

– Hány embert öltél meg, Isadora?

– Néhányat, azzal a krokodillal együtt – mondta.

A krokodil rám meredő, obszidián szemének emlékétől libabőr futott végig a karomon. Hirtelen el akartam menekülni ebből a sötét, üres szobából. Melegségre és napfényre vágytam, és arra, hogy soha többé ne kelljen farkasszemet néznem egy pisztoly csövével. Mr. Sterling érkezése előtt alaposan átkutattuk a helyet, s miután ő elvitt minden említésre méltót, nem valószínű, hogy találunk még valamit.

– Induljunk vissza? – Megérintettem a ruhám gallérját. – Néhány dolgot még át kell néznem.

Isadora elmosolyodott, felemelte szoknyája szegélyét. Lehajolt, és összehajtogatott papírdarabokat vett elő a cipőjéből.

– Kiváló. Mert nekem is.

Kart karba öltve léptünk ki az éjszakába. Isadora kifejezte afelett érzett bosszúságát, hogy elvesztettünk egy csomó feldolgozandó anyagot, s azzal vigasztalta magát, hogy különféle sértéseket talált ki Mr. Sterlingre. Egyik pillanatban rusnya varangy volt, a következőben gennyedző kelés.

Ám egész úton visszafelé alig figyeltem rá, elmém egyetlen zavaró kérdés körül zakatolt.

Hogyan követhetett Mr. Sterling egész úton Kairótól anélkül, hogy bármelyikünk észrevette volna?

Kikukucskáltam a ház sarkánál, hunyorogtam a félhomályban. Az utcát két gázlámpa világította meg. A gazember stílusosan utazott. Fekete, zárt hintóval érkezett, sárgaréz ajtófogantyúkkal, két lámpával és a hátsó részen lehajtható üléssel, további utasok számára. Akár tíz ember is elfért volna a kocsiban. A lovak nyugtalanul izegtek-mozogtak. Azok is sok pénzt érhettek. A kocsis illett a szállítóeszközhöz – elegáns, sötét ruházat, fényesre suvickolt cipő, hosszú bőrostor. Sterling beszállt, mondott valamit a társainak, de túl messze voltam ahhoz, hogy halljam. Berakodták az összes dobozt, amit elvittek Lourdes házából, mit sem sejtve arról, hogy figyelik őket.

Mit szólsz ahhoz, ha téged követnek, te mocsok?

Bosszantott, hogy nem vettem észre, hogy a gorillái Kairó óta a nyomunkban koslatnak. Bár nem volt senki gyanús a vonaton, sem az állomáson, amikor megérkeztünk Alexandriába.

Ebben biztos voltam, mert körülnéztem.

Akkor hát hogy csinálta?

A válaszra még várni kell. Közelebb lopóztam, némán, térdemet behajlítva futottam, a földhöz lapultam, amennyire csak lehetett. Lépteim alig keltettek zajt a földúton, ahogy a hintó hátuljához közeledtem. A kocsis csettintett, és amikor Sterling emberei felmásztak az elejére, a hintó megrándult és előrelendült, én pedig könnyedén felléptem a hátsó rúdra, lehajtottam az ülést, és kényelmesen elhelyezkedtem.

A városon keresztül zötyögtünk, a kocsis könnyedén navigált az utcákon, gyalogosok, szamarak és lovasok keresztezték utunkat. Végül egy jellegtelen részhez értünk a török negyedben, kilátással a keleti kikötőre. A göröngyös utat kihasználva lehuppantam az ülésről. Nélkülem folytatták az útjukat, de távolról követtem őket, míg végül megálltak egy épületnél, amelynek a földszintjén bolt, az emeletén pedig lakás volt. Mindannyian csendben kiszálltak a kocsiból, Sterling őrei fel-le tekintgettek az utcán, mielőtt behordták volna Lourdes holmiját. Ügyeltem rá, hogy egyikük se lásson meg, ahogy közelebb araszoltam, s a Sterling főhadiszállásával szemközti sikátorban rejtőztem el. Beszélgettek, én pedig hegyeztem a fülem, hogy halljam, miről van szó.

– Mr. Graves, többet vártam volna az ifjú Collinstól… Hát nem…? – mondta Sterling. Néhány szava elveszett a tengeri szélben.

A Graves nevű férfi hunyorogva végignézett az utcán.

– Ott jön.

Lekuporodtam a földre, teljesen elrejtőztem az árnyékban. Egy férfi közeledett, válla meggörnyedt, sapkája félrecsapva a fején. Úgy tűnt, húzza a lábát, mintha már tudná a beszélgetés kimenetelét, amit a munkáltatójával fog folytatni.

Csak az utolsó pillanatban vette észre, hogy Graves előhúzza a revolverét.

A fenébe!

– Rossz helyre vezettél minket – mondta Graves nyugodt hangon.

– Ha nem lett volna ott… nem találtuk volna meg…

A férfi feltartotta a kezét. Úgy reszketett, mintha futóhomokon állna, és tudná, hogy csak percek kérdése, míg az elnyeli. Nem lehetett több tizenhat, legfeljebb tizennyolc évesnél.

– Tévedtem!

Graves Sterlingre nézett, aki szinte észrevétlenül bólintott.

Sterling eltűnt az épületben, a lövés pedig élesen szelte át a levegőt, megtörve az éjszaka csendjét. Graves felordított:

– Dobjátok a tengerbe! – Eközben meglepett kiáltások hallatszottak különböző irányokból. Ablakok nyíltak a szomszédos épületekből, és néhányan bámulták a jelenetet. Sokan elfordultak, becsapták a zsalut. A reakcióik alapján az, hogy Sterling gyilkolja az embereit, megszokott esemény lehetett.

A szomszédok tudták, hogy maradjanak ki a dologból.

A tenyerem sajgott, és meglepetten konstatáltam, hogy megragadtam egy követ. Lassan a földre helyeztem, és fájó kezemet a nadrágomhoz dörgöltem. Figyeltem, ahogy Graves vezényli az embereket. Néhányan gyalog indultak útnak, mások lóháton. Csak ő maradt és a hintó, a lovak és a kocsis.

Graves szemügyre vette az utcát, tekintete egyik épületről a másikra vándorolt. Egyszer csak arra a sikátorra pillantott, ahol a sötétben kuporogtam.

Teljesen mozdulatlan voltam, egyenletesen, mélyen és hangtalanul lélegeztem. Nem láthatott engem, de úgy éreztem, mintha egyenesen rám meredne. Majd elfordult, beszállt a hintóba, és kiadta a parancsot az indulásra.

Továbbra sem mozdultam, azután sem, hogy elhagyták az utcát.

Végül lassan felálltam, gondolataim visszatértek Sterlinghez.

Bent volt az épületben, s valószínűleg nem egyedül. Ügyelnem kell majd, hogy ne csapjak zajt, amikor megpróbálok bejutni. A ház külsőre pontosan olyan volt, mint a többi épület, a felső szint a keskeny utca fölé nyúlt, az ablakokat míves keretek és zsaluk ékesítették. A falakat alkotó kőtömbökre könnyű lesz felmászni, számos kapaszkodót találok majd. Sterling meggyújtotta a lámpát az egyik szobában – valószínűleg a hálószobájában, miközben alváshoz készülődött.

Miközben vártam, sós tengeri levegő töltötte meg a tüdőmet.

Fél órával később az ablakok sötétségbe borultak.

Könnyedén megtaláltam az irodáját a második emeleten, a ház hátsó részén. Sterling horkolása felszűrődött az alsó szintről, s elég hangos volt ahhoz, hogy elfedjen bármilyen zajt, amit csaptam. Találtam egy tálcát, amin gyertyákat és gyufákat halmoztak fel. Meggyújtottam egyet, szemem egy pillanat alatt alkalmazkodott a fényhez.

A szobában rendetlenség uralkodott.

Könyvhalmok, italosüvegek, térképek hevertek szanaszét. A polcokon különféle gyógyszereket és tinktúrákat tartalmazó üvegek sorakoztak, mellettük pedig cipőpaszta, különböző bajuszféleségek – rövid és hosszú, változatos színekben –, szemüvegek, fogporos üvegek, gyufásdobozok, kalapok, üres vázák és kabátok. Világos, hogy akárcsak Lourdes, ő is gyűjti a különféle mágiával átitatott tárgyakat. Körülnéztem a szobában, több információt akartam gyűjteni. Sterling kölnit használt, és szerette a teát. Szinte minden felületet üres csészék borítottak. Nem volt szobalánya. Érdekes.

Úgy tűnt, sok időt tölt ebben a szobában olvasással és készülődéssel, toalettel.

Az emberei magasra halmozták a Lourdes holmijával teli dobozokat. Felgyűrtem az ingujjam, a kimerültség ágyúgolyóként terített le. Félretoltam és munkához láttam, remélve, hogy találok valami terhelőt, bármit, amit felhasználhatok, amit Inez segítésére fordíthatok.

Eltelt egy óra, aztán kettő, a gyertya már majdnem csonkig égett, s én átnéztem minden fiókot, a legtöbb dobozt és minden papírlapot. Nem találtam semmi bizonyítékot a bűnözői tevékenységére. Csak egy korrupt régészeti hivatalnok volt, aki megalapította Egyiptom legjövedelmezőbb feketepiacát. Valaminek csak kell itt lennie! Egy rajznak a kapuról, vagy korábbi meghívóknak a dátummal és időponttal. Akár az eladásokért kapott kifizetések nyugtáinak.

Úgy tűnt, minden van itt, kivéve azt, amit a legjobban akartam.

Nem voltak lopott műtárgyak. Egyetlen talizmán, egyetlen amulett sem. Még olyan hamisítványok sem, amiket a turistákra szoktak rásózni.

Ingerültségem egyre nőtt, becsomagoltam az egyik dobozt, hogy majd Inezzel átnézzem, kinyitottam az ablakot és kihajítottam. Átlendítettem az egyik lábamat a korláton, és lemásztam, lélegzetem lassú és egyenletes volt. Gond nélkül értem földet, és lehajoltam, hogy felvegyem a dobozt. Miközben Lourdes holmijának egy részét a szállodához cipeltem, valami motoszkált az agyamban. Pontosan emlékeztem a szobára, minden egyes tárgyra.

Semmi sem tűnt szokatlannak.

De a megérzésem azt súgta, láttam valamit, aminek a jelentősége elkerülte a figyelmem.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Amint megérkeztünk a szállodai szobánkba, rögvest munkához láttunk. A tárgyak, melyeket anyám otthonából hoztunk, visszanyerték eredeti méretüket, és húgommal együtt mindent kiterítettünk az ágyra.

Remek párost alkottunk.

Felgyűrtem az ingujjam, és futólag áttekintettem a holmit. Hihetetlennek tűnt, hogy nincs semmi ebben a szobában, ami segíthetne megtalálni anyámat. Csak aprólékosan át kell tanulmányozni minden egyes lapot.

Legalábbis ezt mondogattam magamnak.

Eszembe jutott, hogy visszamehetnénk Mama házához, és megvárhatnánk őt – de bevillant az is, ahogyan figyelmeztették őt, hogy maradjon távol a banktól. Valaki figyelte a mozgásunkat, mégpedig gyanúm szerint a szeretője, vagy legalábbis felbérelt valakit, hogy kémkedjen utánunk. Jobb, ha nem megyünk vissza – hacsak nincs más választásunk.

Lerogytam egy kis helyre az ágyon, amit nem borított el anyám holmija. Isadora közelebb húzott egy zsámolyt. Kopogás hallatszott az ajtón, s meglepetten néztünk egymásra.

Isadora felugrott, s a fegyver után nyúlt, amit az aukció éjszakáján szerzett. A párnája alá rejtette.

– Ki az? – kérdezte.

– Én vagyok.

Húgom kitárta az ajtót, ahol Whit állt, koszosan és igen ziláltan. Egyik kezében hatalmas tálcát cipelt, tele lefedett tálakkal, a másikban pedig egy papírhalmokkal teli dobozt.

– Csak nem…?

– De igen.

Valahonnan előkerített még egy adagot anyám dolgai közül.

– Hogyan…?

– Egy pillanat, és elmagyarázom – morogta.

– Gondolom, nem szeretnéd, ha lelőném – jegyezte meg Isadora sóvárgó hangon, s félreállt, hogy beengedje.

Felálltam, orromat kenyér, citrom és friss fűszernövények illata csapta meg. Összefutott a nyál a számban.

– Egyelőre nem.

Whit elhaladtában sötét pillantást vetett Isadorára.

– Neked nem jár falafel.

Isadora felélénkült.

– Hol találtál falafelt ilyenkor éjjel?

– A szálloda konyhája jól fel van szerelve – mondta. – Találtam hummuszt, paradicsomot és uborkát, kenyeret és egy kancsó limonádét. Megálltam a recepciónál is, és megnéztem, van-e valami üzenet, és találtam egy táviratot, ami neked jött, Olivera.

– Táviratot! – kiáltottam fel, és kinyújtottam a kezem.

Whit nem foglalkozott velem, s körülnézett, hova teheti a tálcát. Mikor látta, hogy minden elérhető felület foglalt, vállat vont, letérdelt, és óvatosan letette az ételt és anyám holmiját a szőnyegre. Elegáns zuttyanással mellé telepedtem, míg Isadora finoman megemelte a szoknyáját és kecsesen leült, térdét behajlítva, bokáját keresztbe téve. Maga felé húzta a dobozt, s kíváncsian belekukkantott.

Whit a zsebébe nyúlt, és átnyújtotta a lezárt borítékot. Mohón feltéptem, és elolvastam az első sort. Amikor láttam, hogy hármunknak címezték, hangosan kezdtem olvasni.

INEZ & TSAI – LEVELETEKET MEGKAPTAM STOP RICARDO AZT ÜZENI VÁLASZOLJATOK NEKI VESSZŐ HA HÍV KÜLÖNBEN SZEMÉLYESEN FOGJA ELÁRASZTANI A SZOBÁTOKAT STOP

Whit bosszús hördülés kíséretében a tenyerébe temette az arcát, én pedig összerándultam, tekintetem automatikusan az éjjeliszekrényen lévő csészére siklott. Szerencsére üres volt.

– Olvasd tovább! – követelte Isadora, s ételt szedett a tányérjára.

Ismét a távirat felé fordultam, megköszörültem a torkom, és folytattam.

RICARDÓVAL ÉS NAGYAPÁVAL BORZASZTÓAN BÁNNAK A BÖRTÖNBEN STOP

A hangom megremegett, de elszántan folytattam – újra felolvastam a sort, mintha a betűk valami csodálatos módon átrendeződnének, s olyasmit jelentenének, amitől nem gondolok mindjárt a legrosszabbra. Tío Ricardo és Abdullah képe sejlett fel előttem, horzsolásokkal, zúzódásokkal borítva, megverve, kiéheztetve. A kétségbeesés végtelen spiráljába zuhantam. Valami furcsa, zsibbasztó tompaság telepedett rám – fojtogató, nehéz érzés. Szorosan behunytam a szemem.

Egy kéz gyengéden megérintette a karom.

Lassan kinyitottam a szemem, és üres tekintettel Whitre meredtem.

Ő visszahúzódott, állkapcsa megfeszült. Az arca kifürkészhetetlen maradt, de éreztem benne a feszültséget, a nyers, tehetetlen dühöt, amiért nem tehet semmit, hogy mindezt megállítsa.

– Mit ír még? – kérdezte halkan Isadora. – Vagy olvassam fel inkább én?

Megnyaltam a szám, és megráztam a fejem.

– Majd én.

Halk nevetés bukott ki belőlem, ahogy gyorsan átfutottam a szöveg hátralevő részét. Aztán hangosan felolvastam az üzenet folytatását.

AMARANTA KIABÁLT MONSIEUR MASPERÓVAL VESSZŐ SZERINTEM MASPERO FÉL TŐLE MERT NAGYOBB CELLÁT KAPTAK STOP KAREEM KAIRÓBAN VAN ÉS SIKERÜLT BEJUTNIA A BÖRTÖNBE STOP TÖBB KOSÁR ÉTELT ÉS VIZET CSEMPÉSZETT BE RICARDÓNAK ÉS NAGYAPÁNAK VESSZŐ NE KÉRDEZZÉTEK HOGYAN STOP KODAKRÓL MÉG MINDIG NINCS HÍR VESSZŐ TUDAKOLJÁTOK MEG A SHEPHEARDSBEN LEHET E FÉNYKÉPET ELŐHÍVATNI STOP A SZEMÉLYZET SEGÍT MEGTALÁLNI VESSZŐ AMIT KERESEK STOP VIGYÁZZATOK MAGATOKRA VESSZŐ FARIDA

Leeresztettem a táviratot, és üres tekintettel bámultam magam elé. Mélységes hálát éreztem Kareem és Farida iránt. Egy részem azt kívánta, bárcsak ott lehetnék velük – talán segíthetnék valahogy. Alexandriában semmit sem tehettem. Illetve – ez nem volt teljesen igaz.

Ott voltak Mama dolgai – a jegyzetei, a gondolatai, amelyekben nyomok rejtőzhettek arról, hol lehet, vagy hová rejthette az ereklyéket. Megvolt a naplója.

– Kezdjük újra a keresést! – mondtam. – Lehet, hogy valami fölött elsiklottunk.

– Előbb együnk! – szólt Whit határozottan. Leemelte a tálcáról a fedőt, mire hangosan felnyögtem, és a gyomrom is hangosan megkordult. Nem is tudtam, milyen éhes vagyok. Whit egy kisebb lakomát szerzett: meleg pitát, rómaiköménnyel és fokhagymával fűszerezett darált húst, friss uborkát és paradicsomot, krémes lóbabpürét, meg egy tál hummuszt, amit bőségesen meglocsoltak olívaolajjal.

– Gracias – motyogtam halkan.

– Szívesen – felelte apró mosollyal.

Sikerült megállnom, hogy az arcom kifejezéstelen maradjon.

A mosolya elhalványult, én pedig sietve nyúltam az egyik falafelért, s belemártottam a hummuszba. Krémes volt, és ízletes – és bár a falafel hideg volt, finoman zöldfűszeres íz jellemezte. Éreztem, hogy Whit engem figyel, de nem néztem rá. Hangjától kellemes bizsergés futott végig rajtam, de nem engedhettem meg magamnak, hogy újra ostoba legyek. Hiszékeny kis bolond voltam, fenntartások nélkül szerettem belé, elbűvölt a veszély, ami áradt belőle, a csibészes kisugárzása, a hőstettei.

S már ezredszer kapaszkodtam az egyetlen valóságba: ő nem szeret engem. Ezt a szörnyű igazságot a szívembe véstem, s valahányszor rágondoltam, úgy éreztem, mintha nyílt sebből véreznék. Minden csak színjáték volt. Csak azért volt itt, mert hajtotta valamiféle félreértelmezett kötelességtudat vagy bűntudat. És persze meg akarta találni az alkímiai pergament Mama előtt. Ezeket a mondatokat ismételgettem magamban, míg már álmomból felébresztve is eszembe jutott – míg belém nem vésődött.

– Nincsenek poharak – jegyezte meg Isadora.

Whit átnyújtotta neki a kancsót. – Elnézést kérek. A finom porcelán nem fért volna el a tálcán.

Isadora horkantott egyet, de azért elvette az italt. Mindannyian nekiláttunk az ételnek, közben papírok és naplók kötegei fölé hajoltunk.

– Elárulod, merre jártál? – kérdeztem Whittől.

– Követtem Sterlinget a főhadiszállására a török negyedbe – válaszolta. – Van egy embere, Gravesnek hívják. Ő is azok között volt, akik átkutatták édesanyád házát. Nem valami kellemes alak.

Letépett egy darab kenyeret, megpakolta hummusszal, uborka- és paradicsomszeletekkel, aztán egy falatra eltüntette. Miután lenyelte, az arca elsötétült.

– Láttam, ahogy parancsra megöl egy fiatal férfit. Hidegvérrel, minden ok nélkül.

Letettem a limonádés kancsót, a gyomrom görcsbe rándult. Olyan közel voltunk a halálhoz! Elég lett volna egyetlen bólintás Mr. Sterling részéről.

– Miért engedett el minket Mr. Sterling? – kérdezte Isadora.

– Gyanítom, mert még szüksége van Inezre – felelte Whit. – Mit mondott neked, mikor elvitt tőlünk?

– Azt akarja, hogy segítsek neki megtalálni Mamát – válaszoltam szórakozottan, miközben átolvastam a papírokat, amiket Whit szerzett vissza Mr. Sterlingtől. – Állandóan azt ismételgeti, hogy álljak az ő oldalára.

– Fegyvert fogott rád? – kérdezte Whit, a hangjában gyilkos indulat vibrált.

Megálltam az olvasásban.

– Igen. De ez nem változtatta meg a válaszom.

– Persze hogy nem – bólintott Isadora.

Felnéztem, és automatikusan Whitre pillantottam. Ő is engem nézett – figyelmesen, feszült arccal, és valami kavargott a szemében. Talán rajongó csodálat. Talán düh. Soha nem tudtam biztosan. Aztán lehajtotta a fejét, elfordította az arcát, és visszatért a tálcához.

Még egy pillanatig néztem őt, aztán erőt vettem magamon, hogy a lapokra koncentráljak. Dolgunk volt.

– Bevallom, nyugtalanít, hogy Mr. Sterling csak úgy elengedett minket – szólalt meg Isadora. – Lehet, hogy van rajtad valami, ami alapján ide találhat?

Whit morgott valamit a bajsza alatt, de alig hallottam, mert közben rábukkantam valamire, ami felkeltette az érdeklődésemet. Mama – ki tudja, milyen okból – különféle alexandriai térképeket gyűjtött össze. Olyanokat, amelyeken még a régi utcanevek szerepeltek, látható volt a keleti kikötő, és különös figyelmet szenteltek egy bizonyos helynek: a Fárosz-szigetnek. Mindegyik térképet egy bizonyos Mahmud al-Falaki készítette. Összeszűkült szemmel bámultam az egyik rajzot, próbáltam kivenni egy furcsa alakzatot, amit a nyugati oldalon jelölt meg.

– Sterling valószínűleg tudja, hol szálltunk meg – mondta éppen Whit. – Az a benyomásom, hogy csak arra vár, hogy egyenesen Lourdes-hoz vezessük.

Ahogy átfordítottam a lapot, valami máson is megakadt a szemem. Egy másik régi térképen Alexandriáról – valaki ceruzával bejelölte rajta azt a helyet, ahol egykor a híres könyvtár állt, mielőtt a tűz elpusztította volna. De voltak más, furcsa jelölések is rajta, görögnek tűnő betűkkel. Egy mellékutcában, távol a városközponttól, valaki halványan felrajzolt egy háromfejű kutyát is. Elhúztam a szám. Kerberosz – az alvilág őrzője. Valami motoszkált bennem, egy emlék, amely nem hagyott nyugodni. Ekkor beugrott, hol láttam utoljára ezt az alakot: Mama naplójában.

A vászontáskámhoz léptem, és előhúztam a vázlatot, amelyet a vonaton másoltam ki a naplóból. Hihetetlennek tűnt, hogy ne lenne kapcsolat a térkép és Mama jegyzetei közt.

– Tud valaki görögül? – kérdeztem.

Mindketten megrázták a fejüket, s tovább kutattak a papírok között.

Átlapoztam a többi oldalt is, de nem találtam semmi említésre méltót. Visszatértem ahhoz a térképhez, amelyiken Kerberosz szerepelt. Nem ismertem az utcát, de az arab falon túl helyezkedett el, Alexandria egy régebbi, romokkal teli negyedében.

– Azt hiszem, találtam valamit – szólalt meg hirtelen Whit, megtörve a csendet. Egy naplót emelt fel. – Az anyád többször is lerajzolta Alexandria világítótornyát, különös figyelmet fordítva az alapjára. Talán úgy hitte, rejlik ott valami fontos.

A szívem hevesebben kezdett verni.

– A Fárosz-szigeten van?

Whit lenézett a naplóra.

– Igen, ott – erősítette meg némi lapozgatás után.

– Írt mellé valamit? – kérdezte Isadora. – Valami nyomot?

Whit arca elkomorult.

– Igen, de görögül van.

Isadorával egyszerre nyögtünk fel.

– Hány rajz van a világítótoronyról abban a naplóban? – kérdeztem.

Whit átlapozta az oldalakat.

– Hét.

Ez már jelentős mennyiség volt.

– Talán Mama és Mr. Fincastle valóban találtak valamit, és titokban ásatásba kezdtek? – vetettem fel. Egy másik lehetőség is felötlött bennem. – Szerinted lehet, hogy megtalálták…

Whit szúrós pillantást vetett rám, mire elhallgattam. Tudta, mit akartam kérdezni, és nyilvánvalóvá tette, hogy nem szeretné, ha Isadora előtt említeném a krizopoeiát. Pedig nem volt okom titkolózni előtte.

Már válaszra nyitottam volna a szám, de Whit megelőzött.

– Nem látom értelmét, hogy Lourdes és Fincastle ott ásassanak – jelentette ki. – A világítótorony több földrengést is átélt. Mostanra inkább lehet romhalmaz, nem igaz?

Szavai elterelték a gondolataimat.

– Úgy tudom, turisták még mindig látogatják – mondtam. – Az Atlanti-óceánon átkelve többen is említették, hogy szerepel az útitervükben.

– Nem Hérodotosz volt az, aki azt írta, hogy az egész építmény a tengerbe omlott? – kérdezte Isadora.

– Inkább Sztrabón – felelte Whit.

– És nem tűnt el teljesen – folytattam lassan. – Tényleg furcsa lenne, ha ott kutatnának, hacsak… nem maradt fenn egy titkos szoba valahol?

Eszembe jutott Tío Ricardo és Abdullah, ahogy egy börtöncellában sorvadnak, életben maradásuk csupán Kareem leleményességén múlik, aki élelmet csempész nekik. Ökölbe szorítottam a kezem. Nem várhatom meg, míg Mr. Sterling eljön értünk – és nem rejtőzhetek örökké ebben a szobában, csak mert félek, hogy követni fog. Tennem kell valamit, hogy kiszabadítsam őket.

– Oda kell mennünk, és meg kell vizsgálnunk a világítótorony alapját!

Whit elgondolkodott.

– Az építményt több természeti katasztrófa is sújtotta. Bármelyik pillanatban ránk omolhat.

– Talán ez is része a vonzerejének – mondtam. – Így biztosan nem mászkálnak bent turisták, nem figyel oda rájuk a kormány, nincsenek kellemetlen kérdések. Mama és Fincastle zavartalanul dolgozhatnak… talán most is épp egyre közelebb jutnak, hogy megtalálják…

– Rendben – vágott közbe Whit. – Menjünk! Ma este elindulunk, ha aludtunk pár órát.

– Nem ülhetek itt ölbe tett kézzel, miközben a nagybátyám és Abdullah egy cellában rothadnak – harsogtam.

Whit előrehajolt, tekintete élesen fúródott az enyémbe.

– Azt mondtam, rendben van, Olivera. Elmegyünk a világítótoronyhoz, még ha a fejünkre is szakad.

– Ó! – feleltem meghökkenve.

– Lelkesítő szónoklat volt – jegyezte meg Isadora szárazon.

– Maradhatsz, ha gondolod – vetette oda Whit. – Vagy még jobb: visszamehetnél Kairóba.

Isadora megrázta a fejét.

– Nem hagyom magára a nővérem.

Könnybe lábadt szemmel rámosolyogtam.

– Köszönöm.

Whit a szemét forgatta.

– Jézusom…

Az a pusztító pillantás, amit Isadorára vetett, elég lett volna ahhoz, hogy egy egész kisvárost a földdel tegyen egyenlővé – épületek, fák, minden odaveszett volna. De nem tisztán harag volt a szemében… nem egészen. Ha nem ismerném, azt mondanám, másféle érzelem tükröződött az arcán.

Olyasmi, amit leginkább féltékenységnek lehetne nevezni.

De ez lehetetlen volt. A gondolat, hogy féltékeny legyen a húgom és köztem lévő kapcsolatra, nevetségesen hangzott.

Vagy mégsem?

Feleségem megint csak az éjszaka közepén ébresztett fel. Megdörzsöltem a szemem, míg lassan hozzászokott a sötéthez.

– Mi a baj? – suttogtam.

– Megint volt egy látomásom – felelte ő is suttogva.

– Inez – motyogtam. – Nem lehet, hogy csak álmodsz?

Az ágyam mellett térdelt, és végre annyira kivehetővé váltak a vonásai, hogy láthattam: komoran néz rám.

– Nem tudtam elaludni – kezdte. – Van egy szokásom, hogy ilyenkor a gyűrűmet forgatom az ujjamon, és épp Kleopátrára gondoltam… aztán a következő pillanatban már az ő emlékei között bolyongtam. Kíváncsi vagy rá, vagy inkább aludnál?

Intettem, hogy folytassa.

– Az asztalánál ült – kezdte Inez. – De furcsán volt öltözve. Általában csoda szép ruhákban látom őt, amiket drága szövetekből szabtak. A lábán ékszerekkel díszített szandál, a hajában szalag és gyöngy. De most egyszerű, sötét színű köntöst viselt, csuklyával. A cipője erős bőrből készült – mintha hosszú útra készülne.

– Mit csinált az asztalnál?

– Előtte feküdt az alkímiai pergamen – felelte halkan Inez.

Hirtelen teljesen éber lettem.

– Ólmot változtatott arannyá?

Inez megrázta a fejét.

– De különféle hozzávalókkal dolgozott. Gyökereket aprított, és különféle csillogó folyadékokat kevert össze. És közben mondott is valamit.

– Varázsigét – mondtam.

– Azt hiszem, igen. Valószínűleg a krizopoeiát akarta megvédeni vele.

– Lehetséges – feleltem. – Én is ezt tenném, ha megvolnának a képességeim. Talán a testvére is tudott a lap létezéséről – hiszen ő is annak a híres alkimistának a rokona volt. Lehet, hogy Kleopátra épp ezért döntött úgy, hogy óvintézkedéseket tesz. Csak ennyi volt?

Megint megrázta a fejét.

– Nem. Amikor befejezte, az egészet lelocsolta vízzel.

– Micsoda?

– Pszt! – sziszegte Inez. – Felébreszted Isadorát!

A vérem lüktetni kezdett a fülemben. Ha a lap elázott, az számomra is végzetes lehet.

– Magyarázd el!

– A tinta nem folyt el. A papír még csak nedves sem lett – felelte. – Kleopátra vízhatlanná tette a krizopoeiát.

Tucatnyi felukka, szkúner és brigantin ringatózott a kikötőben, árbócaik és vitorláik magasba nyúltak és tükröződtek az ezüstös holdfényben. Mi voltunk az egyetlenek, akik az éjszaka közepén gyönyörködtünk a kilátásban – fáradtan és idegesen. Legalábbis én az voltam. Inez szemében azonban ott ragyogott az a különös fény, ami mindig rettegéssel tölti el a szívem. A tekintete azt sugallta, hogy bármi áron eléri a célját – akár az élete árán is. Bármi történjék, ő végigcsinálja, amit elkezdett.

– Kifizetted a kocsist? – kérdezte Isadora hűvösen.

Alig hallottam meg. Inez idegesen dobolt a lábával a deszkán, türelmetlenül nézett a víz túloldalára, mintha az anyját akarta volna puszta akarattal megidézni ott, a világítótorony tövében. A tengeri szél a hajába kapott, arcába fújta hosszú tincseit, de ő észre sem vette. Minden figyelmét arra összpontosította, hogy eljussunk arra a szigetre. Áthaladtunk a török negyeden, s bár szárazföldön is folytathattuk volna az utat, én jobbnak láttam hajóra szállni – így nehezebb volt követni minket. Isadora hasznosnak bizonyult a szűk városi utcákon, több rövidebb utat is javasolt a tengerpartra menet.

Oldalra fordultam, és ránéztem. Várakozón felvonta a szemöldökét.

– Kifizetted? – kérdezte újra.

– Honnan ismerted a legrövidebb utat a török negyeden át? – kérdeztem könnyednek szánt hangon, de közben Inez szavai visszhangoztak a fejemben, amit még a bank előtt vágott a fejemhez. Ha Isadora tényleg olyan jól ismeri a várost, mint ahogy az most nyilvánvalóvá vált, könnyedén visszaérhetett volna a szállodába, miután figyelmeztette Lourdes-ot.

Isadora rám nézett, kezét a csípőjére tette, minden mozdulata sértődöttséget tükrözött.

– Az emberek beszélgetnek velem – mondta.

– És?

– És szereztem néhány ismerőst a szállodában – felelte. – Jó vagyok információgyűjtésben.

– Ha csak ennyiről van szó, miért vagy dühös?

Egy lépéssel közelebb jött, és mutatóujjával a mellkasomra bökött.

– Mert minden alkalommal, amikor hozzám szólsz, olyan, mintha vádaskodnál – sziszegte. Mély levegőt vett, orrcimpái megfeszültek. – És ez idegesítő.

– Nem fogok bocsánatot kérni.

– Nyilván nem – vágta rá, és a szemét forgatta. – De elmondjam, mit gondolok?

Hallgattam. Reméltem, bosszantja a csend. Az ember ilyenkor gyakran többet mond, mint szeretne – különösen, ha gyanúba keveredett.

– Azt gondolom, a saját tulajdonságaidat látod bennem – mondta Isadora, hangja suttogássá halkult, de annál élesebben metszett. – És ezt ki nem állhatod. Az egész vagyonom feltenném rá, hogy gyűlölöd azokat a tulajdonságaidat, amelyek bennem is megvannak. Az örök bizalmatlanságot, a cinizmust, a számítást, hogy mindig azon gondolkodsz, hogyan fordítsd a saját hasznodra az embereket.

– Én nem…

– Dehogynem! – vágta rá határozottan. – Ezért vagy jó abban, amit csinálsz. Túlélők vagyunk. Ez azt jelenti, hogy tettünk dolgokat azért, hogy ne sérüljünk meg, hogy életben maradjunk – mindig egy lépéssel mindenki előtt. Bármi áron elérjük, amit akarunk.

Minden szava fájt. Mert igaza volt.

– És ha valakit szeretünk, védelmezni akarjuk – folytatta ugyanazon a halk, metsző hangon. – Hegyeket mozgatnánk meg, hogy megóvjuk őket – akár önmaguktól is. Mert ebben a világban csak keveseket szeretünk igazán, és a pokolra kívánjuk, aki bántani meri őket.

Tekintete Inezre siklott, de nem követtem. Nem vettem le róla a szemem.

– Ugyanolyan könnyen látom meg benned saját magamat, mint a tükörben – mondta. – Most pedig térjünk vissza a lényeghez! Kifizetted a kocsist?

Elfordítottam a fejem, és azt kívántam, bár ne értenék egyet vele. Sokkal könnyebb volt ellenségként tekinteni rá, mint felismerni, mennyire hasonlítunk – és hogy ez nem akadályozta meg Inezt abban, hogy bízzon benne. Mert akkor be kellett volna ismernem, hogy Inez már rám sem bír nézni.

Hirtelen lüktető fejfájást éreztem, ahogy elöntött az érzelmek hulláma. Harag, bosszúság, gyász, ha őszinte akarok lenni magammal. De senki mást nem hibáztathattam, csakis saját magamat.

A halántékomat masszíroztam, soha életemben nem vágytam ennyire egy csésze kávéra. A kocsis nagyot ásított, a lovak halkan horkantottak, mintha ők is tiltakoznának a kora hajnali indulás ellen. Egy marék frankot nyomtam a fiú markába.

– Megvárna minket?

Körülnézett, arcán zavart kifejezés ült. – Itt?

– Igen – mondtam, és a Fárosz-sziget felé mutattam. – Meg akarjuk nézni a világítótornyot.

A fiú bólintott, bár még mindig kissé értetlennek tűnt.

– Ilyen korán?

– Nem én hozom a döntéseket – morogtam, és még néhány érmét nyomtam a kezébe.

– El kellett volna küldened – jegyezte meg Isadora. – Udvariatlanság itt váratni.

Nem válaszoltam, inkább a kocsishoz fordultam.

– Mindjárt visszajövünk. Ne hagyjon itt minket!

Legfeljebb egy, talán két óránk volt, mielőtt felkel a nap. Ha addig nem tűnünk el onnan, üvöltözni fogok Isadorával, és nem érdekelnek majd a következmények. A Földközi-tenger felé bámultam, a víz nyugtalan volt, mintha előre érezné, hogy hamarosan megzavarják a csendjét. A part mentén egy keskeny mólóhoz kötve rozzant csónakok sorakoztak, tíz-tizenöt méterre nyúltak be a tengerbe. Túl azon magaslott ki a vízből a Fárosz-sziget körvonala, a hullámok vadul ostromolták a sziklafalakat. Alexandria világítótornyának alapja még mindig állt a keleti oldalon – évezredek után is lenyűgöző látvány volt, még ha a felső szerkezet, amely egykor fáklyaként világított az éjszaka sötétjében, már rég el is tűnt.

– Milyen magas volt? – kérdezte Inez, miközben távolodtunk a kocsistól, tekintetét a romokra szegezve.

– Mama jegyzetei szerint legalább negyven emelet lehetett – válaszolta Isadora a fejét csóválva, arca ragyogott a csodálattól. – Képzeld csak el, micsoda munka lehetett megépíteni! Mennyi munkás vére és verítéke tapad hozzá.

– Csak hogy egy földrengés a tengerbe söpörje – tettem hozzá borúsan. – Semmi szép nem tart örökké.

– Már megint a cinizmusod – suttogta Inez.

– Nem is próbáltam titkolni – morogtam vissza. Majd hangosabban így szóltam: – Nos, megnéztük a világítótornyot. Menjünk vissza a szállodába, igyunk egy teát, kávét, és együnk végre valami rendeset!

Legbelül alig hittem el, amit mondok. Ha Lourdes valóban úgy hitte, hogy Kleopátra krizopoeiája a világítótorony alapjában rejtőzik, akkor minden egyes kő alá be kellene néznem. De a gyomrom összeszorult, a várakozástól egyre szaporábban vert a szívem. A testem minden porcikája figyelmeztetett – ellenség a domb mögött.

Valami nem stimmel.

Vagy hamarosan nem fog.

Ha valamit megtanultam a katonaságnál töltött éveim alatt, hát azt, hogy mindig hallgassak a megérzéseimre. És most azt súgták: el kell vinnem innen Inezt. Minél messzebb, minél előbb. Felkészültem rá, hogy bármelyik pillanatban megragadhassam a fegyveremet, ujjamat a ravaszon tartottam. Hiányzott a késem, amit mindig a csizmámban hordtam – de azt a nyomorult Sterling ellopta tőlem.

– Most érkeztünk – mondta Inez. – Nem fordulok vissza. Mama talán itt van, vagy ha nincs, lehet, hogy nyomot hagyott maga után. Szerintem menjünk, nézzünk körül, vagy van jobb ötleted, hol találjuk meg?

Karba tett kézzel álltam, az idegességtől megfeszült az állkapcsom.

– A víz felől biztonságosabb továbbmenni. De ahhoz el kellene lopnunk egy csónakot.

– Nincs az olyan messze – vágta rá Isadora fintorogva. – Kár, hogy nem hoztunk váltóruhát. Lehet, hogy elázunk.

Ezt a marhaságot válaszra sem méltattam.

Inez a halászbárkákra mutatott.

– Kölcsön is vehetünk egyet. Nem kell lopni. Visszahozzuk, ha végeztünk, és hagyok benne egy kis pénzt is.

Isadora már el is indult a móló felé, gyors, határozott léptekkel, mozdulatai magabiztosak és céltudatosak voltak – illúzió, ami alatt ott tombolt a káosz. Egy görög tragédia szereplőjére emlékeztetett, aki vakon menetel a végzete felé, pusztítást és zűrzavart hagyva maga után, akár egy őrült tündér, aki romlásba dönti az ártatlanokat.

– Továbbra sem bízom benne – mondtam, miközben összehúzott szemmel figyeltem az említett őrült tündért.

– Ezt már elég világossá tetted – válaszolta Inez fáradtan. A szeme alatt sötét karikák húzódtak – a kimerültség jelei. Mikor aludta utoljára ki magát? No és én? Nem is emlékeztem.

– De eddig csak segített nekem – tette hozzá. – Nyugodtan maradj itt, ha akarsz!

– Egy fenét! – vágtam rá. – És ne hidd, hogy nem vettem észre, hogy ellenem fordítottad a saját szavaimat!

– Pontosan erre számítottam – mosolygott édesen.

Követtem őt, próbáltam figyelmen kívül hagyni a csípőjének ringását, a sós levegőben táncoló fürtjeit. Mire utolértük a mólón, Isadora már kioldotta az egyik csónak kötelét. Átvettem tőle a feladatot, és megkönnyebbültem, mikor megláttam az evezőket a pad alatt. Segítettem Ineznek beszállni a csónakba, és komoly önuralom kellett hozzá, hogy ne lökjem Isadorát a tengerbe – ehelyett figyelmen kívül hagytam, ahogy kecsesen belép a csónakba. Térdét enyhén behajlította, ahogy egyensúlyozott, teste együtt ringott a hullámzással.

– Te evezel, vagy rám akarod testálni, hogy átvigyelek titeket a szigetre? – kérdezte, hangjában fagyos éllel.

– Én is tudok segíteni – tiltakozott Inez.

Megragadtam az evezőket, és a vízbe eresztettem. Ez borzalmas ötlet volt. Soha nem kellett volna belemennem. Jobb lett volna, ha egyedül jövök.

– Csak essünk túl rajta, a pokolba is! – morogtam.

Inez elővette a táskáját, és átnyújtott Isadorának egy gyertyát, majd talált egy másikat saját magának is. Meggyújtotta őket, és magasra tartották a fényforrásokat, szabad kezükkel pedig próbálták óvni a lángot a szélvihartól. Ineznek nem igazán sikerült, a szél azonnal kioltotta a lángot.

Felsóhajtott.

– Hiányzik a szandál.

Felnevettem. Inez meglepetten rám nézett – mogyoróbarna szeme meleg volt, és derűs. Nem nézett így rám, ki tudja, mióta. Majd gyorsan elkapta a tekintetét, én pedig nagy önuralommal újra a világítótoronyra figyeltem – amire figyelnem kellett.

Ahogy közeledtünk a szigethez, észrevettem egy kis öblöt, és arrafelé irányítottam a csónakot. Mikor elég közel értünk, kiugrottam – a víz hűvösen simult a bőrömre –, és a part felé húztam a kis hajót. Inez átvetette magát az oldalán, nem fogadta el a segítségemet, inkább majdnem arccal előre belecsúszott a vízbe, ahogy próbált egyensúlyozni. Isadora kecsesen ugrott ki, alig csapta fel a vizet, és segített Ineznek felmászni a parton.

Elpakoltam az evezőket, majd elindultunk a meredek ösvényen a világítótorony romjai felé. A sziklás talaj átszúrta a cipőmet, s az utolsó szakaszon már mindkettőjüknek segítenem kellett. Az ősi épület lassan előtűnt, ahogy az éjszaka mélykékje elkezdett világosodni – a hajnal előtti pillanat, a kedvenc napszakom.

– Ez hatalmas! – suttogta Inez.

– A legmagasabb ókori építmény – válaszoltam. – A tetején azelőtt egy irdatlan tükör volt, ami visszaverte a fényt, és több mint ötven kilométerről is látszott.

– Még mindig látható a felirat ezen az oldalon – mondta Isadora, egy világos színű, kőbe vésett díszítésre mutatva. – Felajánlás a tenger ikerőrzőinek.

– Kik voltak ők? – kérdezte Inez.

– Kasztór és Polüdeukész – feleltük egyszerre Isadorával.

Rémült meglepetéssel néztünk össze. Inez csak elmosolyodott, majd elindult a főbejárat felé, állát büszkén felszegte, göndör haja a háta közepére omlott.

– Ott a bejárat! – mondta. – Elég széles, hogy két lovas is átférjen rajta.

Beléptünk, és egy omladozó lépcső, valamint egy nagy, négyzet alakú tér fogadott bennünket, amely valaha harci szekereknek és lovaknak adhatott otthont. A mennyezet egyes részei leszakadtak, s a padlóból sziklák meredeztek, némelyik nálam is magasabb volt. Bár úgy tűnt, a világítótorony üres, számos árnyékos sarok kínált menedéket az elbújni vágyóknak.

Inez óvatosan körbenézett, majd Isadorára szegezte a tekintetét.

– Nem felejtetted el a fegyvered?

Isadora a kabátzsebéhez nyúlt.

– Ó, a hotelben hagyhattam, amikor élelemért mentünk.

Körülnéztem, gyomrom egyre jobban elszorult. Magammal hoztam a puskám, amit darabokra szedve tettem a ládámba. Nem kedveltem ezt a fegyvert – nehéz, hangos, és borzalmasan bonyolult betölteni. De még ez is jobb, mint a semmi.

Nem volna bölcs fegyvertelenül szembenézni az ellenséggel.

– Nézzétek! – szólt ránk Inez.

Odasétáltam hozzá, egy szinte teljesen ép fal mellé. A kőbe hatalmas, lenge köpenyt viselő, görög istent ábrázoló domborművet véstek. Fején korona, bal kezében jogar. Lábainál egy háromfejű kutya pihent, fogait vadul vicsorítva.

– Megint csak Kerberosz – suttogta Inez.

– Hádész kutyája – feleltem. – Érdekes választás egy világítótorony falára. Az alvilág kapuját őrzi, semmi köze a tengerhez.

Inez alig figyelt rám. Közelebb lépett, ujjával finoman végigsimította a vésetet, majd a dombormű alján lévő betűket kezdte vizsgálni.

– Van itt valami latinul. El tudod olvasni?

– Aligha – mondtam, de közelebb hajoltam, átpillantva a válla fölött. Próbáltam figyelmen kívül hagyni hajának édes illatát, s hogy szoknyája a csizmám orrát súrolta. Most voltunk a legközelebb egymáshoz azóta, hogy összeházasodtunk. Ami persze semmit sem jelentett. Megköszörültem a torkom, és a szövegre koncentráltam. – Úgy tűnik, az isten neve Szerápisz.

Inez rám pillantott a válla fölött.

– Nem tudom, ki az.

– Abdullah biztosan tudná – morogtam. – Azt hiszem, egy görög–egyiptomi isten. – A szemem megakadt egy másik halvány soron. – Várj csak – szóltam –, van itt még valami a neve alatt! – Óvatosan félretoltam Inezt, hogy jobban lássam a falba vésett, alig olvasható szöveget. – Alexandria védője… és van egy temploma a városban.

– Hol? – kérdezte Inez élesen. – Mert azt hiszem, láttam…

Arcán álomszerű kifejezés jelent meg, mintha egy másik világba lépett volna át. Meglengettem a kezem az arca előtt. Üres, távoli pillantással nézett vissza rám, mintha nem is lenne igazán jelen, mintha elveszett volna, valahol máshol járt.

– Inez? Inez!

Már éppen meg akartam rázni a vállát, de megtorpantam – eszembe jutott a gyűrűje révén kialakult furcsa kapcsolat közte és Kleopátra között. Talán most is valamelyik emlékét látja.

– Mi van vele? – kérdezte Isadora hangosan, de alig hallottam. Minden figyelmemet a feleségemre összpontosítottam.

– Inez? – kérdeztem újra, ezúttal hangosabban.

Pislogott egyet, és néhány másodperc alatt visszatért önmagához. Lehunyta a szemét, majd lassan kinyitotta, s egyenesen rám nézett.

– Látsz innen egy tornyot?

– Micsoda? – kérdeztem.

– A kikötő túloldalán – mondta. – Van ott egy torony? Talán római stílusú.

Hátrafordultam, és a romok között kerestem egy pontot, ahonnan átláttunk a vízen, vissza a partra, ahonnan áteveztünk.

– Igen, azt hiszem. Miért?

– Egy emléket láttam – lehelte. – Kleopátra csónakon utazott, ugyanabban a ruhában, mint legutóbb. Szerintem a két emléknek köze van egymáshoz. Az elsőben nála volt a pergamentekercs, most pedig egy apró, evezős csónakban láttam, csak egy férfi őrizte, aki evezett, de nem a Níluson voltak, sem a tengeren. Hanem a föld alatt.

– Mi az, hogy a föld alatt? Hogyan?

Inez karon ragadott, arcát izgatottság ragyogta be. Reszketett.

– Úgy tűnt, mintha Alexandria városa alatt csatornák hálózata húzódna. Kleopátra tudott róluk, ahogy arról is, hova vezetnek – mondta. Még erősebben szorította a karom. – Láttam, ahogy elérkezik egy alagúthoz, amiben egy csigalépcső vezetett felfelé, és miután kiszállt a csónakból, ezen a lépcsőn ment fel egy toronyba. A kikötő fölé magasodott. És láttam…

– Mit láttál?

– A világítótornyot, a palotáját. Mindent. – Inez összevonta a szemöldökét. – De már nem volt nála a pergamen. Nem értem… biztosan nem hagyta a csónakban. Túl értékes.

Megpróbáltam elképzelni, mit láthatott Inez. Minden látomása összefüggött. Az első egy kétségbeesett kutatás volt az alkímiai tekercs után, a másodikban Kleopátra, a mágus, éppen azt a varázslatot alkotta meg, amivel a krizopoeiát védte. Ezen a ponton már világos volt: el akarta rejteni a kincset fondorlatos bátyja elől. Segítségre volt szüksége, és a történelem szerint végül Julius Caesarhoz fordult – aki akkoriban az uralkodói palotában állomásozott.

– Vissza akart jutni az otthonába – mondtam.

– Igen, pontosan ez történhetett – válaszolta Inez mosolyogva. – A bátyja inváziójára készülve Kleopátrának titokban kellett mozognia. Mi lehetett volna jobb megoldás erre, mint a föld alatti járatok?

Ösztönösen éreztem, hogy nem adta volna át egy római tábornoknak azt, ami számára ilyen nagy értékkel bírt. Nem, megtalálta a módját, hogy elrejtse.

– Igen – mondtam halkan. – De mielőtt eljutott a toronyba, útközben meg kellett állnia, hogy találjon egy biztonságos helyet, ahol…

A szemem sarkából észrevettem a közeledő Isadorát.

Egy kis dolgot tartott a kezében.

Egy pisztolyt, amely megcsillant a holdfényben.

Felemelte a kezét, és egyenesen Inezre célzott. Ujja a ravaszra fonódott. A szívem kihagyott egy ütemet.

KLIKK.

HUSZADIK FEJEZET

Whit karon ragadott, és berántott az egyik hatalmas, sziklákon egyensúlyozó kőtömb mögé. A lövés hangja visszhangzott a fülemben. Minden olyan gyorsan történt, hogy még mindig nem tudtam, ki lőtt ránk. Próbáltam visszaidézni, hol álltunk, merre lehetett Isadora. Közel volt hozzánk?

– Gyerünk tovább! – kiáltotta Whit, és futásnak eredtünk. Kövek és homok csapódott a sarkamhoz, miközben cikáztunk a sziklák között.

– Na és a húgom? – ordítottam.

Whit végtelenül bosszús pillantást villantott rám, majd betuszkolt egy félig betemetett ajtónyílás mögé. Nyugodt arccal kikémlelt mögüle, fegyverét a kezében tartotta.

Megrökönyödve böktem meg a hátát, mire felmordult.

– Nem hagyhatjuk itt Isadorát! Menjünk…

– Ő lő ránk – szűrte a fogai közül. – Most pedig hallgass! Nem hiszem, hogy tudja, hol vagyunk.

– Isadora sosem tenne…

Whit rám nézett, tekintete olyan éles volt, hogy elnémultam. Intett, hogy nézzek ki a nyíláson. Kilesve megpillantottam Isadorát, épp óvatosan haladt előre a romok között, kezében még mindig a füstölgő fegyverrel. A gyomrom görcsbe rándult. Whit leengedte a puskát, előrehajolt, majd felállt, kezében egy kővel.

Elhűlve suttogtam:

– Ugye nem akarod hozzávágni?

Felhorkant, aztán a kővel az ellenkező irányba dobott, mint ahol megbújtunk. Isadora azonnal arra fordult, és lőtt, amerre a zaj hallatszott.

– Nővérkééééém! – duruzsolta hátborzongató, éneklő hangon. – Gyere csak elő, beszélgessünk egyet, te meg én! De előbb hadd intézzem el azt a fajankót. Sohasem értettem, mit eszel rajta.

Megkövülten figyeltem, ahogy arckifejezése hideg komorságba fagy. A melegség, amit megszoktam tőle, mintha semmivé foszlott volna. Fegyverét gyors, gyakorlott mozdulatokkal töltötte újra. Nem csak az arca változott meg: egész mozgása elveszítette finomságát, tökéletességét – mintha teljesen más ember lenne. Lazán sétált, határozott, hosszú léptekkel. Semmi sem maradt benne abból a kifinomult hölgyből, akit ismertem. Ingerülten rúgta félre hosszú szoknyáját, miközben körbejárta a teret.

Ez az ember idegen volt számomra.

Whit újra célzott, én pedig ösztönösen felé kaptam, és lenyomtam a fegyver csövét.

– Ne! – kiáltottam.

Isadora ismét megfordult, és egyenesen rám nézett. Lebuktam, ő pedig újabb lövést adott le. Whit kirántott a romos ajtó alól. Megbotlottam egy felborult kőtáblában, és előrezuhantam, tenyérrel érkeztem a földre. Kezembe kavicsok fúródtak, a bőröm sajgott.

Isadora felnevetett – hidegen, metszőn. Borzongás futott végig a hátamon. Soha nem hallottam még így kacagni. Alig tíz lépésre állt tőlem, fegyverét egyenesen a fejemre szegezte. A gyomrom görcsbe rándult. Elvira arca villant fel előttem – a tágra nyílt szemei, ahogy elernyedt az állkapcsa, amikor meghalt.

– Dobd el a puskát! – szólt oda Isadora Whitnek.

Whit gondolkodás nélkül engedelmeskedett. Felém nyújtotta a kezét, és felsegített. A térdem remegett, miközben lesöpörte a kavicsokat a tenyeremről.

– Minden rendben lesz! – suttogta.

– Lépj távolabb! – parancsolta Isadora.

Whit így tett, de csak karnyújtásnyira távolodott el tőlem. Ha akartam volna, megérinthettem volna. De a karomat magam mellett tartottam, s a nyelvemen éreztem a rettegés savanyú ízét.

– Miért? – kérdeztem, kicserepesedett ajkaim közül préselve a szót. – Miért fordultál ellenünk?

– Soha nem is volt velünk – felelte Whit jéghideg hangon.

Isadora engem fürkészett, arcának finom vonala egyáltalán nem illett a szemében izzó gyűlölethez.

– Egyszer már figyelmeztettelek, Inez. Túlságosan könnyen megbízol másokban. Túl naiv vagy ahhoz, hogy észrevedd, mi folyik az orrod előtt.

– Ne beszélj rébuszokban! – vágtam vissza, dühöm fellángolt. – És ne nézz le! – A gondolataim összevissza cikáztak, próbáltam kibogozni a bennem keletkezett káoszt. Isadora becsapott. Elhitette velem, hogy egy család vagyunk.

Azt vette el tőlem, amire a legjobban vágytam, és szörnyűséggé formálta.

– Végig Mamát segítetted – mondtam, ahogy kezdett összeállni a kép. – Az elejétől fogva szabotáltatok minket. Te vezettél azokhoz a férfiakhoz Kairóban, igaz? Azt akartad, hogy megöljenek.

Isadora arca kifürkészhetetlen volt, miközben egyre gyűltek a vádak. Azt akartam, hogy tagadja. Hogy azt mondja, nem így van. De ő csak nézett rám, jeges némasággal.

– Te fütyültél a bank előtt – állapította meg keserűen Whit.

A szégyen szinte fojtogatott.

Whit végig próbált figyelmeztetni, de engem vakká tett Elvira halála, és olyasvalakibe kapaszkodtam, akibe nem kellett volna. Kígyót melengettem a keblemen.

Buta, ostoba hiba volt.

– Nem engedhettük, hogy túl közel kerüljetek hozzá – felelte végül Isadora. – Miután ilyen sokat tettünk, hogy elhozzuk tőle Mamát.

– Kitől? – kérdeztem ingerülten. – Basil Sterlingtől?

– Végig az volt a terve, hogy tőrbe csalja őt, és saját feketepiaci vállalkozást indít – mondta Whit. – Te pedig segítettél neki ebben, az elejétől fogva.

– Igen – mondta Isadora. – Új életet akart.

– Miért? – kérdeztem.

– A régiben fuldoklott. Szabadulni akart… mindnyájatoktól.

Mintha már meg is húzta volna a ravaszt. Egy lépést hátráltam, meggörnyedtem Isadora szavainak súlya alatt. Anyám annyira boldogtalan volt, hogy tönkre akarta tenni az életünket – az enyémet és Papáét. De túl nagy pusztítást végzett. Gyilkossághoz folyamodott.

– Mama bérelte fel azokat az embereket a sikátorban, hogy megöljenek – suttogtam, a borzalomtól forró könnyek égették a szemem.

Ha ezt képes volt megtenni velem, semmi sem gátolhatta meg abban, hogy ugyanezt tegye apámmal. Csak most, ebben a pillanatban hittem el igazán, hogy anyám ölette meg őt.

Papa tényleg nincs többé. Végleg eltűnt.

– Papa és én vagyunk az igazi családja. Te soha nem tartoztál közénk – jelentette ki Isadora. – Whit, még egy lépés, és meghúzom a ravaszt. Megértetted, te nyomorult féreg?

Whit megdermedt, arca eltorzult.

– Figyelj rám! – mondtam. – Mamát csak a pénz érdekli. Különben miért küldött volna…

– Én magamtól jöttem! – vágott közbe Isadora. – Anyánknak te vagy a gyenge pontja. Csak akkor hoz ostoba döntéseket, ha rólad van szó.

Remény gyúlt a szívemben. Ha nem anyám kérte Isadorát, hogy jöjjön utánam, akkor talán nem is tudja, hogy a lánya meg akar ölni.

– Egy család vagyunk. Biztosan…

– Te nem vagy a családom – kiáltotta Isadora, és közelebb lépett. – Anyánk hátrahagyott téged. Engem választott. Érted? Engem! Bennem bízik a legjobban, velem osztja meg a titkait. Téged bizonytalanságban tartott, egy másik kontinensen. Ostoba vagy, ha azt hiszed, ugyanannyira törődik veled, mint velem. – Kibiztosította a pisztolyt, a keze meg sem remegett.

– Inez! – suttogta Whit, óvatosan felém araszolva. – A puska.

Nem néztem le, de tudtam, hol landolt a fegyver. A bal oldalamon volt, pár kőhalommal előrébb.

– Ne mozdulj! – kiáltotta Isadora.

Összerezzentem a dühös hangjára.

– Húgom, kérlek…

– Nem vagyok a húgod – sziszegte. – Akárhányszor is beszélt rólad a Mama, akárhogy is győzködött, hogy úgy tekintsek rád… mindent megtettem, hogy olyan lánya legyek, amilyet mindig is akart. Pontosan azt tettem, amit elvárt, megtanultam, hogyan éljek abban a világban, amit az apámmal együtt teremtett. Megígérte, hogy a régi élete véget ér, és most már csak én fogok számítani neki.

– De újra és újra megpróbálta megmenteni Inezt – vetette közbe Whit. – Gyakran hasonlított téged hozzá? A lányhoz, akivel soha nem kelhettél versenyre?

– Azt akarod, hogy elveszítsem a fejem? – duruzsolta Isadora. – Azt hiszed, hibázni fogok? Én gondolkodom, mielőtt cselekszem, te ostoba! Mit mutatott még meg neked Kleopátra?

– Gondold át alaposan – kértem. – Tényleg elhiszed, hogy Mama támogatna ebben?

– Mondd el, mit tudsz, Inez! – ismételte meg Isadora.

– Azt hiszed, jobban szeretne, ha tudná, hogy fegyvert fogtál rám? – vágtam vissza.

– Talán nem – ismerte el. – De egy szellemet úgysem lehet szeretni, nem igaz?

Whit felém vetette magát és félrelökött, épp mikor Isadora meghúzta a ravaszt.

Keményen a földre zuhantam, fájdalmas kiáltás hagyta el a szám. Whit felnyögött, szemét összeszorította. Az oldalához kapott, s ujjai közül vér szivárgott.

– Ne – suttogtam. – Ne!

– A puska – motyogta Whit összeszorított fogakkal.

A térdem sajgott, ahogy a puska felé nyúltam, de Isadora odébb rúgta.

– Ez az utolsó esélyed, Inez. Mondd el, mit láttál!

Kétségbeesve egy maréknyi kavicsot, homokot és követ vettem a kezembe, és az arcába vágtam. Megtorpant, pislogott, én pedig talpra ugrottam, épp, amikor újabb lövés dördült. Isadora elhibázta.

Whit megpróbálta megrúgni, de ő nevetve átlépett rajta.

– Fuss! – kiáltotta Whit rekedten. – Fuss!

A szívem majd’ megszakadt, de elbotorkáltam tőle. Isadora utánam jött, vadul lövöldözött, egyre távolabb űzött a világítótorony bejáratától. Újabb lövés dördült mögöttem, s én lehajoltam. Előrerohantam az omladozó lépcső felé, minél messzebb akartam kerülni tőle. A fal mentén haladtam, kapaszkodót keresve, miközben egyre feljebb jutottam. A szívem vadul dobogott, minden egyes ütés fájdalmas volt.

– Nincs hová menekülnöd – kiáltotta Isadora mögöttem.

Hátranéztem, és rémülten láttam, ahogy újratölti a fegyvert, nyugodtan követve a lépteimet.

Feljebb botorkáltam még néhány lépcsőfokot, s hangosan felkiáltottam. Több közülük beomlott. Kőtörmelék torlaszolta el az utat, óvatosan kellett egyensúlyoznom, miközben az eltűnő lépcsőn kapaszkodtam. Hamarosan nem lesz hova lépnem. Az izzadság az arcomba csorgott. A szoknyám akadályozott, alig láttam tőle, hova lépek, ezért türelmetlenül előrehajoltam, és félrehúztam az anyagot.

Újabb lövés.

– Majdnem – dúdolta Isadora. – Már nincs hová bújnod.

Felvettem egy tenyérnyi követ, és felé hajítottam. Fürgén elhajolt előle, szemöldökét szigorúan összehúzta. Felemelte a karját, de egy másik követ is felé dobtam. A kezét találtam el, épp, mikor lőni próbált, a fegyver kicsúszott az ujjai közül és a mélybe zuhant.

Lehuppantam a lépcsőfokra, térdembe éles fájdalom nyilallt, ahogy a lövedék elsüvített a fejem felett. Előrehajoltam a lépcső szélén, a szemem szúrt. Körülbelül tíz méter magasan lehettünk.

Whit felém kúszott, az oldalát markolta, s kétségbeesetten nézett rám.

– Inez! Vigyázz!

Léptek dübörögtek mögöttem. Egy újabb követ kerestem, de már nem találtam elég kicsit, amit elhajíthattam volna. Durva kezek tépték a hajam, s én felsikoltottam. Isadora körmével mélyen az arcomba vájt.

Por és vér ízét éreztem.

Még mindig markolt, kezei most a nyakam köré fonódtak. A tüdőm megtelt feszültséggel, nem kaptam levegőt. A pániktól vadul vert a szívem, s kétségbeesetten küzdöttem oxigénért. Nem akartam meghalni. Nem így. Könnyek csorogtak végig az arcomon, miközben próbáltam lélegezni.

Semmi mozgástér. Semmi levegő.

Fekete foltok gyűltek a szemem előtt. Keményen Isadorába vágtam a könyököm…

Hangos reccsenés hallatszott, s mindketten összerezzentünk. Megremegett alattunk a kő. Vakon próbáltam valami kapaszkodót találni, s éreztem, hogy Isadora szorítása lazul a nyakamon, miközben a lépcső elkezdett leomlani. Hirtelen beszívtam a levegőt, majd köhögni kezdtem az erőfeszítéstől. Megkapaszkodtam valamiben, éreztem, ahogy csúszik a testem, a lábam előre-hátra lengett, s én a peremet szorítottam. Isadora rémült sikolya hangzott fel – eleinte egészen közel, közvetlenül a fülem mellett, majd egyre halkabban, ahogy zuhant lefelé.

A zsigereimben éreztem, ahogy a teste a földhöz csattan. Keményen csapódott be, csontjai szétroppantak, sikolya hirtelen megszakadt, mintha elvágták volna.

– A francba, a francba, a francba! – sziszegtem, könnyek csorogtak végig az arcomon. Ujjaimmal görcsösen markoltam a követ, de éreztem, hogy a verítéktől kezdenek lecsúszni. – Nem bírom tartani magam!

– Inez! – ordított Whit lentről. – A lépcső le fog szakadni! Engedd el!

A rémület megbénított.

– Nem lehet! Túl magasan vagyok!

Lepillantottam a vállam fölött, és nyöszörögtem, amikor megpillantottam Isadora szétzúzott testét. Whit közvetlenül alattam állt, egyik kezével az oldalát szorította, a másikat magasra emelte – a vér élénkpirosra festette.

– Elkaplak, Inez! Elkaplak!

Egy darab kő kiszakadt alólam és lezuhant – sikoltva figyelmeztettem Whitet.

– Jézusom!

– Whit! Jól vagy? Whit!

Köhögött.

– Jól vagyok. Inez, engedd el! A lépcső többi része leszakadt – nem tudok feljutni hozzád. Kérlek, engedd el!

– Túl magas – nyögtem, alig kaptam levegőt. Egy újabb lépcsődarab szakadt le, hatalmas reccsenéssel. Hallottam, ahogy Whit arrébb húzódik, majd visszasántikál, és pontosan alattam helyezkedik el.

– Inez – mondta Whit, hangja nyugodt volt, szöges ellentétben állt a mellkasomban tomboló rémülettel. – Elkaplak. Csak engedd el!

Behunytam a szemem, nem tudtam, bízhatok-e benne. Féltem, hogy nem lesz ott, amikor lezuhanok. S úgy végzem, mint Isadora – szétzúzódva a kövön, élettelenül bámulva az ég felé, természetellenesen kicsavarodott tagokkal.

– Inez, te vagy életem szerelme – ordította Whit. – Nem veszíthetlek el így!

Találkozott a tekintetünk. Felfelé nézett, elszánt arccal, karját továbbra is felém nyújtotta. Biztatóan bólintott.

– Itt vagyok. Kérlek, engedd el!

Reszketve fújtam ki a levegőt, és lehunytam a szemem. Szétnyitottam az ujjaim, és elengedtem a követ. Csak egy pillanatig tartott, de örökkévalóságnak tűnt. A szoknyám a lábam körül lobogott, a levegő kavargott a hajam körül – aztán hirtelen keményen Whit testének ütköztem, karját szorosan körém fonta, és mindketten a földre zuhantunk. Újra és újra átfordultunk, gurultunk, miközben kőtörmelék záporozott és porfelhő csapott fel körülöttünk.

– Inez! – suttogta rekedten, s maga fölé húzott, elválasztva a körülöttünk heverő éles szikláktól. Amikor újra megszólalt, ajkát a nyakamnál éreztem. – Jól vagy? Megsérültél?

Mély levegőt vettem – az örömteli hitetlenségtől alig tudtam gondolkodni, beszélni.

Óvatosan megrázott.

– Válaszolj, kedvesem!

– Életben vagyunk? – kérdeztem néhány másodperccel később.

– Természetesen, te kis drámakirálynő – felelte Whit, s félresimította a hajam, két kezével közrefogta az arcom. – Megsérültél?

Bólintottam, a látásom elhomályosult. Por borította az arcát, de ő is bólintott. A szemei lecsukódtak, engem pedig pánik öntött el.

– Whit. Whit!

Mozdulatlanul feküdt. Mélyvörös tócsa terült el alatta.

– Whit! – sikoltottam. – Ha meghalsz, soha nem bocsátok meg neked!

Kinyitotta a szemét, kábán pislogott.

– Jól vagyok. Csak pihentem egy kicsit.

A megkönnyebbüléstől elszédültem. Ha beszélni tud, talán nem olyan súlyos a sérülése. Felé másztam, ő pedig felszisszent, s az oldalához kapott. Vörös folt színezte kék ingét, a keze már csupa vér volt.

– Nem vagy jól. Ki kell jutnunk innen! – mondtam ösztönösen, miközben mindkét kezével próbáltam lefogni a sebet.

Élesen felszisszent.

– Szállj le… Szállj le rólam!

– Nem kell elállítani a vérzést? – kiáltottam kétségbeesetten.

– Nem vagyok süket – zihálta. – Mindjárt ránk omlik a mennyezet.

Megpróbált felülni, teljesen elsápadt. Segítettem neki feltápászkodni, halk nyögéseitől összeszorult a szívem.

– Még sosem lőttek meg – mondta csodálkozva. – Egyáltalán nem tetszik.

Megbotlott, karját a vállamra húztam.

– Már csak néhány lépés! – biztattam. – Amilyen gyorsan megy.

Felpillantott, amikor újabb, fülsértő zaj hasította ketté a levegőt.

– Hol van Isadora?

Hátranéztem. Csak a keze látszott ki a törmelék alól. Mozdulatlanul feküdt. Megráztam a fejem, mire Whit ajkai vékony vonallá préselődtek.

A mennyezet megreccsent, újabb kövek zuhantak körénk.

– Menj tovább nélkülem! – szólt rám Whit, ajkai elfehéredtek. – Menj!

Micsoda képtelenség! Még erősebben kapaszkodtam belé, s úgy tűnt, megértette: hogy megmentsen engem, saját magát is meg kell mentenie. Gyilkos pillantást vetett rám, aztán arca megenyhült, beletörődött, hagyta, hogy segítsek. Valahogy kievickéltünk a bejáraton át, Whit az oldalát szorította, én pedig a másik kezét húztam magam után a sziklás ösvényen, a kikötött csónak felé. Mögöttünk újabb és újabb kövek csapódtak a földbe, a talaj is beleremegett a lábunk alatt. Lépésről lépésre támogattam, botladozva haladtunk előre.

– Várj! – szólalt meg. – Kell egy perc.

Küzdött, hogy egyenletesen lélegezzen, de az izzadság patakokban folyt az arcán. A haja a homlokára lapult, a válla előregörnyedt, mintha újabb ütéstől próbálná védeni magát.

– Tovább kell mennünk! – unszoltam, és utánanyúltam. – Orvosi ellátásra van szükséged.

Whit bólintott, s hagyta, hogy a csónakhoz vezessem. Mindkét kezemmel nagyot taszítottam a csónakon, ő pedig tehetetlenül figyelte, ahogy próbálom visszalökdösni a vízbe. Segítettem átlendíteni a lábát – egészen választékos káromkodássorozattal válaszolt, majd bezuhant a csónakba.

– Fordulj a far felé! – nyögte. – A csónak hátulja felé.

Úgy tettem, majd újra ránéztem, vártam a következő utasítást. Kezembe vettem az evezőket, a helyükre illesztettem, és ügyetlenül próbáltam a csónakot Alexandria partjai felé navigálni. Whit csendben figyelt, légzése felületes volt.

– Bárcsak segíthetnék! – mondta halkan.

– Ne beszélj! – szóltam rá. – Spórolj az erőddel! Majd én odajuttatom magunkat.

Halványan elmosolyodott.

– Tudom.

Aztán hátrahajtotta a fejét, a szemben lévő padnak támasztotta, és lehunyta a szemét. Egyrészt megrémültem, hogy talán soha többé nem nyitja ki, hogy rám förmedjen. Másrészt pedig megkönnyebbültem, hogy végre azt csinálja, amit kértem. Gondolatban újra és újra végigjátszottam Isadora mozdulatait – ahogy felemeli a karját, biztos kézzel markolja a pisztolyt, és gyűlölettel eltorzult arccal meghúzza a ravaszt.

Whit félrelökött engem. Megmentette az életemet.

És most emiatt akár meg is halhat.

Még erősebben szorítottam az evező végét. Nem hagyom, hogy ez megtörténjen.

Nem sokkal később a csónak már a stég végéhez közeledett – már láttam, ahogy a nap felkelt, aranyló fénybe vonva az eget. Minden rendben lesz. A kocsis ott várt ránk a hintóban. Már csak vissza kellett jutnunk a szállodába, ahol azonnal kerítek egy orvost.

Whit nem fog meghalni.

Egyik szeme résnyire kinyílt.

– Nagyon ügyes vagy, kedvesem.

– Ne beszélj! – csattantam fel. Inge jobb alsó sarkát már teljesen átitatta a vér. Már sosem lesz tiszta. – Szerinted be kéne kötni a sebet? Használhatnám az alsószoknyám.

Whit úgy tűnt, különösen szórakoztatónak találja az ötletet.

– A hősnők mindig az alsószoknyájukat áldozzák fel, amikor a férfi hős bajba kerül?

– Te nem mindig azt mondogatod, hogy nem vagy hős? – vágtam vissza.

Bólintott.

– Igazad van. Nem vagyok.

Elfordítottam a tekintetem. Próbáltam felidézni a pillanatot, amikor megtudtam, hogy ellopta a vagyonom. Olyan érzés volt, mint ott állni a philai homokpadon, és végignézni, ahogy anyám távolodik tőlem, és magával visz több száz műkincset. Dühös voltam, úgy éreztem, átvertek, kihasználtak.

Anyám a sorsomra hagyott.

De Whit megmentette az életem.

Kétszer is.

Azt mondta, szeret engem – de biztosan csak azért, hogy rávegyen az ugrásra. Újabb trükk, manipuláció. Nem értettem őt. Miért kockáztatná az életét értem – olyasvalakiért, aki el akar válni tőle? Aki, legalábbis ahogy ő tudja, talán gyűlöli őt? Mindig tudtam, hogy bűntudata van, de ahhoz nem volt elég, hogy bocsánatot kérjen. Maga mondta, hogy ma is újra megtenné.

Mégis…

Most, hogy ott feküdt előttem vérző testtel, s lassan haldoklott – nehéz volt haragudni rá. Valahol a lelkem mélyén tudtam, hogy ha most újra választhatna, megint csak a golyó elé ugrana.

És újra. És újra. És újra.

Fájóan, bosszantóan becsületes volt.

Minden félelmemet, dühömet, csalódottságomat az evezésben vezettem le, s hajtottam az átkozott csónakot.

Fel-alá járkáltam a hotelszoba előtt, végig a hosszú folyosón. Az orvos már órák óta bent volt Whittel. Csak halk beszédfoszlányokat hallottam odabentről, néha pedig egy-egy vendég mért végig kíváncsian – elvégre az özvegyi ruhám poros és helyenként igen megtépázott volt, aligha illett a szálloda elegáns környezetéhez. Háromszor is odajött hozzám a személyzet, hoztak teát, hummuszt és frissen szeletelt zöldségeket – de a gyomrom már a látványuktól is felfordult (a teát azért elfogadtam).

Újabb óra telt el bármiféle hír nélkül.

Minden egyes lépésemmel újabb rémségeket képzeltem el. Whit véres inge… Isadora, ahogy utánam rohan a lépcsőn – és lezuhan… Isadora vékony, fehér keze, ahogy kilóg a ráomlott kövek alól – az egyetlen része, ami még látható volt apró testéből.

Halott volt, s tudtam, az apja ezek után engem sem fog életben hagyni.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Kinyílt az ajtó, és az orvos lépett ki rajta. Nyugodtnak és higgadtnak tűnt. Kedves tekintetű, őszülő férfi volt, rövid haja márványos gránitoszlopokra emlékeztetett. Két asszisztense követte, véres lepedőket cipelve.

Próbáltam tekintetemmel kerülni a véráztatta textíliákat.

– Jó estét, vagy még nappal van? – kérdezte az orvos, s fáradtan megdörzsölte a szemét. – Dr. Neruzzos Bey vagyok.

– Hogy van? – kérdeztem elszoruló torokkal. Alig bírtam megszólalni.

Az orvos az ajtó felé biccentett az állával.

– Rokona az úrnak?

Megráztam a fejem, de aztán eszembe jutott egy lényeges részlet, s gyorsan kijavítottam magam:

– Igen, én… a felesége vagyok.

– Stabilizáltam, amennyire lehetett – felelte. – A csónakban töltött idő és a rázkódás a hintóban nem javított a helyzetén. De sikerült eltávolítanom a szétroncsolódott golyót. Azt hiszem, mindet kiszedtem, de nehéz biztosra menni. Felment a láza, úgyhogy javaslom, hogy egész nap és éjszaka alkalmazzon hideg borogatást. Próbálja itatni, és a lehető legkényelmesebb helyzetbe hozni! Holnap visszajövök, hogy ellenőrizzem az állapotát.

Habozott.

– Készüljön fel a legrosszabbra is! A haslövés mindig komoly. Szerencsére a veséje és a vakbele épségben maradt, az egyik bélrész azonban sérült.

Elfogott a rettegés. Egész idő alatt, míg a szoba előtt járkáltam fel-alá, azt ismételgettem magamban, hogy Whit erős, túlélt már csatákat, sérüléseket. Hogy élni fog. Most viszont remegett a kezem, és nem bírtam megfékezni.

– Shukran – suttogtam, a torkom kiszáradt.

Dr. Neruzzos Bey bólintott, és magamra hagyott. Az ajtóra meredtem, idegeim rongyokban, a szorongás szinte kapart a bőröm alatt. Mélyen beszívtam a levegőt, próbáltam felkészülni a legrosszabbra. Egy perc múlva a szívverésem normalizálódott, kihúztam magam, és beléptem a szobába.

Whit az ágyon feküdt, arcát felém fordította. Ajka halvány mosolyra húzódott. Három lépés után térdre estem az ágya mellett. Arca beesett volt, és sápadt, orcáján mintha mélyen vájt üregek éktelenkedtek volna.

– Hogy vagy? – kérdezte alig hallhatóan, közelebb kellett hajolnom, hogy tisztán halljam. Úgy nézett rám, mintha megsejtette volna, hogy meg vannak számlálva az órái.

– Az orvos nagyon hozzáértő, ellátott egy listával, hogyan tegyem kényelmessé a gyógyulásodat – mondtam.

– Az szép! – felelte elhaló lélegzettel. – De nem árultad el, te hogy vagy.

– Te vagy az, aki hal… öhm… beteg. Nekem kellene tőled kérdeznem, hogy érzed magad – mondtam kábán.

Azonnal lecsapott az elszólásomra.

– Haldoklom? Ez komolynak hangzik.

Legyintettem, mintha semmiség volna, s egy pillanatra még büszke is voltam magamra, amiért képes vagyok ilyen higgadtnak tűnni – miközben belül sikítok a rémülettől. Az arca élettelenül sápadt volt, bőre nyirkos, homlokán veríték gyöngyözött.

– Mondd el az igazat! – kérte halkan.

– Erről nem hazudnék neked – suttogtam. – Jelentős volt a vérveszteség, és fertőzés alakult ki. Lázad is van, és lehet, hogy rosszabb lesz, mielőtt jobban lennél. A ma este kritikus. Az orvos holnap visszajön.

Az ujjaim remegve vágytak arra, hogy kisimítsák a haját a homlokából. Minden erőmmel küzdöttem a késztetés ellen. Egy részem még mindig kapaszkodni akart a haragomba – mert féltem bármi mást érezni iránta. A dühöm nem ijesztett meg annyira, mint a szerelmem. De most, ahogy ott feküdt előttem, rájöttem: elveszíthetem. Semmi más nem számít, csak hogy éljen.

– Próbált vért venni tőlem – mondta halkan. – De nem engedtem neki.

Ez bevett módszer volt arra, hogy a beteg vért eltávolítsák a testből, s a gondolattól is felfordult a gyomrom. Már épp tiltakozni akartam, de Whit lehunyta a szemét. Az arca eltorzult a fájdalomtól. El se tudtam képzelni, milyen kínokat élhet át.

– Kérsz valamit inni?

Kinyitotta a szemét – véreres, kimerült, vörösen szegélyezett tekintet nézett rám. Döntöttem helyette, s adtam neki egy kis pohár langyos vizet. Néhány kortyot sikerült lenyelnie, mielőtt halk nyögéssel visszahanyatlott a párnára. Néhány pillanattal később álomba merült. Közelebb húztam egy széket az ágyhoz, és megfogtam a kezét. Szinte lángolt a bőre. A következő órában felváltva fogtam a kezét, és próbáltam csillapítani a lázát hideg borogatásokkal. Nyugtalanul forgolódott, izzadt. A takaró összegabalyodott a dereka és a lábai körül, s végül feladtam a próbálkozást, hogy rendbe szedjem az ágyneműjét.

Rémülettel hallgattam a légzését – felszínesen, erőlködve vette a levegőt, minden lélegzet úgy szakadt ki belőle, mint egy fájdalmas sóhaj. Időnként rávettem, hogy igyon néhány korty vizet kiszáradt, repedezett ajkán keresztül. A tenyerem ráncos lett a nedves kendő folyamatos csavargatásától. Valahányszor a homlokára vagy mellkasára tettem a borogatást, láttam, ahogy a feszültség fokozatosan elhagyja a testét, és kisimulnak a szeme sarkából tovafutó mély ráncok.

Az idő múlt, de ezt csak azért tudtam, mert a személyzet rendszeresen kopogott az ajtón friss kendőkkel, teával és egyszerű ételekkel. A csontjaim sajogtak a hosszú ülés miatt – alvás és evés nélkül. Ám én elviseltem volna bármit, csak ne kelljen elengednem a kezét. A zavart lázálom egész nap kitartott, és jócskán az éjszakába nyúlt. Többször is szólított engem. A kialvatlanságtól szédelegtem, de minden alkalommal válaszoltam, rekedten, újra meg újra nyugtatgatva őt.

Aztán nem sokkal hajnalhasadás előtt Whit szemei kinyíltak. Hunyorogva rám nézett.

– Nem hagytalak el – suttogtam.

Bólintott, s megfeszített ajka végre ellazult.

– Nevetséges vagy – mondtam. – Azonnal szabadulj meg ettől a láztól, és gyógyulj meg!

Whit száraz ajkán mosoly jelent meg – pont, ahogy sejtettem.

– Milyen modor ez, Inez? Mondd szépen, hogy „kérlek”!

– Kérlek!

Felém fordította a fejét.

– Zúzódások vannak a nyakadon, és karmolások az arcodon.

– Mert Isadora úgy küzdött, mint egy vadmacska – feleltem.

– Ezért gyűlölöm őket – mondta Whit, s bár mosolya erőtlen volt, elszántság áradt belőle, amitől összeszorult a szívem. – A kutyák csodálatosak, és az emberek meg sem érdemlik őket.

– Ne beszélj, pihenj! – szóltam rá határozottan.

– Túl sok mondanivalóm van – suttogta Whit. – Meg tudnám ölni azt a rohadékot.

– Mr. Sterlinget? – tippeltem.

– Minden tintásüveget el kellett vinnie, ugye?

Pislogtam. Tintásüveg? Miféle… Ó! Elvörösödtem. El se hittem, hogy megfeledkeztem róla. Körbenéztem a szobában, keresve azt az egy üveget, amit még sikerült összébb zsugorítanom, mielőtt Sterling megérkezett. Ott hevert az ablakpárkányon.

Whit követte a pillantásomat.

– Végig nálad volt az üveg? – kérdezte vad tekintettel. – Még akkor is, mikor az orvos golyót szedett ki a gyomromból? Mikor ki akart véreztetni, mint egy disznót? Olivera, tudod te, hogy lázam van? Tényleg gyűlölsz, igaz?

A szavak kiszakadtak belőlem:

– Nem, nem gyűlöllek!

A mondat lebegett közöttünk, s Whit a láz ködös fátyolán keresztül is meglepetten nézett rám.

– Teljesen elfelejtettem – mondtam zavartan, próbálva feloldani a hirtelen beállt feszültséget.

– Csak egy csepp kell – zihálta. – Édesanyád a legkisebb sebre, horzsolásra vagy csípésre is azt használta.

– Azok apró sérülések voltak – válaszoltam, miközben odamentem az ablakhoz az üvegért. Felemeltem, és alaposan megnéztem a folyadékot. Sima, mélyfekete tintának tűnt. – Rajtad is működni fog?

Megnyalta az ajkát.

– Egy próbát megér. Kaphatok még egy kis vizet?

Azonnal hoztam a poharat, és óvatosan megemeltem a fejét. Két apró kortyot ivott, aztán megrázta a fejét.

– Elég.

Óvatosan visszafektettem a fejét a párnára, ujjaim hozzáértek a nedves pamutszövethez.

– A sebre kenjem? Vagy meg kell innod?

Whit fintorogva elhúzta a száját.

– Borzalmas íze lenne. Öntsd a lyukba a hasamon!

– Mi van, ha csak ront a helyzeten?

– Bízz egy kicsit a mágiában, Olivera! – zihálta. – Ennél rosszabb már úgysem lehet.

– Ez nem igaz – feleltem, de óvatosan kihúztam az üveg dugóját. Whit felhúzta az ingét, szabaddá téve egy darabon napbarnított, feszes bőrét. Teste jobb oldalán egy kötés fedte a sebet. Felszisszent, ahogy felemelte, hasizma megfeszült.

– Maradj nyugton! – szóltam rá. – Lehet, hogy csípni fog egy kicsit.

– Emlékezz, csak egy csepp…

De én az egész folyadékot közvetlenül az irritált, nyílt sebbe öntöttem. A sérülés súlyossága halálra rémített, és nem hittem, hogy egyetlen csepp elég lenne.

– A rohadt életbe! – sziszegte Whit a fogai között.

Az üveget letettem az éjjeliszekrényre.

– Szeretnéd, hogy eltereljem a figyelmed?

– Nem vagyok gyerek – zihálta, majd szarkasztikus mosollyal hozzátette: – De igen, kérlek!

Egyetlen kérdés égett bennem egész éjjel, miközben őt figyeltem. Egyetlen szó motoszkált a fejemben:

– Miért?

Whit lágy arcvonásain felismerés futott át. Tudta, mire vagyok kíváncsi.

– A sok kérdés közül, amit feltehettél volna, ezt választod? – kérdezte gyenge hangon. – Tényleg válaszolnom kell?

Átgondoltam.

– Igen.

Whit rám nézett. Megint megnyalta kiszáradt, repedezett ajkát, majd megkérdezte: – Egyszer már mondtam neked. Elhiszed, ha most újra elmondom?

– Mondd – suttogtam. Féltem remélni. Féltem kinyitni az ajtót, hogy visszaengedjem őt. Elhagyott engem, s magával vitte minden, a közös családunkról szőt álmomat. Rettegtem, hogy újra higgyek neki – de majd belehaltam a vágyba, hogy mégis megtegyem.

– Inez – súgta. – Tudni akarod, miért mentettem meg az életed? Nem tudok jobb bizonyítékot arra, mennyire szeretlek. A világ nem lenne ugyanaz nélküled, és soha nem akarom megtudni, milyen az a világ. Követlek téged, a sivatagba is. Ha újra meg újra utánad kell ugranom a Nílusba, hát megteszem. Ha ezer golyó elé kell vetnem magam, megteszem. – Lehunyta a szemét, reszketve lélegzetet vett. – Mindig szeretni foglak.

– Szeretsz – ismételtem meg.

Halvány pírt láttam visszatérni sápadt arcára. Az egészséges szín lassan visszakúszott. Óvatosan újra kinyitotta a szemét, és pillantása áthatolt húson, csonton, egészen a lelkem közepéig. A szeme véreres volt, karikás, fáradt – de állta a tekintetem.

– Igen – mondta. – A tiéd vagyok.

Nagyot nyeltem, a félelem vasmarokkal szorított. Bízni akartam benne – de vajon képes leszek rá?

– Már régóta így van – tette hozzá halkan. Nagyon lassan kinyújtotta a kezét, ujjai az enyéimet keresték. Megfordította a csuklóját, tenyerét felfelé tárta. Ránéztem kérges, durva bőrére. Olyan kéz volt ez, ami képes ölni – és védelmezni. Ami az enyémet fogta, táncra hívott, kiemelt a vízből, vigaszt nyújtott a sötét sírbolt mélyén.

Akkor végre engedtem a vágynak, amit azóta éreztem, hogy megláttam őt az ágyon, lázban égve. Előrehajoltam, megcsókoltam az arcát, és elsimítottam a haját a homlokáról. Mikor kiegyenesedtem, a szeme újra lecsukódott – és halvány, békés mosoly jelent meg az arcán.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

A reggeli fény lassan beszűrődött a szobába, én pedig álomittasan, hunyorogva ébredtem. Ásítottam, kinyújtóztattam a lábam, ekkor vettem észre, hogy Whit már ébren van. Oldalára fordulva feküdt, karját párnaként használta a fejem alatt. A hajammal játszott, a tincseimet a fülem mögé tűrte.

– Hogy érzed magad? – kérdeztem.

– Nézd meg – felelte, és felhúzta az inge szélét.

A seb begyógyult, és a haragos vörös erek is elhalványodtak körülötte. Egy heg hátramarad majd mementóként, de túlélte. Hitetlenkedve felnevettem, majd könnyekben törtem ki.

– Borzasztóan éhes lehetsz – mondtam a szememet törölgetve.

– Egy lakomával roskadozó asztalt akarok ebben a szobában – mondta. – Kilométeres hosszúságú svédasztalt. Azt akarom, hogy…

– Értettem – nevettem fel újra, és talpra ugrottam. Kiléptem a hotelszobából, s próbáltam visszafogni kitörni készülő érzelmeimet.

Az egyik alkalmazott éppen egy teáskocsival közeledett a folyosón, én pedig reszkető mosollyal néztem rá.

– Sokkal jobban van! – magyaráztam a férfi arcán átfutó döbbenet láttán. Valószínűleg valami sokkal rosszabbra gondolt duzzadt szemeim alapján. Ha nem használtam volna azt a tintásüveget, talán igaza is lenne. – Kaphatnánk forró vizet és friss ágyneműt? És reggelit is. Főtt tojást, pitát, azt az isteni lóbabpürét. Talán egy kis rizst is. Ja, és imádja a mézes sült padlizsánt. Hozzanak egy tál mézet is! Meg egy kanna kávét!

A férfi bólintott, majd sietve visszafordult a folyosón.

– Úton van az étel – mondtam, és becsuktam a szoba ajtaját.

– Hadd kérdezzek valamit – szólalt meg Whit. – Ki lehet az Egyiptomban, aki tud az alexandriai föld alatti csatornákról?

Pislogtam a hirtelen témaváltás hallatán. Még mindig nem tettem túl magam azon, hogy majdnem meghalt.

– Egy percre hagytalak magadra.

– Nincs zsebórám, úgyhogy elhiszem – felelte.

– Whit!

– Inez!

– Pihenned kellene!

– Nincs időm lábadozásra – vágta rá. – Abdullah és Ricardo a börtönben senyved, Sterling minden lépésünket figyeli. Lourdes mindig egy lépéssel előttünk jár, talán ennyire van attól – ujjait közelítette egymáshoz –, hogy megtalálja az alkímiai papírt. Ha pedig az apád életben van, valószínűleg valami nyirkos üregben tartják fogva.

– Várj! – ráztam meg a fejem. A világítótoronynál teljes bizonyossággal éreztem, hogy Papa már nincs az élők között. – Te azt hiszed, van rá esély, hogy Papa él?

– Nem tudom – mondta halkan Whit. – De ha él, akkor csak azért nem keresett még meg, mert fizikailag nem tud. Lehet, hogy fogva tartják valahol…

– Erre én is gondoltam – suttogtam, alig mertem reménykedni.

– Tudom – felelte Whit. – De kérlek, próbálj belegondolni abba is, lehetséges, hogy már nincs közöttünk, Inez.

– Értettem – mondtam elmerengve, de a gondolataim már máshol jártak. Szeret engem, de még mindig a krizopoeiát akarja – bár nem értettem, miért.

– Mesélj a pergamenről, Whit!

Pislogott.

– Most?

– Most, kérlek!

Whit megmozdult, lassan felült. Tekintete az ölében összekulcsolt kezére esett.

– Soha nem volt választási lehetőségem a házasságot illetően. Mindig is egy gazdag örökösnőt kellett volna elvennem, hogy kihúzzam a családomat a gödörből, amibe a szüleim taszították.

Mellé ültem.

– Folytasd!

– Miután menesztettek, éjszakánként sok időt töltöttem az utcán. – Elpirult. – Nem vagyok büszke arra az időszakra, de akkoriban hallottam egy izgalmas pletykát. Létezik egy pergamenlap, ami leírja, hogyan lehet ólomból aranyat készíteni. Azt beszélték, maga Kleopátra, az alkimista írta le évszázadokkal ezelőtt. – Elengedte a kezét, ujjaival a takarót gyűrögette. Előrehajoltam, és megfogtam a kezét. – Megszállottja lettem a keresésének.

– Miért?

Whit lassan felemelte a fejét, találkozott a tekintetünk.

– Inez, eleinte csak ki akartam szabadulni egy kikényszerített házasságból. Most már… most már azért akarom megtalálni a krizopoeiát, hogy megmentsek egy házasságot, amire kétségbeesetten vágyom.

– Már nem számít a pénz – mondtam. – Nem erről szólt…

Whit felvonta a szemöldökét.

– Nem csak erről szólt – javítottam ki magam. – Fájt, hogy hazudtál, hogy elárultál. Családot akartam veled, közös életet, és te elpusztítottál minket, még mielőtt igazán elkezdhettük volna.

– Sajnálom! – Whit felemelte a tenyerem, és megcsókolta. – Soha többé nem rombolom le, amit felépítünk. Te és én, kedvesem. Örökké.

– Hiszek neked – suttogtam félénken.

Whit előrehajolt, és egy puha csókot lehelt az arcomra. Aztán visszahúzódott, és megkérdezte:

– Van még kérdésed?

Megráztam a fejem.

– Az imént valamin nagyon gondolkodtál.

– Min is? – vakarta meg a fejét, majd csettintett. – Ja, megvan! A világítótorony. Amikor ott voltunk, épp kezdted visszanyerni az emlékeidet Kleopátra életéből – mondta Whit. – Mesélted, mit láttál. Aztán Isadora valamin teljesen kiborult. Hallott valamit, ami kizökkentette a szerepéből, és rád lőtt. Úgy érzem, valami felfedezés küszöbén álltunk.

A halántékomat dörzsöltem, próbáltam felidézni, mit is láttam pontosan.

– Hadd gondolkozzam – mormoltam. – Kleopátra egy csónakban ült egy testőrrel. A férfi evezett, ő pedig mögötte ült, sötét, csuklyás köpenyben. A keze a korláton volt… nem, várj! Ez nem igaz. Valamit tartott a kezében. A… a pergamentekercset!

– A krizopoeiát – bólintott Whit. – Nála volt, teljesen logikus. A bátyja vissza akarta szerezni a trónt, Alexandriára fájt a foga. Ki tudja? Lehet, hogy ő is a pergamenlapot kereste. Ő is híres alkimista leszármazottja volt.

Újabb emlékrészlet villant be.

– Whit, mire Kleopátra eléri a római tornyot, már nincs nála a pergamentekercs. Mielőtt megérkezne a palotához, ahol Caesar segítségét kérhetné a bátyja ellen, befordul egy mellékutcába. Ez az utolsó kép, amire emlékszem, mielőtt Isadora lövöldözni kezdett.

– Pontosan erre emlékszem én is – bólintott Whit. – Szóval vissza az eredeti kérdésemhez: kit ismerünk, aki segíthetne nekünk feltérképezni Alexandria föld alatti járatait? – Arca épp abban a pillanatban vált izgatottá, amikor egy név ötlött fel bennem.

– Abdullah – mondtuk ki egyszerre.

Kopogás hallatszott, s hangosan megkordult a gyomrom.

– Hurrá, megérkezett az étel! Whit, kérlek, töltsd ki a teát…

Már úton volt a mosdótál felé, igaz, lassan. Az ajtóhoz léptem, és beengedtem a két pincért, akik egy tálcán fedett tálakat, egy kerek asztalkát és egy plusz széket hoztak. Az asztalt az ágy elé állították, a széket vele szembe. Közösen rendeztük el az ételeket, a fedők lekerültek, és az ínycsiklandó illatok betöltötték a szobát – alig vártam, hogy megkóstoljam.

Whit borravalót adott a pincéreknek, akik aztán magunkra hagytak minket.

– Mikor jön válasz? – kérdeztem, szemem a mágikus csészén.

Whit szedett a tányéromra, majd a sajátját megrakta annyi étellel, amennyit ember még nem látott.

– Hamarosan, szerintem. Nézd csak! – bökött a csészére a villájával. – Már működik is.

Valóban, a csésze vize ezüstösen megcsillant, és amikor közelebb emeltem, Tío Ricardo arca jelent meg benne, kissé homályosan a víz fodrozódásától.

– Végre! – mordult fel a nagybátyám. – Napok óta nem jelentkeztél, Inez. És ne hidd, hogy nem tudom, hova mentél. Lorena mindent elmondott. Mi a fenét keresel Alexandriában?

– Kétszer is eláztattad a szőnyeget – jegyeztem meg szárazon. – Cipőben kellett közlekednünk a szobában, különben térdig vizes lett volna a harisnyánk.

– Meg is érdemlitek, amiért agyonaggódtam magam – csattant fel. – Én itt vagyok bezárva, ti meg száz mérföldre innen, nyakig a bajban, és semmi hír. Tudod, mit jelent ez nekem?

Szégyenkezve feszengtem a helyemen.

– Elfoglaltak voltunk – válaszolta Whit, miközben a tányérja felét már eltüntette.

– Ez Whitford? Mondd meg annak a csirkefogónak, hogy… Mi az, Abdullah? – fordult el a nagybátyám, és valaki halk hangon beszélt hozzá. Aztán újra megjelent a csészében, és a szemét forgatta. – Abdullah szerint túl szigorú vagyok veletek. Üdvözletét küldi, gratulál, meg mindenféle jókat kíván. Örök egészséget, vagy valami hasonlót.

Felnevettem.

– Beszélhetnénk vele is, por favor?

– Nem vagyok érdemes még pár percre sem? – színlelt sértődöttséget Tío Ricardo.

Whit letette a villáját, mellém ült az ágyra, és a halántékát az enyémhez nyomva belenézett a csészébe.

– Fontos, Ricardo!

– Hmm – morrant fel, majd eltűnt. Abdullah arca jelent meg helyette a csészében, fáradtnak tűnt, arca soványabb lett, szakálla teljesen benőtte az állát.

– Hogy vagy? – kérdeztem aggódva.

– Most már sokkal jobban, hogy látlak titeket – felelte Abdullah mosolyogva. – Olyan szép pár vagytok! Bárcsak Faridának is találhatnék valakit… Jó lenne végre…

– Abdullah! – szólt közbe Whit határozottan. – Fontos ügyben keresünk.

– Ó!

Gyorsan elmondtuk neki az emlékképeket, kihagyva a világítótoronynál történteket. A nagybátyámnak nem kellett tudnia Isadoráról vagy arról, hogy Whitet meglőtték. Túl sok kérdése lett volna, és nekünk nem volt időnk megnyugtatni őt.

És amúgy is: hazudnunk kellett volna.

Nem tudhattuk, élve kimászunk-e ebből az egészből – a gondolat gyomorszorító félelemmel töltött el. Elhessegettem, és Abdullah szavaira koncentráltam.

– Föld alatti csatornák? – kérdezte. – Biztosan az ősi alexandriai ciszternákra gondoltok.

– Ciszternák? – kérdezett vissza Whit.

– Még Nagy Sándor korából származnak, akkorról, amikor megalapította a várost – természetesen saját magáról nevezve el. Személyesen felügyelte a várostervezést, beleértve a vízellátást is. Több száz ciszterna biztosította a vizet az alexandriaiaknak, s ezeket a Nílusból táplált csatornák kötötték össze. De a csatornák nemcsak vízszállításra szolgáltak – ha jól emlékszem, Julius Caesar is odaküldte katonáit, hogy titokban bejuthassanak, miközben leverte Kleopátra bátyja, XIII. Ptolemaiosz lázadását.

Összenéztünk Whittel, és éreztem, ugyanarra gondolunk: Kleopátra lehetett az, aki beszélt Caesarnak a föld alatti vízhálózatról.

– Tehát ezek a föld alatti csatornák behálózzák az egész várost – jegyezte meg Whit.

– Igen – bólintott Abdullah. – Egyébként minden tudásomat ezekről a járatokról egy Mahmud al-Falaki nevű zseniális férfinak köszönhetem: udvari csillagász volt, régész, fizikus és térképész. Őt bízták meg azzal, hogy térképet készítsen az ókori Alexandriáról, és sikerült is pontosan beazonosítania az ókori épületek eredeti helyét. Természetesen az angol nyelvű világ egy szavát sem hiszi el, és semmiféle elismerést nem kapott – mondta szomorúan, megrázva a fejét. Mozdulatára a víz fodrozódni kezdett, arca elhomályosult.

Minden, amit mondott, lenyűgöző volt, de nem vitt közelebb minket ahhoz, hogy rájöjjünk, hol rejthette el Kleopátra a krizopoeiát, miközben Caesarhoz tartott, hogy audienciát kérjen tőle.

– Nem valószínű, hogy bármi mást is elrejtettek odalent, igaz? – kérdeztem.

– Nos, ha már szóba hoztad – mondta Abdullah lassan –, van egy történet, amit néhány régész szokott emlegetni. De ez csak szóbeszéd, semmiféle bizonyíték nem támasztja alá – csupán néhány töredékes ókori írásos emlék.

Előrehajoltam, szívem a torkomban dobogott.

– Miféle szóbeszéd?

– A híres alexandriai könyvtár – kezdte Abdullah – az egyik legnevezetesebb ókori könyvtár volt. A kilenc múzsának szentelték, és a tudás központjaként működött. Több ezer tekercset őriztek benne, nem csak Egyiptom történelméről, hanem tucatnyi más országéról is. Sajnos Julius Caesar felgyújtotta a kikötőben veszteglő egyiptomi hajókat, hogy megakadályozza Ptolemaiosz flottájának előrenyomulását, de a tűz átterjedt egy raktárra is, amely a könyvtárhoz tartozott. Itt több ezer tekercset tároltak – mondta Abdullah. – Egyes történészek szerint akár negyvenezer tekercs is odaveszhetett.

– Ez borzalmas! – fakadtam ki. Kleopátrára gondoltam, és arra, mit érezhetett, mikor a városa egy része lángba borult.

– Nos, éppen ezután az esemény után került át rengeteg értékes irat a kisebbik könyvtárba, a Szerapeumba, egy ősi templomba, amelyet Szerápisz istennek szenteltek – folytatta Abdullah. – A könyvtár sok tekercsét biztonságba helyezték ott. De itt jön az érdekes rész – létezik egy legenda egy titkos könyvtárról, ahová a legféltettebb iratokat rejtették el.

– Egy titkos könyvtár? – ismételte meg Whit.

Abdullah elmosolyodott.

– A történet szerint valahogy kapcsolódik a Szerapeumhoz.

– Szerápisz és hűséges társa, Kerberosz – mondtam, és a tekintetem anyám dobozára siklott. Tudtam, hogy abban lapul Alexandria ősi térképe, és azon egy kis mellékutcánál valaki lerajzolta a háromfejű kutyát.

– Igen, a két alakot gyakran együtt ábrázolják – bólintott Abdullah. – Valójában úgy tudom, hogy van egy Kerberosz-faragvány valahol a világítótoronynál is. Érdekesség, hogy amikor valaki Alexandriába érkezett, előbb illetéket kellett fizetnie a kikötőben. És minden nála lévő tekercset, papiruszt el kellett küldeni a könyvtárba, ahol lemásolták őket. Így vált a könyvtár azzá, ami volt.

– És ezek közül a tekercsek közül néhány a titkos könyvtárba került – elmélkedett Whit. – Vajon föld alatt van?

Abdullah félrehajtotta a fejét, vállat vont.

– Ki tudja, hol rejtőzik a könyvtár?

Whit azonnal el akart indulni a Szerapeumhoz, de megérkezett az orvos, eltökélten, hogy ránézzen a betegére. Azt hiszem, arra számított, hogy Whit élet és halál közt lebeg majd, s igencsak megdöbbent, amikor azt látta, hogy kiabálok vele, hogy ne vegye föl a csizmáját.

Az orvos kíméletlenül kitessékelt a szobából, mivel állítása szerint csak rontok a beteg állapotán.

A folyosón álltam, és még csukott ajtón keresztül is hallottam, ahogy a két férfi egymásnak feszül. Tudtam, hogy vissza kellene mennem, de valami visszatartott. Lassú, céltalan léptekkel lesétáltam az előcsarnokba.

Whit életben volt, s én hirtelen azt sem tudtam, mihez kezdjek ezután. Valamikor az éjszaka során, miközben a kezemet markolta a halál torkában, megbocsátottam neki mindazért, amit tett. Úgy tűnt, mindig hajlandó elmenni a végsőkig, ha a szeretteinek segít. Ellopott egy vagyont, hogy megmentse a húgát. Golyó elé ugrott, hogy megmentsen engem. Krokodilokkal küzdött.

Az előcsarnok csendes volt – túl korán volt még ahhoz, hogy a vendégek városnézésre induljanak. Behuppantam az egyik alacsony fotelba, és üres tekintettel bámultam magam elé, teljesen letaglózva. Az egyik alkalmazott megszánt, és hozott egy kanna teát, amelyből lassan kortyolgatva próbáltam összeszedni a gondolataimat.

Isadora meghalt, s előbb-utóbb Mama és a szeretője rá fog jönni, mit tettem. A nyomomba erednek majd, bosszút esküdnek, kétség sem fér hozzá. Fogalmam sem volt, mire számíthatok anyámtól, és újra eszembe jutott Mr. Fincastle és a fegyverarzenálja.

A valóság pőrén, kegyetlenül állt előttem – nem menekülhettem előle. Elvirát meggyilkolták. Isadora miattam volt ott azon a lépcsőn. Az éjszaka hosszú órái alatt a kétségbeesés ébren tartott, miközben azon gyötrődtem, hogy Whit talán belehal a gyomrát ért lövésbe.

Bárhova is mentem, halál követett.

A félelem teljesen eluralkodott rajtam. Reszkettem. A szívem mélyén tudtam: ha ezen az úton megyek tovább, valaki más is meghal.

Soha többé nem teszem ki veszélynek Whitet. Felépülőben volt, és ő volt az egyetlen, aki makacsul mellettem maradt. Akkor is, ha belehalhat.

Minden porcikám tiltakozott az ellen, hogy anyám nyomába eredjek. Csakhogy a nagybátyám és Abdullah a hátralévő életüket börtönben töltik, ha nem kapom el.

De miért kell pont nekem megtennem?

Van valaki más, aki megtehetné helyettem. Lassan előhúztam Mr. Sterling névjegyét, és a kezemben forgatva latolgattam a lehetőségeimet. Whit biztosan nem örülne, ha felvenném vele a kapcsolatot. De ha Mr. Sterling számára lehetőség nyílik, hogy rátaláljon anyámra, akkor valódi esélyt teremthetek rá, hogy Whit és én épen és egészségesen kimásszunk ebből a szörnyű, kusza helyzetből. Bármit megtennék, hogy ne kelljen többé azon gyötrődnöm, vajon Whit megéri-e a holnapot.

De a gondolat, hogy Mr. Sterling segítségét kérjem, undorral töltött el.

Egész életemben azon dolgoztam, hogy kiérdemeljem a szüleim szeretetét és elismerését. Újra és újra olyanná változtam, amilyennek látni akartak, biztosra vettem, hogy ha ismernék az igazi énemet, ők is megpróbálnának megváltoztatni. Fárasztó volt az örökös színjáték, a kimondatlan szavak, az elfojtott vélemények. Mikor Egyiptomba jöttem, végre a saját döntéseimet hozhattam meg – és bár ezek néha katasztrofális eredménnyel jártak, legalább a saját hibáim voltak.

Mégis mindig ugyanazt a mintát követtem. Magamat hibáztattam anyám tetteiért – az ereklyékért, amiket megszerzett. Nem adtam magamnak kegyelmet, megértést, sem felmentést. Elegem lett abból, hogy tökéletes próbáljak lenni, hogy olyasvalaki legyek, aki nem vagyok. Voltak megérzéseim, és meg kellett tanulnom hallgatni rájuk. És ha rossz irányba fordulnék, van elég eszem ahhoz, hogy másik utat keressek.

A gondolataim megint visszatereltek ehhez a bosszantó útkereszteződéshez. Még mindig nem tudtam, hogyan mentsem meg azokat, akiket szeretek.

– Elnézést! – szólított meg az egyik alkalmazott. – A férje önt keresi.

A bejárat felé néztem, még mindig a névjegykártyát szorongatva. Aztán határozott mozdulattal kettétéptem.

Reszkető lélegzettel álltam fel, és a széttépett darabokat a szállodai alkalmazottnak nyújtottam.

– Ki tudná dobni, legyen szíves?

– Természetesen – bólintott.

Elindultam Whit felé.

Whit az ágyon ült, a friss ágyneműn, kávét kortyolgatott, haját még nedvesen fésülte hátra a sietős fürdés után. Ahogy becsuktam magam mögött az ajtót, ujjaival alig észrevehetően szorosabbra fogta a csészét. Idegesnek tűnt. A könnyeimen keresztül láttam, ahogy Whit megpaskolja a mellette lévő helyet.

Odamentem hozzá, lehuppantam az ágyra, s a vállának dőltem. Az ingujjával letörölte az arcom, közben halkan suttogott valamit, s valahogy magához húzott, míg végül keresztben ültem az ölében. Kezével elsimította az arcomba hulló tincseket, majd lehajolt, és finoman megcsókolt.

Szinte lángra lobbantunk a vágytól.

– Gyere ide! – szólt, rekedten, vágyakozással telt hangon.

Lenéztem, a lábam a combján pihent.

– Ennél hogyan lehetnék közelebb?

Whit türelmetlen, követelőző pillantással nézett rám.

A pillantása forró szikrákat küldött végig a testemen. Úgy éreztem, mintha évszázadok teltek volna el azóta, hogy először együtt voltunk.

Akkor levette a kabátját és a bakancsát, letette a fegyverét az éjjeliszekrényre, és előkerült az elrejtett kése is. Mintha egy egész fegyvertárat vetett volna le. Most csak egy bő ing és nadrág volt rajta, az inge félig kigombolva. Nem volt köztünk fegyver.

Minden pillanatban hiányzott, még akkor is, ha korábban annyira dühös voltam rá, hogy nem akartam beismerni.

Felemeltem a kezem, a nyaka köré fontam, miközben könnyed mozdulattal úgy emelt meg, hogy szembe kerüljek vele. Ajka mohón tapadt az enyémre, hevesen, éhesen csókolt, mintha ezzel akarná bizonyítani, hogy tényleg jól van, hogy valóban túlélte. Beletúrtam a hajába, miközben a keze lejjebb siklott a hátamon, majd a fenekemre simult, hogy még közelebb húzzon magához. Forró, tüzes csókokkal hintette be a nyakam, és beleremegtem.

– Szeretlek – suttogta a bőrömre.

Hátradőltem, épp annyira, hogy a szemébe nézhessek, de ne bontakozzak ki az öleléséből. Kezét a combomra csúsztatta, és felhúzta a szoknyám. Lassan elkezdtem kigombolni az ingem apró gombjait. Whit figyelmét minden egyes feltáruló rész magához láncolta. Előrehajolt, lágy csókokat nyomott a bőrömre, miközben az ujjai egyre feljebb vándoroltak. Halkan felsóhajtottam, s a vállának hajtottam a homlokom. A nadrágjához nyúltam, ő pedig segített eligazítani a ruhákat, míg végül úgy vett ölbe, ahogy akart.

Felemelte a fejét, a tekintetében néma kérdés ült. Bólintottam, alig kaptam levegőt.

A nászéjszakánk már távolinak tűnt; akkor még ideges voltam, elszánt, és azzal voltam elfoglalva, hogy túljárjak a nagybátyám eszén. De ez az este csak rólunk szólt. Rólam és Whitről, és arról, hogy mennyi időnk van még együtt, bármeddig is tartson. Biztonságban voltam, és szeretet vett körül. Whit az arcomra simította a tenyerét, és úgy csókolt meg, olyan gyengéden és sebezhetően, hogy belesajdult a szívem. Lassan ereszkedtem rá, és az ajka a fülemhez ért, miközben azt suttogta:

– Ügyes kislány! – Majd együtt mozdultunk, s minden távolság eltűnt közülünk.

Whit a férjem volt és a legjobb barátom.

A hajamba suttogta a szavait, a keze ismét végigsimított a hátamon, lassan ringatott.

– Inez – susogta, mintha imádkozna. Szenvedélyesen, lázasan csókolt.

Megbocsátottam neki. Újra és újra.

A tenyerét a derekamra simította, és minden más gondolatot kiűzött a fejemből. Csak a tekintete maradt, ahogy felnéz rám, ahogy magához szorít, és az az elveszett, mámoros érzés, ahogy teljesen átadtam magam neki. Hagytam, hadd vezessen.

Semmi más nem számított, csak ez a pillanat.

Ezerszer át akartam élni, és bármit megtettem volna érte.

Egy napot adtunk magunknak.

Egyetlen napot arra, hogy Whit végre teljesen felépüljön, hogy a sebe begyógyuljon, amennyire csak lehet, és hogy én szembenézzek Isadora halálával – és mindazzal, amit ez jelentett. A nap nagy részét ágyban töltöttük, hol aludtunk, hol nem, és közben, valahol a kettő között, terveket szőttünk a jövőre.

A másnap reggel napfénybe vonta a szobánkat, s én pislogva ébredtem, a fejem Whit meztelen, nyugodtan süllyedő és emelkedő mellkasán pihent. Még aludt.

Óvatosan megmozdultam, hogy megnézzem a sebét. Már összehúzódott, a bőr kevésbé volt gyulladt, s nem vöröslött annyira. A mágia megtette a hatását, a pihenés pedig csak segített. Halk horkantása a mellkasáról az arcára vonta a figyelmem. Vörösesbarna szempillái árnyékot vetettek magas járomcsontjára. Szája elernyedt, hullámos haja a homlokába hullott.

Mindig éhesen ébredt – rendes adag reggelit és erős feketét akart. Könnyen elintézhettem, s mivel az én gyomrom is korgott, jobb volt minél hamarabb. Óvatosan kikeltem az ágyból, hogy ne ébresszem fel. Felkaptam az első inget, amit találtam, s felvettem kedvenc olajzöld lenvászon szoknyámat. Harisnya és csizma következett, a hajamat azonban szabadon hagytam.

Halkan magamhoz vettem a tárcámat a borravalóhoz, majd résnyire nyitottam az ajtót, és kiosontam. A folyosó üres és csendes volt, de a földszinti előcsarnokban már akadtak vendégek – egyesek a csomagjaik mellett álltak, mások útikalauzokat tanulmányoztak.

Amikor mindennek vége lesz, Whit el fog vinni minden országba, amiről kislányként álmodtam. Minden várost és romot látni akartam, minden ételt meg akartam kóstolni.

Csak épp túl kell élni azt, ami következik!

Leszólítottam egy hotelalkalmazottat, egy újabb német fiút, aki gyorsan felírta a rendelésem egy cédulára.

– Két… nem, három adag rántotta. Pita, méz, vaj – soroltam. – Kávé, feketén, és ha van valami szezonális gyümölcs, azt is szeretnénk.

– Értettem, kisasszony.

– Asszony – javítottam ki mosolyogva.

– Ennyi lesz?

– A kétszázhatos szobában vagyunk – mondtam. – Köszönöm.

Bólintott, majd elindult a konyha felé. Én a lépcső felé fordultam, de egy halk hang közvetlenül a fülem mellett megdermesztett.

Valami kemény nyomódott a derekamhoz.

– Üdvözlöm, Inez! – suttogta egy férfi. – Amit érez, az a pisztolyom. Ha segítségért kiált, lelövöm. Ha bárkire ránéz, lelövöm.

Megpróbáltam megfordulni, de a férfi még erősebben nyomta nekem a fegyvert, mire felnyögtem.

– Egyetlen hangot se! – mondta. – Most szépen kisétálunk innen, mintha mi sem történt volna. Érthető? – Ismét belém nyomta a pisztolyt. – Különben felmegyek a kétszázhatosba, és lelövöm a férjét. – Közelebb hajolt, a lehelete végigborzongatta a bőrömet. – Ugye, jól emlékszem a szobaszámra?

Nagyot nyeltem, és próbáltam elhessegetni Whit vérbe fagyott, sápadt képét, ahogy zihálva haldoklik.

– Együttműködik, Inez?

Bólintottam.

– Akkor gyerünk! – mondta a férfi, majd mellém lépett, egyik kezével átkarolt, a másikkal, a zakója alatt, továbbra is az oldalamnak szorította a pisztolyt. Felismertem – Mr. Sterling egyik embere volt. Ekkor jöttem rá, mekkora bajba is kerültem.

– Egyik lábat a másik után.

Reszketve, remegő térdekkel és izzadt tenyérrel engedelmeskedtem neki, csak egyetlen gondolat visszhangzott bennem újra és újra:

Whit. Whit. Whit.

NEGYEDIK RÉSZ

ALANT A FOLYÓ

Mikor felébredtem, a feleségem nem volt sehol. Ülő helyzetbe tornáztam magam, kábán pislogtam arra a helyre, ahol aludnia kellett volna. Körbenéztem az üres szobában, a behúzott függönyökön, és hatalmába kerített az érzés, hogy valami nincs rendben. A gyomrom görcsbe rándult, miközben lecsúsztattam a lábam az ágyról.

Az első lépés fájt.

Átnyomtam magam a bizonytalanságon. Előhalásztam a bakancsom a szék alól, az ingem hanyagul a komódra volt hajítva. Felrántottam, aztán az ablakhoz siettem, hogy beeresszem a napfényt. Összehúzott szemmel vártam, hogy a szemem hozzászokjon az éles fényhez. Lassan körvonalazódni kezdett a szoba: minden a helyén volt, a ládák egymásra pakolva.

De a táskája eltűnt.

Hol a fenében lehet?

Az éjszaka emlékei cikáztak át az agyamon. Azt mondtam neki, hogy szeretem. Ő viszont nem viszonozta a vallomást. A gyomrom mélyén egyre csak nőtt a félelem. Talán most jött rá, hogy soha nem tud megbocsátani nekem azért, amit tettem.

Ezért elment.

Elhatalmasodott rajtam a pánik. Felkaptam a cipőm, beleugrottam a zakómba, bár közben összerándultam a fájdalomtól. A golyó ütötte seb úgy gyógyult, mintha hónapok teltek volna el, de még mindig érzékeny volt. Elindulok utána, ha kell, térdre borulok előtte.

Kirohantam az ajtón, s újra meg újra a nevét suttogtam magamban.

Inez. Inez. Inez.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Kocsik dübörögtek fel-alá az utcán, megpakolt szamarak tolongtak az úttesten, miközben árusok gyümölcslé-, fűszer- és kenyérárakat kiáltoztak. A zaj mindent körülvett, és ellenállhatatlan kényszert éreztem, hogy segítségért kiáltsak.

– Itt várunk – mondta a férfi.

Megnyaltam kiszáradt ajkamat.

– Mit akar tőlem Mr. Sterling?

– Csend! – felelte, miközben levette a kezét a vállamról. A pisztoly azonban ott maradt, félig elrejtve. Kabátzsebéből előhúzta ugyanazt a kártyát, amit Mr. Sterling korábban adott, és hüvelykujjával lassan végigsimított a feliratokon. – Már nincs sok hátra.

Idősebb volt, mogorva, fásult. Az egész megjelenése komor volt: a ruhája, a lefelé biggyedő szájszeglete, a savókék, élettelen tekintete.

Idegesen néztem körül, a reggeli napsütés ellenére libabőr futott végig a karomon. Egy fényes, fekete hintó gördült közelebb. Bízhattunk benne, hogy Mr. Sterling mindig a legfenyegetőbb járművet választja. A kocsi megállt előttünk, s az ablakon át megpillantottam az embert, akit a legkevésbé kívántam látni a világon.

Az ajtó kinyílt, Mr. Sterling előrehajolt, és gúnyos mozdulattal megemelte a kalapját.

– Üdvözlöm, Miss Olivera! – szólalt meg az orrhangján. – Nem ülne be?

Gyanakodva néztem rá, tudatában a pisztolynak, amely még mindig az oldalamhoz nyomódott. Vajon tényleg lelőne itt, az utca közepén?

– Nos, igen, megtenném – mondta Mr. Sterling, mintha hangosan tettem volna fel a kérdést. – Attól tartok, innen már nincs visszaút. Most pedig utoljára kérdezem: beszállna?

– Nem, köszönöm. Inkább maradnék itt. Biztos vagyok benne, hogy nem ok nélkül fáradt ide. Miért nem beszéljük meg itt és most?

– Mr. Graves, volna szíves?

A férfi megragadta a karomat, miközben ismét az oldalamba nyomta a pisztolyt.

– Befelé, Inez!

– Nem – tiltakoztam ficánkolva. Mr. Sterling okkal volt itt – de csak blöffölt. Kellett neki valami, ami nálam volt. Nem fog csak úgy lelőni. Én pedig nem adom magam egykönnyen.

Mély levegőt vettem, és már nyitottam volna a szám, hogy segítségért kiáltsak, amikor:

– Gondoljon a férjére! – susogta Mr. Graves. – Ha nem működik együtt, ő hal meg.

A hangom cserben hagyott, s a rémület újra átvette az irányítást. Mr. Graves állával a nyitott kocsi felé bökött, én pedig remegő térdekkel tettem egy lépést, aztán még egyet.

Megtorpantam. Whit nem akarná, hogy önként menjek Mr. Sterlinggel – még az ő életéért sem. Tiltakozó kiáltása visszhangzott a fejemben. Pislogtam – és ismét meghallottam a kiáltást.

Ezúttal azonban valóban ő volt az.

Félfordulattal az utca irányába néztem, és megláttam, amint Whit rohan felém, a nevemet kiáltva. Mr. Graves hangos káromkodással reagált. A fegyver nyomása enyhült az oldalamnál, ő pedig hátrébb lépett, hogy szembenézzen az érkező veszéllyel.

Nem, nem, nem!

Ösztönösen megfordultam, és felugrottam a hintóba, lehuppanva Mr. Sterlinggel szemben. Whit hirtelen megtorpant, a homok felcsapódott a lába alatt. Az arca megremegett, tekintetébe döbbenet és fájdalom vegyült. A szívem darabokra tört. Tudtam, minek tűnik mindez. Mr. Graves utánam ugrott, a pisztolyával immáron Whitre célzott.

– Együttműködöm – mondtam. – Csak zárják be az ajtót! Kérem!

Mr. Sterling bólintott, Mr. Graves pedig engedelmeskedett. Sterling kétszer megütötte a kocsi tetejét, a kocsis csettintett a nyelvével, és elindultunk. Kihajoltam, még éppen elkaptam Whit arcát, ahogy elhajtottunk mellette.

– Inez! – kiáltotta, kétségbeesetten próbált áttörni a döbbent hotelvendégeken. – Ne!

– Lo siento 35 – szóltam. – Menj vissza! Kérlek!

Ez az egyszerű bocsánatkérés nyilvánvalóan nem volt elég: Whit utánunk iramodott, minden lépésnél újabb átkokat zúdítva Mr. Sterlingre.

– Kitartó fiatalember – jegyezte meg Mr. Sterling. – Ez a maga kis fenevada.

– Nem fenevad – vágtam rá élesen. – Maga az, aki fenevadat tart maga mellett!

Mr. Graves felé biccentettem.

– Mr. Graves mindenhová elkísér – felelte Sterling. – Még a fegyvereimet is ő hordozza.

Mr. Sterling felém fordult, a szája torz vigyorra húzódott, mint villámlás a vihar előtt. Whit látta, ahogy Mr. Graves hidegvérrel megölte azt a fiút. Elhúzódtam tőle, amennyire csak tudtam, görcsösen kapaszkodva az ajtó fogantyújába, a bütykeim is elfehéredtek.

A kocsi gyorsított, a gyomrom görcsbe rándult. Csak az lebegett a szemem előtt, hogy megvédjem Whitet. De most, hogy felfogtam, mibe keveredtem, a rettegés még inkább elhatalmasodott rajtam.

– Hová megyünk?

– Az irodámba.

– Miért? – kérdeztem. – Whit nem fogja feladni. A hatóságokat is bevonja.

– Engem senki sem ér el Egyiptomban, Inez! Azt hittem, ezt már tudja. Ami pedig a kitartó férjét illeti – az embereim a következő utcánál elkapják.

Előrehajoltam, a düh lüktetett az ereimben.

– Ha bántják őt, nem működöm együtt. Megkeserítem az életét – esküszöm.

Mr. Sterling közömbösen nézett rám.

– Miből gondolja, hogy maga szabja a feltételeket?

– Abból – vágtam vissza –, hogy egyértelműen keres valamit. Máskülönben nem raboltatott volna el.

Szája meglepetten elnyílt, majd lassan széles mosolyra húzódott, bajusza megremegett.

– Belefáradtam a várakozásba – mondta. – Nem hívott vissza.

– Kettétéptem a kártyáját – sziszegtem.

Mr. Sterling tekintete Mr. Gravesre siklott. Néma párbeszéd zajlott le közöttük, majd Mr. Graves bólintott. Éles, hideg érzés szúrt a tarkómba. Az ajtó felé nyúltam, sikerült kinyitnom, de durva kezek rántottak hátra. Kétségbeesetten kapálóztam, rugdostam, és torkom szakadtából sikítottam.

Mr. Graves egy nedves rongyot nyomott az arcomhoz és az orromhoz.

Három lélegzetvétel múlva elhomályosult előttem a világ.

A következő pillanatban pedig teljesen elsötétült.

Kábán ébredtem, a halántékom környékén tompa, lüktető fájdalom hasogatott. Nyögve ültem fel, megdörzsöltem a homlokom, s nyeltem egy nagyot. Szédültem, s botladozva próbáltam talpra állni. Egy elegáns szobában voltam, a falakat sötét faburkolat fedte, a padlót pedig egymásra halmozott, értékes szőnyegek borították. Egy bőrkanapéval szemben elegáns, faragott íróasztal terpeszkedett. A ráncos bársonypárnára néztem, amelyen feküdtem, és összerezzentem – tudtam, hogy valaki lefektetett, és betakart egy takaróval.

Kinyílt az ajtó, és Mr. Sterling lépett be, kezében egy tálcával, amin gőzölgő teáskanna és két üres csésze sorakozott. Letette az asztalra, majd megszólalt:

– Örülök, hogy magához tért. Remélem, kipihente magát!

– Hogy kipihentem magam? – visszhangoztam tompán, fejcsóválva. – Maga elkábított engem!

– Nem hagyhattam, hogy rájöjjön, hol az irodám – felelte szinte bocsánatkérőn. – Ráadásul kimerültnek tűnik, ha szabad megjegyeznem. A kényszerű alvás talán még jól is jött önnek.

– Vissza akarok menni a szállodába! – mondtam határozottan. – Azonnal vigyen vissza!

Mr. Sterling kihúzta a széket az íróasztal mögül, a kanapéhoz tolta, majd leült.

– Sajnos más terveim vannak – mondta. – Igyunk egy teát, és beszélgessünk! Ön megígérte Mr. Gravesnek, hogy együttműködik, emlékszik?

Zavaromban tátogtam, mint egy hal.

– Ha végeztünk, visszavisz a szállodába?

Mr. Sterling elmosolyodott, és a kanapé felé intett.

– Foglaljon helyet, Miss Olivera!

– Nyilvánvalóan tett valamit a teába – jelentettem ki mereven, miközben letelepedtem. – Semmit nem iszom meg, amit ön kínál.

– Semmihez nem nyúltam – mondta. – Figyeljen csak!

Teleöntötte mindkét csészét, majd felemelte az egyiket, és hosszasan kortyolt belőle.

– Akkor sem iszom meg – válaszoltam makacsul.

– Csacsiság így makacskodnia – jegyezte meg. – De ahogy gondolja.

Megint kortyolt egyet, letette a csészét, majd az enyémből is ivott. Ezután hátradőlt, és felvonta a szemöldökét.

– Látom, megint a szokásos módszereihez folyamodik: nyomokat keres és bajba keveredik. Nehezen hiszem el, hogy nem jutott előrébb Lourdes hollétének felkutatásában.

– Én nem…

Felemelte a kezét.

– Mielőtt megpróbál hazudni, gondolja meg, kivel beszél. Vannak kapcsolataim, és elég pénzem, hogy annyi embert alkalmazzak, amennyit csak akarok. Egy szavamba kerül, és a férje halott. Én irányítok, nem ön. – Leeresztette a kezét, és ravaszul méregetett. – Megfontolja tehát a válaszát?

Az állhatatos tekintete megriasztott. Féltettem Whitet, s éreztem, hogy elönt a hideg veríték. Ez az ember hazug volt, és gyilkos. Az ösztöneim azt súgták, meneküljek. De nem tehettem – addig nem, míg Whit nincs biztonságban.

– Nagyon bízik a nyomozói képességeimben – mondtam. – Tegyük fel, hogy nem tudom, hol van az anyám.

– Szerintem sejti – felelte.

– És ha megosztom ezt a sejtést, hogyan garantálja, hogy békén hagy minket?

– Nincs más választása – jelentette ki Mr. Sterling. – Az útja itt véget ér, Inez.

Felszegtem az állam.

– Ha bántja Whitet, soha nem árulom el, amit tudok. Ha megöl, visszakerül oda, ahol kezdte. Szüksége van rám, Mr. Sterling.

Sötét szemében valami nehezen megfejthető érzelem villant – úgy tűnt, jól szórakozik, mintha barátságos versenyt vívnánk.

– Rendben, Señorita Olivera. Mik a feltételei?

– Először is, szeretném teljesen kivonni magam és a férjem a helyzetből – mondtam. – A mai nap után soha többé nem akarom látni önt.

– És még?

– Másodszor, szeretném, ha az anyám és Mr. Fincastle által ellopott műtárgyakat visszajuttatnák a régészeti hivatalhoz. Jobb, ha az állam kezében vannak, mint hogy darabonként árulják őket.

Mr. Sterling szólni akart, de hirtelen köhögni kezdett.

Zsebkendőt vett elő, és letörölte a száját – a kendőn vérfoltokat vettem észre.

– Maga beteg – mondtam.

– Beteg vagyok – bólintott. A tekintete kifejezéstelen maradt. – Ennyi a kérése?

– Az ellensége hollétének feltárásáért? Nem, egyáltalán nem – feleltem gúnyosan. – Harmadszor, a nagybátyámat azzal vádolják, hogy ellopta Kleopátra szarkofágját és a philai sírkamrában lévő műtárgyakat. Tudjuk, hogy az anyám és Mr. Fincastle tette. Amint megtalálja az anyámat, elvárom, hogy Kairóba küldje, bíróság elé állítsák, a nagybátyám és a társa nevét pedig tisztázzák, és bocsássák őket szabadon.

– Én nem akarom Lourdes-ot börtönbe juttatni – mondta higgadtan. – Holtan akarom látni őt és bosszantó üzlettársát.

– Akkor nincs alku – mondtam határozottan. – Az anyámat élve kell átadnia a hatóságoknak, vagy semmit sem mondok. – Felálltam, kisimítottam a szoknyám, és hideg tekintettel méregettem, remélve, hogy nem ellenkezik. – Most pedig vigyen vissza a szállodába!

Mr. Sterling elgondolkodva nézett rám, majd így szólt:

– Kérem, üljön vissza!

A hangja lágyan csengett, de ez nem nyugtatott meg. Jobb lett volna, ha dühösen kiabál, mert akkor tudtam volna, mit várhatok. Mégis, felszegtem az állam és kihúztam magam, majd megráztam a fejem.

– Ragaszkodom hozzá, hogy visszavigyen a szállodába.

– Van egy ajánlatom, ami tetszeni fog – mondta. – Üljön le!

– Nem. Ragaszkodom hozzá, hogy visszavigyen, és… – Növekvő kíváncsisággal elhallgattam. – Mi lenne az?

Bólintott, én pedig leültem a kanapéra. Vágyakozva néztem az üres csészét, azt kívántam, bár ne lettem volna olyan makacs. Szomjas voltam, de nem kérhettem inni.

Mr. Sterling előrehajolt, s whiskyt töltött magának egy karafból, ami a teáskanna mellett állt.

– Hagyom, hogy az anyja börtönben rohadjon, és rákényszerítem, hogy elárulja, hová rejtette Kleopátrát és a kincsestárát. De mindent megtartok.

Ajkamat pengevékonyra húztam.

– Én nem ezt…

– Gondolja át! – szakított félbe. – Ön és a férje biztonságban lesznek; a nagybátyja és üzlettársa szabadon távozhatnak, és tisztára moshatják a nevüket.

Tiltakozni akartam, de felemelte a kezét.

– Személyesen gondoskodom arról is, hogy a nagynénje, a lánya és az unokatestvére holtteste biztonságban visszakerüljön Argentínába. Ne feledje, hogy itt ellenségeket szerzett, Inez.

Szívem megtelt fájdalommal, ahogy Elvira halálának emléke újra elárasztott. Oly sokáig küzdöttem, hogy ne lássam magam előtt, amint ott fekszik a homokban, golyótól szétroncsolt arccal.

– Megpróbáltak elrabolni – sziszegtem –, de összetévesztettek minket.

– Mert Lourdes megjelölte őt. Feláldozta az unokatestvérét, önző módon, hogy megmentse az ön életét. – Hangja halk suttogássá szelídült. – Fogadja el a feltételeimet, és mindenki, akit szeret, megmenekül!

A beszélgetés súlya nyomta a mellkasomat. Minden a következő szavamon múlott. Rettegtem, hogy hibát vétek. Mindennél jobban szerettem volna, ha hátrapillantva megláthatnám Whitet, a nagybátyámat vagy Abdullahot, és elmondanák, mit kell tennem.

Ha egyáltalán mindent feltennének arra, hogy Mr. Sterling igazat beszél.

– Nos, Inez – suttogta sürgetően. – Mi legyen?

Ez a nő lesz a vesztem.

Csak bámultam a feleségem után, képtelen voltam felfogni, amit láttam. Önként szállt be annak a szemétládának a hintójába. Utánaeredtem, a nevét ordítottam, míg a tüdőm lángolni kezdett az erőlködéstől. Miért állna Mr. Sterling oldalára? Nem, ez nem lehet. Ő nem ilyen. A kétség befurakodott a gondolataimba, de keményen küzdöttem, hogy visszaszorítsam. Egy egész perc kellett hozzá, hogy visszanyerjem a józan eszem, és logikusan végiggondoljam, mi is történik.

Ismertem Inezt. Talpraesett volt, vakmerő, kíváncsi. Ragaszkodott az elveihez, és a szívén viselte azoknak a sorsát, akiket szeretett. A családjáét.

És én is a családjához tartoztam.

Eszembe villant az az éjszaka, amit együtt töltöttünk. Ahogy belém kapaszkodott, attól félve, hogy eltűnök. Hogy a mágia nem működik, és még rosszabbul leszek, mint korábban. A kezemet szorította, végig, a legrosszabb percekben is – mintha pusztán az érintésével visszarántana a halál torkából.

Inez félt. Ezért eszelt ki egy tervet – egy kétségbeesett, vakmerő tervet. Amelyben nekem nyilvánvalóan nem osztott lapot.

De kit érdekel? Ha kell, ott leszek! Ennyit biztosan megtehetek.

Már csak fel kell készülnöm minden eshetőségre.

Három kés, két pisztoly és egy puska – az utóbbit a hátamra szíjazott tokba csúsztattam. Még maradt egy leheletnyi a varázstintából, s azt a sebre cseppentettem. A fájdalom éles volt, és alattomos, de összeszorítottam a fogam – némán üvöltöttem. Feltűrtem az ingujjam, még egyszer végigpillantottam a szobán, hátha akad valami, amit elfelejtettem, aztán bezártam magam mögött az ajtót.

A hallban alig lézengtek, mikor elsétáltam a recepció előtt, de az ajtónál hirtelen megálltam. Egy gondolat hasított belém, olyan erővel, hogy ledermedtem.

Hosszú másodpercekig mozdulatlanul álltam.

Ha tévedek, annak súlyos következményei lesznek. Ricardót és Abdullahot akár hosszú évekre is bezárva tarthatják. De eszembe jutott Inez, és az, hogy ő mit tenne. A feleségem nem riadt vissza a kockázatoktól – mindenekelőtt pedig hitt önmagában.

A zsigereim azt súgták: menj tovább!

Megfordultam, és intettem az egyik szállodai alkalmazottnak.

– Táviratot szeretnék feladni – mondtam.

– Hogyne, uram! – felelte. – Mikor?

– Azonnal.

Bólintott, elment papírért és ceruzáért, majd átnyújtotta őket.

– Amint elkészült vele, továbbítjuk.

Lenéztem az üres lapra, mély levegőt vettem, és írni kezdtem.

A portás egy borítékot is adott; belecsúsztattam az üzenetet, s visszaadtam neki.

– Köszönöm – mondtam halkan.

Amint kiléptem a hotel ajtaján, Mr. Sterling emberei már vártak rám. Hárman voltak – egyiküknek savókék szeme volt, a másik kockás inget viselt, a harmadik cipője pedig olyan fényesre volt suvickolva, hogy vakított a déli napfényben.

Feltartottam a kezem, és lassan, komótosan léptem le a lépcsőn.

– Jó napot, uraim! – szóltam derűsen.

Mindhárman megfeszültek. Ökölbe szorult a kezük.

Szép kis műsor kerekedhetne ebből a poros utca kellős közepén. A puskámat nem használhattam. Máris gyülekeztek a bámészkodók, az asszonyok sietve húzták félre a gyerekeiket. A suvickos cipős indult elsőként – ütésre lendítette a karját, de könnyedén kitértem előle. A lendületét kihasználva megragadtam, előrerántottam, dereka megtört, s könyökkel keményen a hátába csaptam. Térdre rogyott, egy újabb rúgás az oldalába pedig ledöntötte a lábáról. Fájdalmában felnyögött.

– Ki lesz a következő?

A másik kettő egyszerre, öklözve rontott rám. A kisebb termetű nyaka köré kulcsoltam a lábam, és mindketten a földre zuhantunk. A kockás inges zihálva próbált szabadulni, de a lábam szorításában nem sok esélye volt. A savókék szemű oldalba rúgott – a fájdalom végigcikázott a testemen. Felmordultam, megfeszítettem a combizmomat, mire a kockás inges elernyedt.

A kék szemű a zakómnál fogva rángatott talpra, majd erősen a bordáim alá vágott. Felnyögtem, a fájdalomtól könny szökött a szemembe. Mélyet lélegeztem, a dühömbe kapaszkodtam, előrelendültem, és a tarkójánál fogva rántottam lefelé – a térdem az arcába csapódott. Eltört az orra, mindkét orrlyukából vér buggyant elő. Könyökkel újra lesújtottam, ezúttal a lapockája fölé, mire ő is összerogyott.

Zihálva felegyenesedtem, és a kézfejemmel letöröltem a verejtéket az arcomról.

Az egyik még élt és nyöszörgött, a másik kettő mozdulatlanul feküdt – nem rossz eredmény, figyelembe véve, hogy nemrég még fél lábbal a sírban voltam. Végignéztem az utcán, de a hintónak már nyoma sem volt. Ez azonban nem számított.

Pontosan tudtam, hová vitte Inezt az a mocsok.

35 Sajnálom! (spanyol)

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

– Ne kényszerítsen rá, hogy újra megkérjem, Inez! Elfogyott a türelmem a kis játszmáihoz – mondta Mr. Sterling.

Szavai veszedelmesen csábítóak voltak, akár a szirének éneke, amely vesztükbe hívja a tengerészeket. Elfordítottam a fejem, s az ajkamba haraptam. Semmi sem vonzott az ajánlatában. Azonban, ha a nagybátyám és Abdullah kiszabadul, elmondhatok nekik mindent Basil Sterlingről: hogyan tevékenykedik, kik a bűntársai, hol található a kapu – legalábbis az, amelynél én is ott voltam. Az információ segítségükre lehetne, és talán végül Mr. Sterling is ugyanabban a cellában végezné, mint az édesanyám. Még nem késő értesíteni a hatóságokat, és megakadályozni, hogy Kleopátra kincsét a kapzsi kezei közé kaparintsa.

– Elfogadom – mondtam halkan.

– Akkor mondja meg, hol találhatom meg Lourdes-ot!

– Egy könyvtárban végez ásatásokat.

Felpattant, bajusza ideges rángása jelezte a dühét.

– Kötözni való bolondnak néz? A könyvtár megsemmisült. Többször is.

Lassan bólintottam.

– A felszínen lévő igen. De létezik egy másik.

– Egy másik könyvtár? – kérdezte hitetlenkedve. – Hol?

– Ami a gyűjteményből megmaradt, azt átszállították a Szerapeumba – válaszoltam. – Alexandria leánykönyvtárába.

Csak legyintett a szavaim hallatán.

– Ezt mindenki tudja.

– Biztos vagyok benne – feleltem higgadtan. – De azt tudja, hogy az édesanyám a romok alatti területen végez ásatásokat? – Nehezemre esett kimondani a következő szavakat. – Egy föld alatti csatornarendszer vezet a titkos könyvtárhoz.

– Hazudik – vetette oda. – Tudom, hogy a város alatt több száz ciszterna húzódik, de a Szerapeumnak nincs titkos lejárata. A környéket már évszázadokkal ezelőtt kifosztották. Ha létezne egy föld alatti könyvtár, már Lourdes előtt felfedeztem volna.

– Talán az édesanyám okosabb, mint ön – válaszoltam hűvösen. – Nem mondtam, hogy a lejárat a Szerapeumnál van. Néhány utcával odébb található, Kerberosz jelöli valamilyen módon. Onnan lehet lejutni a csatornarendszerbe, és a könyvtár talán nincs messze onnan.

– Talán – ismételte gyanakodva.

– Ez a legjobb ötletem – feleltem.

– Azt akarja elhitetni velem, hogy Alexandria csatornáin keresztül vezet az út egy föld alatti könyvtárhoz?

Bólintottam.

– Ahogy mondtam, ez a legjobb nyom, ami a birtokomban van.

– Hogy lehetek biztos benne, hogy igazat beszél? Maga túlságosan ravasz.

– És én hogyan lehetek biztos benne, hogy tartani fogja a szavát? Maga meg túlságosan aljas.

Hosszasan nézett rám. A másodpercek csigalassúsággal teltek, én pedig a tekintetét fürkésztem, hátha elárul valamit arról, mire készül.

– Nos – mondta végül. – Úgy tűnik, kénytelenek leszünk megbízni egymásban. – Felállt, és az ajtóhoz lépett. – Ha megbocsát egy pillanatra – vetette oda, majd távozott.

Előrehajoltam, s hosszan kifújtam a levegőt. Olyan érzésem volt, mintha az ördöggel kötöttem volna alkut. Felpattantam, és idegesen járkálni kezdtem a szobában, annyit harapdáltam az ajkam, hogy majdnem felsértettem. Nem sokkal később teát hoztak a szobába, mellé pedig egy tál ételt. A gyomrom hangos morgással jelezte, hogy kívánja a pitát, a humuszt s a friss paradicsomos uborkasalátát, amit olívaolajjal és zöldfűszerekkel hintettek meg. De nem nyúltam hozzá.

Lehet, hogy megmérgezték.

Tovább róttam a köröket, és bosszús pillantásokat vetettem a zárt ajtóra és az ablakra.

Amikor Mr. Sterling óráknak tűnő távollét után végre visszatért, nehezemre esett türtőztetnem magam, hogy ne vágjam hozzá az ételes tálcát.

– Órákig volt távol – sziszegtem. – Itt az ideje, hogy elengedjen!

– Mr. Graves ellenőrizte az információit – mondta zavartalan nyugalommal.

Visszafojtott lélegzettel vártam az ítéletet.

– Minden úgy van, ahogy mondta – szólalt meg végül. – Igazán ügyes, hogy mindezt össze tudta rakni. Megtaláltuk Kerberoszt a bejáratnál. Úgy tűnik, valóban egy nagyobb csatornarendszer része.

– És megtalálták a föld alatti könyvtárat?

Mr. Sterling egy pillanatig csak nézett rám, majd a tekintete az ételre tévedt. Homlokát ráncolta.

– Nem evett semmit.

– Megtalálták? – ismételtem sürgetően.

– Úgy vélem, ideje lenne, hogy meglátogassuk az édesanyját.

– Micsoda? – meredtem rá hitetlenkedve. – Megtalálták őt? – Lelki szemeim előtt már láttam is, mi következik: anyám dühöng, amiért nem hagytam el Egyiptomot, hiába küldte a repülőjegyet. És ott lesz Mr. Fincastle is, az indulatos, fegyvermániás szeretője – biztosan engem hibáztat majd Isadora haláláért.

És ott leszünk mi, Whit és én, a tűzvonalban.

– Megmondtam – szorítottam össze a fogaimat –, nem akarok ebben részt venni!

– Már benne van – felelte halkan. – A kezdetektől fogva része volt a tervemnek. Tudja, én vagyok az oka annak, hogy ön most Egyiptomban van. Azt tettem, amivel a legnagyobb fájdalmat okozhattam az édesanyjának.

– Miről beszél?

– Több szálon is össze vagyunk kötve – mondta, s állával az ujjamon csillogó gyűrű felé bökött. – Vagy talán elhitte, hogy csak úgy, ok nélkül adom vissza?

Lepillantottam a gyűrűre, s összeszorult a gyomrom.

– Amikor először viseltem azt a gyűrűt, némi mágia rám is rám tapadt. A varázslat ott vibrált a véremben, és segített, hogy megtaláljam önt – a gyűrű vissza akart térni önhöz. Lenyűgöző, nem igaz? Ez a jelenség nem minden tárgynál fordul elő, de ha igen, különös kapcsolat jön létre. Úgy hiszem, ez a kapocs segítette önt abban is, hogy felfedezze Kleopátra sírját. Nem így van?

– Ezért talált meg bennünket anyám lakásánál. Innen tudta, hol szálltunk meg – suttogtam, és már kaptam is le az ékszert az ujjamról, undorodtam a gondolattól, hogy Mr. Sterling úgy követett, mint vadászkutya az űzött nyulat.

– Számítottam egy ilyesfajta gyerekes dühkitörésre – jegyezte meg ridegen. – Vegye fel a gyűrűt!

Kihúztam magam.

– Nem.

– Tegye, amit mondok, vagy Mr. Graves elintézi a maga vadállatát! – fenyegetőzött.

Felfordult a gyomrom. Valóban lelkiismeret nélküli ember volt, nyoma sem volt benne elveknek vagy bármiféle erkölcsi érzéknek. Fogamat összeszorítva odamentem, hogy felvegyem a gyűrűt, de nem voltam hajlandó visszahúzni az ujjamra. Legszívesebben elhajítottam volna jó messzire.

Mintha megérezte volna a gondolataimat, Mr. Sterling halkan felnevetett.

– Ó, attól tartok, itt már nincs mit tenni.

Mintha a lelkem legsötétebb zugaiba látott volna, átláthatóvá, kiszolgáltatottá váltam. A bűntudat vasmarokra fogott, miközben remegő kézzel visszahúztam az aranygyűrűt az ujjamra. Tudtam, hogy Kleopátra sírjáról beszél.

– Ne ostorozza magát, señorita! – mondta. – Valójában mindig is azt akartam, hogy megtalálja.

A szoba hirtelen forogni kezdett körülöttem. Talán eddig a kloroform miatt nem vettem észre – de Mr. Sterling hanghordozása megváltozott. Már nem beszélt olyan harsányan, mint korábban. A hangja szelíddé, szinte nyugodttá vált.

– Nem értem – suttogtam, alig kaptam levegőt. – Mégis mit jelent ez az egész?

– Attól tartok, belesodródott egy csatába, amit az édesanyja ellen vívok már jó ideje. De úgy vélem, elérkezett az igazság pillanata. Nem gondolja?

Ismerősen hangzott, mintha már beszéltem volna vele. Elegáns volt, és kifinomult. Szinte láttam magam előtt a gyűrűző dohányfüstöt, a bőrfotel körvonalát, mellette egy polcot, rajta whiskyvel teli üvegekkel.

– Miért beszél így? – kérdeztem gyanakodva.

– Hadd tegyek fel egy kérdést, Inez!

Megdermedtem a közvetlen hangnemtől – szöges ellentétben állt a korábbi merev modorával.

– Nem tűnök ismerősnek?

Zavartan néztem rá. Néhány hónappal ezelőtt találkoztunk először, azon a borzalmas vonatúton Alexandria és Kairó között. Összevontam a szemöldököm.

– Milyen értelemben?

Mr. Sterling halványan elmosolyodott.

– Abban az értelemben, ami igazán számít.

A fejéhez nyúlt, és a földre hajította a kalapját. Megdöbbenve bámultam rá.

Nem erre számítottam…

Felemelte a kezét, és elkezdte lehúzni a saját fejbőrét. Leforrázva, undorral vegyes ámulattal néztem végig a mozdulatsort. Tovább húzta a koponyájáról a bőrt – ami valójában egy kopaszságot utánzó maszk volt –, és alóla sötét, ezüsttel csíkozott hajfürtök bukkantak elő. Tekintetét az enyémbe fúrta, s a szemében furcsa fény csillant. A haja rendezetlen fürtökben hullott a homlokába, s balsejtelem borzolta fel a hátamon a szőrt.

Mr. Sterling megfogta a bajsza végét, és lassan lehúzta az arcáról. A padlóra ejtette, de én alig vettem észre. Egy halvány, alig érezhető mágikus rezgés suhant át a levegőn köztünk – olyan volt, mint a selyem finom érintése a bőrön. Világos szemei – korábban hidegzöld árnyalatúak – mély gesztenyebarnává sötétedtek.

Megdermedve, borzalommal telve néztem végig, amint Mr. Sterling átváltozik valaki teljesen mássá.

Letöröltem a homlokomról az izzadságot, s ugyanannak a mellékutcának a sarkán lestem körbe a török negyedben, ahol korábban is álltam, és fejben sorra vettem a sérüléseimet. A lőtt seb rendben volt – hála a tintásüvegnek. A szálloda előtti dulakodás viszont fájó állkapoccsal és vérző ököllel járt. A bordáimmal is lehetett valami baj – mélyen oldalt éreztem egy húzódást.

Vagyis, lényegében jól voltam.

Sterling háza ártalmatlannak tűnt, de tudtam, hogy a feleségem odabent van. Kiléptem az árnyékból, és óvatosan közelebb lopakodtam. Az utcafronti ajtó éppen kinyílt, én pedig gyorsan egy szamárfogat mögé vetettem magam, amely a bejárat közelében parkolt. Mr. Graves lépett ki a házból.

– Küldjön azonnal üzenetet – mondta. – Tudok tíz embert mozgósítani a belépési ponthoz. Feltéve, ha a lány nem hazudik.

– Nem hiszem, hogy hazudna – felelte Sterling, aki megjelent Graves mögött. – Hol van a hintó?

– Itt van a sarkon túl – válaszolta Graves.

A tekintetem az ajtóra villant – nyitva maradt. Inez nem jött ki.

– Magammal vigyem a lányt? – kérdezte Graves.

Sterling megrázta a fejét.

– Ne. Ő itt marad a házban velem. Majd később odavisszük, ha már jobban értem, mivel állunk szemben. Megvárom, hogy visszatérjen, mielőtt ismét beszélek vele. Ne legyen sokáig távol, le akarom zárni ezt az ügyet!

Azzal hátat fordított, és visszament a házba.

A hintó közben megérkezett, s megállt a szekér mögött. Én is megmozdultam, úgy helyezkedtem, hogy ne vegyenek észre, miközben Graves beszállt a kocsiba.

Beronthattam volna a házba, és lelőhettem volna mindenkit, aki az utamba áll, hogy megmentsem Inezt. De túl nagy volt a kockázat – mi van, ha a tűzharcban őt találom el?

Vagy követhetem Mr. Gravest, hogy kiderítsem, hová tartanak.

A kocsis csettintett a nyelvével, mire a lovak megindultak. Megint félrehúzódtam, és mérlegeltem a lehetőségeimet.

Ahogy a hintó befordult az utcasarkon, teljes erőmből utánaeredtem.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Mennydörgés visszhangzott a fejemben. Pislogtam néhányszor, a szoba újra forogni kezdett körülöttem. Mr. Sterling egy pillanat alatt azzá a férfivá vált, akit egész életemben imádtam. Akire felnéztem, akivel gyerekként együtt játszottam, akivel Shakespeare-jeleneteket adtunk elő a személyzetnek a Buenos Aires-i birtokon.

Levette a zakóját, majd a hasát körülölelő párnát, összegöngyölte őket, és hanyagul a vállára vetette. Kirajzolódott karcsú, szikár alakja. A könnyek szúrták a szemem, s forró csíkokban peregtek le az államon. Csak bámultam apám arcát.

Ő finom mosollyal visszanézett rám. Ismerős, puha hangján szólalt meg – ezer közül is megismertem volna:

– Hola, hijita!

Előrehajoltam, kétrét görnyedve próbáltam levegőhöz jutni. A torkom elszorult, alig bírtam talpon maradni. Eszembe jutott az a pillanat, amikor először olvastam Ricardo levelét Argentínában – akkor is úgy éreztem, mintha órákon át sikítottam volna. Ez is hasonló volt – egy hang sem jött ki a torkomon, s képtelen voltam rendesen lélegezni.

Papa él. Él, ahogy reméltem. Csakhogy ő Basil Sterling. A férfi, akit gyűlölök. Aki megalapította a Kereskedők Kapuját.

Bűnöző, hazug, szélhámos. Tolvaj és gyilkos – felidéztem Whit szavait arról az estéről, amikor Mr. Sterling – Dios, vagyis Papa – kiadta a parancsot, hogy öljék meg azt a fiatalembert az utcán.

Papa odavezetett a székhez, s én belehuppantam, mintha malomkő nehezedett volna a vállamra. Egy zsebkendőt tett az ölembe, én pedig megtöröltem az arcom és kifújtam az orrom. Ezután lehajolt, és átkarolta a vállamat. Idegen szaga volt – fanyar és enyhén vegyszeres; nem könyvtárra emlékeztetett, inkább laboratóriumra. Papa a hátamat simogatta, de én eltoltam magamtól.

– Ne érj hozzám! – mondtam.

Tudtam, ha újra megérint, kiszakad belőlem a sikoly.

A keze lehanyatlott, és óvatosan méregetett.

Nem akartam, hogy vigasztaljon, nem akartam érezni a savas szagát, sem a nyavalyás zsebkendőjét. Az apámat akartam – nem ezt az idegent, aki mások történelméből húzott hasznot. Aki gyilkos volt.

De bárki is volt az apám, bármit is hittem róla – örökre eltűnt. Elég volt néhány másodperc. Ennyi kellett ahhoz, hogy levesse szörnyű álruháját. Hihetetlen, milyen gyorsan meg tud változni az élet. Hogy valaki, akit jól ismertél, egyetlen pillanat alatt idegenné válhat.

– Mióta élsz Basil Sterling bőrében? – nyögtem, a torkom továbbra is elszorult. – Mióta vagy bűnöző, Papa?

Kihallhatta a hangomból a csalódottságot – minden szava egyre távolságtartóbb lett. A szüleim sosem veszekedtek előttem, de én gyakran lázadtam ellenük. Mama ilyenkor jéghideg lett, és hajthatatlan. Ha túlfeszítettem a húrt, kiabált. Papa soha nem emelte fel a hangját. Logikával győzött meg. Érvelt, győzködött, példálózott – irodalmi idézetekkel támasztotta alá az álláspontját.

Gyorsan megtanultam: nehéz olyasvalakivel vitatkozni, aki okosabb nálad.

– Mióta élsz kettős életet? – kérdeztem, ő csak hallgatott. – Mióta?

– Már nagyon, nagyon régóta élek Basil Sterlingként – felelte. – Azért kezdtem, mert egyre inkább frusztrált az egyiptomi régészeti hivatal tehetetlensége. Kormányügynökként testközelből láthattam a korrupciót, és megfogadtam, hogy belülről fogom megállítani.

– Milyen nemes cél – mondtam gúnyosan.

Nem törődött a hangnememmel.

– Ahogy egyre több történelmi értékű lelet került hozzám, nevet szereztem magamnak. Igazi hatalmam lett. – Felragyogott a tekintete. – Hirtelen politikusok, gyűjtők akarták, ami az én tulajdonomban volt. Először csak a hibás vagy sérült tárgyakat adtam el. Aztán a duplikátumokat, feleslegeket. Ugyanazon isten több szobrát – ilyesmiket.

Apámnak mindig is jó üzleti érzéke volt.

– És azután ömlött a pénz – mondtam.

– Ömlött – bólintott. – Olyan útra léptem, ahonnan nem tudtam visszafordulni. Aztán egy nap ráébredtem, hogy már nem is akarok.

Leült a kanapéra, lábát az én székem lába köré akasztotta, és közelebb húzta. Úgy ültünk egymással szemben, mint hajdanán, amikor a kedvenc színházi előadásainkról beszélgettünk. Régen sóvárogtam a figyelme, a szeretete után. Most azonban csak undort éreztem.

– Túl messzire mentem – mondta halkan. – Nem volt visszaút. Fenn kellett tartanom a szerepet.

– Mindig van választás…

– Ne érts félre! – vágott közbe élesen. – Nem is akartam visszafordulni.

– Szóval megalapítottad a Kereskedők Kapuját – mondtam keserűen. – És hátat fordítottál mindannak, amit tanítottál nekem. A történelem iránti tiszteletnek, hogy sose csaljunk, lopjunk vagy öljünk. Mama a kezdetektől tudott róla?

Hátradőlt a kanapén, keresztbe fonta a karját. A válla merev volt, az állkapcsa megfeszült.

– Kezdetben nem, de idővel rájött. És akkor kénytelen voltam beavatni. Remek érzéke volt az emberekhez. Kapcsolatokat épített. Meggyőzött, hogy tegyek szívességeket, adjak kedvezményeket. – Szája keserű mosolyra húzódott. – Egy idő után a legbefolyásosabb emberek a zsebemben voltak. Ezt mind az anyádnak köszönhettem.

– És aztán?

– Kiderült, hogy nem lehet bízni benne.

Megint az a férfi jutott eszembe, akit az apám halálra ítélt egyetlen hiba miatt. Az illető valószínűleg nem is tudta, kivel áll szemben – hogy az ördöggel köt üzletet.

Hirtelen úgy éreztem, túl közel ülök hozzá. A szoba kicsinek tűnt, de az agyam zsongott a kérdésektől – mindent tudni akartam.

– A viszonyra gondolsz?

– Többről volt szó – felelte. – De lényegében igen. Nem jelentkezett rendszeresen, nem segített, amikor szükségem volt rá. Túl elfoglalt lett. Egyre ritkábban látogatta az ásatásokat. És amikor mégis eljött, elfogadhatatlanul viselkedett.

– Mégis mire gondolsz?

Papa egyenesen rám nézett.

– Ez a része Lourdes és az én dolgom. Elég annyi, hogy a távolságtartása elviselhetetlenné vált számomra. Az utolsó látogatása után követtem őt vissza Kairóba, akkor szereztem tudomást a viszonyról. Meg az új kis családjáról. A másik lányáról. Csak amikor itt, Alexandriában találkoztam vele és veled, jöttem rá, ki is ő. Bájos kis csitri. Isadora volt a neve, ugye?

Némán bólintottam. Feltűnt, hogy múlt időt használ. Egy pillanatra elgondolkodtam – honnan tudhatja, mi történt a világítótoronynál? Bár egy ilyen esemény nyilván nem maradhatott sokáig titokban.

– Nos – mondta Papa jéghideg mosollyal –, nem mondhatom, hogy sajnálom, hogy meghalt. Hogyan történt? Van köze a nyakadon lévő zúzódásokhoz?

Eszembe jutott, hogyan szorította Isadora a nyakamat, hogyan tört ki rajtam a pánik, amikor rájöttem, nem kapok levegőt.

– Lezuhant – feleltem rekedt hangon.

– Lezuhant – ismételte. – És a zúzódások?

– Már nem számít – mondtam.

– Nekem igen.

Elhessegettem magamtól a szavait. Ha ezzel akart meggyőzni apai odaadásáról és védelméről, túl késő volt. Egyiket sem akartam.

– Fejezd be, amit Mamáról elkezdtél! – szóltam. – Mi történt, miután elárult téged?

Papa alaposan végigmért, láttam rajta, hogy az agya őrült tempóban dolgozik.

– Tudom, hogy sokszor nem értetted, miért nem hoztunk magunkkal soha Egyiptomba – kezdte. – Évekig sírtál, dühöngtél, könyörögtél, hadd gyere velünk.

– Emlékszem.

– Az anyád ötlete volt, hogy ne vigyünk magunkkal, én pedig belementem. Megértettem az érveit. Gondolom, te is kitaláltál valami indokot, miért akarta, hogy Argentínában maradj.

Kinyújtotta a karját, majd előrehajolt, könyökét a térdére támasztotta. Hirtelen megütött a hasonlóságunk: a kócos, göndör hajunk, a kíváncsiságunk, a világ iránti éhségünk. Fájó űr keletkezett a szívemben.

Ez a seb sosem fog rendesen begyógyulni.

– Inez? – szólt halkan.

Megráztam a fejem, próbáltam tisztán gondolkodni.

– Mama szerint túl veszélyes lett volna – tippeltem.

Papa bólintott.

– Igen. Sok ellenséget szereztünk a közös vállalkozásunk során. De nem ez volt a fő ok. Pontosabban: mindkettőnknek megvolt a saját, titkos oka, miért nem akartuk, hogy velünk gyere. Az anyád nem akarta, hogy lásd, ki is ő valójában – tolvaj és házasságtörő. Azt akarta, hogy azt a képet őrizd róla, amit kialakított magáról. A tökéletes asszony, finom úri hölgy – mondta keserű éllel a hangjában. – Tiszteletre méltó és mindenki által csodált.

– Na és te? Mi volt a te okod?

Papa elmosolyodott.

– Arról majd később beszélünk. Elég annyi, hogy minden a következő lépéseden múlik.

– Nem értem.

– Egyelőre nem is kell értened – mondta. – Viszont szeretném, ha megértenél valamit: anyád tönkre akart tenni engem. Ezért én is a legsebezhetőbb pontján támadtam meg őt. A legrosszabbat tettem vele, amit csak tudtam.

– És mi volt az?

– Elértem, hogy Egyiptomba gyere.

Kopogtak az ajtón.

Papa le sem vette rólam a szemét.

– Tessék! – kiáltott ki.

Mr. Graves dugta be a fejét az ajtón.

– Itt az idő! Minden elő van készítve.

– Ő is ott van? – kérdezte Papa, továbbra is engem fixírozva.

– Mindketten ott vannak.

Papa felállt, és felém nyújtotta a kezét.

– Ideje indulni, Inez!

– Nem akarok részt venni ebben… ebben a háborúban, ami közted és Mama közt dúl. Megadtam, amit kértél. Most tartsd be a szavad, és küldd őt Kairóba, hogy…

– Tolvajok közt nincs becsület – vágott közbe. – Velem jössz, hijita!

Mr. Graves lépett elő, pisztollyal a kezében.

– Lelövetnéd a saját lányod? – suttogtam. Nem hittem el, hogy képes lehet ilyesmire.

Papa hosszan fürkészett, mintha minden arcvonásomat alaposan megfigyelné.

– A sajátomként neveltelek. De mióta tudok a viszonyról, megváltoztak a terveim veled kapcsolatban. Az anyád egy ringyó, és nem hiszem, hogy Mr. Fincastle volt az első kalandja.

– Nem – suttogtam. – Csak nem gondolod, hogy…

– Őrültség volna nem feltenni a kérdést – felelte komoran. – Kinek a lánya vagy? Az enyém, vagy valaki másé? Lehet, hogy a vérem vagy. A saját gyermekem. – Az arca megkeményedett, szeme sarkában mély ráncok jelentek meg. – De az is lehet, hogy nem.

Fejével az ajtó felé intett, majd egy mozdulattal jelezte, hogy álljak fel. Szinte bódultan engedelmeskedtem.

– Akárhogy is van, menjünk, és kérdezzük meg az anyádat!

Mintha halálos döfést kaptam volna, mégis mennem kellett, beszélnem, engedelmeskednem. Lélegeznem, miután azt mondta: lehet, hogy nem is vagyok a lánya. Igen, jobban hasonlítottam Mamára, de sosem merült fel bennem, hogy ne ő lenne az apám. Közösen rajongtunk Shakespeare-ért, szerettük a történelmet, a történeteket.

Lehetetlen, hogy nem ő az apám.

De még ha nem is az, képes lenne megölni egy gyermeket, akit sajátjaként nevelt fel?

Mr. Graves a hátamba nyomta a pisztoly csövét, én pedig összerezzentem.

– Attól tartok, nekem több türelmem van, mint neki – mondta Papa. – Azt javaslom, tedd, amit mond!

Aztán felkapta a földről a jelmezét, és újra Basil Sterlinggé változott. Miközben felragasztotta az iszonyatos bajszát, lassan kezdtem felfogni a valóságot.

Az apám azon a napon halt meg, amikor megkaptam a nagybátyám levelét. Soha többé nem fogok úgy ránézni, hogy ne Basil Sterlinget lássam – az alteregóját. A férfit, akit ő alkotott, aki erőszakkal érte el, amit akart, aki hazudott, hogy hatalmat szerezzen, és zsarolással szedett ki másokból információkat.

A férfi, akit egész életemben szerettem, örökre eltűnt. És ami a legjobban fájt: soha nem is ismertem őt. Nem tudtam, mire képes.

Ha tudtam volna, talán meg tudtam volna óvni magam attól, hogy egy szörnyeteget szeressek.

Ismét hintóba szálltunk, s megint csak Mr. Graves mellé kerültem. Bekötötték a szemem. Nyilván azt hitték, ha fegyvert szegeznek rám, nem fogok ellenkezni. De a beszélgetés teljesen felkavart, képtelen voltam nyugton ülni. Ki akartam szállni a hintóból, s vele együtt apám iszonyú terveiből.

– Ne ficánkolj, Inez! – szólt rám Papa.

Nagyot nyeltem.

– Miért nem árultad el hamarabb, ki vagy?

– Csak most érkeztél, és látnom kellett, hogyan boldogulsz – mondta. – Távolról figyeltelek, meg akartam látni, ki vagy anyád nélkül és nélkülem, akik folyvást irányítunk vagy fegyelmezünk téged. Elküldtem neked az aranygyűrűt, kíváncsi voltam, rád tapad-e a mágia, ahogy rám is.

– Ez a bizonyíték, amit kerestél? – kérdeztem keserűen. – Hogy kiderítsd, közös-e a vérvonalunk?

– Ez is segített, igen – felelte. – De a mágia szeszélyes, nem támaszkodhattam kizárólag rá. Figyeltelek, amikor a bazárban sétáltál, örültem, amikor ugyanahhoz az árushoz vonzott a varázslat, akinél én is jártam. – Hirtelen elhalkult, hangjában csalódottság bujkált. – Aztán eltűntél. Senki sem tudta, hova lettél. Az embereim átkutatták a szállodai szobádat, és látták, hogy ott hagytad a bőröndjeidet. Ruhákat, könyveket, a legtöbb rajzeszközöd.

Akkor szöktem fel titokban az Elephantinéra.

– Miért nem vezetett hozzám a mágia?

– Túl messzire utaztál – mondta. – Rájöttem, hogy valószínűleg Ricardóval mentél egy titkos ásatásra – ami Felső-Egyiptomban bárhol lehetett. A segédje, az a vadember, több helyen is terjesztette a pletykákat a Nílus mentén.

Whitford. Nem tehettem róla, elmosolyodtam.

– Egy olyan katona a férjed, akit dicstelenül menesztettek. Igazán büszke lehetsz magadra, Inez.

Összerezzentem a gúnyos megjegyzéstől.

– Ezt anyádtól örökölted – folytatta. – Mikor megtudtam, hogy ellopta előlem Kleopátrát, és hogy te is segítettél neki… nos, elismerem, elvesztettem a fejem.

– Kleopátra sosem volt a tiéd! – mondtam. – Ő nem tartozik senkihez.

– Hála neked, most anyád óvatlan kezében van. Akkor jöttem rá, hogy sokkal nagyobb kárt okozol nekem, mint vártam. Azt reméltem, több eszed lesz. De csalódtam benned, Inez.

– Akkor rendelted el, hogy elraboljanak?

Papa lerántotta rólam a szemkötőt. Pislogtam párszor, míg a szemem hozzászokott a fényhez. Nem tartott sokáig – az ablakon kipillantva láttam, hogy sötétedik. Alexandria külvárosában jártunk, minden irányban rommezők terültek el. Kidőlt oszlopok és kisebb dombok tarkították a tájat.

Visszafordultam apámhoz.

– Igen – válaszolta. – Láttalak a szilveszteri bálon, és utasítást adtam, hogy hozzanak el nekem egy sötét hajú lányt aranyszínű ruhában. De anyád elfogta az embereimet, és rossz lányt jelölt meg. Elvirával semmit sem tudtam kezdeni.

A dühtől ökölbe szorult a kezem.

– Megöletted őt.

– Nem – mondta. – A nagybátyád ölette meg azzal, hogy nem volt hajlandó elárulni, hova ment Lourdes.

– De hát nem is tudta! – kiáltottam előredőlve.

Mr. Graves felém lendült, és durván visszalökött az ülésbe. Felnyögtem, próbáltam elhúzódni, de nem engedett.

– Sajnáltam a halálát – mondta Papa. – Teljesen elkerülhető lett volna.

Halkan felzokogtam, s lehunytam a szemem. Nem számított – a könnyeim végigfolytak az arcomon, és utáltam, hogy így kitárulkozom előtte. Nem érdemelte meg.

Mr. Graves végül elengedett, s én reszketve előregörnyedtem.

– Amikor felajánlottam, hogy csatlakozz hozzám Lourdes keresésében, komolyan gondoltam – mondta Papa. – Reméltem, hogy átlátsz majd a báján, és meglátod az alatta rejtőző kígyót. De te makacsul visszautasítottad az olajágat, amit újra és újra feléd nyújtottam.

– Jobb lett volna, ha tényleg halottnak hiszlek – suttogtam. – Miért nem maradtál halott?

Papa megsimogatta az arcom. Elrántottam a fejem.

– Tudni akarod, miért nem akartam, hogy velünk gyere Argentínából?

Nem volt kérdés, mégis válaszoltam, mert nem bírtam ki.

– Miért?

– Egyszerű, Inez – súgta a fülembe. – Birodalmat építettem, s nem tudtam, vajon odaadhatom-e neked a kulcsokat.

– Ezért kérted, hogy csatlakozzak hozzád – mondtam. – Remélted, hogy… mit is? Hogy kiderül, meg lehet-e engem is rontani?

– Utódot kerestem. Valakit, akiben megbízhatok, aki továbbviszi az örökségem.

Megráztam a fejem, távolabb csúsztam tőle.

– Nem akarok tőled semmit.

– Még meggondolhatod magad – válaszolta nyugodtan. – Miután beszélgettünk az anyáddal. – Az ablakhoz fordult. – Úgy tűnik, megérkeztünk. Itt az ideje alámerülni, Inez!

Kinyitotta az ajtót, megmarkolta a könyököm, és kiszállított a hintóból. Egyre erősödött bennem a rettegés, mintha tégláról téglára fal épült volna a mellkasomban. Apám egy felirat nélküli kút felé húzott – éppen akkora volt, hogy egy ember beférjen rajta. Közelebb hajoltam, és elképedve láttam, hogy valaki a Kerberosz szót véste a kút peremébe.

Magam mögött éreztem Mr. Graves fenyegető jelenlétét. Hátranéztem: ott állt, két lámpást tartva. Az egyiket átnyújtotta apámnak.

Papa végigmért.

– Attól tartok, ebben a ruhában nem lesz kényelmes végigmászni a csatornákon.

– Mintha valaha is érdekelt volna, mi kényelmes nekem – vágtam vissza.

Mr. Graves a fegyverére mutatott.

– Ő menjen le először!

Papa belenézett a nyílásba.

– Úgy tűnik, lépcsők vannak a kőbe vésve. Előremegyek. Tartsd a szemed Inezen! Ha lőnöd kell, ügyelj rá, hogy járni még tudjon utána.

Leesett az állam, ahogy apám eltűnt a mélyben.

Egy pillanat múlva Mr. Graves intett, hogy kövessem, a fegyvert továbbra is az arcomra szegezte. Biztos voltam benne, hogy ha meghúzza a ravaszt, nem tudnék lábra állni többé. Leengedte a lámpást, és szabad kezével a bejárat felé taszított, a szoknyám összegabalyodott a lábam körül. Egy sóhajjal lehajoltam, hogy felhúzzam a szegélyét.

– Lassan! – vakkantotta.

Összefogtam az anyagot, és komótosan kiegyenesedtem. Aztán átmásztam a peremen, a lábam könnyedén elérte az első lépcsőfokot, ami a kivájt világba vezetett. Lent Papa segített a maradék úton, és csendben vártunk a sötétben, míg Mr. Graves lehozta a fényt. Egy téglalap alakú emelvényen álltunk.

Mire ő is leért, a kamra bizonyos részei már látszottak a fényben. Zuhatagszerű vízcsobogás hangja szállt felénk, s elakadt a lélegzetem, ahogy körülnéztem. Mintha egy föld alatti gótikus katedrálisban álltunk volna. A háromszintes tér legfelső szintjén voltunk. Tucatnyi ősi oszlop, egymástól egyenlő távolságra, rácsszerűen elhelyezve, kőből faragott boltívekkel kapcsolódott egymáshoz, amelyek a felső szint boltozott mennyezetét keretezték. Úgy nézett ki, mintha hatalmas sakktáblák lennének, egymás fölött elhelyezve, minden sarokban egy-egy oszloppal. Az oszlopokat díszesen faragott márványfejezetek koronázták, különböző, többek között toszkán és korinthoszi építészeti stílusokban, kecses levelekkel díszítve. Nem volt rendes padló, de az első és második szint boltíveinek teteje két láb széles ösvényként húzódott, lehetővé téve az áthaladást. Az ujjaim bizseregtek a vágytól, hogy lerajzolhassam a helyet – még sosem láttam hasonlót.

– Merre? – kérdezte Papa.

Mr. Graves balra mutatott az egyik lámpással.

– Arra! A többiek már várnak ránk. Ha áthaladunk ezen a részen, van egy ideiglenes fapalló, ami elvezet oda, ahová mennünk kell.

– És melyik szinten találjuk őket? – kérdezte Papa, miközben óvatosan elindult előre.

– Legalul, közvetlenül a folyó fölött – felelte Mr. Graves. – Kötélen kell majd leereszkednünk.

Lenéztem a perem széléről, a lámpások fénye épp csak ahhoz volt elég, hogy kivegyem a közvetlenül alattunk lévő oszlopokat. Azon túl csak a makacs, áthatolhatatlan sötétség várt.

Kár, hogy csak most jöttem rá, hogy tériszonyom van.

Reszketve hátráltam pár lépést. Papa fellépett az ösvényre, és könnyedén áthaladt az első négyzeten. Mindkét oldalon tátongó üresség húzódott, elválasztva a következő négyzettől, amit a boltívek teteje formált. Mikor elérte a túloldali oszlopot, körbe kellett kerülnie az alapját, és továbbhaladni a következő ösvényen. Az egész egy gondosan kiszámított tánc volt. Egyetlen rossz lépés, és a gravitáció könyörtelenül magával rántott volna három emelet mélyre. Mr. Graves jelezte, hogy én következem, de hamar rájöttem, hogy a szoknyám túl bő, és nehezen fogok tudni mozogni a keskeny ösvényen.

Fenébe a jó modorral. Nem akartam a csatornába zuhanni.

Nekiálltam kigombolni a hosszú szoknyám, de Mr. Graves élesen rám szólt:

– Ne! Az apja nem örülne, ha illetlenül viselkedne.

– Le is eshetek.

– Emelje meg a szoknyáját, és legyen óvatos! Indulás!

Reszkető sóhaj hagyta el a szám, s ismét összefogtam az anyagot. A félelem lassan beette magát a bőröm alá, a szívem vadul vert. A víz zúgása dobolt a fülemben. Nagyot nyeltem, és ráléptem az ösvényre, tekintetemmel Papát követtem a sötétségben.

Némán haladtunk előre. A tenyerem izzadni kezdett, ahogy görcsösen markoltam a szoknyát. A levegő dohos és nyirkos volt, a rejtőzködő Nílus hangjának állandó zúgása betöltötte a teret. Időről időre elhaladtunk egy-egy nagyobb nyílás mellett, amely vízsugarat lövellt a csatornába – egyfajta kísérteties vízesés a sötétben.

– Figyelemre méltó! – kiáltott vissza Papa. – Ez volt valaha Alexandria vízellátása, a város alapításának idejéből. Természetesen a víz ma már ihatatlan a sokévnyi elhanyagoltság miatt. El tudod képzelni, hogy Julius Caesar is ezen az ösvényen járt?

Felnéztem a fölöttünk lévő málló oszlopfőkre. Balra hiányzó pillérek szakították meg a rácsszerkezetet.

– Biztonságosak ezek a szerkezetek?

– Kétlem – válaszolta Papa. – A helyedben óvatos lennék!

Mérgesen meredtem a hátára, aztán visszafordítottam a figyelmem az ösvényre. Egyetlen hibát sem engedhettem meg magamnak. A rémület egyre jobban eluralkodott rajtam, ahogy továbbaraszoltam.

– Gyorsabban! – mondta Mr. Graves. – Nincs már messze.

Tíz perc múlva Papa elért egy szakaszt, ahol hosszú kötél volt körbetekerve. Leengedte a lámpást, hogy jobban megnézze. Egy csigarendszer segített a biztonságosabb ereszkedésben. Papa eddig magabiztosan vezetett minket Alexandria föld alatti mélyébe, de most megállt, és mögém pillantott Mr. Gravesre.

– Biztos, hogy ez a legjobb megoldás? – sziszegte halkan.

– Nincs más – morogta Mr. Graves. – Húzza meg, csináljon hurkot, amolyan ülőalkalmatosságként. Ez a legtöbb, ami ennyi idő alatt tőlünk telt.

Papa ajka pengevékonyra feszült, de lehajolt, és meghúzta a kötelet, míg a hurok elő nem bukkant. A hang mennydörgésként zengett. Apám lelassított, és óvatosabban mozdult. Belehelyezkedett az ideiglenes ülésbe, ügyetlenül igazgatva álhasát, hogy helyet szorítson magának. Nem volt már fiatal, de az egyiptomi évek alatt aktív maradt, és hozzá volt szokva a forróbb éghajlathoz.

Papa leugrott a párkányról, s én felsikoltottam. De a kötél tartotta, és a csiga is jól működött. Lassan engedte le magát, lassanként húzva a kötelet. Sokáig tartott, és a lábaim már sajogtak a feszültségtől, ahogy az egyensúlyomat próbáltam tartani a keskeny peremen.

– Maga jön! – mordult rám Mr. Graves.

– Megkaphatom a lámpást? – kérdeztem.

– Nem – felelte. – Jön az ülés. Gyerünk!

Vissza kellett fojtanom a torkomban feltörő nyöszörgést, de lassan odaléptem, és megálltam a kötél mellett. A fejemet és a vállamat átbújtattam a hurkon, és lehúztam, míg a fenekem alá nem simult. Megigazítottam a hurkot, hogy feszes legyen. Ez volt a legfélelmetesebb dolog, amit valaha tettem – ebben egészen biztos voltam.

– Ugorjon, Miss Olivera! – szólt Mr. Graves, ellentmondást nem tűrő hangon.

Egész testem megremegett, ahogy a perem széléhez léptem. Messzebb voltam Mr. Gravestől, aki az egyetlen fényforrást tartotta, így amikor lenéztem, csak teljes sötétséget láttam. A semmibe készültem ugrani, és egyetlen vacak kötél tart majd a levegőben.

– Ugorjon! – mondta, s kibiztosította a fegyvert. – Csendben!

Whit arca villant fel előttem, elképzeltem, hogy lent vár rám. Hallottam meleg hangját, amikor a barlangba vitt, hogy megmutasson egy évszázadok óta rejtőzködő titkos falfestményt. Az ő karácsonyi ajándéka volt nekem. Akkor is vigyázott rám, keményen fogta a kötelet. Most is őt képzeltem oda.

Az elmém nem hagyott cserben.

A mélybe ugrottam.

HUSZONHATODIK FEJEZET

Az ajkamba haraptam, hogy visszafojtsam a kiáltást. A kötél megfeszült, s halkan csattant az ív alatt. Két kézzel kapaszkodtam a hurokba, mintha hinta volna. Előredőltem, egyensúlyoztam, s nyúltam a másik kötél felé, amelyet alig világított meg a lámpás fénye. Aztán húzni kezdtem magam, utánozva apám mozdulatait – kéz a kéz után –, s lassan ereszkedtem lefelé, egyre mélyebbre. A fény minden méterrel egyre halványult.

Mire elértem a második szintet, már semmit sem láttam. Végigkarcoltam az alattam húzódó ösvényt, amely alig volt lejjebb annál, ahonnan leugrottam, s továbbereszkedtem. A kezem csúszott az izzadságtól, a kötél égette a tenyerem, de nem mertem elengedni.

Mindennél jobban vágytam arra, hogy Whit lent várjon, ha netán lezuhannék.

Erőt vettem magamon, s továbbhaladtam. Rettegve vettem a levegőt. Csak ezen akartam túlesni – s ha Isten is úgy akarja –, soha többé ne kelljen ilyesmit átélnem.

Kéz a kéz után.

Láb a láb után.

– Már majdnem megvagy – szólt fel halkan Papa. – Kövesd a hangom! Már csak pár méter van hátra.

Végre földet ért a csizmám. Könnyek gyűltek a szemembe, mély levegőt vettem, a megkönnyebbüléstől és a kimerültségtől reszkettem. Kiléptem a hurokból, s úgy taszítottam el, mintha kígyó lett volna, a testem teljesen megtagadta az engedelmességet. Papa elém lépett, karját a derekam köré fonta, s megtartott.

– Ne ess bele a vízbe! – figyelmeztetett. – Támaszkodj a falnak, ha muszáj! Fel kell küldenem a kötelet Mr. Gravesnek.

Elengedett, a kezembe adta a lámpást, s én a kőfalnak dőltem. Egy méterre tőlem a járda hirtelen véget ért, s a víz zúgva tört át a nyíláson. Vártunk Mr. Gravesre, s mikor megérkezett, újra elindultunk – Papa vezette a menetet, s a gyűlöletes Mr. Graves zárta a sort. Nem volt időm megfigyelni a részleteket, noha a környezet lenyűgöző volt – gyors lépteikhez kellett igazodnom, alig kaptam levegőt.

– Ott majd jobbra forduljanak! – kiáltotta Mr. Graves a víz zúgásán át.

Papa befordult, én követtem – a feszültség mintha ide-oda rángatott volna. Nem voltam felkészülve arra, amit ott találtam: tíz férfi, sötét ruhákban, feketéből szürkébe hajló árnyalatokban. Sapkájuk mélyen a homlokukba húzva, legtöbbjük ingujja könyékig feltűrve.

– Hol van a könyvtár bejárata? – kérdezte Papa.

– Előrébb – felelte Mr. Graves, miközben a csoport elé lépett. – Ezek az emberek állig fel vannak fegyverkezve. Puskákkal, revolverekkel, késekkel, tőrökkel. Hogyan kíván továbbhaladni?

– Körbezárható a hely?

Mr. Graves bólintott.

– A könyvtárnak nincs külső fala, csupán egy boltív, amelyet hivatalos bejáratként jelöltek ki, de több csatornaágon keresztül is be lehet jutni ide. Odabent falak húzódnak, telis-tele polcokkal. A padló fából van, de egyes szakaszai elkorhadtak, leszakadtak, s a víz alatta szabadon hömpölyög. Furcsa hely ez egy könyvtárnak.

– Kétségbeesett húzás – mormolta Papa. Bár suttogott, mégis kiéreztem hangjából az izgatottságot. – De hogyan is lehetne másként megvédeni mindazt, amit könyvtárosok és tudósok az évezredek során összegyűjtöttek? Tűzvészek, háborúk, forradalmak közepette… Micsoda vállalkozás lehetett a világ tudását a föld alá menekíteni! Feltehetően a görögök határoztak úgy, hogy ilyen drasztikus lépésre van szükség…

– Uram! – szólalt meg Mr. Graves halkan – Elnézést, hogy közbevágok, de talán haladnunk kéne, amíg előnyben vagyunk.

A férfiak feszengve toporogtak, idegesen mozdultak.

Mr. Graves az egyik járat felé intett.

– Két ember Mr. Sterlinggel, ha kérhetem. Miss Olivera velem középen, a többiek pedig zárják a sort. Egy szót se halljak, világos?

A férfiak némán bólintottak, s elfoglalták a kijelölt helyeiket. Papa elindult, két őre kíséretében, s Mr. Graves a pisztolyával intett, hogy kövessem. Így tettem, érezve, hogy közel marad – fegyverének fémes csillanása visszaverődött a lámpás fényében. Bal oldalamon a víz zúgott, párás levegőt keltve, mintha gőzfürdőben járnánk. Ingujjam a bőrömhöz tapadt a párától.

Többször is felvillant előttem Whit arca.

Amikor elhagytam a szobánkat, csak reggelit akartam rendelni – álmomban sem gondoltam volna, hogy perceken belül elhurcolnak a szállodából. Most bizonyára őrjöng, kétségbeesetten keres, s bármit megadtam volna, hogy halljam a hangját, ahogy rám ordít – még az is jobb lett volna, mint a léptek egyenletes üteme, ahogy apámat követjük, aki hadjáratot indított anyám ellen.

Törmelékeken kellett átvágnunk magunkat, a vízben ledőlt oszlopok feküdtek, hatalmas kődarabok torlaszolták el az utat – mászni kellett, kapaszkodni, hogy haladjunk. Verejték csorgott a gallérom alá, s ingujjammal töröltem meg az arcom. Méltatlan, úrinőhöz nem illő mozdulat volt, de nem érdekelt.

Alig láttam, mikor…

A lábam beleakadt egy felfordult kőbe, s belerohantam az egyik férfiba, aki Papa után haladt. Kétségbeesetten kapálózott, de megőrizte az egyensúlyát, majd dühösen rám villantotta a tekintetét.

– Szuka! – morogta.

Egy szempillantással később a szeme tágra nyílt, karját felém nyújtotta, de csak a levegőt markolta – a következő pillanatban pedig már zuhant is a mélybe. Visított, ahogy az áramlat magával ragadta, s kétségbeesetten kapálódzott, hogy fennmaradjon.

– Állj! – kiáltotta Mr. Graves. Megragadta a karom, ujjai belemartak a bőrömbe, és maga felé rántott. – Mi az ördög történt?

Tágra nyílt szemmel meredtem rá, a döbbenettől szólni sem tudtam. Olyan gyorsan történt minden.

– Lezuhant.

Magához húzott, forró lehelete durván az arcomba csapódott.

– Maga lökte le.

– Nem – ráztam a fejem, igyekeztem kiszabadulni, de a szorítása nem enyhült. Tudtam, hogy nyoma marad majd.

– Nem én… Esküszöm…

– Megbotlott! – szólt egy mély hang a hátam mögül. – Tisztán láttam.

Megdermedtem. Ajkam elnyílt, de minden tiltakozás bennem rekedt. Megremegtem, s próbáltam megőrizni a józan eszem.

Az a hang.

Hallottam már, ahogy a bőrömre suttog, ahogy gyengéden álomba ringat, ahogy dühösen felcsattan. Bárhol felismertem volna – még a föld alatt is.

– Ostoba – mondta Mr. Graves undorodva. Összehúzott szemmel nézett a férfira mögöttem, majd a körülöttünk állókra villantotta a tekintetét.

– Tovább! És az ég szerelmére, nézzenek a lábuk elé!

Előrerántott, s bár próbáltam hátrapillantani, nem volt rá szükségem. Tudtam, ki jött értem.

Whitford Simon Hayes.

Érzelmek egész kavalkádja öntött el. Megkönnyebbülés, hogy nem vagyok többé egyedül. Majd rettegés.

Ordítani akartam vele.

Megcsókolni.

De egyiket sem tehettem. Csak némán meneteltem tovább, figyelmem a menekülés lehetőségére összpontosult. Tudtam, Papa zsarolásra fog használni, míg ki nem deríti, hová rejtette Mama Kleopátrát és a leleteket. Azt is sejtettem, hogy Mr. Fincastle minden bizonnyal egész fegyverarzenált mozgósított arra az esetre, ha lebuknának.

Rettegtem a gondolattól, hogy fegyveres összecsapás tör ki ebben az ingatag környezetben – alattunk a víz, s időről időre még több csapódott be a repedéseken át. Félelem ült meg a gyomromban.

Tudtam – itt a halál vár rám.

Meneteltünk, míg egy magas szoborhoz nem értünk. Egy férfit ábrázolt, libegő köpenyben, egyik kezét könnyedén egy háromfejű kutya fejére helyezte. A szobrot egy díszes boltív elé állították, melyen pergamentekercsek domborodtak, az ívét pedig cikornyás görög betűk futották körül.

– Szerápisz – suttogta Papa. – Lélegzetelállító!

Apám arca olyan volt, mint egy megdermedt álarc, a diadalittas öröm torz tükre. Csak a szeme mozgott, mohón pásztázva az íveket, mintha be akarna falni minden apró részletet. Aztán kihúzta magát, és Mr. Graves felé fordult.

– Meglepetésszerűen csapunk le rájuk! Hányan vannak odabenn?

– Ők ketten, nyilvánvalóan – válaszolta Mr. Graves. – Meg három munkás és egy őr. Úgy tűnik, titokban akarták tartani a felfedezésüket.

– Kiváló – mondta Papa. – Biztosítsák a területet, Inez és én követjük magukat.

Mr. Graves bólintott, és intett az embereinek, hogy induljanak. A mögöttem álló férfira mutatott, és így szólt: – Maga velem jön.

A szívembe jeges rémület mart. Inkább éreztem, mint láttam, hogy Whit habozik. Tudtam, nem akar magamra hagyni, de apám felfegyverzett emberei között nem kockáztathatott.

Végül elhaladt mellettem, sapkáját mélyen a homlokába húzva. Egy pillanatra ujjai megtalálták az enyémet, s egy lélegzetvételnyi időre kisujjával az enyémbe kapaszkodott. Az érintésében ott volt minden kétségbeesése, dühe, fájdalma. Aztán elengedett, és Mr. Graves oldalán átlépett a boltív alatt.

– Csak egy pillanat az egész – mondta Papa.

Levettem a szemem Whit távolodó alakjáról, s csak ekkor vettem észre, hogy apám pisztolyt szegez rám. Minden figyelmem a fegyverre összpontosítottam. Ugyanaz a kéz tartotta, amely egykor ölébe vont, amikor gyermekként sírva bújtam hozzá. Felemeltem a tekintetem, a szemébe néztem – vártam valami rezdülést. Talán bánatot vagy megbánást. De semmit nem láttam. Csak eltökéltséget és sötét belenyugvást. Semmi gyengédség nem maradt a vonásaiban. Talán már régóta tudta, hogy elérkezünk majd ehhez a pillanathoz.

Egy apa, aki fegyvert szegez a saját lányára.

Hosszú másodpercekig néztük egymást. Nem mertem megmozdulni – ösztönösen tudtam, nem habozna meghúzni a ravaszt.

– Miért? – kérdeztem végül. Úgy éreztem, mintha több életet éltem volna le egyetlen óra alatt.

– Veled alkupozícióba kerülök – magyarázta. – Ha anyádnak fontosabb vagy, mint a kincse, talán túléled ezt az éjszakát.

Ekkor dörrent az első lövés. Aztán a második. És a harmadik. A hang visszhangzott, mintha maga a Nílus dühödött volna fel. A szívem hevesen vert, s hátrafordultam.

Apám megragadta a karom, s magához rántott.

– Nézzük csak, sikerül-e véget vetni a lövöldözésnek, querida! 36

Papa az államnak nyomta a pisztoly csövét, így haladtunk át a boltív alatt, oszlopok között, amelyek sakktáblaszerűen váltakoztak. Egyesek torzóként álltak, fáklyákat tartva, fényükkel világítva meg az utunkat. A padló rogyadozott a talpunk alatt, minden lépésnél korhadt deszkák recsegtek. Ahogy haladtunk, az oszlopok közti terek egyre inkább megteltek polcokkal – százával álltak rajtuk a pergamentekercsek egymásra hányva. Apám, mintha vak lenne a csodákra, nem állt meg, csak vonszolt maga után, a fegyver hideg fémje a bőrömbe nyomódott. A sakktábla mentén keskeny átjárók nyíltak kis helyiségekbe, majd a terek tágulni kezdtek: négyzet alakú, majd téglalap formájú termekbe jutottunk. Fentről nézve igazi labirintusnak tűnhetett.

– Minden terem más témát őriz – suttogta Papa. – Elhaladtunk már a költészet, a törvények, a történelem, a tragédiák és az orvostudomány termein. Ez egészen elképesztő.

– Nekem nem az – sziszegtem.

– Csend! – mordult rám Papa. – Azt hiszem, hallom… Igen, Graves az.

– Forduljon balra, itt vagyunk! – kiáltott Mr. Graves.

Papa belökött a helyiségbe, a pisztolyt még mindig az államhoz nyomta. Újabb zúzódás lesz majd ott, ahol egész úton bökdösött vele.

Már ha megérem a holnapot.

Rémálomba illő látvány tárult elém. A terem hatalmasra nyílt, s a távolban feltűnt a csatorna. Három résen tört ki a víz, mintha maga a tenger tombolt volna körülöttünk. Úgy tűnt, a könyvtár külső peremére értünk. A tucatnyi fáklya fényében minden alak élesen látszott.

Három egyiptomi munkás ült a földön, mellettük apám egyik embere őrködött, puskával a kezében. Egy másik férfi – az őr lehetett, akit Mr. Graves említett – fejbe lőve hevert, vére szétterült a fapadlón. A többiek fegyverei két emberre szegeződtek, akik egymás mellett álltak.

Mamára és Mr. Fincastle-re.

A férfi lába előtt egy rakás fegyver: kések, két pisztoly, kézigránátok, dinamitrudak és egy bőrrel szíjazott puska. És ott volt Whit is – még mindig álruhában, s olyan gyűlölettel nézett apámra, hogy megfagyott az ereimben a vér. Képes lett volna az életét is feláldozni értem, harcolni körömszakadtáig, annak ellenére, hogy nemrég a halál torkából menekült meg.

A tekintetem lassan arra a személyre siklott, akit Philai óta kerestem.

Mamára.

Ez a vadbarom dinamitot hozott ide! Nem csak azt, de gránátokat is. Legszívesebben Inezhez rohantam volna, de uralkodtam magamon, hogy mozdulatlan maradjak. A pisztoly biztosan pihent a kezemben. A mellettem álló férfiak idegesen fészkelődtek, verejték gyöngyözött az arcukon.

Idegesek voltak.

Fájdalmas emlékek tolultak fel bennem. Barátok, akik ugyanígy feszengtek, egyetlen pillanattal az első lövés előtt.

Hogy az ördögbe fogjuk ezt túlélni?

Ha ennek vége, megfojtom a feleségem. Közvetlenül azután, hogy agyoncsókolom. Ha túléljük ezt az éjszakát, soha többé nem tévesztem szem elől.

A szemem sarkából láttam, hogy Lourdes megmozdítja a lábát. Rápillantottam. Nyugodt tekintettel nézett vissza rám. Állkapcsa hirtelen megfeszülésével elárulta, hogy felismert. A gránátokra pillantott, majd újra rám.

Alig észrevehetően megráztam a fejem. Víz vett körül minket, a padló a bakancsom alatt korhadt volt, a legkisebb robbanás kidöntheti az oszlopokat.

Őrültség lenne megpróbálni.

Ekkor megszólalt Mr. Sterling – megragadta Inez karját, s a fegyvert finom álla alá nyomta. Elöntött a düh, mintha belülről lángra gyúltam volna – másodpercekre voltam a robbanástól. A kezem remegett.

Inez felváltva nézett rám és Lourdes-ra, mintha gondolatban lerántotta volna rólam az álcát – az arcomba húzott sapkát, a túl bő zakót. A feleségem bárhol megismerne.

És abban a pillanatban, amikor a szemünk találkozott, láttam mindent, amit nem mondhatott ki hangosan.

Félti az életem. Reménykedik, hogy túléljük az éjszakát. Bízik bennem, hogy nem hagyom el. És szeret.

A kezem már nem remegett. Minden figyelmem egyetlen célra összpontosult: nem hagyhatom, hogy meghaljon. Ha kell, az egész világot felégetem, de megmentem őt.

36 Kedvesem.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Mama mogyorószínű tekintete az enyémbe fúródott. Az arca mereven fegyelmezett maradt, de éreztem benne a frusztrációt és a dühöt. Ennek egy része rám irányult. A maga módján újra meg újra megpróbált megmenteni engem. De én megint visszautasítottam.

– Hola, Lourdes! – szólította meg Papa, miközben előrevonszolt. A hangja majdnem társalgási hangnemet ütött meg. Csak azért vettem észre a düh alig hallható élét, mert ismertem őt. – Espero que estás bien. 37 – Aztán furcsa, halk nevetés tört ki belőle. A lehelete csiklandozta az arcom. – De hát milyen udvariatlan vagyok, hogy spanyolul beszélek. Remélem, jól vagy!

– Mondd el, miért vagy itt valójában, Cayo! – szólt Mama. – Hagyjuk a formaságokat! Úgyis tudom, hogy egyetlen szavad sem őszinte.

– Hol rejtetted el? – kérdezte halkan. – Ha elmondod, elkerülhetjük a további kellemetlenségeket. – A halott őrre mutatott. – Természetesen Inez velem marad, hogy megerősítse, igazat mondasz.

Mama újra rám pillantott.

– Tudom, hogy megkaptad a jegyeket, amiket küldtem.

– Ne válaszolj neki! – figyelmeztetett Papa. – Lourdes, emlékezz, nem vagyok türelmes ember.

A szeme megvillant.

– Ó, emlékszem én.

– Hol van Kleopátra?

– Nem fogja elmondani – vágott közbe Mr. Fincastle, majd rám pillantott, kissé összevont szemöldökkel. A tekintete továbbsiklott a vállam fölött, mintha valaki mást keresett volna.

Ekkor jöttem rá, kit.

– A lányodat keresed? – kérdezte Papa. – Én történetesen tudom, hol van.

Jaj, ne! Megfeszültem, de apám még szorosabban markolt.

Mr. Fincastle arca megrándult. Elsápadt, mintha felkészülne a legrosszabbra.

– A holttestét a Fárosz-szigeten találod. A lányom – nos, feltételezhetően a lányom – megölte őt.

Mintha halálos csapást mértek volna rá, Mr. Fincastle megtántorodott, és rekedten suttogta:

– Hazudsz!

Anyám rám nézett, arca minden színét elvesztette. Amikor bólintottam, úgy tűnt, mintha összeroskadt volna: térdei remegtek, a válla lecsuklott. Azt hittem, összeesik, de valahogy mégis talpon maradt.

– Kérdezd meg Inezt – mondta Papa. – Meséld el neki, mi történt, hijita.

– A zuhanás összezúzta – suttogtam. – Isadora lőtt ránk először.

Kétségbeesett üvöltés szakadt fel Mr. Fincastle-ből. Térdre rogyott, és úgy jajveszékelt, mint egy sebzett állat.

– Felállni! – kiáltotta Mr. Graves.

– Nem kellett volna hozzátok küldenem Isadorát! – üvöltötte Mr. Fincastle. Azután, mintha megtébolyodott volna, a fegyverhalomra vetette magát. A kezei villámgyorsan mozdultak: megragadott egy pisztolyt, és elsütötte.

Mr. Graves megtántorodott, majd összecsuklott. A padló felhasadt a súlya alatt. Papa visszarántott, hangosan káromkodott a fülembe. A könyökömet az oldalába vágtam, mire felüvöltött és elengedett. Keményen a kezemre és a térdemre estem, a fájdalomtól könny szökött a szemembe. Megfordultam, és rugdosni kezdtem, miközben megint utánam kapott. Mr. Fincastle újra tüzet nyitott, Papa pedig újabb káromkodással fedezékbe ugrott egy oszlop mögé, és hátrafelé lövöldözött a válla felett.

Egy golyó elsüvített a vállam mellett, alig néhány centire a karomtól csapódott be. Újabb lövések dördültek: Mr. Sterling emberei is bekapcsolódtak a harcba. A lövedékek a fejem fölött cikáztak, én pedig összegömbölyödtem, a félelemtől levegőt sem kaptam.

– Inez, fuss! – süvöltötte Mama.

Felkaptam a fejem, meglepett a figyelmeztetése. Mr. Fincastle teljes sebességgel rohant felém, egyik kezében kés, a másikban pisztoly.

– Charles, ne! – kiáltotta Mama, hangjába pánik és kétségbeesés vegyült.

De Mr. Fincastle nem hallotta meg – minden figyelme rám irányult. Rám fogta a fegyvert…

Hirtelen megtorpant. A szeme kitágult, s lenézett a vérre, ami átitatta az ingét. Még hátranézett, állatias üvöltéssel, majd előrebukott, tátott szájjal, holtan zuhant a földre.

Mögötte anyám állt, füstölgő pisztollyal a kezében. Könnyek csurogtak az arcán, és hangos zokogással rohant Mr. Fincastle felé.

Én remegő térddel álltam fel, sokkolt, hogy megmentett engem.

– Mama! – suttogtam, ugyanabban a pillanatban, amikor ő azt mondta: – Ó, Charlie! – Letérdelt a földre, szeme vörös volt, arca poros, könnyáztatta. Remegő kézzel nyúlt halott szeretője felé.

– Mama?

– Ne – mondta összeszorított szemmel, nem nézett rám. – Menj! Sal de aquí! 38

Papa lépett ki az oszlop mögül, pisztollyal a kezében. Diadalmasan állt előttünk, a győzelem kapujában. Ajkának hideg vonala mintha átdöfött volna.

– Tehát az anyád oldalára állsz? – kérdezte Papa.

Elfordítottam a tekintetem a fegyveréről, és Mamára néztem, aki még mindig nem volt hajlandó viszonozni a pillantásom. Mr. Fincastle fejét tartotta az ölében.

– Ha elhagytad volna Egyiptomot, még élne – suttogta. – Az egész nem történt volna meg.

– Mindenképp ez lett volna a vége – mondtam. – Amikor hadat üzentetek egymásnak, tényleg azt hittétek, hogy nem lesz ára? Nem lesz következménye?

– Elég volt, Inez! – Papa kihúzta magát, látszott, hogy felkészül. – Válassz!

Megráztam a fejem. Túl régóta rángattak ebben a véres játszmában, és ha csak egyetlen percem maradt hátra, azt magamért akartam megélni.

– Magamat választom.

– Akárcsak az anyád – köpte. Aztán Mama felé fordult. – Te és a lányod semmit sem jelentetek nekem – mondta csendesen, hangjában nyoma sem volt Mr. Sterling angol akcentusának. – Először őt ölöm meg, Lourdes. És bár én húzom meg a ravaszt, a halála a te lelkeden szárad, nem másén. Remélem, megérte a kettős életed.

Papa felemelte a pisztolyát, és célba vett. Háromlépésnyire sem állt tőlem. A golyó kettészakítaná a szívem. Mögötte, a távolban, Whit és három embere heves tűzpárbajt vívtak: omladozó oszlopok mögött bújtak meg, szitkozódva kiabáltak egymásra. Bárcsak elmondhattam volna Whitnek, mennyire szeretem! Hogy mindent megbocsátottam neki.

Whit újabb lövést adott le a puskájából, mire az egyik férfi hátrazuhant, valami apró tárgy hullott ki a kezéből.

– A francba! – ordította Whit, és az én irányomba kapta a fejét. – INE…

BUMM!

A fülem zúgott, ahogy magamhoz tértem, zavartan, arccal a fapadlóra borulva. Füst gomolygott körülöttem, az orromban éreztem. A szám is füstízű volt. A mennydörgésszerű robaj visszhangzott a teremben.

Pislogtam, s a látásom lassan kitisztult.

Több próbálkozásba telt, mire sikerült feltápászkodnom, tagjaim sajogtak az eséstől. A ruhám cafatokban lógott rajtam, egyes részeken megégett és leszakadt. Körülöttem dühösen remegtek a könyvtár falai. Aztán a következő pillanatban a terem elcsendesedett, a füst eltűnt, az oszlopok egyenesen álltak és ragyogó zöld, arany és tűzvörös színekben pompáztak. A különböző helyiségekbe vezető boltíves bejáratok épek voltak, a faragások részletgazdagok és gyönyörűek.

Elakadt a lélegzetem – biztos voltam benne, hogy álmodom, vagy eszméletemet vesztettem a robbanás után.

Egy karcsú, csuklyás alak tűnt fel az egyik ajtónyílásban, bal kezében pergamentekercset tartott. Láttam már korábban sokszor, s akkor jöttem rá, hol is vagyok.

Kleopátra emlékében jártam.

Elindult, s minden egyes boltív előtt megállt egy pillanatra. A bejáratokat csillogó, színpompás csempék és festések díszítették. Lépésről lépésre követtem őt, mígnem egészen közel kerültem hozzá. A könyvtár belsejébe vezetett, s végül egy újabb boltíves bejárathoz ért. Mint a többit, ezt is kőbe vésett görög feliratok cikornyázták. Ha apám velem lenne, biztosan lefordítaná, mit jelentenek ezek a szavak. Én csak találgathattam.

Kleopátra visszanézett a válla felett, sötét tekintete átsiklott rajtam, mintha szellem lennék. Talán az is voltam. Már hónapok óta kísértetként követtem őt.

Aztán különböző pontokon megérintette a boltívet: először egy kék, arannyal futtatott csempét, majd egy kígyó képét, végül egy rubinvörös darabot. Ezután óvatosan átlépett a másik oldalra, és eltávolított egy csempét, amelyen Kerberosz képe volt.

Megmutatta nekem a könyvtár belső szentélyébe vezető átjárót.

Kleopátra lehúzott valamit az ujjáról, s én megrökönyödve ismertem fel: ugyanaz az aranygyűrű volt, amely az én kezemet is ékesítette.

A gyűrűt odaillesztette, ahonnan a csempét kivette – pontosan beleillett egy kiemelkedő, kör alakú mélyedésbe. A boltív közötti tér egy pillanatra aranyfényben ragyogott fel, majd visszatért megszokott, hétköznapi állapotába. Kleopátra áthaladt rajta, én pedig a sarkában loholtam.

A szoba mennyezete magas volt, de keskeny – kinyújtott kézzel elérhettem volna mindkét falat, amiket négyzet alakú rekeszek tagoltak, s mindegyikben szorosan összetekert pergamenek sorakoztak. Ebben a térben is több ezer lehetett. Kleopátra ujjával végigsimított a rekeszek feliratai mentén, miközben suttogva ejtett ki olyan neveket, amelyeket a történelemtanulmányaimból ismertem: Nagy Sándor, Cicero, Arkhimédész, Thuküdidész és Arisztotelész.

Felnyögtem a látványtól, legszívesebben mindegyik rekeszt kihúztam volna, hogy elolvashassam. De tudtam, hogy nem tehetem. Így hát erőt vettem magamon, és követtem Kleopátrát, bár az egész lényemet mardosta a vágy, hogy csak álljak, és csodáljam ezt a könyvtárat – a legcsodálatosabbat, amiről valaha álmodni mertem.

Kleopátra letérdelt az egyik rekesz előtt, s halkan azt mormogta: – Kleopátra.

Az ősanyja lehetett – az alkimista, a híres varázsló. Ahogy az a nő is, aki most előtte térdelt. A kezében tartott tekercset (a krizopoeiát – biztosan az volt) a rekeszbe tette. Ezután felállt, s akaratlanul felém fordult.

Még sosem láttam őt ilyen közelről. Sötét szeméből sugárzott az értelem. Bőre fiatalosan fénylett, illóolajoktól illatozott, haját kámzsája alá rejtette, néhány tincs az arccsontját szegélyezte. Ajkának íve eltökéltségről és bátorságról árulkodott.

Olyan nő volt, aki megelőzte a korát.

Bár tudta volna, milyen örökséget hagy majd maga után.

Vajon sírva fakadt volna, ha megtudja, hogy évszázadok múltán csupán a férfiak csábítójaként emlékeznek rá? Olyan nőként, akinek győzelmeit elhomályosította a férfiakhoz fűződő kapcsolata? Eltűnődtem, egyáltalán érdekelte-e az ilyesmi. Ennek a nőnek egy várost kellett megmentenie, megtartania a trónt, a nevet, amely kiállja az idő próbáját.

Felszegte az állát, s egyenes háttal vonult ki a teremből, egy másik kijáraton keresztül, a boltív túloldalán.

– Inez! – ordított Whit az arcomba. – Hallasz engem?

Erősen megrázott, én pedig köhögni kezdtem, ahogy lassan kitisztult a fejem az emléktől. Újra a lerombolt könyvtárban voltam, tűz és füst gomolygott körülöttem, egyre sűrűbb lett a levegő.

– Igen – préseltem ki magamból, majd újra köhögtem.

– Mennünk kell – mondta, és megragadta a kezem. – Most azonnal!

Mögötte egy szikladarab zuhant le, szétzúzta a fapadlót, és a vízbe csapódott. Tompán hallottam, ahogy több ember sikítva fut hátrafelé az úton, amelyen mi is jöttünk.

Whit megrántotta a kezem, és átfutottunk egy szűk ajtónyíláson. A padló remegett a lábam alatt, s az oszlopok dominószerűen omlottak össze körülöttünk. Visszanéztem, hogy lássam, követnek-e a szüleim. Anyám gyorsan futott mögöttünk, apám bicegve követte, vöröslő arccal. Bal orcájáról vér fröcskölt, mintha valamilyen törmelék találta volna el.

Átvágtunk a termeken, a falak recsegtek és repedeztek. Egyszer csak Mama visszaszaladt az egyik helyiségbe, hogy felkapjon egy tekercset. Mozdulata lendületes volt, meg sem torpant, miközben egy fényes kelmébe csúsztatta a pergament. Apám viszont megállt, és elkezdte a zsebeit megtömni mindenféle tekercsekkel – amennyit csak elbírt.

– Megőrültél?! – bömbölte Whit hátrafordulva. – Hagyd őket! Hagyd őket hátra!

De apám csak lassított.

Anyám is mintha hasonló révületbe esett volna, mert ő is megtorpant, s újabb tekercsek után nyúlt. Már nem marakodtak, nem harcoltak egymással – mindkettőjüket felemésztette a kétségbeesett vágy, hogy megmentsék a felbecsülhetetlen értékű írásokat.

– Szükségünk van anyámra – ziháltam.

Whit dühös pillantást vetett rám, de elengedte a kezem, és visszarohant Mamáért. Felkapta őt, és rugdalózva, sikoltozva cipelte vissza hozzám. Együtt futottunk át a könyvtár termein, Papa bicegve követett bennünket, a karjában magasra emelt egy csokornyi pergamentekercset.

A szemem sarkából egy keskeny boltívet pillantottam meg. Egyszerű volt, a faragások réges-rég elkoptak, de néhány csempe még megmaradt – repedezettek, szélük csorba volt. Már nem olyan volt, mint egykoron, de én azonnal felismertem.

Odafutottam, fürgén átmásztam a köveken, kikerültem a ledőlt oszlopokat és szétszórt tekercseket, amelyek egyre táplálták a pusztító tüzet.

– Az ég szerelmére, Inez! – ordította Whit.

Megálltam a boltív alatt, mintha valami megbabonázott volna. – Ebben a teremben van – mondtam.

– Micsoda? – morogta a férjem. Valamikor útközben elengedte anyámat, mert most üres kézzel lépett oda hozzám. – Inez, úgy éljek…

– A krizopoeia, Whit – vágtam közbe, miközben megnyomtam a csempéket: az arannyal futtatott kéket, a kígyósat, majd a már erősen megfakult vöröset. Ezután eltávolítottam a háromfejű kutyás csempét, és lehúztam az aranygyűrűt az ujjamról. A padló megremegett alattam. Fogytán volt az időnk.

– Tudom, hol van – mondtam, miközben a tekintetem a gyűrűnek szánt bemélyedésre szegeződött.

Egy újabb oszlop omlott le mögöttünk, én pedig összerezzentem, mintha végre észhez tértem volna.

Mindez nem ér ennyit. Nem éri meg az életünket.

Whit észrevehette, hogy habozom, mert kivette a gyűrűt a kezemből, és a megüresedett mélyedésbe helyezte. Még mindig tökéletesen illeszkedett.

– Erre van szükségem, hogy rendbe hozzam a dolgokat kettőnk között – mondta Whit a káosz közepette, miközben a könyvtár recsegve-ropogva összeomlott. – Ez az egyetlen módja, hogy kárpótoljalak.

Az arcára néztem: por borította, egy véraláfutás kezdett szétterjedni az arcán, alsó ajka felszakadt.

– Azt hittem, megértetted – mondtam.

– Inez…

– A pénz nem számít – mondtam. – Egyetlen dolog számít: te, mi, a családunk. Te vagy életem szerelme, és nem veszíthetlek el így!

Behunyta a szemét, s reszketve mély levegőt vett. Mikor újra kinyitotta, mélyen a szemembe nézett, és keze finoman az arcomhoz ért.

– Szeretlek.

Könnyes mosollyal néztem rá.

– Te vagy a legértékesebb dolog ebben a könyvtárban, Whit.

– Kedvesem, hozzám jössz feleségül?

Rémülten pislogtam rá. Talán beütötte a fejét? Elfelejtette, hogy…

– Tudom, hogy már házasok vagyunk – mondta gyorsan. – De újra megkérlek. Ezúttal igazából. Szeretném, ha lenne virágod is!

– Rózsa? – suttogtam.

– Minden színben, ha azt szeretnéd. – Magához húzott, én pedig felé fordítottam az arcom, és megcsókolt. Elmosolyodtam a csók közben, és azt suttogtam:

– Igen, igen, igen!

– Ez igazán megható – szólalt meg egy hang mögöttünk. – De attól tartok, nekem továbbra is az a papiros kell.

Apám és anyám vállt vállnak vetve állt, úgy festettek, mintha több háborút is megjártak volna. Ruháik szinte leszakadtak róluk és éppúgy megpörkölődtek, mint az enyémek. Papa bajsza ferdén lógott, alig tartotta már valami. Szemüvegét elvesztette, pocakja pedig mintha teljesen eltűnt volna.

De a pisztolya sajnos még megvolt.

Rám szegezte a fegyvert. Whit ösztönösen mozdult, hogy apám és közém álljon.

Csak másodperceim voltak, mielőtt apám örökre elragadta volna őt tőlem. Ujjaimat Whit bőr derékszíja köré fontam, majd a kezem a gyűrűt tartó kör közelébe emeltem. Teljes erőmből megrántottam Whit övét, hátrahúztam őt, míg át nem léptünk a boltíven. Ugyanazzal a mozdulattal kikaptam a gyűrűt, és éreztem, ahogy a mágia körénk zárul.

Papa elsütötte a fegyvert, s a golyó száguldott felénk. Whit felemelte a karját, hogy körém fonja, de egy hangos reccsenés megállította a mozdulatát. A mágia, amely az átjárót védte, megsemmisítette a golyót.

Diadalittasan kiáltottam fel – ám ekkor Papa a pisztolyát anyám halántékához emelte.

– Megölöm, ha nem adod ide a tekercset, Inez! – mondta.

Anyám a szemembe nézett. Nem könyörgött az életéért, mintha tudta volna, hogy felesleges lenne. Nem hitte, hogy meg akarom menteni. De tévedett.

Nélküle a nagybátyám és Abdullah sosem szabadulnának.

– Hozom – mondtam.

Anyám szája elnyílt, szemöldöke a homlokáig szaladt.

A padló ismét megremegett, ahogy megfordultam. Whit ökölbe szorította a kezét.

– Erre nincs időnk. Csak egy kijárat van ebből a teremből, és…

– Nem igaz. A másik oldalon is van egy kijárat – suttogtam. – Megnéznéd, hogy még járható-e?

– Nem hagylak itt egyedül…

– Whit, kérlek!

– Csak egy pillanat, és visszajövök – felelte kelletlenül.

Eliramodott, én pedig letérdeltem. A rekeszek java megsemmisült, de néhány még épen állt, ősi mérnökök, filozófusok és varázslók neveit viselte. Megtaláltam, amit kerestem: Kleopátra.

– Nagyon sajnálom – suttogtam.

A tekercs más volt, mint a többi. Vékonyabb, és amint hozzáértem, a mágia szikrázott, s a szám megtelt a rózsák ízével. Mintha a mágia megszólított volna, sürgető suttogását a fülemben hallottam.

Ez az!

A karomon felállt a szőr. Gyűlöltem, hogy olyasvalamit adok át, ami Kleopátrának kedves volt. De a nagybátyámnak és Abdullahnak szüksége volt rám.

– Inez, fogytán a türelmem – szólt rám Papa.

Felálltam, egyik kezemben a krizopoeiát szorongattam, a másikban az aranygyűrűt. Az út vissza hozzájuk örökkévalóságnak tűnt, pedig csak másodpercek teltek el. De semennyi idő nem lett volna elég, hogy felkészüljek a látványra: a pusztító szüleimre, Papára, a kezében fegyverrel, és anyámra, aki dühösen néz rá. Naplója tele volt bejegyzésekkel Tío Ricardóról, arról, mennyire félt tőle, aggódott a bűnös kapcsolatai miatt. Valójában végig az apámról írt. Félt attól, mi lesz vele, ha Papa kelepcéjében ragad.

Hogy legyőzze őt, olyanná vált, mint ő.

Miközben gyűlölettel telve meredtek egymásra, bizonyosan tudtam, én nem vagyok és sosem leszek olyan, mint ők.

– Odaadom a gyűrűt – mondtam Papának – és a krizopoeiát is, de Mama velem és Whittel jön. Megállapodtunk?

– Megállapodtunk. Ez az? – kérdezte, és tekintete a tekercsre szegeződött, amit a bal kezemben tartottam.

Óvatosan kitekertem, és megmutattam neki. Pontosan úgy nézett ki, ahogy Whit leírta: az uroborosz kígyó, körülötte görög betűk – részletes utasítások, hogyan lehet ólomból aranyat készíteni.

– Végre – lehelte Papa. Arca elsápadt, kivéve azt a részt, amit vér borított, ahol eltalálta valami. Halálosan betegnek tűnt, de a szemében eszelős fény izzott.

– Orvosra van szükséged – kiabáltam túl a pusztító romlás dübörgését. Fölpillantottam, és a látványtól elakadt a lélegzetem: a mennyezeten egy hasadék nőtt egyre szélesebbre.

– Nem sokáig bírja már a tető.

– Dobd ide a gyűrűt!

Anyámra néztem. Arckifejezése teljes hitetlenséget tükrözött. Emiatt a tekintet miatt engedtem végül el a gyűrűt. A levegőben könnyedén átrepült a mágikus védelmen – elvégre annak megalkotásában is szerepe volt.

– Először te! – mutatott anyámra Papa.

– Gyáva alak vagy – vetette oda hűvösen Mama, de megtette az első lépést, majd még egyet. Lélegzet-visszafojtva figyeltem. Mama gond nélkül átjutott, s miközben Papa követte, észrevétlenül egy kis amulett után nyúlt, amely az arany karkötőjén lógott.

– Állj a falhoz! – parancsolta Papa, pisztolyát még mindig anyámra szegezve. Mama engedelmeskedett, kezét lazán összekulcsolta maga előtt. – Semmi trükk, Lourdes!

Anyám ártatlanságot sugárzott. Elhittem volna az alakítását, ha nem látom, hogyan csatolja le az amulettet. Valamire készült.

Whit mellém lépett, és halkan odasúgta:

– Igazad volt. Van másik kijárat.

– Add ide a krizopoeiát, Inez – mondta hangosan Papa.

Mama alig észrevehetően bólintott. Ha pislogtam volna, lemaradok róla. Előreléptem, és odaadtam neki a tekercset, éppen abban a pillanatban, amikor a falak újra megremegtek. Tekercsek hullottak a polcokról, és anyám kihasználta a zűrzavart: elejtette az amulettet.

– Mit művelsz…?

Mama rátaposott, és hátraugrott, ahogy az amulett lángra lobbant.

– Te szajha! – üvöltötte Papa. A tűz egyre csak nőtt körülötte. Elsütötte a fegyverét, én pedig a földre vetettem magam, ahogy elért a forróság.

– Inez! – Whit felrántott a földről, és magához szorított, épp amikor a tetőből leszakadt egy darab. – Mennünk kell!

– Mi lesz anyámmal?

Hátrapillantottam, s még láttam, ahogy a tekercsért küzdenek.

Papa elhagyta a pisztolyát, de őrjöngve tépte anyám haját.

– Mennünk kell! – ismételte Whit, arca izzadságtól csillogott. – Ez már nem a te csatád! Soha nem is volt!

Anyám rúgta és karmolta Papa arcát. Egyikük sem vette észre, hogy ott vagyok. A tűz egyre magasabbra csapott, elzárta őket tőlem. De fájdalmas nyögéseiket, egymás fejéhez vágott szitokszavaikat jól hallottam.

Whit megfogta a kezem, s én hagytam, hogy a hátsó kijáraton keresztül egy alagútba vezessen. Futottunk, a cipőnk csattogott a kövön, míg végül elértük a csatornát.

– Ez talán kivisz minket a tengerre – mondta Whit.

– Nem vagy benne biztos?

Kacsintott.

– Bízz bennem!

A peremhez vezetett, és együtt ugrottunk bele a Nílusba. A víz meleg volt, hosszú karja körém fonódott, és elragadott a könyvtár romjai elől. Tudtam, hogy ezt soha többé nem látom viszont.

Ahogy senki más sem.

A sodrás a mélybe rántott, de Whit nem engedte el a kezem. A felszínre segített. Köhögve tört fel belőlem a levegő, kavargott körülöttünk a víz, de ő akkor sem engedett el. Magához húzott, karját a derekam köré fonta, miközben a folyó sebesen sodort magával.

– Megvagy! – mondta. – Megvagy.

A kikötőben bukkantunk ki a felszínre, közel ahhoz a római erődhöz, amit Kleopátra korábban mutatott nekem. Úgy éreztem, mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta. Whit közelebb húzódott, s óvatosan félresimította az arcomba ragadt, kócos hajtincseket.

– Bármennyire is gyűlöltem őket, ők voltak a szüleid – suttogta. – Megértem, milyen nyomorúságos helyzetbe kerültél.

– Gracias, Whit – feleltem halkan, tekintetem hátrasiklott a válla fölött. Egy sziklahasadékból bukkantunk elő, amely teljesen jelentéktelennek, hétköznapinak tűnt. Mégsem tudtam levenni róla a szemem, valahogy mélyen belül éreztem, hogy a folyó valamelyik szülőmet vissza fogja hozni.

Nem tudtam, melyikük élte túl a küzdelmet.

De Tío Ricardo és Abdullah miatt reméltem, hogy Mama.

Dios, por favor! 39 Legyen ő az.

Kérlek, kérlek, kérlek!

Whit megemelte az államat mutatóujjával, és a tekintetem visszatért hozzá. A szeme olyan halványkék volt, mint a hullámok, amelyek finoman sodortak minket a part felé.

– Ússzunk ki a partra! – mondta.

– Nem tudok úszni.

– Úgy értettem, hogy majd én segítek.

Elmosolyodtam a hangjában bujkáló sértődöttségen.

– Várhatunk öt percet?

Összehúzta a szemét.

– Miért, édesem?

– Mert anyám bármelyik pillanatban előbukkanhat abból a csatornából.

A szavai lehetetlenül gyengédek voltak.

– Nem hiszem, hogy bármelyikük is túlélte.

– Valószínűleg igazad van – mondtam. – De biztosan kell tudnom.

– Inez… – kezdte, de végül csak bólintott. – Öt perc. Ennél tovább nem tudlak a víz felszínén tartani.

Lába folyamatosan mozgott alattunk, időnként súrolva az enyémet.

– Tényleg?

A szemét forgatta.

– Nem.

Felhúztam a szemöldököm.

– Jó, lehet, hogy kicsit fáradt vagyok – biggyesztette le az ajkát –, meg éhes.

Közelebb hajoltam, és csókot nyomtam az arcára.

– Esküszöm, kapsz falafelt, ha ennek vége van.

Lehajtotta a fejét, mosolygott. Aztán egy hangos csobbanás irányába fordítottuk a fejünket.

– Kérlek! – suttogtam.

Egy pillanattal később Mama feje bukkant elő a vízből. Meglátott minket, és vadul integetett.

– Ayuda! 40

– Azt hiszem, segítenünk kell neki.

– Jaj! – sóhajtott fel Whit.

Whit felráncigált minket a homokpartra, én pedig négykézlábra ereszkedtem, miközben köhögve próbáltam megszabadulni a tengervíztől, amit lenyeltem. Mamát mellém fektette, majd ő maga is lehuppant a másik oldalamon, zihálva.

– Ha megpróbálsz elszökni – szólalt meg néhány másodperc múlva –, utolérlek.

– Semmit sem változtál, Whit – morogta Mama.

Megfordultam, a tenger mozgását figyeltem, és nehézkesen lehuppantam a nedves homokra. A hullámok a partot csapkodták, s a víz elérte a lábujjaimat. Whit kissé előrehajolt, úgy nézett el mellettem, szemét összehúzva Mamára fókuszált. Nedves szempillái apró tüskéknek tűntek.

Mama gyanakodva méregette, tekintete a válla fölött cikázott. A holdfény megvilágította Alexandria árnyékos körvonalait – és Mama számító arckifejezését.

Előrenyúltam, hogy megfogjam a karját.

– Vérzel – mondtam, a homlokán húzódó sebre mutatva. – Vissza kéne mennünk a szállodába! Hívjunk orvost!

Legyintett.

– Kibírom.

Whit elővett egy kis dobozt a kabátja belső zsebéből, majd a pisztolytáskájához nyúlt. Gyors, rutinos mozdulatokkal újratöltötte a fegyvert.

– A lányod szeretne még egy kis időt veled tölteni – mondta nyugodt hangon. – Tényleg meg akarod ettől fosztani?

Mama a revolverre nézett.

– Nem fog működni. Az a puskapor már használhatatlan.

Whit felemelte a kezét, és meghúzta a ravaszt. A lövés hangja mennydörgésként hasított az éjszakába.

– Hála a vízálló lőszertartókért – jegyezte meg higgadtan.

Mama ajka lefelé görbült.

– Jól felkészültél.

– Kedves, nem igaz? – szólaltam meg.

– Az volna? – morogta anyám, és maga alá húzta a lábát.

Már tervezte a szökést. Már azon járt az esze, hogyan hagyhat el újra. Terveket szőtt, hogyan szerezheti vissza a kincseit.

– Hol van Kleopátra? – kérdeztem hirtelen. – Hová rejtetted az ereklyéket?

Mama elfojtott kiáltással állt fel. Térdei remegtek, de valahogy talpon maradt. Kitörölte a szeméből a vizet, ami még mindig csöpögött róla.

– Csak ez érdekel?

Felnéztem rá, harag vibrált bennem.

– Abdullah és a bátyád börtönben vannak – vágtam rá, miközben felpattantam, a harag felváltotta a kimerültség érzését. – Olyan bűncselekmény miatt, amit te követtél el.

– Attól tartok, velünk kell jönnöd! – szólalt meg Whit, még mindig abban a nyugodt, udvarias hangnemben. A pisztolyt Mamára szegezte.

– Nem lőnél le, Whit – szólt halkan. – Azután, hogy megmentettem a feleséged.

– Kérdezd meg tőle, mire vagyok képes! – vetette oda Whit. – Ő ismer a legjobban.

– Nem ölne meg – mondtam azonnal. – De úgy meglőne, hogy képtelen legyél elmenekülni. Mondjuk a lábadba, hogy ne juss messzire segítség nélkül.

Whit elvigyorodott, de a tekintete jéghideg volt. Ha rám nézett volna így, kirázott volna a hideg.

– Látod?

Mama elhúzta a száját.

– Talán tényleg nem ártana az az orvos.

Whit szorosan mellette maradt, árgus szemmel méregette, miközben elindultunk a város széle felé. Néhány háztömbnyit gyalogoltunk, mire egy csendes mellékutcában Whit intett egy várakozó hintó felé, ahol egy kocsis is posztolt.

Csodálkozva pillantottam rá.

– Hogy…?

– Ezzel a hintóval követtem Sterling embereit az alagútrendszer bejáratáig – válaszolta. – Megfizettem a kocsist, hogy várjon. Egész éjjel, ha kell.

Beszálltunk, Whit és én egymás mellé, Mamával szemben ültünk le. A pisztoly ott pihent Whit térdén, tenyerében lazán tartotta a markolatot. Közben átnyúlt, és összekulcsolta az ujjait az enyémmel.

Ránéztem.

– Azt hittem, haragszol rám.

– Ó! – felelte Whit, kék szemében düh villant. – Haragszom is, drágám. De mennyire! – Aztán felemelte összefont kezeinket, és egy gyengéd csókot nyomott a csuklóm belső felére. – De örülök, hogy élsz. Éveket veszítettem az életemből, mikor láttalak elmenni Sterlinggel… – Megrázta a fejét. – Cayóval.

– Nem volt választásom.

– Évek! – ismételte meg. – Éveket öregedtem. – Aztán gyors, határozott mozdulattal megcsókolt. – Ne csinálj velem többé ilyet, Olivera – suttogta az ajkamra. Hasonlót mondott hónapokkal ezelőtt, amikor először találkoztunk.

Megengedtem magamnak egy halvány mosolyt. Talán pár hónap múlva végre rájön, hogy én már csak ilyen vagyok.

Mama a kezünket nézte, ajkai keskeny vonallá préselődtek. Egykor – még Egyiptom előtt – már a pillantása is képes lett volna kétségek közé taszítani. Ha ki is mondta volna, hogy csalódott, éjszakákon át forgolódtam volna álmatlanul. De most rezzenéstelenül néztem rá. Nem éreztem bűntudatot, amiért nem feleltem meg az elvárásainak – főleg úgy, hogy ő maga sem felelt meg nekik. Valahol legbelül biztos tudta ezt. Apám tökéletességet követelt tőle, s ő megalkotta a tökéletes feleséget. De ebből ketrec lett, amit ő maga kovácsolt, és apám kegyetlenül rázárta az ajtót.

A hintó megállt a hotel előtt. Már nyitottam volna az ajtót, de Whit hangja megállított.

– Várj egy pillanatot, Inez! – A kezembe nyomta a fegyvert, mire meglepetten felszisszentem. – Mindjárt jövök.

– Elmész? Most?

Mama összehúzott szemmel méregette Whitet.

– Valamit tervez.

Ó, hát persze. Megkönnyebbülten hátradőltem az ülésen. Whit kinyitotta az ajtót, kiszállt, majd visszafordult, rám pillantott a válla fölött, és kacsintott. Ezután anyám felé fordult, és kemény hangon mondta:

– Ha bántani merészeled, ígérem, megbánod.

Mama megfeszült.

Whit becsukta az ajtót, megkerülte a kocsit, és eltűnt a szállodában. Mama kikémlelt az ablakon. Úgy viselkedett, mint egy sarokba szorított vad, ideges volt, reszketett, a szeme ide-oda cikázott, a menekülés lehetőségét latolgatva. Aztán a kezemben tartott fegyverre nézett, és gúnyosan felhorkantott.

– Ne tegyünk úgy, mintha valóban meghúznád a ravaszt, tesoro 41 – mondta, miközben hátradőlt az ülésen, utánozva a testtartásomat. – Nem vagy erőszakos típus.

– De ostoba sem vagyok – feleltem halkan. – Nem bántanál, miután megmentetted az életemet.

A szeme elfelhősödött.

– Charlie…

– Hogy ismerted meg?

Összefonta a karját a mellén.

– Cayo alkalmazta, hogy segítsen a műveletekben. Akkor kezdődött minden.

– Tudtad, hogy Papa beteg?

Bólintott.

– Ezért akarta annyira Kleopátrát. Azt hitte, a teste meggyógyítja.

– El fogod mondani, hová rejtetted – mondtam. – És a leleteket is.

Makacsul hallgatott.

– Hagynád, hogy a testvéred börtönben haljon meg? – kérdeztem szárazon. – És Abdullah?

Mama felszegte az állát, arca kifejezéstelen maradt.

– Masperónak és a társainak nincs elég bizonyítéka, hogy ott tartsák őket. Te csak gondot, fájdalmat és bánatot okoztál, mióta Egyiptomba jöttél. Ideje, hogy viseld a tetteid következményeit.

– Hogy merészeled! – sziszegtem.

– Megmentettem az életed! – kiáltotta. – Megöltem Charlie-t. Fogalmad sincs, mit jelentett ez nekem!

– Halálra ítélted Elvirát – vágtam vissza. – Fogalmad sincs, az mit jelentett nekem!

Egymást bámultuk, zihálva, mintha tükörbe néznénk. Ugyanaz a mogyoróbarna szem. Ugyanolyan a szeplők az orrunkon. Mindketten szeretjük a kalandokat, a terveket, a kockázatot. És mindketten bántottunk másokat a tetteinkkel.

– Arra van most szükségem, hogy az anyám légy – suttogtam. – Azt akarom, hogy helyrehozd, amit elrontottál!

Gyanakvón nézett rám.

– És az mit jelentene? Hogy börtönben töltsem a hátralévő életemet?

– Nem bízom abban, hogy magadtól kiszállsz ebből az egészből – mondtam csendesen. – A Kereskedők Kapuja, az ereklyék elrablása… Nem hiszem, hogy képes lennél lemondani arról a vagyonról, amit ez jelent, még ha ez el is torzította a lelkedet, s már rád sem ismerek. – Mély levegőt vettem. – Mindenki érdekében, Elviráért… a börtön az a hely, ahol a helyed van. És azt akarom, hogy Kleopátrát és a leletet visszaszolgáltasd a régészeti hivatalnak.

Felhúzta a szemöldökét.

– A hivatalnak, amit külföldiek irányítanak? Ne légy ennyire naiv! Komolyan azt hiszed, hogy ezzel segítesz? Úgyis minden a pénzes, befolyásos emberekhez kerül majd. Akik, ha nem tudnád, nem feltétlenül egyiptomiak.

A szavai pofonként csattantak.

– Szóval mivel a rendszer korrupt, a legjobb megoldás, hogy te is beállsz a sorba? Minek is próbálnád megváltoztatni?

Megvonta a vállát.

Taktikát váltottam.

– A jövő generációinak lehetőségük nyílna megismerni és tanulni Kleopátra leleteiből – mondtam. – De ha nálad marad, esélyük sem lesz.

Mama felemelte a kezét, hogy megigazítsa a haját, visszatűzött pár kósza tincset a fonatába. Elővett egy hajtűt, és egy másik helyre szúrta be. A mozdulata túlságosan is begyakorolt volt.

– Elég legyen – mondtam élesen, és úgy szorítottam a fegyvert, hogy elfehéredtek az ujjaim.

– Mindjárt – mormolta, újabb hajtűt tartott a fogai között. Kihúzta, összevonta a szemöldökét. – Azt hiszem, ez el van törve.

A szándékosan közömbös hangja nyugtalanná tett. A megérzéseim azt súgták, valamin mesterkedik…

Meghajlította a hajtűt, majd az ölembe hajította. Füst gomolygott fel, sűrű felhőbe burkolva engem. Csípni kezdte a szemem. Próbáltam kiáltani, de azonnal köhögni kezdtem. Vakon kapálózva próbáltam megragadni őt, de mire sikerült, az ajtó már nyílt, s ő kiugrott. Én utánabotladoztam, még mindig köhögtem, könnyek csorogtak az arcomon. Valaki hirtelen felkiáltott, és hallottam, ahogy eldobnak egy poharat. A földre hullva széttört.

– Figyelmeztettelek! – morogta Whit.

Magához húzott, és az ingébe töröltem a szemem. Amikor végre eloszlott a füst, felemeltem a fejem, anyámat kerestem – de helyette egy másik ismerős arc nézett rám.

– Bonsoir 42, Mademoiselle Olivera – kiáltott fel Monsieur Maspero. – Ez elég érdekes, n’est-ce pas? 43

Üres tekintettel néztem rá.

– Mit keres itt, uram?

– Én hoztam ide – mondta Farida. Mellette állt Amaranta kuzinom és Tía Lorena is, két fegyveres férfi társaságában – akiket még soha nem láttam. A fegyvereiket anyámra szegezték, aki épp a vizes ingét próbálta letörölgetni, és dühösen nézett a férjemre.

– Limonádét öntöttem rá – mondta Whit magyarázatképp.

– Limonádét? – ismételtem.

– Úgy gondoltam, az bosszantaná a legjobban – felelte Whit. – De örülhetsz, hogy nem forró teát hoztam magammal, Lourdes.

– Miért volt nálad limonádé? Mit keres itt a családom? Farida? És Monsieur Maspero? – Teljesen összezavarodtam. A homlokomhoz kaptam. – Mintha lemaradtam volna valami fontosról.

– Whit táviratot küldött nekem – magyarázta Farida –, hogy szóljak Masperónak: ha tudni akarja, ki áll valójában Kleopátra ereklyéjének eltűnése mögött, jöjjön Alexandriába. Úgyhogy elmentem a hivatalba, és addigra már elő is hívattam az aukción készült fényképeket. – Turkált a táskájában, és előhúzott egy vastag borítékot. – Jöttünk, ahogy csak tudtunk.

– Hát eljöttem – mondta Monsieur Maspero. Szomorkásan elmosolyodott. – Nem gondoltam volna, hogy ilyen sok… – Összevonta a szemöldökét. – charmant 44 hölgyet fogok kísérni.

Elfojtottam a nevetésem. Nincs élő ember, aki bájosnak nevezné Amarantát.

– A fényképeket el kellett hoznom – védekezett Farida.

– Én pedig – szólt közbe hűvösen Amaranta – semmi pénzért nem hagynám ki Lourdes letartóztatását.

Tía Lorena hidegen nézett bátyja feleségére.

– Én sem.

Whit és én összenéztünk. Az ő tekintete azt kérdezte: „Elmondod neki Cayót?” Én pedig némán feleltem: „Ma még nem.”

Bólintott, elfogadta a választ. Elmosolyodott – lassan, gyengéden –, miközben a beszélgetés egyre hangosabb lett. A nagynéném anyámat szidta, Amaranta és Farida lelkesen és határozottan beszéltek Masperóval, aki kábán bámult rájuk. Talán még sosem szólította meg őt ilyen erőteljesen két nő egyszerre.

Egy hang kiemelkedett a hangzavarból.

– Ez nevetséges! – kiáltotta Mama. – Nincs semmiféle bizonyítékuk!

Farida elővette a borítékból a fényképeket, átlapozta őket, majd diadalmasan felemelt egyet, hogy mindenki lássa. Mindannyian köré gyűltünk – kivéve a két férfit, akik továbbra is anyámra szegezték fegyverüket.

A képen Mama ült Philain, egy rögtönzött íróasztalnál, mögötte teljesen tudatlanul fényképezett valaki egy hordozható kamerával. Anyám kezében egy négyzet alakú kártyát tartott.

Egy meghívót a Kereskedők Kapujára.

Személyesen neki címezve.

Maspero emberei a hintóhoz vonszolták Lourdes-ot. Inez makacsul másfelé nézett, állkapcsa megfeszült, de remegő alsó ajka elárulta a lelkében dúló fájdalmat. Lourdes a lányára nézett, mintha még egy utolsó csapást akarna mérni rá, de közéjük léptem, hogy eltakarjam feleségem arcát a tekintete elől. Azt akartam, hogy az én arcom legyen az utolsó, amit lát, mielőtt elhurcolják.

Kinyújtottam a karom, hogy segítsek neki beszállni.

– Milyen lovagias! – gúnyolódott.

De elfogadta a kezem, és ahogy fellépett a hintóra, odasúgta: – Nyúlj be a kabátom elülső zsebébe!

Pislogva engedelmeskedtem. Az ujjaim egy szorosan összetekert pergament érintettek, amit selyemszalag fogott össze. Kihúztam, és azonnal a zsebembe süllyesztettem.

– Ez az, amire gondolok? – suttogtam, a szívem vadul vert. – Miért adod ezt nekem?

– Tekintsd Inez hozományának! – felelte. – Vigyázz rá!

Lourdes felszállt a hintóra, és helyet foglalt a bársonyos ülésen. Az őrök követték, leültek vele szemben. Gúnyosan méregette őket, majd lesütötte a tekintetét.

Maspero becsapta az ajtót, és odakiáltott a kocsisnak:

– Egy másik hintóval követem!

Aztán hozzám fordult, szemöldökét enyhén felvonta.

– Mit mondott magának?

A pergamentekercs égette a zsebemet.

– Semmi fontosat – feleltem.

Maspero bólintott, búcsút intett a társaságnak, és beszállt a másik várakozó hintóba. A kocsisok megsuhintották az ostort, a lovak felnyerítettek, és elindultak. Néztem utánuk, miközben a fülemben dübörgött a vér.

Aztán egy hűvös kéz érintette az enyémet. Lenéztem, és feleségem fölfelé fordított arcára pillantottam.

– Vége van? – kérdezte elcsukló hangon.

– Hamarosan – ígértem, miközben átöleltem a vállát. Megcsókoltam a haját, ahogy hozzám simult.

Fölemelte a fejét, és a szemembe nézett. Szemét vörös karikák szegélyezték, szemhéja duzzadt volt.

– Tarthatunk macskákat?

– Macskákat? Többes számban? – kérdeztem döbbenten.

– Ki ne szeretné a macskákat?

– Én a kutyákat szeretem – válaszoltam, majd megráztam a fejem. Magam sem értettem, miért vitatkozom vele. Ha a Holdat kérné, azt is odaadnám neki.

– Inez, annyi macskát tartunk, amennyit csak akarsz.

Lesütötte a fejét, de még épp elcsíptem az arcán megjelenő gyengéd mosolyt.

– Mit szeretnél most csinálni, drágám?

Egy pillanatig gondolkodott.

– Amit csak akarunk.

37 Remélem, jól vagy.

38 Menj innen!

39 Kérlek, istenem!

40 Segítség!

41 Drágaságom.

42 Jó estét!

43 Nemde?

44 Bájos.

ÖTÖDIK RÉSZ

MINDEN EGYÜTT

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

KÉT HÉTTEL KÉSŐBB

Lágy gyertyafény világította meg a gondosan elkészített, sült és párolt húsokkal és zöldségekkel megrakott étkezőasztalt. Több üveg bor is nyitva állt, tartalmukat vékony szárú poharakba töltötték. A testem minden porcikájában elégedettség vibrált. Az asztal körül azok ültek, akik a legtöbbet jelentették számomra ezen a világon – így lakmároztunk elrejtve egy privát helyiségben a Shepheard’sben.

Whit a bal oldalamon ült, keze a combomon pihent a hófehér abrosz alatt. Az asztal túlsó végén Porter foglalt helyet húga, Arabella mellett. Whit hívta meg őket látogatóba, s legnagyobb meglepetésére hamarabb érkeztek, mint várta, méghozzá utazóládákkal megpakolva. Úgy tűnt, hosszabb időre rendezkednek be, még egy házat is béreltek a szálloda közelében.

Arabellát az első pillanattól a szívembe zártam. Átölelt, és lelkesen köszönte meg, hogy macskabaráttá változtattam Whitet. Öt percen belül a kedvenc műalkotásainkról beszélgettünk, s mutatott egy jegyzetfüzetet, tele gyönyörű akvarelljeivel. Ritka tehetség volt az én újdonsült kishúgom.

Fél szemmel figyeltem, ahogy Arabella Porter poharából iszogat, vörös haja borostyánként csillogott a gyertyafényben. A férfi végül észrevette a turpisságot, s rosszallóan nézett rá, én pedig alig bírtam magamba fojtani a nevetést, ahogy Arabella bájosan visszamosolygott rá. De aztán a figyelme a mellette ülő jóképű férfira terelődött, s az arcát mély pír öntötte el. Whit barátja, Leo, mintha észre sem vette volna – vagy talán szándékosan kerülte a tekintetét, amióta csak leült.

Határozottan úgy tűnt, mintha szándékosan nem venne róla tudomást.

Milyen érdekes! Vajon…

– Eszedbe ne jusson! – mormolta Whit, követve a tekintetemet. – Túl öreg a húgomhoz.

– Nem annyira öreg – suttogtam vissza, kacsintva.

Megcsípte a combom, én pedig nevetve felé hajítottam a szalvétám. Velem szemben Tío Ricardo és Tía Lorena spanyolul vitatkoztak nagybátyám szivarokhoz való ragaszkodásáról.

– Folyton füstfelhő veszi körül – panaszkodott Lorena. – Tudta, hogy egy egyszerű beszélgetéshez is – bár magával semmi sem egyszerű, vajon miért? – fel kell készülnöm arra, hogy a hajam és a ruhám átitatódik a szörnyű szenvedélye bűzével?

Tío Ricardo sötéten nézett rá.

– Señora, talán az a megoldás, hogy egyáltalán nem kezdeményez velem beszélgetést. Egyszerű, nem?

Elmosolyodtam, s pillantásom Abdullahra siklott, akinek Farida épp bőszen pakolta tele a tányérját.

– Elég volt! – tiltakozott Abdullah gyengén. – Már nem bírok többet…

– A sült padlizsán istenien néz ki – mosolygott rá Farida. – Ragaszkodom hozzá.

– Nos, ha ragaszkodsz hozzá… – morogta Abdullah. – Akkor kérek még kenyeret…

– És tahinit? – kérdezte a lány változatlanul mosolyogva. – Előbb a zöldséget?

Abdullah felsóhajtott, de aztán elmosolyodott. Farida felkapta a könyökénél pihenő fényképezőgépet, és le is kapta őt ebben a pillanatban.

Amaranta közelebb hajolt hozzá:

– Én is készíthetek egy képet?

Farida bólintott, és átnyújtotta neki a kamerát.

– Fotózd le, amit épp eszel!

– Az ételt? – húzta el a száját Amaranta, pillantást vetve a zsúfolt tányérjára.

– Ki lenne erre kíváncsi?

– Valaki biztosan – nevetett Farida. – Vagy senki. De jó gyakorlás, legalább nem szalad el a tányérról.

Ők ketten jó barátságba kerültek, miután nap mint nap együtt jártak a börtönbe, hogy meglátogassák Abdullahot és Tío Ricardót. Amaranta felemelte a kamerát, készített egy képet, majd hirtelen felém fordította, és gyorsan lőtt egyet rólam is.

– Nem is voltam felkészülve! – tiltakoztam.

– Tudom – felelte hűvösen. – Biztosan ez lesz rólad a legelőnytelenebb kép.

Whit hangosan felnevetett, miközben én rosszallóan néztem a kuzinomra. Eljátszottam a gondolattal, hogy hozzávágom a borospoharamat, de nem érdemes pazarolni a jó bort.

Sóhajtottam, és inkább felvettem a villám – élvezni akartam ezt az utolsó közös vacsorát, mielőtt mindannyian szétszéledünk a szélrózsa minden irányába.

– Mr. Whit! – kiáltotta Kareem.

A férjem odafordult hozzá.

– Igen?

– Abdullah vett nekem három üveg mézet! – büszkélkedett a fiú.

– Szóval megvesztegetett – nevetett Whit. – Ugye mondta, hogy soha nem szabad sírokban talált mézet enni?

Kareem komolyan bólintott.

– Nem fogyaszthatok el ősi leleteket.

– Kiváló mottó! – bólogatott Whit ugyanilyen komolyan.

Kareem a homlokát ráncolta.

– Mi az, hogy mottó?

– Egy olasz szó, ami azt jelenti… – kezdte Porter, de ekkor kinyílt az ajtó, s én már nyitottam is a szám, hogy újabb bort rendeljünk – de nem a pincér lépett be.

Monsieur Maspero érkezett, egy pincér kíséretében. Amint megpillantott minket, elvörösödött. Nem kellett végignéznem a társaságon, hogy tudjam, egyikünk arca sem tükrözte a vendégszeretet legkisebb jelét sem.

– Oh – szólalt meg zavartan. – Pardon! Nem tudtam, hogy…

– Mit akar tőlünk, uram? – kérdeztem ridegen. Soha nem fogom megbocsátani neki, amit Abdullahhal és Tío Ricardóval tett. Maspero megrázta a fejét, arca lángolt.

– Elnézést a zavarásért. Látom, hogy ez egy családi… – Megtorpant, mikor észrevette Kareem huncut mosolyát. – Családi esemény. Csak azért jöttem, hogy elmondjam, mi történt a Lourdes-üggyel.

Az asztalnál hirtelen csend lett. Az evőeszközök csörömpölése alábbhagyott, Farida kamerája sem kattant. Whit megszorította a combom.

Mély levegőt vettem, idegesség kavargott a gyomrom mélyén, s odaszóltam a pincérnek:

– Kérnénk még egy széket.

Monsieur Maspero zavartan álldogált az asztal mellett, kezét a zsebébe süllyesztette, amíg a széket behozták, és Abdullah mellé helyezték.

– Lourdes felfedte Kleopátra és a vele együtt eltemetett kincs hollétét – kezdte Maspero. Egyenesen Abdullahra pillantottam. Arcán mély csalódottság tükröződött, vonásai megkeményedtek.

– Megállapodást kötött Sir Evelynnel, és már el is hagyta a börtönt – mostantól házi őrizetben marad élete végéig.

Whit megfeszült, ujjai a kés nyelére szorultak.

– És vajon mennyi idejébe kerül újra megszökni?

– Számtalan őrt állítunk a háza elé – felelte védekezőn Monsieur Maspero.

– Mintha azokat nem lehetne lefizetni – legyintett fitymálóan Tío Ricardo. – A húgom igazi virtuóz, ha manipulációról van szó – egy darab követ is képes lenne megbűvölni.

– Talán börtönbe kellene vonulnia – tette hozzá Abdullah. – Az ottani őrökkel nehéz lesz szóba elegyedni.

– Próbálkoztam ezzel – ismerte be Monsieur Maspero –, de miután elárulta, amit tud, Sir Evelyn ragaszkodott hozzá, hogy kényelembe helyezzék. De ne aggódjanak – minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megakadályozzam a szökést.

Mellettem Whit némán forrongott.

Anyám letartóztatása óta hosszú beszélgetéseket folytattunk mindarról, ami a találkozásunk napjától kezdve történt – valamint a régóta őrzött titkokról, az ő szerepéről Tío Ricardo szolgálatában. Tudtam, most arra gondol, amikor kihallgatta Sir Evelynt, amint egy kémet bérelt fel, hogy kiderítse Tío Ricardo és Abdullah hollétét. Eddig csak találgatni tudtuk, hogy kit használhatott fel erre.

Talán az apám volt az, aki Mr. Basil Sterling néven ténykedett, esetleg Mr. Fincastle, aki anyámmal dolgozott együtt. Mivel Sir Evelyn most anyámat segítette, világossá vált, hogy korábban már valamilyen egyezség lehetett köztük és anyám szeretője között. Lehet, hogy ők ketten keresték meg Sir Evelynt azzal a tervvel, hogy megszerezzék az ásatási helyszínt Tío Ricardótól és Abdullahtól. Vagy talán ez volt Sir Evelyn terve kezdettől fogva.

Soha nem tudjuk meg biztosan. Amit tudtunk, az az, hogy Sir Evelyn most hozzáfért a század egyik legnagyobb történelmi kincséhez.

Csak egy pillantást kellett vetnem Whit komor arcára ahhoz, hogy lássam, ő is erre a következtetésre jutott.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy Sir Evelyn talán végig együttműködött Lourdes-dal és a szeretőjével? – morgott Whit. – Mr. Fincastle-nek emberekre volt szüksége, hogy elfoglalják az ásatási helyszínt!

– A helyszínt, amit nem jelentettek a régészeti hivatalnak? – vetette ellen Monsieur Maspero. – Ugyan, ugyan! Szerintem végül minden a legjobban alakult. A leletek most ott vannak, ahol lenniük kell – megfelelő kezekben –, és örülhetnek, hogy Lourdes teljes felelősséget vállalt a lopásért.

– Tessék? – kérdezte Ricardo.

Monsieur Maspero bólintott.

– Bevallotta, hogy az ő ötlete volt, hogy nem jelentették be hivatalosan, hol kezdik a feltárást. Ragaszkodott hozzá, hogy önt és a társát azonnal engedjem szabadon. – Széttárta a kezeit. – Így hát megtettem, és most azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek a letartóztatásukért.

Nagybátyám becsukta a száját, nem szólt.

– És a bánásmódért is? – kérdezte Farida kemény hangon.

– Oui, nos hát… sajnálatos tévedés történt – motyogta Monsieur Maspero. – Igyekszem feltárni az ügyet, teljes körű vizsgálatot fogok elrendelni.

– Erre semmi szükség – mondta Abdullah bársonyos hangon. – Inkább egy pátenst kérnénk, hogy a jövő szezonban ott áshassunk, ahol csak szeretnénk!

Monsieur Maspero ajka megrándult.

– Azt hiszem, ez megoldható. – Azzal hátratolta a székét, és felállt. – Köszönöm, hogy vacsora közben fogadtak. Csupán kíváncsiságból kérdezem: mi az alkalom?

– Búcsúvacsora – felelte Tía Lorena. – Holnap reggel indulunk Argentínába.

– Oh, ez esetben bon voyage 45 – biccentett Monsieur Maspero, majd felém fordult. – Egyiptom valódi ékkövet veszít önnel, mademoiselle. Remélem, egyszer még visszatér.

– Ó, én nem megyek sehová! – feleltem vidáman.

Whit hüvelykujjával apró köröket rajzolt a combomra.

– Egyiptomban maradunk, hogy Ricardo és Abdullah mellett dolgozzunk – mondta, s ahogy rám pillantott, tekintete tele volt szeretettel. A vállára hajtottam a fejem.

– A nászutunk után meglátogatom önt, hogy elintézzük a jövő évi pátenst – tettem hozzá mosolyogva. – Úgy hiszem, ezúttal a piramisok felé vennénk az irányt.

Monsieur Maspero elsápadt, én pedig az arcába nevettem.

A kora reggeli nap besütött az asztalomra. A laboratóriumom egyik ablaka mögött hosszan elnyúlt a Nílus, csónakok és hajók ringatóztak a vizén. Tompán hallottam Inez hangját a kertből, amint önfejű macskáinkat, Arkhimédészt és Memphiszt szólongatja. Gyűlölték, ha parancsolnak nekik.

Csak úgy, mint a feleségem.

Rávettem magam, hogy Kleopátra krizopoeiájára összpontosítsak, miközben a végtelenül önmagát faló és újjászülető kígyót, az uroboroszt tanulmányoztam. A pergamen mellett kémiai szakkönyvek és régi, korábban élt alkimisták feljegyzései tornyosultak, akik szintén a lehetetlent próbálták elérni.

Ám éppen ez volt az alkímia varázsa. Átalakítani valamit valami mássá.

Rezet ezüstté.

Ólmot arannyá.

Én azonban épp az alkímia alapelveit gyakoroltam egy egyszerű növényen. Halkan, magamnak mormolgattam a lélek három létállapotát.

Kén (olaj), higany (folyadék) és só (lúg).

Más néven, amit képviselnek: a kén a lelket, a higany a szellemet és a só a testet.

Egy kis tálba söpörtem a bazsalikomot, amit Inez kora reggel szedett a kertben, hogy előkészítsem a terepet a három fő lépéshez. Először szétválasztjuk, majd megtisztítjuk, végül egyesítjük ezeket az esszenciákat, hogy új, harmonikus anyag születhessen belőlük.

Ha helyesen alkalmazom, a folyamatot később ólommal is kipróbálhatom, és aranyat hozhatok létre.

A lombikra szegeztem a tekintetem, amelyben egy marék finomra aprított friss bazsalikomot kevertem el fél csésze vízzel, s felpépesítettem. Óvatosan gőzt adtam hozzá, s figyeltem, ahogy a forró pára a kondenzátorba emelkedik. A víz felszínén vékony olajréteg képződött – a kén anyagi megnyilvánulása, más néven a növény lelke.

Az első szétválasztással meg is volnánk.

Most erjeszteni kell a növényt, ami akár több órát is igénybe vesz. Inez nevetése szállt be a nyitott ablakon. Még mindig a kertben volt, a nyamvadt macskákat próbálta előkeríteni. Elmosolyodtam, miközben kiléptem az ideiglenes laboratóriumomból.

Pontosan tudtam, mivel szeretném eltölteni ezt az időt.

Az éjszaka közepén jártunk, visszatértem a laborba. Inezt hagytam aludni, bár gyűlöltem, hogy fel kell kelnem az ágyunkból, de a megérzésem azt súgta, közel vagyok Kleopátra krizopoeiájának megfejtéséhez. Ha minden igaz, a bazsalikom már megerjedt – vagy ahogy egy valódi alkimista mondaná, a növény elpusztult. Nem volt benne többé életenergia. Lepárlással sűrítettem a vizes pépet, míg végül alkohollá vált, felfedve a növény szellemét.

Az esszenciák szétválasztása befejeződött.

Jöhet az utolsó lépés – a tisztítás. A bazsalikomot egy kendő segítségével teljesen megszárítottam, hogy eltávolítsam belőle a felesleges nedvességet, majd meggyújtottam. Szürke hamuvá égett. Magamban elmosolyodtam, a kezem remegett az izgatottságtól. Ez jobb érzés volt, mint egy teli flaska a kedvenc whiskymből. Óvatosan visszaszórtam a hamut a lombikba, amelyben víz volt – azonnal feloldódott, ahogy megkevertem. Már csak le kellett szűrnöm a folyadékot, ami elpárologva fehér kristályos sóvá alakult.

A növény teste.

Már csak újra kellett egyesítenem, vagyis feltámasztanom az esszenciákat, hogy befejezzem a folyamatot. Később a sót egy üvegtégelybe teszem, hozzáadom a ként, majd a higanyt.

Ez lesz az első elixírem.

A tekintetem az asztalon fekvő ólomdarabra siklott. Ugyanezeket az elveket, ugyanezeket a lépéseket kell követnem, ha az ólmot arannyá akarom alakítani. Kleopátra krizopoeiájához léptem, és alaposan, szóról szóra bemagoltam. Ahogy a reggeli fény lassan beszűrődött a szobába, nekiláttam a nemes művészet gyakorlásának.

A szemem az apró aranyszilánkra siklott, amely a kerek tálkában csillogott a napfényben.

Véghezvittem a lehetetlent.

Vajon ez azt jelenti, hogy alkimista lettem? Megráztam a fejem, kábultan, szinte mámorosan. Elképzelni sem tudtam, hogyan fogom elmondani a feleségemnek, hogy képes vagyok visszaszerezni a vagyont, amit elvettem tőle. Az alkímiai lap ott hevert előttem – minden sort, minden rajzot, minden szimbólumot kívülről tudtam már.

És most, hogy a tudás birtokában vagyok, mihez kezdjek vele? Semmiképp sem tarthatok meg egy ilyen értékes, ilyen veszélyes dolgot az életben, amelyet Inezzel együtt építettem. Kleopátra krizopoeiáját meg kell védeni. Biztonságba kell helyezni, távol azoktól, akik rosszra használnák.

Csak egyvalakit ismertem, aki tudná, mihez kezdjen vele.

– Whit? – szólt Inez, s finoman kopogtatva benyitott. A másik karjában Memphiszt tartotta, aki sértődötten viselte a kényszerű utazási módot. – Jól vagy?

Felnéztem, pislogva, kissé zavartan.

– Azt hiszem… igen.

Belépett a szobába, kíváncsian végigpillantott az asztalon, amelyen lombikok, üvegpalackok, a kedvenc kémiakönyveim és papírkupacok hevertek, tele a kísérleteim közben készített jegyzetekkel. Inez ma fehér rózsát tűzött a hajába, édes illata megcsapott, ahogy mosolyogva néztem rá. Több rózsabokrot is ültettem a kertünkbe, s azóta megszoktam, hogy a ház különböző sarkaiban, váratlan helyeken találok virágokat. Kedvenc könyvem lapjai közt, képkeret mögé rejtve, vagy épp szépen a tányérunkra helyezve. Memphisz egy lombik felé kapott, de Inez időben elfordult, megmentve az éppen folyamatban lévő kísérletet.

– Nem, nem, kicsikém! – csitította halkan. – Nem pusztítjuk el Lord Somerset kísérleteit.

– Lord…?

– Két napja minden szabadidődet itt töltöd ebben a szobában – szakított félbe Inez. – Nem gondoltam, hogy a nászutunk alatt is ennyit fogsz dolgozni. – Finoman elhúzta az orrát. – Furcsa szag van. Mit csináltál?

Felkászálódtam, kissé megszédültem, könnyűnek éreztem magam. Aranyat csináltam. Aranyat! Inez aggodalmasan nézett rám, de én szélesen rámosolyogtam, s közelebb húztam magamhoz, megcsókoltam az arcát, a halántékát, a haját. A rózsaszirmok kellemesen csiklandozták az orrom.

– Gyere, reggelizzünk, és mindent elmesélek!

– Vacsoraidő van – javított ki gyengéden.

– Akkor vacsorázzunk! – mondtam. Előrehajoltam, a karomat a térde alá csúsztattam, és a karomba kaptam a feleségem. – A nyavalyás macskával együtt. – Inez felnevetett, ahogy kivonultunk a laborból, s Memphisz türelmetlen fújással kiugrott a karjából. – Meghívhatjuk Abdullahot, hogy vacsorázzon velünk? Van nálam valami, ami az övé. Ünnepelni fogunk.

– Igen, Kareemmal küldetek neki egy üzenetet. – Inez felvonta a szemöldökét. – Mit is ünneplünk?

Előrehajoltam, és megcsókoltam – egyszer, kétszer, háromszor –, majd a szájához hajolva suttogtam:

– Az egész hátralévő életünket.

45 Jó utat!

EPILÓGUS

GASTON MASPERO

Élete későbbi éveiben megpróbálta visszaszorítani az egyiptomi műkincsek illegális exportálását. Egy mára hírhedtté vált esetben letartóztatta az Abd al-Russul fivéreket, akiket fogva tartottak és megkínoztak, míg végül bevallották, hogy ők fedezték fel számos uralkodó múmiáját. Mindezek ellenére népszerű maradt, és olyan jelentős felfedezések kötődnek a nevéhez, mint a Szfinx feltárása, a Karnaki templom újjáépítése, valamint a kairói Bulaq Múzeum vezetése. Hetvenéves korában hunyt el.

SIR EVELYN BARING

Lord Cromer néven vált ismertté, és 1907-ig töltötte be az egyiptomi brit főkonzuli tisztséget. Megkérdőjelezhető nézetei hosszú időre meghatározták Egyiptom politikáját, s hivatalának köszönhetően gyakorlatilag semmi nem állhatott útjába a saját reformjainak, beleértve azt a meggyőződését is, hogy Nagy-Britanniának hosszú távon fenn kell tartania Egyiptom megszállását és kormányzását. A Granville-doktrína révén Baring és más brit tisztviselők jogot formálhattak olyan egyiptomi politikusok kinevezésére, akik a brit érdekeket szolgálták. Végül hatvanhat évesen távozott Egyiptomból, és 1917-ben, hetvenöt éves korában halt meg.

SHEPHEARD’S SZÁLLÓ

A szálloda 1952-ben, a kairói nagy tűzvészben pusztult el,
a brit jelenlét elleni tüntetések során kitört zavargások
és politikai feszültség forrongó légkörében.

AMARANTA ÉS TÍA LORENA

Ricardo legnagyobb rémületére Lorena gyakran látogatott Egyiptomba, s mindig bőröndszámra hozott ajándékokat, amelyekkel Ricardo sosem tudott mit kezdeni. Amaranta hozzáment Ernestóhoz, hat gyermekük született. Legkisebb lányuk Inez nagynénje nyomdokaiba lépett, és egyiptológus lett (édesanyja legőszintébb iszonyatára).

FARIDA

Kairóban nyitott saját portréfotó stúdiót,
néhány lépésre a Groppitól.

RICARDO ÉS ABDULLAH

A két férfi egészen öregkorukig üzlettárs maradt.

Együtt fedezték fel Nagy Sándor és Nofertiti sírját.

Nem mintha ezt bármelyikük valaha is beismerte volna.

ARABELLA

Whit anyagi támogatásának és Porter védelmezésének köszönhetően – aki megóvta őt önző és meggondolatlan szüleitől –, a lány függetlenséget és önállóságot élvezhetett Angliában. Végül Egyiptomba szökött, s megtalálta a saját kalandját. De ez már egy másik történet.

INEZ ÉS WHIT

Életük hátralévő részét Egyiptomban töltötték, s felnevelték ikreiket, Elvirát és Portert. Emellett segítettek Abdullahnak és Ricardónak a feltárásokban. Elvira felcseperedvén korának egyik vezető papirológusává vált. Porter fényképészetet tanult tiszteletbeli nagynénjétől, Faridától.

ARKHIMÉDÉSZ ÉS MEMPHISZ

Mindketten hosszú, boldog életet éltek,
és számtalan felfedezést tettek a kertben.

Bár Memphisz valóban tönkretett néhány lombikot
Whit gyűjteményéből.

SZERZŐI UTÓSZÓ

Alexandria városa hosszú és többrétegű múltra tekint vissza, s bár A könyvtár rejtekhelye történelmi fantasy, igyekeztem a lehető legtöbb valós részletet beleszőni a regénybe. Alexandria valóban rendelkezik víz alatti csatornarendszerrel és járatokkal, amelyek az ősi ciszternákat kötik össze. Ezek száma egykor több százra rúgott, Mahmud al-Falaki részletes térképén hétszázat számolt össze az ókori Alexandria területén. A ciszternákat boltíves mennyezeteik, márványdíszítéseik és gazdagon faragott oszlopfőik miatt föld alatti katedrálisokként írták le. Miután a brit haditengerészet 1882-ben bombázta Alexandriát, a turisták viharlámpákkal merészkedtek le a föld alá, hogy felfedezzék a vízzel teli ciszternák városát, ahol az utcák föld alatti csatornákból álltak.

Mahmud al-Falaki munkásságát illetően sok mai régész és feltáró az ókori Alexandriáról szerzett tudását az ő térképének köszönheti, amely úttörőként szolgált, s nélküle a város ókori képe talán teljesen elveszett volna a modern urbanizáció következtében. Al-Falaki valódi polihisztor volt, aki csillagászatban, mérnöki tudományokban, matematikában és egyéb tudományágakban is jeleskedett. Emellett kutató, térképész és régész is volt. Bár a nyugati világban gyakran lebecsülték a munkáját, a modern régészek és történészek újra és újra az ő térképét használják, hogy kézzelfogható képet alkothassanak az ókori városról.

1885-ben Alexandria a brit haditengerészet bombázását követően még újjáépítés alatt állt, s a város egyes részei – különösen a part mentiek – romokban hevertek. Két helyszín esetében, amelyet a regényben megjelenítek, éltem a művészi szabadság lehetőségével: ezek Alexandria világítótornya és a Szerapeum. Az előbbit Kleopátra egyik őse építtette, és az ókori világ hét csodájának egyikeként tartották számon. Mészkőből és gránitból készült, körülbelül 103-118 méter magas lehetett, s a tetején hatalmas tükör helyezkedett el, amely nappal visszaverte a napfényt, éjszaka pedig tűz világította meg. Sajnos a világítótorony áldozatul esett a földrengéseknek, és alapzatából erődöt építettek a középkorban.

A Szerapeum valóban az alexandriai könyvtár fíliájának számított. Hatalmas templom volt, amely az alexandriai könyvtárban már el nem férő tekercseket őrizte. A templomot i. sz. 391-ben római katonák rombolták le, és ma már csupán egyetlen oszlopa áll. Ugyanakkor létezik egy föld alatti része is – a képzeletem itt indult el igazán. Nem volt nehéz összekapcsolni ezt a föld alatti könyvtárat Alexandria vízzel teli, föld alatti csatornarendszerével.

Ami az alexandriai könyvtárat illeti, azt egy tűzvész pusztította el, amikor Julius Caesar katonái felgyújtották a kikötőben álló hajókat, hogy ezzel megakadályozzák Kleopátra testvére, XIII. Ptolemaiosz partraszállását. A becslések szerint körülbelül negyvenezer tekercs semmisült meg ebben a katasztrófában. Itt született meg bennem a gondolat, hogy talán létezett egy titkos könyvtár a Szerapeum alatt, ahol az ókori tudósok elrejtették a legértékesebb tekercseket arra az esetre, ha újabb tragédia következne be.

Kleopátra, az alkimista, valóban létezett – feltehetően a harmadik vagy negyedik században élt. Őt tartják az egyik olyan nőnek, aki képes volt előállítani a bölcsek kövét, s talán olyan tudományos eszközök feltalálója is lehetett, amelyek utat nyitottak a modern vegyészet számára. Vita tárgyát képezi, hogy a neve valódi volt-e, vagy csupán álnév, de A könyvtár rejtekhelye világában úgy képzeltem el őt, mint VII. Kleopátra ősét és egyfajta mentorát – annak ellenére, hogy valójában VII. Kleopátra után született.

Ami pedig a kairói börtönt illeti, az valóban egy régi katonai kórház volt, amelyet csak 1886-ban alakítottak át börtönné.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Gyerekkorom óta álmodtam arról, hogy egyszer írok egy Egyiptomban játszódó történetet – amióta csak kislányként a takaró alatt olvastam, amikor a szüleim azt hitték, már alszom. A könyv, amit most a kezedben tartasz, a kezdetektől fogva szívből jövő munka volt, és még most is alig hiszem el, hogy eljött az ideje, hogy köszönetet mondjak mindenkinek, aki elkísért ezen a csodálatos utazáson.

Hálásan köszönöm Sarah Landisnek, fantasztikus ügynökömnek, aki velem együtt ünnepelte minden sikerem, és újra meg újra mellettem állt. Szívből köszönöm Eileen Rothschildnak – szerkesztőnek, barátnak és lelkes szurkolónak –, aki mindig hívott vagy üzent, valahányszor jó hírt kaptunk (és ebből bizony sok volt – talán mindegyiknél elsírtuk magunkat). Az, hogy közösen dolgozhattam Veled ezen a duológián, karrierem egyik csúcspontja. Jöhet a következő három!

Óriási köszönet a Wednesday Books csapatának minden látható és láthatatlan munkájukért: Zoe Miller, Char Dreyer, Alexis Neuville, Brant Janeway, Kerri Resnick, Sara Goodman, Devan Norman, Eric Meyer, Cassie Gutman és Lena Shekhter – ez a duológia nem jöhetett volna létre nélkületek. Hálás vagyok a kemény munkátokért, a bölcsességetekért és a támogatásotokért. Még egyszer, szívből köszönöm! Csodálatosak vagytok. Köszönöm az audiocsapatnak is – Ally Demeternek, Maria Snellingnek és Isabella Narvaeznek –, hogy életre keltettétek ezt a történetet.

Külön köszönet mindazoknak, akik Egyiptom kapcsán segítettek és irányt mutattak: Adel Abuelhagognak és Nabil Reda egyiptológusnak – köszönöm, hogy mindig türelmesen megválaszoltátok véget nem érő kérdéseimet. Ismételten hálás vagyok Dr. Chris Naunton egyiptológusnak is, aki rengeteg értékes tudással és útmutatással segítette az alexandriai részek megalkotását.

Rebecca Rossnak, lelki társamnak és állandó írópartneremnek: végtelenül hálás vagyok neked, hogy olvasol és velem együtt ötletelsz. A barátságod számomra felbecsülhetetlen. Köszönetözön illeti Renée Blankenshipet, aki villámgyorsan elolvasta ezt a könyvet – remek tesztközönség vagy. És a legkedvesebb barátaimnak, írói közösségemnek: nélkületek elvesznék. Köszönöm, hogy mindig olvastok és biztattok! Tudjátok, kik vagytok. Ölelés és örök hála a barátságotokért! <3 <3 <3

Hihetetlenül szerencsés vagyok, hogy a családom és a barátaim révén ennyire támogató közeg vesz körbe. Ők azok, akik velem örülnek, amikor sikerül valami, és mellettem vannak a nehéz időkben is, végigkísérnek minden határidőmön.

A szüleimnek, akik mindig tudták, hogy egyszer mesélő válik belőlem. Rodrigónak, aki soha nem mulasztja el elmondani, mennyire büszke rám.

Andrew-nak, Alistairnek és Augustnak – a családomnak, akik nekem a legdrágábbak. Ti hárman vagytok az életem értelme, öröme és reménye. Minden szeretetem a tietek. Örökké.

És Jézusnak: általad mindig erőt tudok meríteni a szívemből.

A SZERZŐRŐL

Isabel Ibañez az USA Today, az Indie, a Sunday Times és a New York Times bestsellerszerzője, A Nílus titkai-duológia szerzője. Büszke bolíviai gyökereire, és nagyra értékeli a történelmet, az utazást, valamint az olyan történeteket, amelyek szereplői gyakran az életükért futnak. Jelenleg az észak-karolinai Blue Ridge-hegységben él családjával, imádni való goldendoodle kutyájával és rengeteg könyvvel.

MÉLTATÁSOK

„Ég a romantikától!”

– Stephanie Garber, bestselleríró

„Csodálatos olvasmány.”

– Jodi Picoult, a New York Times No. 1. bestsellerszerzője

„Ragyogó és varázslatos mű.”

– Rebecca Ross, bestselleríró

„Ibañez ismét varázsol: lenyűgöző képei és a két főszereplő közötti briliáns szócsaták újra és újra magukkal ragadnak. [...] Engedd, hogy elnyeljen ez a világ, melyet Ibañez mesterien épített fel, miközben egy gyönyörű kaland és szerelem története bontakozik ki előt-
ted.”

– Kelli Dynia, Copperfish Books, Punta Gorda, Florida

„Ez egy gyönyörű történet gyönyörű lezárása volt, Inez nem egy tipikus fantasy-lány, aki mindent és még többet is tud, hanem egy egyszerű lány, aki csak azt akarja, hogy szeressék. És Whitnek, hála istennek, megjön az esze!”

– Lili_Nagy_5, moly.hu

„Igazi romantikus kalandregény, szóval a műfaj kedvelői imádni fogják, ahogyan én is imádom ezt a sorozatot. :)”

– Carlton Lassiter, moly.hu

„5 csillagot érdemel! A szívem örökké Inezé és Whité.”

– Renee, goodreads.com

„Ez IGAZÁN fantasztikus befejezése volt az egyik kedvenc idei kétkötetes sorozatomnak! Minden percét és fejezetét imádtam. Gyönyörű történelmi fantasy, amely Egyiptomban játszódik az 1800-as évek végén. Rengeteg kaland, romantika, fordulat, csipetnyi mágiával meghintve – tökéletesen elragadó, rejtélyes, erkölcsileg kétértelmű karakterek és múmiák! ”

– Sav Wallace, goodreads.com

„Csak én gondolom, hogy ez a könyv még fantasztikusabb, mint az első?”

– Shea, goodreads.com

„A történet tele van kalandokkal, fordulatokkal és csavarokkal, amelyek a végéig találgatásra késztetnek. Inez és Whit szócsatái tökéletesek. Komolyan, jobbat nem is kívánhatnék. Ha szereted a történelmi fantasy műfaját, vagy szórakoztató kalandra vágysz az ókori Egyiptom romjain, határozottan ajánlom ezt a könyvet.”

– Lillian, Mom with a Reading Problem blog