Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2025

Írta: Isabel Ibañez

A mű eredeti címe: What the River Knows

A művet eredetileg kiadta:

Wednesday Books,an imprint of St. Martin’s Publishing Group

WHAT THE RIVER KNOWS © 2023 by Isabel Ibañez.
All rights reserved.

Cover design and illustration by Micaela Alcaino

Interior illustrations by Isabel Ibañez

A regény kitalált történet. A benne ábrázolt szereplők, szervezetek és események is kitaláltak, a szerző képzeletének szüleményei.

Fordította: Beleznai Eszter

A szöveget gondozta: Késmárki Anikó

ISSN 2060-4769

E-BOOK ISBN 978-963-675-315-3

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2025-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid

Korrektorok: Réti Attila, Gera Madár Zsuzsanna

Rebecca Rossnak,
aki beleszeretett Egyiptomba, már amikor az első vázlatot írtam,
aki mellettem állt, akkor is, amikor zsákutcába jutottam,
és aki majdnem elájult, amikor Whit először sétált be a könyvbe.

EGYIPTOM (ÁTFOGÓ) IDŐRENDJE

ELŐSZÓ

1884 AUGUSZTUSA

Az életemet egy levél változtatta meg.

Egész nap a régi fészerben rejtőzködve vártam, távol Tía Lorenától és két lányától, akik közül az egyiket szerettem, a másik viszont nem szívelt engem. Ódon, rozoga búvóhelyemet csak a szentlélek tartotta egyben – egy erősebb fuvallat is romba dönthette volna. A koszos ablakon aranyló délutáni fény szűrődött be. Összeráncoltam a szemöldököm, ceruzám az ajkamhoz nyomtam, és igyekeztem nem gondolni a szüleimre.

A levelükre még egy óráig úgyis hiába várok.

Már ha egyáltalán megérkezik.

Az ölemben fekvő nyitott vázlatfüzetre pillantottam, és elhelyezkedtem az öreg porcelánkádban. Ősi mágia alig pislákoló nyomai vettek körbe. A varázsige túl rég hangzott el, és túl sokan érintették a kádat ahhoz, hogy tökéletes rejtekhelyet biztosítson.

Ez volt a baj a legtöbb dologgal, amit varázslat ért. A bűbáj megfakult és lassan elhalványult az érintések nyomán. De ez nem akadályozta meg apámat abban, hogy bűbájos holmik egész garmadáját gyűjtse össze. A kastély tele volt kopott cipőkkel, melyek talpa virágba borult, tükrökkel, melyek énekeltek, ha valaki elsétált mellettük, és ládákkal, melyekből, ha kinyitottuk, buborékok törtek elő.

Odakint a fiatalabbik unokatestvérem, Elvira a nevemet rikoltozta. Hölgyhöz nem méltó harsogása egészen biztosan kihozta volna a sodrából Tía Lorenát, aki jobban szerette a szelíd hangnemet, kivéve persze, ha róla volt szó. Elképesztő hangerővel tudott kiabálni.

Nem ritkán éppen velem.

– Inez! – lármázott Elvira.

Semmi kedvem nem volt beszélgetni.

Mélyebbre süllyedtem a kádban, a primám¹ már a fészernél járt, és újra a nevemet kiáltozta, miközben bekukkantott a vadregényes kertben a bokros páfrány alá és a citromfa mögé. Én azonban csendben maradtam, hátha a nővére, Amaranta is elkísérte, aki nem volt a szívem csücske, és mindig makulátlanul festett, mint akit skatulyából húztak elő. Aki soha nem hangoskodott, soha nem beszélt éles hangon.

A falécek résein keresztül megpillantottam Elvirát, amint épp a virágágyásokon gyalogolt át. Amikor belelépett egy cserepes liliomba, elfojtottam a nevetésem, mert olyan cifra káromkodást hallatott, amit az édesanyja egész biztosan nem helyeselt volna.

Szelíd hangnem, és semmi káromkodás.

Igazán elő kellene bújnom, mielőtt újra összekoszolja a finom bőrcipőjét. De amíg a postás meg nem érkezik, úgysem lennék jó társaság.

Bármelyik percben megjöhet a levelem.

Talán ma végre választ kapok Mamától és Papától. Tía Lorena be akart vinni a városba, de én nem akartam menni, és egész délután rejtőzködtem, nehogy elzavarjon otthonról. A szüleim rá és két unokatestvéremre bíztak, míg ők hónapokig utazgattak, és bár nagynéném jót akart, vaskalapos modorát nehezemre esett elfogadni.

– Inez! ¿Dónde estás?² – Elvira távolabb barangolt a kertben, hangja elveszett a pálmák között.

Nem vettem róla tudomást. A fűzőm nyomta a bordámat, még erősebben markoltam a ceruzám. Hunyorogva néztem az elkészült rajzot. Mama és Papa arca. Kettejük tökéletes egyvelege voltam. Édesanyámtól mogyoróbarna szemét, szeplőit, telt ajkát és hegyes állát örököltem. Édesapám rakoncátlan, göndör fekete haját, amely mostanra teljesen megőszült, valamint napbarnított arcbőrét, egyenes orrát és a szemöldökét hagyta rám. Idősebb volt, mint Mama, de ő volt az, aki a legjobban megértett.

Mamát sokkal nehezebb volt lenyűgözni.

Nem akartam lerajzolni őket, nem is akartam gondolni rájuk.

Mert ha rájuk gondolnék, elkezdeném számolgatni a köztünk lévő mérföldeket. Ha rájuk gondolnék, eszembe jutna, hogy egy világ választja el őket attól a helytől, ahol én kuksolok a kastély egy kis sarkában.

Eszembe jutna, hogy Egyiptomban vannak.

Az országban, amit imádnak, ahol a fél életüket töltik. Amióta az eszemet tudom, a bőröndjük mindig be volt pakolva, s a búcsú olyan biztos volt, mint a napok váltakozása. Tizenhét éven át bátor mosollyal bocsátottam őket útjukra, de amikor az expedícióik hónapokká nyúltak, a mosolyom lassan lehervadt az arcomról.

Azt mondták, az út túl veszélyes lenne nekem. Hosszú és fáradságos. Mivel életem nagy részében egy helyen éltem, évenkénti kalandjuk számomra úgy tűnt, hogy az maga a mennyország. A kihívások nem akadályozták meg őket abban, hogy újra felkerekedjenek és jegyet váltsanak a Buenos Airesből Alexandriába tartó gőzhajóra. De engem sosem vittek magukkal.

Mi több, megtiltották, hogy velük menjek.

Fintorogva lapoztam egyet, és az üres oldalra meredtem.

Ujjaim ráfeszültek a ceruzára, ahogy az egyiptomi hieroglifák ismerős vonalait kanyarítottam a papírra. Amikor csak tudtam, gyakoroltam a jeleket, nagyon igyekeztem, hogy minél többet megjegyezzek közülük, a latin megfelelőikkel együtt. Papa több százat ismert, nem akartam lemaradni. Mindig megkérdezte, hogy tanultam-e újat, és utáltam csalódást okozni. Faltam a különböző könyveket a Description de L’Egypte-től Florence Nightingale egyiptomi útinaplóin át a Samuel Birch-féle Egyiptom történetéig. Kívülről fújtam az Újbirodalom fáraóinak a nevét, számos egyiptomi istent és istennőt ismertem.

Amikor befejeztem, az ölembe ejtettem a ceruzát, és szórakozottan csavargattam az aranygyűrűt a kisujjamon. Papa még júliusban küldte az utolsó csomagjában, mindenféle üzenet nélkül, csak a neve és a kairói címe szerepelt a dobozon. Ez a fajta feledékenység annyira jellemző volt rá! A gyűrű megcsillant a gyenge fényben, és eszembe juttatta, amikor először húztam fel. Ahogy megérintettem, bizsergett az ujjam, forróság futott végig a karomon, számban rózsa ízét éreztem.

Egy nő képe sejlett fel előttem, majd egy szempillantás alatt eltűnt. A lélegzetemet is visszafojtottam, elöntött a vágyakozás érzése, olyan erősen, mintha a sajátom lett volna.

Papa egy mágiával átitatott tárgyat küldött nekem.

Összezavarodtam.

Soha senkinek nem mondtam el, mit csinált, mi történt. Átadta nekem a régi világ mágiáját. Ritka jelenség volt, de nem lehetetlen, ha az adott tárgyat nem érintette túl sok emberi kéz.

Papa egyszer úgy magyarázta el nekem réges-régen, hogy mielőtt városokat építettek, mielőtt úgy döntöttek, letelepednek, varázslók nemzedékei ritka növényekből és csaknem fellelhetetlen anyagokból hoztak létre mágiát. Minden egyes varázslat szikrát bocsátott ki, olyan túlvilági energiákat szabadított fel, amelyek súlyuknál fogva megtapadtak a környező tárgyakon, mágikus lenyomatot hagyva maguk után.

A mágia természetes velejárója.

De már nem varázsolt senki. Akik értettek hozzá, régen eltűntek. Tudták, hogy veszélyes lenne írásos emlékeket hagyni, így a tudás szájról szájra terjedt. Ám ez a hagyomány is kihalt, arra kényszerítve a civilizációkat, hogy felkarolják az ember alkotta dolgokat.

Az ősi praktikák feledésbe merültek.

De az a megfoghatatlan dolog, ami lehetővé tette a varázslatot, nem szűnt meg. Ez a mágikus energia a föld mélyére, a tavak és az óceánok fenekére süllyedt. Megmaradt a tárgyakon, hétköznapi és rejtélyes dolgokon, és néha, ha kapcsolatba került valamivel – vagy valakivel –, átitatta, rászállt. A mágia saját akarattal bírt, és senki sem tudta, miért szállt épp az egyik tárgyra vagy emberre, és a másikra miért nem.

A bűbáj azonban minden egyes átadásnál apránként gyengült, míg végül teljesen eltűnt. Az emberek persze nem szerettek olyan tárgyakba botlani, amelyek ősi mágiát hordoztak. Képzeljék csak el, hogy a kezükbe kerül egy teáskanna, amely irigységet főz, vagy gonosz szellemet idéz.

A mágia felkutatására szakosodott szervezetek számtalan ereklyét semmisítettek meg, vagy tüntettek el szem elől – java részük a föld alá került, elkallódott és többnyire feledésbe merült.

Akárcsak a régmúlt nemzedékek és maguk a varázslók – a nevük, az életük, a tetteik. Ők hagyták hátra ezt a sok mágiát, mint elrejtett kincseket, amelyek többsége nem sok kézben fordult meg.

Mama egy bolíviai gazda lánya volt, és az ő kis pueblójában,³ ahogy mesélte, a mágia közelebb volt a felszínhez, könnyebb volt rábukkanni. Gipszbe, kopott bőrszandálba zárva, egy régi sombreróban. Mamát roppant mód izgatta, hogy az ősi varázslat hétköznapi tárgyakban rejtőzik. Szeretett arra gondolni, hogy az otthonát hajdan tehetséges varázslók generációi lakták.

Lapoztam egyet a füzetemben, és újrakezdtem. Próbáltam nem gondolni az utolsó levelemre, amit nekik küldtem. Bizonytalan hieroglifákat kanyarítottam, újra és újra kérleltem őket, hadd mehessek velük Egyiptomba. Számtalan különböző módon tettem fel ugyanazt a kérdést, de a válasz mindig ugyanaz volt.

Nem, nem, nem.

De talán ezúttal mást válaszolnak majd. Talán hamarosan megérkezik a levelük, talán még ma, és talán van egy picinke esély, hogy azt a választ kapom, amire várok.

Igen, Inez, eljöhetsz velünk oda, ahol a fél életünket töltjük, távol tőled. Igen, Inez, végre megláthatod, mit csinálunk a sivatagban, miért szeretjük annyira – jobban, mint veled lenni. Igen, Inez, végre megértheted, miért hagyunk el téged újra és újra, és miért mondtunk mindig nemet.

Igen, igen, igen!

– Inez! – kiáltott újra Elvira. Összerezzentem. Nem vettem észre, hogy közelebb került a rejtekhelyemhez. A régi kádra tapadt mágia messziről talán elrejtett, de ha közel került, könnyedén észrevehetett. Ezúttal hangosabban kiáltott, hangjában némi pánikot véltem felfedezni. – Leveled jött!

Kidugtam a fejem a vázlatfüzetem mögül, és hirtelen felpattantam.

Finalmente!⁴

A fülem mögé dugtam a ceruzát, és kimásztam a kádból. Résnyire kinyitottam a nehéz faajtót, és ártatlan mosollyal kikukucskáltam. Elvira alig tízlépésnyire állt tőlem. Amaranta szerencsére nem volt a közelben. Gyűrött szoknyám látványa bizonyára elborzasztotta volna, és szaladt volna jelenteni az anyjának förtelmes viselkedésemet.

– Szia, prima! – kiáltottam.

Elvira sikoltva ugrott fel. Szemét forgatva nézett rám.

– Javíthatatlan vagy.

– Csak, ha veled vagyok. – Tekintetem üres kezére siklott, a küldeményt fürkészve. – Hol van?

– Édesanya küldött, hogy keresselek meg. Ennyit tudok.

Egymásba karolva indultunk el a ház felé vezető kikövezett úton. Fürgén szedtem a lábam, ahogy szoktam. Sosem értettem, nagynéném miért vonszolja magát olyan lomhán. Miért ne akarná gyorsan elérni a célját? Elvira is megszaporázta lépteit, és felzárkózott. Ez elég jól lefestette a kapcsolatunkat. Mindig a nyomomban volt. Ha nekem megtetszett a sárga szín, ő kijelentette, hogy az a földkerekség legszebb árnyalata. Hogyha carne asadára⁵ vágytam vacsorára, már éleztette is a késeket.

– A levél nem fog csak úgy köddé válni – nevetett Elvira, és hátravetette sötétbarna haját. Szeme melegen csillogott, telt ajka széles vigyorra húzódott. Hasonlítottunk egymásra, kivéve a szemünket. Az övé zöld volt, az enyém barnán ragyogott, folyton változtatva a színét. – Édesanya szerint kairói bélyeg van rajta.

A szívem kihagyott egy ütemet.

Nem meséltem az unokatestvéremnek az utolsó levelemről. Nem örülne, ha megtudná, hogy el akarok utazni Mamához és Papához. Sem az unokatestvéreim, sem a nagynéném nem értették, miért kerekedtek fel a szüleim, hogy az év felét Egyiptomban töltsék. A nagynéném és a kuzinjaim imádták Buenos Airest, ezt a nagystílű várost európai stílusú építészetével, széles útjaival és kávéházaival. Apai ágon a családom Spanyolországból származott, és gyötrelmes utazás után közel száz éve érkeztek Argentínába, ahol végül a vasútiparban értek el sikereket.

A házasságuk alapját Mama jól csengő neve és Papa jelentős vagyona jelentette, de a kezdeti csereüzletet kölcsönös tisztelet és csodálat váltotta fel, mire pedig napvilágot láttam, már őszintén szerették egymást. Papa mindig is nagy családot akart, amit végül nem kapott meg, de egyébként is sokat mondogatták, hogy én minden figyelmüket lekötöm.

Nem egészen értettem, hogyan, amikor olyan sokat vannak távol.

Lassan elénk tárult a ház. Gyönyörű, hatalmas épület volt, nagy ablakai, fehér kőburkolata és díszes, előkelő külseje a párizsi kúriákra emlékeztetett. Aranyozott vaskerítés zárt el minket a külvilágtól, a környékbeliektől. Kisgyermekkoromban gyakran másztam fel a kapu tetejére abban a reményben, hogy megpillanthatom az óceánt, amit azonban soha nem láthattam, be kellett érnem a kert felfedezésével.

De a levél talán mindent megváltoztat.

Igen vagy nem? Megyek vagy maradok? Minden lépés, amivel közelebb kerültem a házhoz, talán közelebb visz egy másik országhoz. Egy új világhoz.

A szüleim asztalához.

– Hát itt vagy! – szólított Tía Lorena a teraszajtóból. Amaranta mellette állt, egyik kezében vastag, bőrkötéses kötettel. Odüsszeia. Érdekes választás. Ha jól emlékszem, a legutóbbi klasszikus olvasmánya megharapta az ujját. Az oldalak vérfoltosak lettek, a mágiával átitatott könyv pedig kilógott az ablakon, és eltűnt szem elől. Bár néha még hallok halk hüppögést és mormogást a napraforgók közt.

Unokatestvérem mentazöld köpenye összeráncolódott a meleg fuvallattól, szigorúan hátrafogott copfjából azonban egyetlen hajszál sem szabadult ki. Pontosan olyan, volt, amilyennek édesanyám szeretett volna engem. Sötétbarna szemét rám szegezte, ajkát rosszallóan összehúzta, amikor meglátta a szénceruza kormos nyomát az ujjamon.

– Megint olvasol? – kérdezte nővérét Elvira.

Amaranta tekintete Elvirára siklott, vonásai ellágyultak. Belekarolt a húgába.

– Lenyűgöző történet. Kár, hogy nem maradtál mellettem – felolvastam volna a kedvenc részeimet.

Velem sosem beszél ilyen kedvesen.

– Merre kószáltál? Mindegy is – fojtotta belém a szót Tía Lorena, ahogy válaszra nyitottam a szám. – Összepiszkoltad a ruhád, nem vetted észre?

A sárga lenvászon ruhán gyűrődések és förtelmes foltok éktelenkedtek, de ez volt az egyik kedvenc ruhám. A szabása miatt szobalány segítsége nélkül is fel tudtam venni. Titokban több olyan ruhadarabot is rendeltem, aminek a gombjaihoz könnyen hozzá lehetett férni. Tía Lorena gyűlölte őket. Szerinte ez botrányossá teszi a ruhákat. Szegény nagynéném mindent megtett, hogy szalonképes legyek, de szerencsétlenségére egyedülálló tehetségem volt a szegélyek és a fodrok tönkretételéhez. Szerettem a ruháimat, de miért kellett ilyen kényesnek lenniük?

Észrevettem, hogy üres a keze, és igyekeztem elfojtani a türelmetlenségem.

– A kertben voltam.

Elvira szabad kezével megszorította a karomat, és a segítségemre sietett.

– Csak rajzolt, mama! Erről van szó.

A nagynéném és Elvira nagyon szerette a képeimet (Amaranta túl gyerekesnek tartotta őket), és mindig odafigyeltek, hogy meglegyenek a festéshez és rajzoláshoz szükséges holmik. Tía Lorena úgy tartotta, elég tehetséges vagyok ahhoz, hogy eladjuk a képeimet a városban gombamód szaporodó galériák egyikének. Anyámmal előre eltervezték az egész életem. A művészeti élet számtalan oktatója mellett francia és angol nyelvet, általános tudományokat és történelmet tanultam, különös tekintettel Egyiptomra, persze.

Papa ügyelt rá, hogy ugyanazokat a könyveket és tantárgyakat tanuljam, mint ő, és hogy elolvassam a kedvenc drámáit. Shakespeare-t különösen kedvelte – sokszor mondogattunk oda-vissza különböző idézeteket, mintha privát teniszmérkőzést játszanánk. Még előadásokat is tartottunk a személyzetnek, a báltermet használva színház gyanánt. Az operaház mecénásaként rengeteg jelmezre, parókára és színpadi sminkre tett szert. Kedvenc emlékeim egyike, ahogy különböző összeállításokat próbálunk fel, az előadásra készülve.

Nagynéném arca felderült.

– Gyere, Inez! Látogatód érkezett.

Kérdő tekintettel néztem Elvirára.

– Nem levelem?

– A látogatód levelet hozott a szüleidtől – világosított fel Tía Lorena. – Biztos az útja során botlott beléjük. Nem tudom elképzelni, ki más írna neked. Kivéve persze, ha van egy titkos gavallér, akiről nem tudok… – Kérdően összevonta a szemöldökét.

– Az utolsó kettőt elijesztetted.

– Mihaszna fajankó volt mindkettő. Egyik sem ismerte fel a salátavillát.

– Nem is tudom, minek hajkurásszuk őket – helyeseltem. – Mama már úgyis meghozta a döntést. Szerinte Ernesto megfelelő férj lenne.

Tía Lorena ajka lebiggyedt.

– Nem baj, ha van miből választani.

Mulatságosnak találtam. Nagynéném egy hercegben is találna kivetnivalót, ha anyám javasolná. Sosem jöttek ki egymással. Mindketten makacsok, és ragaszkodnak a véleményükhöz. Néha az az érzésem támadt, nagynéném az oka annak, hogy anyám elhagyott. Nem bírt egy légtérben lenni apám húgával.

– A családi vagyon nyilván jó pontnak számít – szólt közbe Amaranta szárazon. Ismertem ezt a hangsúlyt. Jobban zavarta, hogy kiházasítanak, mint engem. – Ez a legfontosabb, nem igaz?

Nagynéném döbbenten nézett az idősebbik lányára.

– Nem, csak mert…

A beszélgetés további részére nem emlékszem. Behunytam a szemem, szívem a torkomban dobogott. Megérkezett a szüleim levele, végre választ kapok. Ma talán összekészíthetem a ruháim, és bepakolhatom a bőröndöm, még az is lehet, meggyőzöm Elvirát, hogy tartson velem a nagy utazásra. Ahogy kinyitottam a szemem, épp elkaptam, ahogy unokatestvérem összehúzza a szemöldökét.

– Nagyon vártam már, hogy jelentkezzenek.

Ráncok jelentek meg a homlokán.

– Hát nem mindig arra vársz?

Zseniális észrevétel.

– Megkérdeztem, kiutazhatok-e hozzájuk Egyiptomba – ismertem be, aggódó pillantást küldve nagynéném felé.

– De… Mégis miért? – prüszkölte Tía Lorena.

Belekaroltam, és visszatuszkoltam a ház felé. Bájosan, egy csoportban vonultunk végig a csempézett, hosszú folyosón, kart karba öltve, hárman, nagynéném vezetésével.

A ház kilenc hálószobával, egy reggelizőszalonnal, két szalonnal és egy, a legelegánsabb szállodákat is megszégyenítő, elegáns konyhával büszkélkedett. Még szivarszoba is volt, de amióta Papa szert tett egy pár repülő fotelre, senki nem tette be oda a lábát. Szörnyű rumlit csináltak, a falaknak ütköztek, összetörték a tükröket, és felhasították a festmények vásznát. Az apám a mai napig siratja a kétszáz éves whiskyjét, ami a bárszekrényre mért csapás áldozatául esett.

– Mert ő Inez – jelentette ki Amaranta. – Rangján aluliak az olyan beltéri hobbik, mint a kötés vagy a varrás, vagy bármi úrinőhöz méltó időtöltés. – Felém pillantott. – Egyszer ráfázol a kíváncsiságodra.

Sértődötten leszegtem az állam. Nem tartottam rangomon alulinak a varrást meg a kötést. Egyszerűen utáltam őket, mert mindkettőben rettentő ügyetlen voltam.

– Biztos a cumpleaños⁶-od miatt! – szólalt meg Elvira. – Amiatt lehet. Szomorú vagy, amiért elmulasztják, és én tényleg megértelek, Inez! De vissza fognak jönni, és akkor nagy mulatságot csapunk, és meghívjuk a környékbeli, jóképű fiúkat, mint Ernesto!

Nem tévedett nagyot. A szüleim valóban elmulasztják a tizenkilencedik születésnapom. Ahogy elfújom a gyertyát, újabb évet tudhatok magam mögött – nélkülük.

– A nagybátyád szörnyű hatással van Cayóra – jelentette ki Tía Lorena, és szipogott egyet. – Nem értem, a bátyám miért finanszírozza Ricardo földtől elrugaszkodott ötleteit. Még hogy Kleopátra sírja! Még mit nem!

– Qué?⁷ – kérdeztem vissza.

Még Amaranta is zavarodottnak tűnt. Még a száját is eltátotta meglepetésében. Mindketten sokat olvastunk, de fogalmam sem volt, hogy elolvasta az ókori Egyiptomról szóló könyveimet.

Tía Lorena egy kissé elpirult, és idegesen a füle mögé gyűrte egyik őszbe hajló barna hajtincsét.

– Ricardo legújabb terve. Ostoba dolog, hallottam, ahogy Cayo megbeszélte az ügyvédjével. Ennyi az egész.

– Kleopátra sírja? – forszíroztam. – És hogy érted pontosan, hogy finanszírozza?

– Ki a csuda az a Kleopátra? – kotyogott közbe Elvira. – És miért nem voltál képes nekem is hasonló nevet adni, mama? Sokkal romantikusabb. Ehelyett Elvira lettem.

– Az ég szerelmére, hányszor mondjam, hogy az Elvira méltóságteljes név? Elegáns és takaros. Akárcsak az Amaranta.

– Kleopátra volt az utolsó fáraó Egyiptomban – magyaráztam. – A legutóbbi látogatásukkor Papa másról sem beszélt.

Elvira összevonta a szemöldökét.

– A fáraó… lehetett nő is?

Bólintottam.

– Az egyiptomiak igen progresszíven gondolkodtak. Bár Kleopátra nem is egyiptomi volt, hanem görög. Így is meghaladtak minket, ha engem kérdezel.

Amaranta lenéző pillantást küldött felém.

– Jóllehet, senki nem kérdezett.

Elengedtem a fülem mellett, és nagynénémre néztem, majd felvontam a szemöldököm. A kíváncsiság majd’ kifúrta az oldalam.

– Miről tudsz még?

– Semmi másról – felelte Tía Lorena.

– Úgy tűnik, mégiscsak tudsz – jegyeztem meg.

Elvira előrehajolt, és félrehajtott fejjel fürkészte az anyját mellettem.

– Én is szeretném tudni…

– Hát persze hogy szeretnéd. Mindig azt akarod, amit Inez – motyogta nagynéném bosszúsan. – Mit mondtam, mi lesz, ha úrinő létedre kíváncsiskodsz? Amarantával feleennyi gondom sincs!

– Te voltál, aki hallgatóztál – jegyezte meg Elvira. Majd várakozóan rám vigyorgott. – Szerinted csomagot is küldtek a levél mellé?

Nagyot dobbant a szívem, a szandálom megcsúszott a kövezeten. A levél mellé egy dobozt is küldtek, tele gyönyörű holmikkal, és amíg kicsomagoltam, a keserűségem egy része elpárolgott, ahogy bámultam a küldeményre. Csodálatosan szép sárga papucs arany bojtokkal, finom hímzésű rózsaszínű selyemruha és egy hóbortos köpeny, amely a legkülönfélébb színekben pompázott: meggypiros, olíva, barack és halvány tengerzöld. És ez még nem minden – a doboz alján réz ivópoharakat és egy ébenfából készült, gyönggyel berakott dísztálat találtam.

Minden egyes ajándékot, minden levelet, amit küldtek nagy becsben tartottam, még akkor is, ha feleannyit kaptam tőlük, mint ők tőlem. Nem számított. Egy részem megértette, hogy ennél többre nem számíthatok. Egyiptomot választották, egész szívüket, testüket-lelküket adták. Megtanultam beérni azzal, amit kaptam, még akkor is, ha nehéz volt miatta a szívem.

Éppen válaszolni akartam Elvirának, de a sarkon befordulva hirtelen megtorpantam, megfeledkezve arról, amit mondani akartam.

Egy barázdált arcú, bozontos szemöldökű, ősz hajú idős úr várakozott a bejárati ajtóban. Nem ismertem, és figyelmem egyébként is rögtön a ráncos kezében tartott levélre terelődött.

Kiléptem nagynéném és unokatestvéreim közül, és felé siettem. A szívem hevesen vert, akár egy kalitkába zárt madárka. Hát itt van! A válasz, amire vártam!

– Señorita Olivera – köszöntött mély, zengő hangon. – Rudolpho Sanchez vagyok, a szülei ügyvédje.

Nem értettem a szavait. Ujjaim már rá is fonódtak a borítékra.

Remegő kézzel nyitottam ki, előre felkészülve kedvezőtlen válaszukra. Nem ismertem fel a másik oldalon lévő kézírást. Ismét megfordítottam az üzenetet, az élénk, szamócapiros viaszpecsétet véve szemügyre. Egy parányi bogár – nem is, szkarabeusz! – díszelgett a közepén, a kézírás szinte olvashatatlan volt.

– Mire vársz? Én olvassam fel neked? – nógatott Elvira, a vállam fölött átnézve.

Ügyet sem vetve rá sietve felbontottam a levelet, és az elmosódott betűket fürkésztem. Valaki megnedvesítette a papírt, ám ezt alig vettem észre, mert végre felfogtam, mit is olvasok. A szavak összemosódtak, a szemem fátyolos lett. Hirtelen nem kaptam levegőt, a szoba szinte megfagyott.

Hallottam, ahogy Elvira lélegzete elakad. Jéghideg rémület futott végig a hátamon.

– Nos? – érdeklődött Tía Lorena, nyugtalan pillantást vetve az ügyvédre.

A nyelvem megdagadt. Nem tudtam, képes leszek-e megszólalni, de amikor végre visszatért a hangom, rekedt volt, mintha órák óta kiabálnék.

– A szüleim meghaltak.

1 Itt: unokatestvér. (spanyol)

2 Merre vagy? (spanyol)

3 Itt: falu. (spanyol)

4 Végre! (spanyol)

5 Grillezett, szeletelt marhahús.

6 Születésnap. (spanyol)

7 Itt: Tessék? (spanyol)

ELSŐ RÉSZ

EGY TÁVOLI
VILÁGBAN

ELSŐ FEJEZET

1884 NOVEMBERE

Az ég szerelmére, alig vártam, hogy leszállhassak erről a pokoli hajóról!

Kikukkantottam a kabinom kerek ablakán, ujjaimat az üvegnek nyomtam, mintha kisgyermek lennék, aki vágyakozva pillant a süteményekre a cukrászda ablakán át. Az azúrkék ég teljesen tiszta volt Alexandria kikötője felett. A móló hosszan kinyúlt a hajó felé, mintha a kezét nyújtaná üdvözlésre. Kirakták a pallókat, és a legénység több tagja ki-be sétált a gőzhajó gyomrából, bőröndöket, kerek kalapdobozokat és faládákat cipelve.

Megérkeztem Afrikába.

Egyhavi hánykolódás után a szeszélyes tengeren, megérkeztem. Jó pár kilót fogytam – a tenger nagyon utált engem –, és jó pár álmatlan éjszakát tudtam magam mögött, amikor a párnámba sírtam, és ugyanazokat a kártyajátékokat játszottam újra és újra a többi utassal. De végül tényleg megérkeztem.

Egyiptomba.

Az országba, ahol a szüleim tizenhét évet éltek.

Az országba, ahol meghaltak.

Idegesen csavargattam az aranygyűrűt. Hónapok óta le sem vettem. Amikor rajtam volt, olyan érzésem volt, mintha a szüleim elkísértek volna az útra. Azt hittem, amint meglátom a partot, érezni fogom a kapcsolódást, egy mély együvé tartozást.

Továbbra sem éreztem.

Türelmetlenül elléptem az ablaktól, járkálni kezdtem, és vadul hadonásztam. Föl-alá járkáltam, bejártam a kabinom szinte minden négyzetcentiméterét. Ideges feszültség vibrált körülöttem, akár a forgószél. Csizmás lábammal félrelöktem a bőröndjeimet az útból, hogy szélesebb utat törjek magamnak. Selyem kézitáskám a keskeny ágyon pihent, és ahogy elvonultam mellette, felkaptam, hogy még egyszer átfussam nagybátyám levelét.

A második mondat még mindig fájt, könnyeket csalt a szemembe, mégis erőt vettem magamon, hogy végigolvassam. Ez nem volt könnyű a szelíden ringató hajón, de gyomrom hirtelen kordulása ellenére századjára is elolvastam a levelet, óvatosan, nehogy véletlenül széttépjem.

1884 júliusa

Drága Inez!

Azt sem tudom, hol kezdjem, amit meg kell írnom. A szüleid elvesztek a sivatagban, és halottnak nyilvánították őket. Hetekig kerestük őket, de nyomukat sem találtuk.

Sajnálom. Jobban sajnálom, mint amennyire valaha is képes leszek elmondani. Tudd, hogy ha bármiben szükséged van rám, csak egy leveledbe kerül. Azt hiszem, legjobb, ha Buenos Airesben lesz a temetésük, amilyen hamar csak lehet, hogy bármikor meglátogathasd a sírjukat. Ismerve a húgom, biztos vagyok benne, hogy a lelke visszatér hozzád, a szülőföldjére.

Mint arról bizonyára értesültél, immáron én vagyok a gyámod, én kezelem a birtokod és az örökséged. Mivel már elmúltál tizennyolc éves, és minden kétséget kizáróan ragyogó eszű fiatal hölgy vagy, írtam egy levelet az argentin nemzeti banknak, amelyben – indokolt esetben – hozzáférést biztosítok számodra a pénzedhez.

Csak te és én férünk hozzá a pénzedhez, Inez.

Vigyázz, kiben bízol!

Bátorkodtam tájékoztatni a család ügyvédjét a jelenlegi körülményekről – kérlek, sürgős esetben hozzá fordulj! Javaslom továbbá, hogy fogadj fel egy gondnokot, aki felügyeli a háztartást, hogy módod nyíljon meggyászolni ezt a szörnyű veszteséget. Bocsásd meg nekem ezt a hírt, őszintén sajnálom, hogy nem lehetek ott veled, hogy osztozzak a fájdalmadban.

Ha bármiben segíthetek, kérlek, írj!

Nagybátyád,

Ricardo Marqués

Az ágyra vetettem magam, és nőhöz nem illő hanyagsággal hanyatt dőltem. Tía Lorena figyelmeztető hangja csengett a fülemben. Egy úrinő mindig úrinő, akkor is, ha senki sem látja. Ez azt jelenti, hogy nem járhatsz görnyedten és nem káromkodhatsz, Inez. Lehunytam a szemem, és elnyomtam a bűntudatot, amit azóta éreztem, hogy elhagytam a birtokot. Ragaszkodó útitárs volt, bármerre jártam, nem tudtam elfojtani. Sem Tía Lorena, sem az unokatestvéreim nem tudtak a tervemről, hogy elhagyom Argentínát. Elképzeltem az arcukat, ahogy olvassák a hálószobámban hagyott üzenetemet.

A szüleim levelétől összefacsarodott a szívem. Biztos, hogy az enyémtől is a családomé.

Gardedámom nem volt. Röviddel a tizenkilencedik születésnapom után – amit úgy ünnepeltem, hogy addig zokogtam vigasztalhatatlanul a szobámban, amíg Amaranta át nem dörömbölt a falon – kísérő és mindenfajta tapasztalat nélkül utaztam. Még komorna sem jött velem, aki segített volna a bonyolultabb ruhadarabokkal. Tényleg megtettem.

De nem számított. Azért jöttem, hogy fényt derítsek a szüleim eltűnésének a körülményeire. Hogy a nagybátyám miért nem védte meg őket, amikor egyedül bolyongtak a sivatagban. Édesapám szétszórt volt, ez igaz, de soha nem indult volna el édesanyámmal kalandozni a szükséges felszerelés nélkül.

Beharaptam az ajkam. Ez nem volt egészen igaz. Apám néha figyelmetlen volt, főleg, ha sietett. De még így is voltak fekete foltok a fejemben, és gyűlöltem a megválaszolatlan kérdéseket. Nyitott ajtók voltak, amelyeket be akartam csukni magam mögött.

Reméltem, hogy beválik a tervem.

Az egyszemélyes kalandomból sokat tanultam. Rájöttem, hogy nem szeretek egyedül enni, hogy rosszul leszek, ha a hajón olvasok, és hogy csapnivaló kártyajátékos vagyok, azonban könnyedén szereztem barátokat. Főleg idősebb párokat, akik a kellemes időjárás miatt utaztak Egyiptomba. Eleinte kifogásolták, hogy egyedül utazom, de erre fel voltam készülve.

Özvegynek adtam ki magam, és úgy is öltözködtem.

Napról napra csiszoltam a történetemen. Túl hamar adtak férjhez egy idősebb caballeróhoz⁸, aki akár a nagyapám is lehetett volna. Az első hét végére a legtöbb nő együttérzését elnyertem, az urak pedig elfogadták, hogy azért nyaralok külföldön egyedül, hogy szélesítsem a látóköröm.

Az ablakra pillantottam, és elfintorodtam. Türelmetlenül megráztam a fejem, kinyitottam a kabinom ajtaját, és a folyosót kémleltem. Még senki nem kezdte meg a kiszállást. Becsuktam az ajtót, és folytattam a járkálást.

A nagybátyámra gondoltam.

Küldtem neki egy sietve megírt levelet, miután megvettem a jegyem. Bizonyosan a kikötőben fogad majd, alig várja, hogy lásson. Néhány óra múlva újra együtt leszünk, tíz év után. Tíz év alatt nem is beszéltünk egymással. Ugyan időről időre csatoltam egy neki szánt rajzot a szüleimnek írt levélhez, ám ezt csupán udvariasságból tettem. Egyébként is, ő sosem küldött nekem semmit. Sem születésnapi üdvözletet, sem semmi apró csecsebecsét a szüleim bőröndjébe rejtve. Idegenek voltunk, csak név és vér szerint rokonok. Alig emlékeztem utolsó látogatására Buenos Airesben, de ez nem számított, mert anyám gondoskodott róla, hogy sose felejtsem el a kedvenc bátyját, még ha ő is volt az egyetlen testvére.

Mama és Papa fantasztikus történetmesélők voltak. A szavakból meséket szőttek, érzékletes és felejthetetlen mesterműveket. Tío Ricardo igazi nagyvilági figura volt. Egy óriás, akit mindig könyvek vettek körül, aki vékony, drótkeretes szemüvegét igazgatva, mogyoróbarna szemét a horizontra szegezte, amint újabb pár csizmáját koptatta. Magas volt, és izmos, ami szöges ellentétben állt tudomány iránti szenvedélyével és akadémiai törekvéseivel. A tudományban érezte jól magát, otthonosan mozgott a könyvtárakban, ugyanakkor elég harcias volt ahhoz is, hogy túléljen egy kocsmai verekedést.

Nem mintha bármit tudtam volna a kocsmai verekedésekről és azok túléléséről.

A nagybátyám a régészetnek szentelte az életét. Megszállottsága az észak-argentin Quilmes városában kezdődött, amikor annyi idős volt, mint én – lapátot ragadott, és napestig ásott a csapattal. Miután mindent megtanult, amit lehetett, Egyiptomba utazott. Itt szeretett bele egy egyiptomi nőbe, Zaziba, akit el is vett. Alig három évvel később a nő belehalt a gyerekszülésbe. Sosem nősült meg újra, és sosem tért vissza Argentínába, csak akkor egyszer. Sosem értettem igazán, mit csinál. Kincsek után kutat? Egyiptomi történelmet tanul? Vagy egyszerűen szereti a homokot és az égető napsütést?

Talán mindezt egyszerre.

Nekem csak ez az egy levelem volt. Kétszer is leírta, ha bármire szükségem van, csak szóljak.

Valamire szükségem van, Ricardo.

Válaszokra.

Tío Ricardo késett.

A kikötőben álltam, átjárt a tenger sós levegője. A nap tüze égette a tarkóm, a meleg levegő rám ült, levegőt is alig kaptam. A zsebórám szerint már két órája vártam. A bőröndjeimet elővigyázatosságból felhalmoztam magam mellett, és egy olyan arc után kutattam, amely nagyon hasonlít édesanyáméra. Mama elmondása szerint nagybátyám hosszú, bozontos, őszbe vegyülő szakálla kirívóan hatott az úri társaságban.

Tömeg gyűlt körém a leszálló, hangosan csevegő utasokból, akik izgatottan vették tudomásul, hogy Egyiptomba, a fenséges piramisok és az országot átszelő, hatalmas Nílus folyó földjére érkeztek. Mindebből én mit sem érzékeltem, túlságosan lekötötte figyelmemet kényes helyzetem és sajgó lábam.

A pánik lassan kúszott fel a mellkasomba.

Nem maradhatok itt soká. Ahogy a nap áthágott az égen, a levegő kezdett lehűlni, a szél metszően fújt a tenger felől, és még sok kilométert kellett gyalogolnom. Amennyire emlékeztem, a szüleim Alexandriában szálltak fel a vonatra, és körülbelül négy órával később értek Kairóba. Onnan béreltek kocsit a Shepheard’s Hotelbe.

Tekintetem a bőröndjeimre vándorolt. Szemügyre vettem, mit hagyhatok hátra. Sajnos nem fogok tudni mindent magammal cipelni. Talán találhatnék valakit, aki segít, de csak néhány szót beszéltem a nyelvükön, amelyek nem tértek ki a segítségkérésre.

Gyöngyözni kezdett a homlokom, idegesen fészkelődtem. Többrétegű, tengerészkék utazóruhámhoz egy áthajtós kabátka is tartozott, ruházatom vasmarokkal fogta közre bordáimat. A kabátkámat kigomboltam, bár tudtam, ezzel kiváltanám anyám néma rosszallását. A lárma körülöttem egyre nőtt: beszélgető, egymást üdvözlő emberek hangja vegyült a partot csapkodó hullámok és a bömbölő hajókürt zajába. A zűrzavarban egyszer csak valaki a nevemen szólított.

Mély, kellemes csengésű hang szelte át a zajtengert.

Egy fiatal férfi közeledett felém könnyű, ruganyos léptekkel. Megállt előttem, kezét khakinadrágja zsebébe süllyesztette, mintha csak a mólón sétálgatva a tengerben gyönyörködne, talán még fütyörészett is. Halványkék inge kissé meggyűrődött ott, ahol bőrszegélyes nadrágtartója alá tűrte. Viseltes bakancsát, ami egykor barna lehetett, mára azonban az út pora megszürkítette, a vádlija közepéig fűzte be.

Az idegen elkapta a pillantásom, a szája körüli ráncok megfeszültek. Testtartása laza volt, megjelenése első látásra gondtalannak tűnhetett, azonban ahogy jobban megfigyeltem, láttam, hogy összeszorított állkapcsa feszültséget sugall. Valami bántotta, ezt azonban próbálta elrejteni az emberek elől.

Szemügyre vettem a vonásait.

Arisztokratikus orr egyenes szemöldöke alatt, kék szeme pontosan olyan árnyalatú volt, mint az inge. Telt ajkait hanyag félmosolyra húzta, ellensúlyozva szigorú állkapcsát. Sűrű, kócos hajáról nehéz lett volna megállapítani, barna-e vagy vörös. Türelmetlenül félresöpörte az arcából.

– Señorita Olivera, ha nem tévedek? Ricardo Marqués unokahúga?

– Én lennék – feleltem angolul. Lehelete enyhe alkoholszagot árasztott. Összeráncoltam az orrom.

– Hála istennek! – felelte. – Maga a negyedik nő, akit megkérdezek. – Tekintetét a holmimra szegezte, és halkan füttyentett. – Remélem, semmit nem hagyott otthon.

Cseppet sem tűnt őszintének.

Összehúztam a szemem.

– És ön kicsoda?

– A nagybátyjának dolgozom.

A háta mögé pillantottam, remélve, hogy kiszúrom a rejtélyes rokonomat. De senkit nem láttam, aki akár csak hasonlított volna a nagybátyámra.

– Arra számítottam, ő is elém jön majd.

A férfi megrázta a fejét.

– Sajnos nem.

Beletelt egy kis időbe, míg megemésztettem a szavait. Mikor sikerült, forróság öntötte el az arcom. Tío Ricardo arra sem vette a fáradságot, hogy személyesen fogadjon engem. Egyetlen unokahúga hetekig utazott, túlélve nem egy tengeribetegséget. Erre egy idegent küld a fogadásomra.

Aki ráadásul elkésett.

Mi több, az akcentusából ítélve brit.

A düledező épületek, romos kövek felé mutattam – az építők munkájára, akik megpróbálták összerakni a kikötőt az angol támadás után.

– A honfitársai műve. Felteszem, büszke a diadalukra.

Pislogott egyet.

– Hogyan?

– Maga angol – jegyeztem meg szárazon.

Felvonta az egyik szemöldökét.

– A kiejtéséből gondolom – magyaráztam.

– Így van – válaszolta. A szája sarkában lévő ráncok elmélyültek. – Gyakran feltételezi, hogy ismeri vadidegenek gondolatait és érzéseit?

– Miért nincs itt a nagybátyám? – kérdeztem vissza.

A fiatalember vállat vont.

– Egy régiségkereskedővel volt találkozója. Halaszthatatlan ügy, de megkért, hogy tolmácsoljam sajnálatát.

Próbáltam kiűzni a gúnyt a válaszomból, sikertelenül.

– Hát, ha valóban sajnálja… Megtehette volna, hogy legalább időben küldi az üzenetet.

Megrándult a szája sarka. Kezével végigsimított sűrű haján, és ismét félresöpörte a kócos fürtöket a homlokából. A mozdulat egy röpke pillanatra kisfiús külsőt kölcsönzött neki. A válla túl széles, a keze túl durva és érdes volt ahhoz, hogy elvonja a figyelmet faragatlan külsejéről. Olyan embernek tűnt, aki akár egy kocsmai verekedést is túlélne.

– Azért nincs minden veszve – mondta, és a holmim felé mutatott. – Állok rendelkezésére.

– Ön nagyon kedves! – feleltem méltatlankodva, mivel még nem tettem túl magam a nagybátyám hiányán. Hát nem akart találkozni velem?

– Biztosíthatom róla, hogy cseppet sem – felelte unottan. – Indulhatunk? Vár a kocsim.

– Egyenesen a szállodába megyünk? Shepheard’s, igaz? Ahol a szüleim… – Elakadt a szavam. – Mindig megszálltak.

Az idegen arcán óvatosság látszott. Észrevettem, hogy a szemei kissé vörösek, de élénken csillognak.

– Csak én térek vissza Kairóba. Magának foglaltam helyet a hazaútra a gőzösre, amelyről éppen most szállt le.

Értetlenül pislogtam – biztosan félreértettem.

– Perdón?⁹

– Ezért késtem. Rengetegen álltak sorban a jegyirodában. – Üres arckifejezésemet látva sietve hozzátette: – Azért jöttem, hogy visszakísérjem. – Szinte kedves volt a hangja. Vagyis az lett volna, ha nem próbál olyan keménynek tűnni. – És hogy biztosítsam a helyét a hajón, mielőtt az visszaindul.

Szavai könyörtelenül koppantak közöttünk. El sem tudtam képzelni, mit jelenthet mindez. Talán tengervíz ment a fülembe.

– No te entiendo.¹⁰

– A nagybátyja – magyarázta lassan, mintha ötéves lennék – úgy óhajtja, térjen vissza Argentínába. Itt van nálam az ön nevére szóló jegy.

Dehát csak most érkeztem! Miért küld máris haza? Zavarodottságom lassan forrongó haragnak adta át a helyét.

– Miércoles.

Az idegen félrehajtott fejjel, mosolyogva nézett rám.

– Az nem szerdát jelent?

Bólintottam. Hasonlított a spanyol mierda szóra, amelyet azonban szitokszó lévén nem volt szabad kimondanom. Mama rávette Papát, hogy amikor én is jelen vagyok, ezt használja helyette.

– Jobb, ha indulunk! – mondta, és kutakodni kezdett a zsebében. Előhúzott egy gyűrött jegyet, és átnyújtotta. – Nem kell kifizetnie.

– Hogy nem kell… – kezdtem ostobán, és megráztam a fejem, hogy összeszedjem a gondolataim. – Még nem árulta el a nevét. – És még valamire rádöbbentem. – Beszél spanyolul?

– Nem megmondtam, hogy a nagybátyjának dolgozom? – Mosolya lassan visszatért, kisfiús pajkosságot kölcsönözve egyébként robusztus megjelenésének. Úgy nézett ki, mint aki egy kanállal is meg tudna ölni.

Elhatároztam, hogy ellenállok a vonzerejének.

– Nos – kezdtem spanyolul. – Akkor megérti, ha azt mondom, nem hagyom el Egyiptomot. Ha már együtt fogunk utazni, nem ártana tudnom a nevét.

– Tíz perc múlva felszáll arra a hajóra. Aligha szükséges bemutatkoznunk.

– Ó! – feleltem hidegen. – Ezek szerint egy szót sem ért spanyolul. Nem szállok fel arra a hajóra.

Az idegen elkomorult, és összeszorította a fogait.

– Nem akarom kényszeríteni.

Megfagyott a vér az ereimben.

– Nem tenne ilyesmit!

– Úgy gondolja? Pedig elég diadalmas hangulatban vagyok – vágott vissza, szavait átitatta a megvetés. Előrelépett, és felém nyúlt. Ujjai súrolták a kabátom, de kifordultam a keze alól.

– Ha még egyszer hozzám ér, olyan hangosan sikítok, hogy Európában is meghallják, esküszöm!

– Hiszek magának. – Elfordult, majd elindult egy tucat várakozó kocsi irányába. Az egyiket előállította, és kérés nélkül elkezdte felpakolni a bőröndjeimet. Nyilvánvalóan ittas állapota ellenére lenyűgözően ráérősen mozgott, akár egy macska. Úgy dobálta a csomagjaim, mintha üresek lennének, nem pedig tele vázlatokkal, üres naplókkal és vadonatúj festékekkel. Nem beszélve a több hétre elegendő ruháról és cipőről.

Tollas kalapot és drága bőrcipőt viselő turisták hada vett körül minket, kíváncsian nézték az eseményeket. Megfordult a fejemben, hogy talán észrevették a feszültséget köztem és a bosszantó idegen között.

Rám pillantott, felvonta egyik bozontos szemöldökét. Nem állítottam meg, mert így egyszerűbbnek tűnt felpakolni a holmimat a kocsira, de amint kihordta a csomagjaimat a kikötőbe, a beszállók sora felé tartva, elkiáltottam magam:

– Ladrón! Tolvaj! Fogják meg, ellopja a holmim!

A jól öltözött utazóközönség rémülten bámult rám, és odébb rángatták a gyerekeiket a helyszíntől. Tátott szájjal bámultam rájuk, reménykedve, hogy valaki a földre löki az idegent.

Senki nem sietett a segítségemre.

8 Úriember. (spanyol)

9 Itt: Hogyan? (spanyol)

10 Nem értem. (spanyol)

MÁSODIK FEJEZET

Csak bámultam utána, kacagása gonosz szellemként visszhangzott. Elöntött a keserű csalódottság. Az idegen mindent magával vitt, kivéve a tárcámat, amiben az egyiptomi pénzemet tartottam néhány maréknyi bankjegy és piaszter mellett, amit a kastély átkutatása során találtam, no meg némi argentin aranypezót, vészhelyzet esetére. Talán ez volt a legfontosabb. Megpróbálhattam volna elhajtani a közeléből a kocsit, de erős volt a gyanúm, hogy nyers ereje elejét venné a próbálkozásaimnak. Ez igen bosszantó volt.

Átgondoltam a lehetőségeimet.

Nem sok volt.

Követhetném mit sem sejtve az Argentínába tartó hajóra. De milyen lenne ott a szüleim nélkül? Igaz, hogy az év felében távol voltak, de mindig epedve vártam a hazatérésüket. A velük töltött hónapok csodálatosak voltak. Napközben különböző ásatásokra és múzeumokba jártunk, majd késő estig beszélgettünk könyvekről és művészetről. Mama szigorú volt, de imádott engem, teret engedett a hobbijaimnak, és soha nem fojtotta el a kreativitásom. Az élete mindig is rendezett volt, és bár gondoskodott arról, hogy jó nevelést kapjak, szabadságot adott, azt olvashattam, amit akartam, elmondhattam a véleményem, és kedvem szerint rajzolhattam.

Papa is tanulásra biztatott, különös tekintettel Egyiptomra, esténként meg is beszéltük a tanulmányaimat a vacsoraasztal mellett.

Nagynéném jobb szerette, ha csendben maradok, szelíden és engedelmesen viselkedem. Ha visszamennék, az életem órára pontosan el lenne rendezve. Délelőtt háztartástan, majd ebéd és tea – a mindennapok társasági eseménye –, majd otthon lehetséges kérők fogadása vacsora közben.

Nem volt rossz élet, de nem épp ilyenre vágytam.

A szüleimmel akartam lenni.

A szüleimmel!

Mielőtt kicsordulhattak volna a könnyeim, összeszorítottam a szemem, és vettem pár mély lélegzetet. Itt a nagy lehetőség! Mindennek ellenére itt vagyok egyedül Egyiptomban! Semmi más nem bűvölte el így a szüleim, sehol máshol nem érezték magukat otthon, és Kairó talán tényleg az otthont jelentette számukra. Inkább, mint Argentína.

Inkább mint én.

Ha most elmegyek, sosem értem meg, miért jártak ide évről évre. Sosem értem meg, kik voltak, hogy ne felejtsem el őket. Ha elmegyek, sosem tudom meg, mi történt velük. A kíváncsiság szinte égetett, a szívem szaporán kezdett verni.

Mindennél jobban szerettem volna megtudni, hogy miért ezt választották.

Ha ugyan gondoltak rám. Ha hiányoztam nekik.

Az egyetlen ember, aki választ adhat a kérdéseimre, itt él! És valamiért azt akarja, hogy elmenjek. Elküldött. Ökölbe szorult a kezem. Többé nem feledkezhetnek meg rólam, nem állíthatnak félre, mintha csak valami zavaró tényező volnék! Okkal jöttem ide, és végig is viszem a tervem! Még ha fáj is, még ha a felfedezés össze is töri a szívem.

Senki és semmi nem tarthat távol a szüleimtől!

Az idegen egyre távolodott a holmimmal. A válla fölött hátrapillantott, kék szeme a kavargó tömegben tévedhetetlenül megtalálta az enyémet. Állával a hajó felé bökött, mintha magától értetődő lenne, hogy engedelmes kiskutya módjára követem.

Azt már nem!

Visszaléptem.

Az idegen eltátotta a száját meglepetésében.

Alig észrevehetően megfeszült a válla. Néhány centivel előrébb tolta a csomagjaim anélkül, hogy elütné az előtte várakozót, majd ujjait görbítve magához intett.

– Nem! – tátogtam.

– De! – tátogta vissza.

Nem ismert, így nem tudhatta, ha egyszer elhatározom magam, nincs visszaút. Mama úgy gondolta, csökönyös vagyok, a nevelőim pedig ezt jellemhibának tartották. Én azonban máshogy hívtam. Kitartás. Úgy tűnt, az idegen felfogja a döntésem, mert megrázta a fejét, a szeme körüli rácok rémülten összehúzódtak. Megpördültem, és a tömegbe vetettem magam, mit sem törődve a holmimmal. Minden pótolható, de ez a lehetőség sosem tér vissza!

Úgyhogy két kézzel ragadtam meg.

Követtem a tömeget, ami távolabb vitt a kikötőben sorakozó vontatóhajóktól. Az idegen utánam kiabált, de a szavai a messzeségbe vesztek. A holmim legyen az ő gondja! Ha úriember, aligha hagyja őrizetlenül. És ha nem az – de nem, ez nem igazán illett a képbe. Volt valami abban, ahogyan viselkedett. Magabiztos, a pimasz vigyorgása ellenére. Higgadt, az alkoholbűz ellenére.

Arisztokratikus külseje azt sugallta, hozzászokott, hogy parancsolgat az embereknek.

Különböző nyelvű beszélgetésfoszlányok ütötték meg a fülem. Egyiptomi arab, angol, francia, holland, még portugál is. Munkába siető, méretre készült öltönyt és fezt viselő egyiptomiak kerülgették a turistákat. Az útitársaim a széles sugárúton keltek át, lovas kocsikat és vászontáskákkal megrakott szamarakat kerülgetve. Vigyáztam, nehogy belelépjek az utcát szegélyező állatürülékbe. A levegőben drága parfüm és izzadságszag keveredett. A két évvel ezelőtti angol bombázások emlékét viselő, omladozó épületek és törmelékhalmok láttán összeszorult a gyomrom. Emlékeztem, hogy olvastam, milyen súlyos volt a pusztítás, különösen a fellegvárban, ahol néhány egyiptomi megpróbálta megvédeni Alexandriát.

Élőben látni a romos kikötőt egészen más élmény volt, mint az újságban olvasni róla.

A dokkok felől érkező tömeg közelebb került a négy boltívvel díszített, nagy kőépülethez, amely egy hosszú kilométereken át húzódó vasúti pálya előtt állt. A vasútállomás! Megmarkoltam a táskám, és átkeltem az utcán, a vállam fölött óvatosan hátrapillantva, hátha az idegen úgy döntött, hogy üldözőbe vesz.

Nyoma sem volt, de nem lassítottam. Volt egy olyan érzésem, hogy nem fog ilyen könnyedén futni hagyni.

Előttünk egy kisebb csoport angolul beszélgetett. Angolul sokkal jobban tudtam, mint franciául. Követtem a tömeget az állomásra, a verejtéktől a hajam a tarkómra tapadt. A négyzet alakú ablakokból elegendő fény szűrődött ki, hogy lássam az eseményeket. Csomagok hevertek szerteszét mindenütt. Az utazók zavartan kiabáltak, szeretteiket hívták, vagy a vonat után rohantak, míg mások vészjóslóan tologatták a bőröndökkel megrakott kocsikat. A szívem hevesen vert. Soha nem láttam még ennyi embert egy helyen, ennyiféle öltözetben, az elegáns tollas kalapoktól az egyszerű nyakkendőkig. Hosszú tunikát viselő egyiptomiak ajánlkoztak, hogy borravalóért cserébe segítenek a cipekedésben.

Rádöbbentem, hogy elvesztettem szem elől az angolt.

– Miércoles! – motyogtam.

Lábujjhegyre állva, ijedten próbáltam átvágni a tömegen. Az egyik férfi cilindert viselt – ott van! Átverekedtem magam a tömegen, nem tévesztettem szem elől. Egyenesen a jegyiroda felé vezettek. A legtöbb információ franciául szerepelt, amit persze nehezemre esett elolvasni. Hogyan vegyek így jegyet Kairóba? A szüleim óva intettek az idegenektől, de nyilvánvalóan segítségre volt szükségem.

Közelebb merészkedtem hozzájuk, megszegve Mama egyik aranyszabályát.

Visszadőltem a plüsstámlához, és beszippantottam az áporodott levegőt. Az ülésektől a csomagtartókig mindent vastag porréteg borított. A vonat kívülről elegánsnak tűnt – lendületes fekete vonalát piros és arany díszítésekkel vegyítették, de a belsejét évtizedek óta nem újították fel. Nem érdekelt. Akár szamárháton is átkeltem volna a sivatagon, ha így eljuthatok a Shepheard’sbe.

Egyelőre egyedül ültem a fülkében, pedig rengeteg utas kapaszkodott fel a vonatra – üzletemberek, akik ügyeiket intézni mentek Kairóba, és turisták, akik rengeteg különböző nyelven beszéltek.

Kinyílt a fülkém faajtaja, és egy lenyűgöző bajusszal megáldott, kerek arcú úr lépett be. Bal kezében bőr irattáskát szorongatott, amibe arannyal a BS monogramot vésték. Megpillantott, összerezzent, majd szélesen elmosolyodott, és üdvözlésképp udvariasan megemelte sötét kalapját. Elegáns, szürke, bő szárú nadrág és legombolható galléros, ropogós fehér ing alkotta öltözékét. Fényesre pucolt bőrcipője és finom szabású ruházata arra engedett következtetni, hogy tehetős emberhez van szerencsém.

Barátságos tekintete ellenére is borzongás futott végig a hátamon. Kairóba négy óra az út. Hosszú idő ahhoz, hogy az ember egy idegen férfival legyen összezárva. Még sosem voltam ilyen helyzetben. Szegény nagynéném, hogy siratná a jó hírnevem! Egyedül utazni gardedám nélkül önmagában botrányos dolog. Ha az úri társaságban bárki rájött volna, a makulátlan hírnevemnek annyi.

– Jó napot! – köszönt, miközben táskáját a csomagtartóba csúsztatta. – Most jár először Egyiptomban?

– Igen – feleltem angolul. – Ön… Angliából jött?

Leült velem szemben, és kinyújtotta a lábát, cipője súrolta a szoknyámat. Óvatosan az ablak felé húztam a térdem.

– Londonból.

Újabb angol. Körbevettek. Annyival futottam össze a leszállásom óta, hogy meg sem tudtam számolni. Katonák, üzletemberek, politikusok, kereskedők.

A Tío Ricardo által felbérelt férfi, aki haza akart küldeni az országból.

Utastársam vetett egy pillantást a csukott ajtóra, kétségkívül másvalakire is számított rajtunk kívül. Mikor az nem nyílt ki újra, ismét felém fordult.

– Egyedül utazik?

Fészkelődtem, nem tudtam, hogyan válaszoljak. Elég ártalmatlannak tűnt, és bár nem akartam elmondani neki az igazat, mire a vonat Kairóba érkezik, úgyis rájön.

– Tulajdonképpen igen. – A hangomat átitató védekezés megzavart.

Az angol az arcomat fürkészte.

– Bocsásson meg, nem akarok kíváncsiskodni, de szüksége van segítségre? Amint látom, sem szobalányt, sem gardedámot nem hozott magával. Igen szokatlan, ha szabad megjegyeznem.

A gyászviseletem, amit az út nagy részében hordtam, a leszállás után nem tűnt szükségesnek, így elegáns úti ruhát öltöttem. Meggondolatlanság volt.

– Nem mintha magára tartozna, de özvegy vagyok.

Ellágyult az arca.

– Rettentően sajnálom. Bocsássa meg a tolakodásomat! – Kínos csend állt be, amit megpróbáltam megtörni. Nem ismertem Kairót, bármilyen tájékoztatás, bármilyen információ jól jött, de kínosan érintett, hogy ilyen tehetetlen voltam.

– Magam is elvesztettem a feleségem – jegyezte meg lágy hangon.

A vállamban kissé enyhült a feszültség.

– Sajnálattal hallom.

– Van egy lányom, olyan korú lehet, mint ön – folytatta. – Ő a szemem fénye.

A vonat megindult, én pedig a maszatos ablak felé fordultam. Alexandria terpeszkedő városa suhant el mellettünk, széles útjaival és az impozáns épületek melletti törmelékhalmokkal. Néhány pillanat múlva magunk mögött hagytuk a várost, és a házakat hosszú, zöldellő mezők váltották fel. Az angol elővett egy apró arany zsebórát.

– Egyszer az életben időben elindultunk – morogta.

– Máskor nem így van?

Gúnyosan felszegte az állát.

– Az egyiptomi vasútnak igen sokat kell még fejlődnie ahhoz, hogy épeszű ember hatékonynak nevezhesse. De hát nem régen került csak a kezünkre, és gyötrelmesen lassan fejlődik. – Előrehajolt, és suttogva folytatta. – Bár nem kis pénzben fogadnék, hogy hamarosan új, angol és skót kocsikat kapunk.

– A többes szám alatt az angolokat érti, akiké a vasútállomás?

Szabadkozva bólintott.

– Bocsásson meg, mindig elfelejtem, hogy a nők nem túl tájékozottak az aktuális ügyekben. 1882-ben vettük át az irányítást…

Az özvegy férfi iránt érzett minden együttérzésem egy szempillantás alatt szertefoszlott.

– Köszönöm, de tisztában vagyok vele, hogy Anglia lebombázta Alexandriát – vágtam közbe leplezetlen rosszallással.

A férfi szava elakadt, összeszorította az ajkát.

– Szükséges intézkedés volt.

– Valóban? – kérdeztem vissza maró gúnnyal.

A férfi nyilvánvalóan meghökkent szenvedélyes hangnememen.

– Lassan, de biztosan átformáljuk és civilizáltabbá tesszük az országot – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon –, távol a franciák fojtogató jelenlététől. Egyiptom pedig addig is turisták, például kegyed kedvelt célpontja. – Lebiggyesztette a szája sarkát. – Vagy akár az amerikaiaké. Ezt pedig Thomas Cooknak köszönhetjük.

Papa rengetegszer számolt be tajtékozva Egyiptom átformálásáról. Idegenek irányítása alá került, akik lenézték a helyieket, és felháborodva konstatálták, hogy ők maguk szeretnék kormányozni a saját országukat. Folyton azon aggódott, hogy az idegenek kifosztják a régészeti helyszíneket, mielőtt ő odaérne.

Az piszkált igazán, hogy ez az ember azt hitte, nem vagyok tisztában az aktuálpolitikai fejleményekkel, és a fennhéjázó hangnem, ahogyan ismertette borzalmas nézőpontját Egyiptomról. Egy országról, amelynek nyersanyagait és erőforrásait eltulajdonította. Mama pedig folyton Cerro Rico spanyol kizsákmányolása, a potosí ezüstbánya miatt kesergett. Több évszázad alatt teljesen kifosztották.

A város sosem támadt fel.

Próbáltam semleges hangnemet megütni.

– Ki az a Thomas Cook?

– A legrosszabb fajta üzletember – felelte nem titkolt megvetéssel. – Az általa alapított cég egyiptomi túrákat szervez, különösen a Nílus körül, ahova tömegével hordják a részeges, hangoskodó amerikaiakat.

Felvontam a fél szemöldököm.

– A britek talán nem hangoskodnak és nem isznak?

– Mi méltóságteljesebben vigadunk – jelentette ki fennhéjázón, majd, valószínűleg a vitát elkerülendő, hirtelen témát váltott. Kár, mert már éppen kezdtem belejönni. – Mi szél hozta Egyiptomba?

Bár számítottam a kérdésre, és készen is álltam a válasszal, az utolsó pillanatban meggondoltam magam.

– Várost nézni jöttem. Befizettem egy nílusi túrára. Nem is jutott eszembe a cég neve, csak mikor megemlítette – tettem hozzá gunyoros mosollyal.

A férfi arca lilára váltott, én pedig beharaptam az arcom, nehogy kitörjön belőlem a nevetés. Válaszra nyitotta a száját, ám ekkor a homályos fülkében megpillantotta a nap fényében megcsillanó aranygyűrűm.

– Milyen szokatlan gyűrű – jegyezte meg lassan, és előrehajolt, hogy szemügyre vegye.

Papa semmit nem mesélt a gyűrű származásáról, még üzenetet sem hagyott a csomagban. Ezért nem takartam el a gyűrűsujjam. Kíváncsi voltam, vajon szerencsétlen utastársam szolgálhat-e bővebb információval az ékszerről.

– Mi olyan szokatlan benne?

– Régi darabnak tűnik. Legalább százéves lehet.

– Valóban? – kérdeztem vissza, felélénkülve, hátha mást is tud mondani. Sejtettem, hogy antik holmi, de arra álmomban sem gondoltam volna, hogy ereklye! Papa csak nem küldött nekem… vagy mégis? Sosem lopna el ilyen értékes dolgot egy ásatásról!

A gyomrom mélyén nyugtalanság telepedett meg. Féltem a kétségtől, amely gőzként borította el az elmém.

Mi van, ha mégis?

– Megnézhetném közelebbről?

Haboztam, de végül közelebb emeltem a kezem az arcához. Felém hajolt, hogy megvizsgálja a gyűrűt, szemében mohó fény csillant. Mielőtt észbe kaphattam volna, lekapta az ujjamról.

Leesett az állam.

– Már elnézést!

Ügyet sem vetve a tiltakozásomra, hunyorogva vizsgált meg minden apró részletet és barázdát.

– Egészen rendkívüli! – motyogta, majd elhallgatott, és teljesen mozdulatlanná vált, akár egy festmény. A gyűrűről egyenesen rám nézett. Lázas tekintete zavarba hozott.

Egy vészjósló hang a fejemben arra buzdított, hogy szedjem össze a holmim, és menjek.

– Kérem vissza!

– Honnan szerezte ezt? – kérdezte számonkérő hangon. – Ki maga? Mi a neve?

Ösztönösen hazudtam.

– Elvira Montenegro.

Tűnődve megismételte a nevem. Nyilvánvalóan valami kapcsolódási pontot keresett a fejében.

– Vannak itt élő rokonai?

Megráztam a fejem. A hazugság könnyedén jött a számra, hála istennek. Sokat gyakoroltam. Igen sok mesét kellett kitalálnom, hogy megússzam a gyötrelmesen unalmas délutáni varróleckéket.

– Mint mondtam, özvegyasszony vagyok, aki a nagy folyók és a piramisok miatt utazott ide.

– De valahonnan magához került ez a gyűrű – unszolt.

A szívem hevesen vert a fűzőm szorításában.

– Egy bazárban a kikötő mellett. Visszakaphatnám, kérem?

– Alexandriában szerezte ezt a gyűrűt? Milyen… különös! – Az ujjai rázáródtak apám hagyatékára. – Tíz angol aranyat fizetek érte.

– Nem eladó. Adja vissza!

– Azt hiszem, nem világosítottam fel, mivel is foglalkozom – szólt. – A régészeti hivatalban dolgozom.

Elővettem legridegebb, legvérfagyasztóbb pillantásomat.

– Adja vissza!

– Ennek a gyűrűnek egy egyiptomi ékszeres vitrinben lenne a helye. Személy szerint úgy gondolom, önnek társadalmi felelőssége, hogy lemondjon egy ilyen ereklyéről annak érdekében, hogy megfelelő bánásódban és figyelemben részesülhessen. Az embereknek joguk van ahhoz, hogy megtekinthessék a múzeumban.

Felhúztam az egyik szemöldököm.

– Egy egyiptomi múzeumban?

– Természetesen.

– Milyen gyakran látogatják az egyiptomiak a saját múzeumaikat, hogy szemügyre vegyék a saját örökségüket? Soha, ha engem kérdez.

– No de… – Elharapta a mondatot, arca padlizsánszínűre váltott. – Hajlandó vagyok húsz aranyat fizetni érte.

– Egy perce még tízet ajánlott.

Összevonta a szemöldökét.

– Kifogásolja talán?

– Nem – feleltem határozottan –, ugyanis a gyűrű nem eladó. A munkájával pedig tökéletesen tisztában vagyok, megköszönöm, ha nem részletezi. Maga közönséges sírrabló.

A férfi orcáján vörös foltok jelentek meg. Levegő után kapkodott, és a gombokkal babrált makulátlan fehér ingén.

– Ezt a gyűrűt valaki már ellopta egy sírból.

Megrándultam – vélhetően igaza volt. Az apám megmagyarázhatatlan módon ellopott valamit, és elküldte nekem. Papa biztosított arról, hogy minden leletet körültekintően megvizsgálnak. Ő azonban nyilvánvalóan titokban cselekedett, az elvei ellenére.

És az én elveim ellenére! Miért?

– Figyeljen ide… – A szemem elé emelte a gyűrűt. – Tudja, miféle lenyomat van ezen a gyűrűn?

– Egy kártus – feleltem méltatlankodva. – Az uralkodó vagy istenség neve körül.

Az angol tátogott, akár egy csodálkozó hal. Amint felocsúdott, már szegezte is nekem a következő kérdést.

– Tudja, mit jelentenek a hieroglifák?

Némán megráztam a fejem. Bár néhányat felismertem, közel sem számítottam szakértőnek. Az ókori egyiptomi ábécé rendkívül kiterjedt, évtizedekbe telik, mire az ember elsajátítja.

– Figyeljen ide! – felemelte a gyűrűt, hogy megvizsgálja. – Ez egy uralkodó neve. Annyit tesz: Kleopátra.

Egyiptom utolsó fáraója!

Libabőrözni kezdett a karom, mert eszembe jutott utolsó beszélgetésem Tía Lorenával és Elvirával. Akkor hallottam utoljára ezt a nevet – mégpedig nagybátyám egyiptomi tevékenysége kapcsán. Ez a gyűrű elvezethet az ásatásaikhoz! Ahhoz, amit – vagy akit – felfedeztek! Elég volt az udvariaskodásból.

Talpra szökkentem.

– Adja vissza!

Az angol is felpattant, csípőre vágott kézzel.

– Hölgyem…

Kinyílt a kabin ajtaja, és egy tengerészkék uniformist viselő fiatal kalauz tűnt fel.

– Jegyeket kérem!

Dühösen átkutattam a selyemretikülöm, hogy megkeressem a gyűrött papirost.

– Tessék!

A kalauz összeráncolt szemöldökkel bámult ránk.

– Minden rendben?

– Nem. Nincs – fújtattam. – Ez a férfi ellopta a gyűrűm az ujjamról!

A kalauznak leesett az álla.

– Hogyan, kérem?

Ujjammal az angol felé böktem.

– Ez az ember – aligha nevezhető úriembernek – elvett tőlem valamit, amit most vissza is fog adni!

Az angol kiegyenesedett, vállát kihúzta, állát felszegte. Egymás felé fordultunk, a frontvonal két oldalán.

– A nevem Basil Sterling, az Egyiptomi Múzeum régiségszakértője vagyok. Csupán megmutattam a hölgynek a legutóbbi szerzeményünket, és amint látja, kicsit túlságosan is izgalomba jött az ereklye láttán.

– Micsoda? – köptem. – Azt a gyűrűt az apám bízta rám! Adja vissza!

Mr. Sterling összehúzta a szemét, én pedig ráeszméltem a hibámra. Mielőtt kijavíthattam volna, elővette bőr irattáskáját, és a menetjegye kíséretében egy papírt nyomott a kalauz kezébe.

– Ebben a dokumentumban minden szükséges információt megtalál.

A kalauz habozott.

– Hogyne, uram. Minden a legnagyobb rendben.

Elöntötte az arcom a forróság.

– Ez felháborító!

– A hölgy láthatóan zaklatott állapotban van – szólt közbe Mr. Sterling sietve. – Szeretnék átülni máshová.

– Addig nem, amíg vissza nem adja!

Mr. Sterling hűvösen elmosolyodott, szemében ravasz fény csillant.

– Miért adnám oda a saját gyűrűmet? – Az ajtóhoz lépett.

– Várjon… – próbálkoztam.

– Elnézést, hölgyem! – vágott közbe a kalauz, és felém nyújtotta a jegyem.

A következő pillanatban mindketten eltűntek, ez a förtelmes ember pedig a zsebébe süllyesztette az utolsó dolgot, amit Papától kaptam.

A fene essen belé!

Növekvő bosszúsággal bámultam az ostoba csitri után. Nincs időm holmi makacskodó unokahúgokra, még akkor sem, ha a munkaadóm rokonáról van szó, aki nem lenne túl boldog, ha megtudná, hogy nem tudtam megbirkózni egy kamasz lánnyal. Bizonytalanul a hajamba túrtam, tekintetem a kocsin felhalmozott méretes bőröndökre siklott. A lány minden holmiját itt hagyta.

Merész húzás, Olivera! Ügyes!

Már épp a kikötőben akartam hagyni az egész hóbelevancot, de közbeszólt a lelkiismeretem, és bűnbánóan felsóhajtottam. Ennél jobban neveltek. Sajnos. Meg kell hagyni, Olivera megnyerte ezt a csatát, de nem hagyom újra győzni. Az nagyon bosszantana. Utálok veszíteni, csak úgy, mint ha megmondják, mit kell tennem.

Azok az idők rég elmúltak.

És mégis!

Volt képe özvegyasszonynak öltözni! Átkelt az óceánon gardedám nélkül! Csípőre tette a kezét, és megmondta a magáét! Kelletlenül elmosolyodtam, és szemügyre vettem a kis rézgombot, amit a kabátjáról kaptam le. Megcsillant a napfényben. Réz-cink ötvözet, hasonló, mint a bronz. Dühödt arckifejezése láttán hónapok óta először támadt kedvem mosolyogni.

Van vér a pucájában, ennyit mondhatok.

Szorosan megmarkoltam az istenverte gombot, bár tudtam, okosabb lenne a Földközi-tengerbe hajítani. Ehelyett a zsebembe süllyesztettem a szerzeményt. Visszafordítottam a kocsit az út felé, ahol a kocsisom állt, tudván, nagy hibát követek el.

A gomb megmenekült, jobb belátásom ellenére.

Erős fájdalom hasított a halántékomba. Szabad kezemmel a bátyámtól lopott flaska után nyúltam, és nagyot húztam a whiskyből, ami kellemes, égető érzést hagyott a torkomban. Mikor is kerültem ágyba tegnap éjjel? Nem emlékeztem. Órákig a bárban ültem a Shepheard’sben, halkan nevetgéltem, mosolyogtam, úgy tettem, mintha jól szórakoznék. Szavamra, ki nem állhatom a régiségszakértőket!

Jó egy deci bourbon után azonban rájöttem, mit kell tennem.

Senki sem tudja, hogy Abdullah és Ricardo kit keresett.

Egy szót sem szólok!

Már csak azt kellett kitalálnom, mit kezdjek az ostoba csitrivel.

HARMADIK FEJEZET

A kimerültségtől majdnem összeestem, akár egy rongybaba. Mire a kocsi a Shepheard’s elé ért, az elegáns lenvászon ruhám többé sem elegáns, sem tiszta nem volt. Vasalt blúzom is koszos lett és gyűrött, és valahol elhagytam az egyik kabátgombom is. A düh álladó útitársam volt, bekúszott a bőröm alá, szinte felforrt a vérem. A kocsis kinyitotta az ajtót, én pedig a lépcsőre huppantam. Felém nyújtotta a kezét, nehogy elessek.

– Gracias!¹¹ – mondtam rekedten. – Bocsánat, akarom mondani, shukran!¹² – A torkom kiszáradt a vitában. Senki nem akarta meghallani, mikor az ellopott gyűrűről beszéltem. Sem a kalauz, sem a személyzet többi tagja, de még az utasok sem. Sokakat megkértem, hogy segítsenek, azt gondoltam, valamelyik szomszédos fülkében biztosan hallották a szóváltásunkat.

Kifizettem a kocsist, és alaposan szétnéztem. Az építészeti stílus erősen emlékeztetett a párizsi széles utakra, akár Franciaországban is lehettem volna. Aranyozott lovas kocsik cirkáltak az Ibráhím pasa utcán, és zöldellő pálmák szegélyezték az utat. Az épületek egyforma magasak, négyemeletesek voltak, boltíves ablakok tarkították őket, a függönyeik lobogtak a szélben. Ismerős volt, pedig sosem láttam még. Pontosan olyan volt, mint Buenos Aires, ahol az utcák ugyanígy emlékeztettek Európa széles sugárútjaira. Iszmáíl pasa modernizálni akarta Kairót, ami azt jelentette, hogy francia építészt fogadott fel, és a város egyes részeit a párizsi utcák képére formálta.

A Shepheard’s Hotel majd egy háztömbnyi volt. Lépcső vezetett a főbejárathoz, ami fölött egy üvegezett, finom fémszerkezetű tető állt – ez kis foltokban átengedte az alkonyati fényt a kőpadlóra. A fából készült kétszárnyú ajtó mellett egy széles, több tucat asztallal és fonott székkel ellátott terasz állt, amit különböző fák és növények díszítettek. A szálloda sokkal elegánsabb és díszesebb volt, mint azt valaha is képzeltem, és a főbejáraton kilépő, drága ruhákba és köpenyekbe öltözött emberek illettek a pompás környezethez.

Felsétáltam a lépcsőn, és próbáltam nem tudomást venni zilált külsőmről. A lábszárukig érő kaftánba öltözött ajtónállók szélesen mosolyogtak, és együtt tereltek befelé. Kihúztam magam, felemeltem az állam, és átrendeztem a vonásaimat, hogy nyugodtnak és visszafogottnak tűnjek.

Az összhatást azonnal elrontotta a feltörő „Cielos!”¹³ kiáltásom.

Az előtér az általam csak hírből ismert, grandiózus európai palotákat is megszégyenítően fényűző volt. A gránitoszlopok a mennyezetig értek, olyanok voltak, mint az ősi templomok bejáratai, amelyeket eddig csak könyvekben láttam. Kényelmes bőr, rattan és fa ülőalkalmatosságok terpeszkedtek a pazar perzsaszőnyegeken. Sötét bronzszínű fémcsillárok világították meg a félhomályos enteriőrt, virágos-rácsos díszítéssükkel és fodraikkal meleg fénybe burkolva a teret. Az előcsarnokból egy másik, ugyancsak díszes, kerámiapadlós és sötét beugrókkal ellátott helyiség nyílt, ahol többen is ültek újságot olvasva.

Szinte láttam a szüleim, amint a teájukat vagy a vacsorájukat várják egy egész napos sivatagi kaland után.

Talán itt látták őket utoljára.

Lenyeltem a torkomba kúszó gombócot, és szaporán pislogtam, visszatartva a könnyeim.

Körbenéztem – a legkülönbözőbb nemzetiségű, korú és rangú emberek vettek körül. Különböző nyelveken diskuráltak, a zajt a padlóra terített, nagy méretű szőnyegek tompították. Idős angol hölgyek siránkoztak, milyen nehéz tisztességes hajót találni, ami felviszi őket a Níluson, miközben jellegzetes, sötétlila hibiszkuszteájukat szürcsölték. Brit tisztek sétáltak fel-alá a folyosón vörös kabátos egyenruhájukban, derekukon karddal – ez egy pillanatra eszembe juttatta, hogy a szálloda a hadsereg főhadiszállásaként is szolgál. Homlokráncolva fordultam el a látványtól.

Az egyik beugróban egyiptomi üzletemberek foglaltak helyet egy asztal körül, pipázgatva, élénk beszélgetésbe merülve. A kalapjukról lelógó bojt az arcukat söpörte. Ahogy elhaladtam mellettük, megütötte a fülem néhány beszélgetésfoszlány a gyapot áráról.

Édesanyám gyakran vadonatúj ágyneművel tért haza Buenos Airesbe, a szövet vastag volt, ugyanakkor szinte olyan puha, mint a selyem. A növény a Nílus mentén nőtt, termesztése igen jövedelmezőnek számított az egyiptomi földbirtokosok számára.

Megpördültem, a recepciót kerestem, amikor egy pöffeszkedő, harsány amerikai, hatalmas aktatáskával átgázolt az embereken, s a díszítést csodálta. Valaki elkiáltotta magát – Burton! Ide! –, mire az amerikai nagyot ugrott, majd csatlakozott a társasághoz, sűrű hátba veregetések közepette. Kíváncsian szemléltem az embereket.

Azoknak a száma, akik szeretettel fogadnának a hosszú utam után, erősen megfogyatkozott.

A recepciónál alaposan szemügyre vettek. Az egyik alkalmazott közeledtemre félbehagyott egy mozdulatot. Sötét szemét tágra nyitotta, lassan leeresztette a karját. Éppen bélyeget nyomott egy kiskönyvbe.

– Szalem alejkum!¹⁴ – köszöntem félszegen. Zavarba hozott a pillantása. – Szeretnék szobát foglalni. Illetve először is szeretnék megbizonyosodni arról, hogy Ricardo Marqués ebben a szállodában lakik-e.

– Kegyed szakasztott olyan, mint az édesanyja.

Lefagytam.

A portás finom mosoly kíséretében félretette a bélyeget és a könyvecskét.

– A nevem Sallam – mutatkozott be, és megigazította sötétkék kaftánját. – Őszinte részvétem a szülei miatt. Rendes emberek voltak, mindig szívesen láttuk őket.

Még hónapok múltán sem szoktam hozzá, hogy múlt időben beszélnek a szüleimről. – Gracias. Shukran! – javítottam ki magam sietve.

– De nada¹⁵ – válaszolta a férfi. Meglepetten elmosolyodtam.

– A szülei tanítottak nekem néhány mondatot. – Elnézett a vállam fölött, s én követtem a pillantását. – Arra számítottam, az ifjú Whit elkíséri kegyedet – mondta.

– Kicsoda?

– Mr. Whitford Hayes – magyarázta Sallam. – A nagybátyjának dolgozik, aki valóban nálunk száll meg ma éjszaka. De most nincs itt. Azt hiszem, a múzeumban akadt dolga.

Szóval így hívták az idegent, akit faképnél hagytam a kikötőben! Megjegyeztem magamnak, hogy a továbbiakban mindenképpen elkerüljem.

– Nem tudja, mikor tér vissza a nagybátyám?

– Vacsorafoglalása van nálunk. Kegyed most érkezett?

– Ma reggel érkeztem Alexandriába. A vonat viszont sajnos lerobbant Kairó felé, máskülönben előbb ideértem volna.

Sallam vastag, őszülő szemöldöke eltűnt a hajtincsei alatt.

– Vonattal érkeztek Kairóba? Azt gondoltam volna, Whitnek több esze van. Mindig késik, és mindig lerobban. Jobban járt volna a lovas kocsival.

Úgy döntöttem, nem árulom el Sallamnak a teljes igazságot. Ehelyett a pultra ejtettem a retikülöm.

– Szeretnék szobát foglalni.

– Nem kell fizetnie – szögezte le a férfi. – A szülei lakosztályát kapja. Kifizették egészen… – a jegyzeteire pillantott – január tizedikéig. Mindent úgy hagytunk, ahogy volt, a nagybátyja rendelkezése szerint. – Habozott. – Azt mondta, jövő év elején intézkedik a holmijuk felől.

Forgott velem a világ. Álmodni sem mertem volna arról, hogy egyszer a szüleim saját, az Ezbekieh-kertre néző hálószobájában alhatok. Papa órákig mesélt a megszokott lakosztályukról, a pompás szobákról és a szép kilátásról. Még Mamának sem volt kifogása ellene. Egyikük sem vette észre, mennyire vágyom rá, hogy magam is lássam. Most úgy tűnik, láthatom. Sok első alkalom lesz ezen az utazáson, dolgok, amiket a szüleimmel akartam megtapasztalni. A szívem elfacsarodott.

Alig hallhatóan suttogtam:

– Az jó lesz.

Sallam egy pillanatig az arcomat fürkészte, majd gyors üzenetet firkantott a ropogós szállodai levélpapírra. Aztán füttyentett egy fezt viselő, fűzöld nadrágba és puha, sárga, gombos ingbe öltözött fiúnak.

– Ezt add át a címzettnek!

A fiú az üzenetre pillantott, meglátta a nevet, és elfintorodott. Majd fürgén átvágott a szállodavendégek között.

– Jöjjön, megmutatom a 302-es lakosztályt! – Egy másik, hasonló sárga-zöld uniformisba öltözött szállodai alkalmazott vette át a recepciós pultot, míg Sallam kinyújtotta a kezét, és maga mellé intett.

– Emlékszem a szülei első látogatására Egyiptomban – mondta. – Az édesapja első látásra beleszeretett Kairóba. Az édesanyjának több idő kellett, de az első szezon után már ő sem volt ugyanaz az ember. Tudtam, hogy visszatérnek. És lám csak, igazam lett! Az első alkalomnak már jó tizenhét éve.

Képtelen voltam válaszolni. Az utazásaikhoz néhány szörnyű emlék is társult. Főleg azon a bizonyos télen. A szüleim egy teljes hónappal tovább maradtak Egyiptomban, én pedig megbetegedtem. Az influenza egész Buenos Airesben elterjedt, a szüleim mégsem értek vissza időben, hogy láthassák, milyen súlyos állapotban vagyok. Amikor hazaértek, már javában gyógyulófélben voltam, túl a nehezén. Nyolcéves voltam. A nagynéném természetesen többször is összeszólalkozott anyámmal. Utána Mama és Papa minden napot velem töltöttek. Minden étkezést együtt költöttünk el, felfedeztük a várost, koncertekre jártunk, gyakori kirándulásokat tettünk a parkban.

Elválaszthatatlanok voltunk, amíg máshogy nem alakult.

Sallam egy nagy lépcsősoron vezetett fel, a közepén kék futószőnyeggel. Ismerős volt számomra az enteriőr, a szüleim mindenféle dekorációs ötlettel tértek haza Argentínába. Kedvelték a török csempéket, a marokkói lámpákat és a perzsaszőnyegeket.

Felmásztunk a harmadik emeletre, és Sallam átnyújtott nekem egy sárgaréz kulcsot, amelyen egy érme nagyságú kis korongon a Shepheard’s Hotel, Kairó felirat és a szobaszám szerepelt. Elfordítottam a kulcsot, és az ajtó kinyílt, felfedve egy szalont, amelyből mindkét oldalon két további szoba nyílt. Beléptem, és megcsodáltam a bájosan elrendezett zöld bársonykanapét és az erkélyablakok előtt terpeszkedő bőrfoteleket. A falat aranyszínű selyem díszítette, a teret pedig egy kis fa íróasztal és magas háttámlájú bőrszékek tették még elegánsabbá. A további berendezés gyönyörű festményekből, aranyozott tükörből és három, kék-mentazöld színárnyalatú szőnyegből állt, kifinomult stílust kölcsönözve a helyiségnek.

– Itt aludtak a szülei. – Sallam a jobb oldali szobába vezetett. – A bal oldali a vendégszoba.

Ahol én, az egyetlen gyermekük sosem vendégeskedtem.

– Télen Egyiptom hűvösebb, mint gondolnánk. Azt javaslom, vegyen magára még egy réteget – hallottam Sallam tanácsát a hátam mögül. – Ha megéhezik, szívesen látjuk az éttermünkben. Ízletes ételeket szolgálunk fel, francia módra. Biztos vagyok benne, hogy a nagybátyja örülne, ha látná.

Válaszomban nem tudtam elnyomni a neheztelő felhangot.

– Ezt erősen kétlem.

Sallam a bejárathoz hátrált.

– Tehetek önért még valamit?

Megráztam a fejem.

– La shukran.

– Szép a kiejtése – dicsért meg a férfi, majd leszegte az állát, és becsukta maga mögött az ajtót.

Egyedül maradtam.

Egyedül a szobában, ahol a szüleim az év felében éltek. Az utolsó szállóhelyükön, körbevéve a tárgyakkal, amiket utoljára ők érintettek. A szoba minden egyes pontja vonzotta a tekintetem, és újabb kérdéseket vetett fel. Édesanyám ennél az íróasztalnál ült? Itt ült a bőr forgószékben? Ő írt utoljára ezzel a pennával? Átkutattam a fiókokat. Csak egy halom üres papír, egy kivételével. A legfelső lapon két szó szerepelt finom kézírással: Drága Inez!

Nem tudta befejezni a levelet. Édesanyám utolsó, hozzám intézett szavait elrabolták tőlem. Hosszú, szaggatott lélegzetet vettem, olyan mélyet, amilyet csak tudtam, aztán kifújtam, és küzdöttem az összeomlás ellen. Itt a remek alkalom arra, hogy átvizsgáljam a szobát úgy, ahogyan hagyták, mielőtt kipakolnám a saját holmim.

A szemétkosárban több összegyűrt papiros volt – azon tűnődtem, vajon Mama többször is nekifutott-e, mire kitalálta, mit mondjon nekem. Zokogás tört fel a torkomon, gyorsan elfordultam a faasztaltól. Erős, mindent elárasztó hullámként törtek rám az érzelmek. Egy lélegzettel később azonban már nyugodtabb voltam, és tisztábban láttam. Folytattam a vizsgálódást, eltökéltem, hogy csinálok valami eredményes dolgot. Tekintetem a szüleim szobájára siklott.

Bólintottam, és kihúztam magam.

Lélegzet-visszafojtva nyitottam be – alig kaptam levegőt.

Papa bőröndjei kinyitva hevertek az ágyon, a ruhái, a cipői és a nadrágjai szanaszét. Mellette egy míves tölgyfa komód, fiókjai sebtében kihúzva, mintha sietve pakolt volna. Összeráncoltam a szemöldököm. Ennek semmi értelme – utolsó üzenetük szerint meghosszabbították kairói tartózkodásukat. A lepedők az ágy lábánál sorakoztak, Mama poggyászai a nagy ablak melletti széken pihentek.

Beljebb sétáltam, és a szék háttámlájára vetett ruhákat vizsgáltam. Ilyen ruhákban sosem láttam édesanyámat. Könnyed anyagú, fiatalos, fodrokkal és gyöngyökkel gazdagon díszített darabok. A ruhák, amelyeket Argentínában viselt, bár divatosak voltak, sosem keltettek feltűnést. Udvarias, szerény mosoly és kifinomult modor jellemezte anyámat. Engem is erre nevelt. A szekrényben azonban csillogó ruhák és magas sarkú bőrcipők tömkelege fogadott.

Kíváncsian megfogtam az anyagot, és a sóvárgás érzése járta át a szívem. Édesanyám mindig tudta, hogy kell viselkedni, mindig megválogatta a szavait, és értett a vendégfogadáshoz, a partikhoz. Ezek az öltözékek azonban azt sugallták, hogy sokkal fesztelenebb volt, nem olyan merev és kifinomult.

Bárcsak megismerhettem volna ezt az oldalát is!

Éles kopogás ütötte meg a fülem, s én felocsúdtam az álmodozásból. Valószínűleg Sallam akar megbizonyosodni róla, hogy berendezkedtem-e. Olyan embernek tűnt, akit a szüleim biztosan kedveltek. Udvarias, rátermett, tájékozott és jó hallgatóság.

Átvágtam a szobán, és udvarias mosollyal kinyitottam az ajtót.

Nem Sallam állt előttem.

A kikötői idegen támaszkodott az ajtófélfának, lábát a bokájánál keresztbe vetette, egyik oldalán a bőröndjeim tornyosultak. Két karját összefonta széles mellkasa előtt, és csak bámult rám, gunyoros mosollyal a szája szélén. Mintha kissé szórakoztatónak találná a helyzetet.

– Mr. Hayes, ha nem tévedek.

11 Köszönöm! (spanyol)

12 Köszönöm! (arab)

13 Egek! (spanyol)

14 Béke veled! – köszönési forma. (arab)

15 Itt: Nincs mit! (spanyol)

NEGYEDIK FEJEZET

A megszólított elrúgta magát a faltól, és besétált a szobába.

– Leleményesebb, mint gondoltam – kezdte vidoran. – De megjegyeztem, úgyhogy több szarsággal ne próbálkozzon!

Válaszra nyitottam a szám, de Mr. Hayes gúnyos mosollyal folytatta.

– Mielőtt szóvá tenné a trágárságomat, hadd adjak hangot abbéli meggyőződésemnek, hogy egy fiatal hölgy, aki átutazta az óceánt, valószínűleg rég leszámolt a formaságokkal. – Behajlította a térdét, így kék tekintete szemmagasságba került az enyémmel. – Ahogy azt kell, ha szabad így mondanom.

– Nem akartam szóvá tenni – jelentettem ki mereven, pedig így volt. Mama arra tanított, hogy bármit is gondolok, ne feledkezzek meg a formaságokról. Néha azonban előtört a lázadó énem, és nem tudtam visszafojtani.

Ezért voltam itt.

– Valóban? – kérdezte bosszantó mosollyal, és beljebb került, az ajtót nyitva hagyva maga mögött.

– Nos, Mr. Hayes – kezdtem, és egész testemmel felé fordultam, hogy szemmel tarthassam. Olyan embernek tűnt, akit jobb, ha nem tévesztünk szem elől. A kikötőben már leírtam őt, de most valahogy máshogy viselkedett. Talán az izmos testalkata, vagy a gunyoros mosoly lehetett az oka. Veszélyesnek tűnt és annak is éreztem, a kötetlen beszélgetés ellenére. Lustán sétálgatott a szobában, véletlenszerűen tárgyakat vett a kezébe, majd hanyagul letette őket.

– Köszönöm, hogy elhozta a bőröndöket! – böktem ki, majd önkéntelenül hozzátettem: – Nagyon kedves magától.

Csúnyán nézett rám.

– Csak a munkámat végeztem.

– Tehát a nagybátyámnak dolgozik – jegyeztem meg. – Izgalmas lehet.

– Az biztos – felelte. Előkelő kiejtéséhez nem illett a hangjában bujkáló tiszteletlenség. Úgy beszélt, mint valami begyöpösödött arisztokrata, leszámítva a felszín alatt megbúvó finom ellenségességet és a változatos szóhasználatot. Biztosan nemrég vették fel. A szüleim sosem említették őt.

– Mióta dolgozik neki?

– Nem régóta – felelte ködösen.

– Mennyi az a nemrég?

– Úgy két éve. – Mr. Hayes csak annyiszor emelte rám a tekintetét, hogy elterelje a figyelmem a további kérdezősködésről. Hagytam, hogy kielégítse a kíváncsiságát, mert azt hittem, hogy ez talán megenyhíti. Rosszul indult a megismerkedésünk, és ha már ilyen közel áll a nagybátyámhoz – illetve, ha nem akartam, hogy felkapjon és a kikötőbe cipeljen, akárcsak a csomagjaimat korábban –, bölcs dolog barátságosan viselkedni vele. De, ami még fontosabb, rengeteg kérdésem volt, és úgy tűnt, Mr. Hayes ismeri a válaszokat.

A kanapé felé intettem.

– Üljünk le! Kíváncsi volnék, mit dolgozik, és mit csinált a nagybátyám legutóbbi ásatásán.

– Meghiszem azt! – Mr. Hayes helyet foglalt, kinyújtotta hosszú lábait, és tétován elővett a zsebéből egy flaskát. Hosszasan meghúzta, majd felém nyújtotta.

Leültem az egyik üres fotelbe.

– Mi van benne?

– Whisky.

– Fényes nappal? – Megráztam a fejem. – Köszönöm, nem kérek.

– Tehát csak napnyugta után iszik?

– Tehát egyáltalán nem iszom. – Igyekeztem, nehogy az érdeklődés leghalványabb jele is érződjön a hangomon. Mama soha nem engedte, hogy akár csak belekortyoljak a borba. Ettől függetlenül persze kipróbáltam. Az orra előtt kóstoltam bele a vacsorapartikon, nem is egyszer.

Elfintorodott, és visszacsavarta a kupakot.

– Nézze, szépségem, nem vagyok a barátja, nem vagyok a testőre és semmiképp nem vagyok a szárazdajkája. Mennyi gondot fog nekem okozni?

A kérdés hallatán kis híján elnevettem magam, de még idejében észbe kaptam. Fontolóra vettem, hogy hazudok, de az ösztönöm azt súgta, átlátna rajtam.

– Nem tudom – vallottam be. – Talán sokat.

Meglepetten felnevetett.

– Merevnek és unalmasnak kellene lennie. Jól nevelt, makulátlan úrihölgynek, akinek egy gyűrődés sincs a ruháján.

– Igenis jól nevelt úrinő vagyok!

Lassan végigmért, tekintete elidőzött piszkos csizmámon és foltos kabátkámon. Úgy tűnt, bosszantja, amit lát.

– Nem mindig – morogta. – Ez rendkívül kellemetlen a számomra.

Félrebillentettem a fejem, és összevontam a szemöldököm.

– Pontosan miért is?

Ajkát most összehúzta, a vidámság eltűnt a szeméből. Mozdulatlanul, elgondolkozva ült, tekintetét nem vette le az arcomról.

Fészkelődni kezdtem – nem szoktam hozzá, hogy így mustráljanak.

– Bocsánatot kellene kérnem? – kérdeztem, egy bosszús szusszantás kíséretében. – Magának nem kell foglalkoznia velem. Hagyja csak a nagybátyámra!

– Az, hogy egyáltalán itt van, már az én problémám. Legalábbis a nagybátyja így fogja gondolni.

– Nem fogok elnézést kérni azért, amit tettem.

Mr. Hayes előrehajolt, farkasszerű szemében komisz fény csillogott.

– Nem is gondoltam. Ezért is rendkívül kellemetlen a számomra a jelenléte. Jobban járnék, ha karótnyeltnek és unalmasnak tartanám.

Még mindig a kikötőről beszélgetünk? Egy eddig ismeretlen érzés támadt bennem.

Talán megriadtam.

– Nem hiszem, hogy túl sok időt fogunk együtt tölteni – jelentettem ki mereven. – De majd vigyázok magamra, Mr. Hayes. Amíg nem áll az utamba, nem lesz gondunk egymással.

Nem akartam, hogy kihívásként hangozzon, de ösztönösen megértettem, hogy ő így vette a szavaimat. Láthatóan viaskodott önmagával. Lasanként engedett fel.

Mikor megszólalt, tekintete zárkózott és távoli volt, hangja majdhogynem tartózkodó.

– Úgyis hamarosan hazaküldik. Semmi jelentősége.

Elhevert a kanapén, mint akinek egy szál gondja sincs, legalábbis ezt a benyomást akarta kelteni. Összehúztam a szemem. Nyílt tekintettel nézett, még akkor is, amikor véreres pillantása végigsiklott a szobán.

– Újranyitjuk ezt a vitát?

– Legjobb tudomásom szerint le sem zártuk – pillantott felém Mr. Hayes. – Ez nem vita tárgya. A nagybátyja azt akarja, hogy hazatérjen, és ne legyen itt.

– Mégis, miért?

Mr. Hayes felvonta a szemöldökét, de bosszantóan néma maradt.

– Mit dolgozik pontosan a nagybátyámnak?

– Egy kicsit mindent.

Legszívesebben belerúgtam volna.

– Maga a titkára?

Felnevetett.

Ezen elbizonytalanodtam.

– Veszélyes munkája van?

– Időnként.

– Törvényes?

A mosolya elkápráztatott.

– Hellyel-közzel.

– Mr. Hayes, bármit is csinálnak a nagybátyámmal…

– Ebben az országban a törvény igen képlékeny, Señorita Olivera.

– Nos, én tudni akarom, mi történt a szüleimmel! – jelentettem ki zengő hangon. – Miért bolyongtak a sivatagban? Mit kerestek? Miért nem volt velük Tío Ricardo?

– A szülei azt tettek, amit akartak – válaszolta finoman. – Ők biztosították a pénzügyi hátteret, nem igazán szólt bele senki a dolgaikba. Az egyetlen ember, akinek befolyása volt felettük, Abdullah volt. – Mr. Hayes elhallgatott. – Tudja, ki az, ugye?

Százszor is hallottam már ezt a nevet. Abdullah volt minden egyes ásatás értelmi szerzője. A szüleim üzlettársa, zseniális elme, aki mindent tudott az ókori egyiptomiakról, amit csak lehetett. Az évek során a szüleim elárultak egy-egy homályos részletet arról, merre ásott Abdullah csapata, de a legutóbbi ásatásukról egy szót sem szóltak.

Pedig Kleopátrához volt köze.

– Meséljen a munkálatokról!

Mr. Hayes felpattant, én pedig összerezzentem. Közelebb húzódott a szüleim hálószobájához, kivágta az ajtót, majd bepillantott a szobába, és halkan füttyentett. Megálltam mellette az ajtóban, a felfordulás ismét mellbe vágott.

– Nem voltak rendetlenek. Illetve Papa elég szétszórt… volt. De ez nem vall rájuk.

– Igaz – helyeselt Mr. Hayes, most először hangzott komolynak. Ricardo sem rendetlen ember.

– Azt nem tudhatom – feleltem hűvösen. – Egyetlenegyszer találkoztam vele, tíz évvel ezelőtt.

Mr. Hayes elengedte a füle mellett a megjegyzésem, de halkan előrelépett, és óvatosan a kezébe vette a szétszórt ruhadarabokat. Nem tetszett, hogy egy idegen hozzányúl a szüleim holmijához, amit majdnem meg is mondtam, ám ekkor belém hasított a felismerés.

Nem ő volt az idegen – hanem én.

Mr. Hayes a szüleim olyan oldalát ismerte, amit én sosem láttam. Úgy ismerte őket, ahogyan én sosem. Olyan emlékeket őrzött róluk, amilyeneket nekem esélyem sem volt. Mellettük dolgozott, együtt ettek, egy táborhelyen aludtak.

– Járt már ebben a szobában?

Bólintott.

– Sokszor.

Több volt tehát köztük munkakapcsolatnál. A hálószobájukba inkább hívnának barátot, mint kollégát.

– Azóta is járt itt, hogy eltűntek?

Megmerevedett a válla. Rám nézett, és néhány pillanatig némán fürkészte az arcom. A szája sarkában lévő szigorú ránc hihetetlen módon ellágyult.

– Megértette, hogy meghaltak, ugye?

– Ez meg miféle kérdés?

– Szeretném, ha megértené, hogy a kérdései sehova nem vezetnek.

Gombóc volt a torkomban – nagyot nyeltem.

– Ki fogom deríteni, mi történt velük.

Szépen összehajtogatta Papa egyik ingét, és óvatosan betette az egyik bőröndbe.

– A vájkálás a nagybátyja dolga, Señorita Olivera. Nem a magáé.

– Akkor is ez a célom.

Továbbra is feszülten figyelt, én pedig ellenálltam a kísértésnek, hogy fészkelődjek.

Meg akart félemlíteni, de az nem fog ilyen könnyen menni, nem számít, milyen erős, az sem, hogy pisztolyt hord az oldalán. A markolaton a „CGG” betűk álltak. Eddig nem vettem észre, de most, hogy megfigyeltem durva bőrcsizmáját és egyenes vállát, belém csapott a kellemetlen felismerés.

– Katona?

Szigorúan összehúzta szemöldökét.

– Hogyan?

– Maga angol katona?

– Nem – felelte.

– Az nem a maga monogramja – mutattam a pisztolytáskában lévő fegyverre. – A maga neve nem Whitford Hayes?

– De igen. – Hirtelen témát váltott. – Vegyen fel valami tisztességes, fodros ruhát, és jöjjön le vacsorázni!

Először megpróbál hazaküldeni Egyiptomból, majd a vacsoraasztalhoz parancsol.

– Ne mondja meg, mit tehetek, és mit nem!

Megkerülte az ágyat, és megállt előttem, kék tekintetének mély tavában huncut csillogás bujkált. A leheletéből áradó füstös szesz finom illata kavargott közöttünk.

– Inkább flörtöljek magával?

Szinte arroganciába hajló magabiztossága bizonyára abból fakadt, hogy még soha senki nem mondott neki nemet. Az arckifejezésem továbbra is kifejezéstelen maradt.

– Nem érdekel.

– Maga tiltott terület. – Rám mosolygott, a szája sarkaiban lévő két kis ránc mintha zárójelbe tette volna az ajkait. Nem bíztam benne. – Csatlakozzon hozzám, kérem!

Megráztam a fejem.

– Özvegyként utaztam idáig, és bár meggyőzően tettem, itt biztosan nem folytathatom a színjátékot. Magával vacsorázni nem lenne helyénvaló – legalábbis a nagybátyám nélkül nem.

– Ő is odalent van.

– Miért nem mondta? – kiáltottam.

Hirtelen hátat fordított, és kiment a szobából. A válla fölött odavetette:

– Épp most mondtam.

Felháborodott kiáltással a nyomába eredtem, de csak az üres szobával találtam szembe magam. Észre sem vettem, mekkora rendetlenséget csinált. Finoman átrendezte a dolgokat – a kanapén lévő díszpárnák a sarkokról középre kerültek, a szőnyeg sarka pedig felfelé kunkorodott. Szándékosan tolta félre. Elfojtottam egy bosszús morgást.

Már a folyosó felénél járt.

– Még valami, Mr. Hayes! – kiáltottam.

Elegánsan visszafordult, és anélkül, hogy hátranézett volna, visszasétált.

Közelebb léptem.

– Szeretném tudni, mit keresett!

Mr. Hayes elhallgatott.

– Miből gondolja, hogy bármit kerestem?

A hangja túlságosan is közömbös volt. Könnyed bizalmaskodása begyakorlottnak tűnt, a modorán érződött, hogy tisztában van vele, milyen jóképű. Lebecsült, ám ezt rejtegetni próbálta. Gyanús volt.

– A szőnyeget elfordították, a párnákat felforgatták.

– Na és?

Nem feleltem. A hazugsága ott lebegett körülöttünk, szinte tapintható volt a feszültség.

Felvontam a szemöldököm, és vártam.

Nem felelt, de elgondolkodva nézett rám. Amikor egyértelművé vált, hogy nem fog válaszolni, hosszan, bosszúsan felsóhajtottam.

– Várjon egy percet! – szólaltam meg. – Át kell öltöznöm.

Szemügyre vette a ruhámat – úgy tűnt, mulattatja.

– Nem emlékszem, hogy maga várt volna, mikor erre kértem – felelte vigyorogva, majd rám kacsintott, mielőtt hosszú lábain továbbsétált volna a folyosón.

Egyszerűen nem bíztam a mosolyában – tudtam, hogy következményekkel jár. Olyasvalakinek tűnt, aki elbűvöli az embert, miközben a háta mögött kirabolja.

Megfordultam, és becipeltem a bőröndöm a szobába – egy jó modorú férfi segített volna ebben –, majd végignéztem a szóba jöhető ruhákat. Arra az egyre emlékeztem, hogy a Shepheard’s éttermi része esténként a társasági élet középpontja. Vagyonos utazók, Amerikából és európai metropoliszokból érkező turisták vegyülnek a nagy csarnokban. Lévén most találkozom először a nagybátyámmal, megfelelően kell kinéznem. Tisztességesen és rátermetten.

Akkor talán meggondolja magát, és nem küld haza. Egy hosszú ujjú, sötétkék-zöld csíkos ruhát választottam, övvel és a hozzá tartozó kendővel. A lábamra vékony, fél lábszárig érő bőrcsizmát húztam, amelyet csupán egy sor apró sárgaréz gomb díszített. Nem volt időm megigazítani a hajam, vagy akár csak felfrissíteni az arcom egy kis vízzel – ezt halkan szitkozódva Mr. Hayes számlájára írtam. Bezártam magam mögött az ajtót, és végigsiettem a folyosón, vigyázva, nehogy megbotoljak terjedelmes szoknyámban. Mire a lépcső aljához értem, már kínosan hangosan lihegtem.

Ott megálltam. Fogalmam sem volt, merre tovább. A szálloda majdnem egy háztömbnyi területet foglalt el, és onnan, ahol az előcsarnokban álltam, számos folyosó vezetett ki tudja, hová. Akár a kertben vagy a mosókonyhában is kiköthetek.

Körülnéztem, Sallamot kerestem, de nyomát sem találtam. A tekintetem megakadt a pöffeszkedő amerikai férfin, akit már korábban is kiszúrtam. Egy beugróban ült, és az újságjába mélyedt. Odasétáltam hozzá. Nem vett észre, amíg közvetlen közel nem kerültem hozzá.

Pislogva nézett fel, bizonytalanul körbepillantott.

– Jó napot!

– Buenas tardes! – feleltem spanyolul. – Az éttermet keresem. Meg tudná mondani, hol találom?

Kisimult a homloka. Becsukta az újságot, felállt, és udvariasan felém nyújtotta a karját.

– Hadd kísérjem oda!

Belekaroltam, ő pedig végigvezetett az egyik folyosón. Magas volt, de vállai beestek, sudár alkata ettől tömzsinek tűnt. Arcából és sűrű, szőke hajából ítélve a harmincas évei elején járhatott.

– A nevem Thomas Burton – szólalt meg, oldalpillantást vetve rám. Orcáján pír jelent meg. – Elbűvölő az akcentusa. Szabad a kedves nevét?

Saját magamat is megleptem, ahogy kimondtam:

– Elvira Montenegro. – Zavartan megköszörültem a torkom. – Ön amerikai, ha jól sejtem.

Bólintott.

– New Yorkból jöttem. Járt ott valaha?

– Még nem – ráztam meg a fejem.

Félénken elmosolyodott.

– Akkor talán egyszer találkozunk ott.

Visszamosolyogtam, abban a biztos tudatban, hogy ha valaha a birtokunkra tévedne, nagynéném tárt karokkal fogadná. Szerény és barátságos volt, kedves barna szemekkel. Ruhája gazdag és sikeres életről tanúskodott.

Megérkeztünk az étterem bejáratához. Elengedte a karom, és rám nézett. Hátrébb húzódtam, döbbent rándulást éreztem a gyomromban. Felismertem ezt a pillantást.

– Csatlakozna… Csatlakozna hozzám ma este, Miss Montenegro?

– Köszönöm, de nem lehet. Rokonokkal találkozom. – Továbbra is mosolyogtam, hogy enyhítsem az elutasítást. – Köszönöm, hogy elkísért.

Mielőtt válaszolhatott volna, besétáltam a padlótól a mennyezetig reneszánsz stílust tükröző étterembe.

A boltíves ablakok holdfénybe vontak minden egyes, hófehér terítővel letakart faasztalt. A krémfehérre festett mennyezet négy sarkát meanderminta szegélyezte, a falakat pedig tölgyfa lambériák és míves faragások díszítették.

Majdnem minden asztalnál vendégek és pártfogók ültek, beszélgettek, bort kortyolgattak, és élvezték az ételeket. Akárcsak az előcsarnokban, az étteremben is mindenféle nemzetiségű ember nyüzsgött. Francia turisták nézegették a borkínálatot, nyugati ruhába öltözött pasák és bégek, fejükön henger alakú fezzel, társalogtak egyiptomi arab nyelven.

Angol katonák feszítettek egyenruhájukban, sárgaréz gombjaik megcsillantak a lágy gyertyafényben.

Tettem néhány tétova lépést, mire az általános hangzavar elcsendesedett. Néhányan kíváncsian végigmértek, kétségkívül kócos hajam és fáradt szemem vonta rám a tekintetüket. Néhány hajtincset a fülem mögé tűrtem, kihúztam magam, és tettem néhány lépést előre. Tekintetem egyik asztalról a másikra siklott, a nagybátyámat keresve.

Helyette azonban, az egyik irdatlan ablak alatt Mr. Hayest találtam. Arcéle, szögletes állának kemény vonala és merev orcája jól felismerhető volt. Haja a lágy fényben inkább tűnt vörösnek, mint barnának. Négyen ültek az asztalnál, és bár a két, számomra jól látható úriembert nem ismertem fel, a Mr. Hayes mellett balra ülő férfi valahogy ismerősnek tűnt.

A lábam mintha magától vitt volna a társaság felé. Átvágtam az étkezőasztalok és drága estélyi ruhákba bújtatott vendégek erdején. Az út kilométereknek érződött, minden mozdulat egy újabb meredek lépés az ismeretlen csúcs felé. A szorongás a gyomromba költözött, és ott gyökeret eresztett. Mi van, ha Tío Ricardo nem hajlandó szóba állni velem? Talán mindenki előtt haza fog küldeni – beleértve Mr. Hayest, aki nyilvánvalóan az asztaltársaság része volt, ellentétben velem.

Továbbhaladtam.

Mr. Hayes vett észre először.

Találkozott a tekintetünk, szája sarka megmozdult. Úgy tűnt, mint aki mindjárt elneveti magát. A másik két úriember is felfigyelt, szünetet tartottak két korty között. Inkább tűntek meglepettnek, semmint ellenségesnek. Egyikük szemügyre vett, és megállapította, hogy a hajam állapota szöges ellentétben áll díszes estélyi ruhámmal. Idősebb, ősz hajú és szakállú férfi volt, szinte tapintani lehetett az őt körüllengő arisztokratikus légkört. Tekintélyt parancsoló külleme mintha a ruházata része lett volna. A másik férfi arca, hunyorgó szeme barátságosabbnak tűnt. Ám ők közel sem érdekeltek annyira, mint a negyedik férfi, akinek az arcát nem láttam.

Folytatta a beszélgetést, hangja mélyen, telten csengett. Libabőr futott végig a karomon. Ennyi év után is felismertem ezt az öblös hangot.

– Sir Evelyn, maga ostoba fajankó! – reccsent rá Tío Ricardo.

Nem tudtam, melyikük lehet Sir Evelyn. Sem az urak, sem Mr. Hayes nem vetettek egy pillantást sem a nagybátyámra, a sértés ellenére sem. A társaság figyelme rám szegeződött, a kíséret nélküli lányra a zsúfolt étteremben, aki nyilvánvalóan feléjük tartott.

Nekem azonban elegem volt a várakozásból.

– Hola, Tío Ricardo! – köszöntöttem.

ÖTÖDIK FEJEZET

Nagybátyám válla megmerevedett. Egy percig a fejét rázta, majd félig megfordult a székében. Felemelte az állát, találkozott a tekintetünk. A pillantásától, az ismerős mogyoróbarna szemétől, amely pont olyan volt, mint anyámé, elakadt a lélegzetem. Már elfelejtettem, mennyire hasonlítanak egymásra. Göndör, barna haj, az orrát pettyező szeplők. Több ránca, több ősz hajszála volt, mint anyámnak, de a szemöldöke formája és a füle íve akár az övé is lehetett volna.

Ami azt jelentette, hogy én is úgy nézek ki, mint ő.

Egyetlen másodpercre mintha düh áradt volna szét az arcán, szemei összeszűkültek, zihálni kezdett. Egy szempillantás múlva azonban arca barátságossá vált, ajka mosolyra húzódott.

Tudja uralni az érzelmeit. Milyen hasznos képesség!

– Drága unokahúgom! – fogadott kedvesen, és talpra ugrott. – Foglalj helyet, kérlek, én mindjárt szerzek egy másik széket… Oh, látom már, számítottak rám! – Tío Ricardo utat engedett az egyik széket cipelő alkalmazottnak. Alig tudtam elhinni, hogy ennyi idő után, a többhetes utazás után a nagybátyám alig karnyújtásnyira állt tőlem. Fölém tornyosult, és bár minden arcvonása tükrözte korát, tartása mégis visszafogott erőt sugallt.

Továbbra is mosolygott, és már-már gyengéden megveregette a vállam.

– Már nem az a sebes térdű, piszkos ruhás kislány vagy, mint emlékeztem.

– Már jó ideje nem – bólintottam. – Jól nézel ki, Tío!

– És te… – szólalt meg lágyan. – Akárcsak a húgom.

A moraj suttogássá csendesült. Inkább éreztem, mint láttam az emberek tekintetét.

Mr. Hayes és a két másik úriember talpra ugrott, az utóbbiak leplezetlen kíváncsisággal szemléltek.

– Az unokahúga! – szólalt meg az egyik férfi, erős francia akcentussal. – Incroyable!¹⁶ Ezek szerint ő Lourdes lánya! – A francia elhallgatott, sápadt arca vörös színt öltött. Kopaszodó feje megcsillant a gyertyafényben. – Bocsásson meg, je suis désolé. Rettentően sajnálom, ami a szüleivel történt.

– Monsieur Maspero, Sir Evelyn, engedjék meg, hogy bemutassam az unokahúgomat, Miss Inez Oliverát. Épp csak beugrott – megmerevedtem, de nem vitatkoztam –, hogy megtekintse a látványosságokat. Kedvesem, ugye találkoztál Mr. Hayesszel?

Mivel nagybátyám őt küldte a fogadásomra, egyértelműen tudja, hogy találkoztunk, de részt vettem a színjátékban.

– Igen, találkoztunk, gracias.

Sir Evelyn lehorgasztotta a fejét. Ácsorogtunk, miközben a pincérek további terítéket hoztak. Csak akkor foglaltunk helyet, amikor megterítettek mind az öt vendég számára. A nagybátyám és én az egyik oldalon préselődtünk össze, a könyökünk összeért, míg Mr. Hayes szemközt az asztalfőn ült. Beszorultam a két ember közé, akik el akartak küldeni.

Mr. Hayes a zsúfolt asztalt vizsgálta.

– Cserélhetünk, ha gondolja.

Tío Ricardo rám pillantott.

– Én kényelmesen ülök, no és te?

Hangjában enyhe kihívás bujkált.

– Perfectamente.

A pincér vastag, elegáns, krémszínű lapokra nyomtatott étlapokat hozott. A beszélgetés elcsendesedett, az ételeket mustráltuk, egyedül Monsieur Maspero csapott zajt, aki elismerően mormogott a választék láttán. A kínálat igen pazar volt: főtt tengeri sügér, borban pácolt tyúk vajas rizsgarnírunggal, sült vadkacsa szezonális salátával, desszertnek pedig török kávé, csokoládétorta és friss gyümölcsök. Mindent szerettem volna megkóstolni, de visszafogtam magam, és a portugál módra készített csirkét rendeltem. Mindenki más halat kért – úgy tűnt, tudnak valamit, amit én nem. A pincér távozott, azzal az ígérettel, hogy hoz néhány üveg francia bort.

– Legközelebb a halat válassza! – tanácsolta Monsieur Maspero. – Mindennap frissen fogják a Nílusban.

– Ízletesnek hangzik. Elnézést a zavarásért – feleltem. – Épp elkaptam az önnek címzett sértést, Sir Evelyn!

Mr. Hayes elfúló nevetést hallatott. Monsieur Maspero világos szeme a nagybátyámról Sir Evelynre siklott. Tío Ricardo összefonta a karját, és felém fordította az arcát, mogyoróbarna szemében jókedv csillant. Csupán elképzelni tudtam, milyen gondolatok kavarognak a fejében, miközben megpróbált megfejteni. De az igazság egyszerű volt. Gyűlöltem az üres beszélgetéseket, és a nagybátyámnak nyilvánvalóan megvolt rá az oka, hogy számára kellemetlen emberekkel vacsorázzon. Nem hagytam, hogy a jelenlétem elterelje a figyelmét a céljáról.

Ez nem vetne rám túl jó fényt.

Mielőtt bárki megszólalhatott volna, megérkezett a bor, és elkezdték pompás, hosszú szárú poharakba töltögetni. Mr. Hayes hosszasan belekortyolt az italába. Ezek szerint nem csak a whiskyt szereti. Sir Evelyn mereven ült a székén, hűvös hallgatásba burkolózva.

– Igaza van, Mademoiselle – jelentette ki Monsieur Maspero. – A nagybátyja célja a sértegetés volt, és sikerrel járt. Hogy ez hogyan befolyásolja az ügyét, nem tudom. De lehet, hogy ez csak egy ügyes csel, hogy elérje, amit akar.

– No és mi lenne az? – érdeklődtem.

– Kíván válaszolni a hölgynek, Mr. Marqués? – kérdezte Sir Evelyn ridegen. – Eddig is főként ön beszélt.

A két férfi meredten nézett egymásra – a lélegzetvételt leszámítva mozdulatlanok voltak. Úgy döntöttem, követem Mr. Hayest, aki hallgatásba burkolózott, ujjaival a tányérja mellett lévő kés élét babrálta.

Végül a nagybátyám felém fordult.

– Egyiptomot megszállták azok, akik életük nagy részét nagy szállodákban töltik, idegen tájakra utazgatnak, de ahhoz nem fűlik a foguk, hogy elsajátítsák a nyelvet, akik mindent megnéznek, de semmit sem látnak. Lábnyomukban a bolygó pusztul, s tiszteletlenül bánnak az egyiptomiakkal, amikor felbecsülhetetlen értékű történelmi tárgyakat vesznek el és műemlékeket rongálnak meg. Ennek a két úriembernek módjában áll, hogy javítson az itteni helyzeten.

– Nos, maga mondta – szögezte le Sir Evelyn. – Csupán két úriember vagyunk. Hogyan is akadályozhatnánk meg, hogy a turisták megrongálják a lelőhelyeket? Hogy műtárgyakat csempésszenek ki a bőröndjükben? Lehetetlen vállalkozás.

Tío Ricardo megigazította vékony, fémkeretes szemüvegét.

– Például úgy, hogy másolatokat engedünk ki az országból. Az embereknek alig van alkalma tanulmányozni, feljegyezni a tárgyakat, nem igazán férnek hozzájuk. Egyiptomi történelmi tárgyak ezrei tűnnek el folyamatosan…

– Legyen igazságos! – tiltakozott Monsieur Maspero. – Én magam vagyok az Egyiptomi Múzeum kurátora…

– Tisztában vagyok az üzelmeivel – vágott közbe a nagybátyám. – Meglepő, hogy a múmiákon, amiket kiásott, nincs árcédula.

Tío Ricardo szelíd hangja és udvarias mosolya ellenére is éreztem az ellenszenvet, amit a két férfi irányában táplált. Abból, ahogyan szorította az evőeszközeit, ahogyan összehúzta a szemét, amikor Monsieur Maspero vagy Sir Evelyn megszólalt.

Monsieur Maspero kipirult, bajusza dühösen megremegett…

– Ezúttal túllőtt a célon, Ricardo!

Óvatosan közelebb hajoltam Mr. Hayeshez. Az illata a birtokunkat beborító reggeli ködre emlékeztetett: a fákéra, amelybe halvány só-, és pézsmaillat vegyült.

Amikor már elég közel értem, halkan megköszörültem a torkomat. Az állát lefelé billentette, kifejezve hogy figyel, anélkül, hogy levette volna a tekintetét a vitatkozó férfiakról.

– Igen? – mormogta.

– Miféle üzelmek?

Az arckifejezése továbbra is közömbös maradt, csak megfeszülő álla tanúskodott az ellenkezőjéről.

– Maspero a múzeumában kibányászott műtárgyakat ad el turistáknak. Szobrocskákat, kisebb figurákat, ékszereket, kerámiát és így tovább.

Pislogtam.

– Régészeti jelentőségű tárgyakat árul?

– Igen.

– Turistáknak?

– Pontosan.

Felemeltem a hangom.

– És mégis hova kerül a bevétel?

A beszélgetés hirtelen megszakadt. Mindhárom férfi felém fordult a székén. Nagybátyám arckifejezése visszafogott csodálatról tanúskodott.

– Természetesen a kormánynak – jelentette ki Sir Evelyn. Ajkait összeszorította, szinte mozdulatlanok voltak. Amikor leültem, kíváncsian tekintett rám, most viszont egyértelműen megvetett. Milyen gyorsan kiestem a kegyeiből!

Amennyire a jó modor és az asztal engedte, távolabb húzódtam Mr. Hayestől.

– A pénz előbb-utóbb Angliába kerül. Nem így van, Sir Evelyn? – kérdezte Tío Ricardo felélénkülve. – Azt hiszem, kijelenthetjük, hogy maga komoly vagyonra tesz szert.

Sir Evelyn arckifejezése fagyosra változott.

Nagybátyám felnevetett, ami hamisan csengett. Mintha egyáltalán nem találná szórakoztatónak a helyzetet. Éppen ellenkezőleg! A válla idegesen megfeszült.

– Azt mondják, önök csupán két úriember, pedig számtalan értékes tárgyról tudok, amelyeket a múzeumban idegeneknek adnak el. Közülük is a legrosszabb Mr. Sterling – jelentette ki Tío Ricardo. – Közönséges, hitvány bandita.

Elakadt a lélegzetem, amit igyekeztem finom köhintéssel álcázni. Senki nem vette észre, kivéve Mr. Hayest.

– Jól érzi magát, Señorita Olivera? – hajolt előre Mr. Hayes, és az arcomat fürkészte. – Ismerősen cseng a neve?

Nagybátyám egy pohár vizet nyújtott felém. Belekortyoltam, ezzel is húzva az időt, amíg kitaláltam a válaszom. Beismerjem, hogy találkoztam a hitvány Mr. Sterlinggel? Ha így teszek, Papa tettét is elárulom. Ősi egyiptomi gyűrűt küldött nekem, amit kicsempészett az országból, és sosem fedte fel a szándékát. Tío Ricardónak ez nem fog tetszeni, ahogy Abdullahnak sem. Rólam nem is beszélve! Papa teljesen megbolondult.

Leeresztettem a poharat.

– Nem úgy hangzik, mintha olyasvalaki lenne, aki az érdeklődésemre tarthat számot.

– Nagyon helyes! – szólt Tío Ricardo. – Annak az embernek börtönben volna a helye.

– Ide figyeljen! Sterling jó barátom… – vágott közbe Sir Evelyn.

Nagybátyám felhorkant.

– Persze, mert pofátlanul sok pénzt gombol le róla…

– Az utolsó betűig betartja a törvényt! – jelentette ki Sir Evelyn.

– Azt a törvényt, amelyet egyiptomi főkonzulként maga hozott létre! – zárta le a vitát Tío Ricardo, és keze ökölbe szorult a szalvétáján. – Maga felel az ország pénzügyeiért! Maga miatt állt meg az Iszmáíl pasa által kezdeményezett fejlődés Egyiptomban! Maga záratta be az iskolákat, és lehetetlenítette el a felsőoktatást a nők számára!

– Érdekes, azt nem teszi hozzá, hogy Iszmáíl pasa adósságokba döntötte az országot – szúrta közbe szárazon Sir Evelyn. – Az ő hibájából avatkozik Európa az ország ügyeibe. Egyiptomnak törlesztenie kell az adósságait.

Nagybátyám megdörzsölte a halántékát, homlokát fásultság barázdálta.

– Ebbe ne menjünk bele! Szándékosan nem akarja megérteni, amit mondok.

– Eh, bien! Mit akar mondani? – vetette oda Monsieur Maspero.

– Uraim – kezdte Tío Ricardo, és mély levegőt vett. – Arra kérem önöket, helyezzék a sógoromat, Abdullahot a régészeti hivatal élére. Megérdemel egy helyet az asztalnál.

– Az az én posztom – fröcsögte Monsieur Maspero.

– Nem hiszem, hogy alkalmas lenne rá, Mr. Marqués – válaszolta Sir Evelyn fagyosan. – Mikor talált utoljára bármit is a csapata? Minden ásatásról üres kézzel távoznak Abdullahhal. Már megbocsásson, de nem vagyok lenyűgözve.

– Ha nem tennénk lehetővé, hogy a tárgyakat törvényesen ássák ki és szállítsák el Egyiptomból, az illegális vásárlások visszatérnének – érvelt Monsieur Maspero. – El kell ismernie, hogy a hivatali időm alatt máris jelentősen csökkent az országból kivitt tárgyak száma. Azt hiszem, mindannyiunknak jót tenne egy kis rugalmasság.

– Kérdezze meg a sógorom véleményét, akkor talán hallgatok magára – felelte Tío Ricardo. – Ugyanúgy tisztában van vele, mint én, hogy lehetetlen felbecsülni, hány tárgy kerül ki Egyiptomból, mert rengeteget ellopnak. Ráadásul maga adott engedélyt az Egyiptomi Régészeti Alapítvány működésére!

– Mielőtt bármit kivisznek az országból, engedélyt kell kérniük – mondta Monsieur Maspero csillapodó haraggal. – Az egész a régészeti hivatal felügyelete alatt áll.

Felmerül a kérdés, vajon a régészeti hivatal egyiptomiakat foglalkoztat-e? Tío Ricardóra és megfeszülő állára pillantottam. Olyan volt, mint egy forró vízzel teli teáskanna, szinte már gőz csapott ki belőle. Abdullahnak kellene itt ülnie és vitatkoznia. Megértettem nagybátyám afölötti bosszankodását, hogy Abdullahot az asztalhoz sem engedik ülni.

– Megfeledkezett a munkájáról, Mr. Marqués? – kérdezte Sir Evelyn. – Kincsvadász, ahogy a többiek is, de maga borzalmasan végzi a dolgát. Kidobott pénz. Hallottam az ásatásaikról, hogy Abdullahhal milyen nevetségesen magas összeget fizetnek a munkásaiknak…

– A megélhetési bérre gondol? – vetette közbe Tío Ricardo gúnyosan. – Senki nem dolgozik ingyen…

– Maga csak egy régészeti álruhát öltött bolond – jelentette ki Sir Evelyn, túlharsogva a nagybátyámat.

Monsieur Maspero nemtetszését fejezte ki. Mr. Hayes fenyegetően összehúzta a szemét, kézfejével súrolta a tányérja mellett lévő kés markolatát. Megmozdultam a székemen – szívem vadul kalapált. Csak bámultam a nagybátyámra, dacosan megfeszült állkapcsára, ökölbe szorult kezére. Hiába bosszantott fel, hogy el akart küldeni Egyiptomból, nem számított, egyre jobban csodáltam. Minden szavával egyetértettem, azokkal is, amelyeket ki sem mondott.

Mindenki megérdemli a tisztes bért. Senkinek a munkáját nem szabad lebecsülni. Sem a döntéseiket, sem az álmaikat.

– Nem vagy bolond – súgtam.

Tío Ricardo rám pillantott, mintha meglepődött volna, hogy ott vagyok, mintha nem testközelben ültünk volna egymás mellett.

– Bolond – ismételte Sir Evelyn, ezúttal nekem címezve.

Meredten néztem rá, ujjaim rákulcsolódtak a poharamra. Az arcába akartam önteni az italt.

– Whitford – szólalt meg hirtelen, figyelmeztetően a nagybátyám.

Mr. Hayes elengedte a kést, és egyetlen korttyal felhajtotta az italát. Hátradőlt, karját nyugodtan összefogta a hasa előtt, arcára nyugalom ült ki, mintha bizony egy perce még nem a gyilkosságot fontolgatta volna.

Ekkor egy idősebb, méltóságteljes egyiptomi férfi lépett az asztalunkhoz, szemében ravaszság csillogott. A nagybátyám észrevette a tekintetem, a válla fölött hátrapillantott, majd felpattant, hogy üdvözölje a férfit. Mr. Hayes követte, de Sir Evelyn és Monsieur Maspero ülve maradtak. Nem ismertem a rám vonatkozó illemszabályt, így én is a helyemen maradtam.

– Juszuf pasa, a bíró – üdvözölte Tío Ricardo széles mosollyal. Majd elhalkult, és odasúgott valamit a bírónak. Váltottak néhány szót, majd Mr. Hayesszel visszaültek. A hangulat tovább romlott az asztalnál. Sir Evelyn arca az érett paradicsom színét öltötte magára.

– Az az ember nacionalista – szólalt meg szigorú arccal Sir Evelyn.

– Tisztában vagyok vele – felelte vidoran Tío Ricardo. – Lelkes olvasója Musztafa pasa napilapjának.

– Ilyen emberek társaságában mozog? – vonta kérdőre Sir Evelyn. – A maga helyében óvatos lennék, Ricardo. Nehogy a rossz oldalon találja magát!

– Csak nem a háborúról beszél, Sir Evelyn? – mordult fel Mr. Hayes.

Csodálkozva pislogtam. Eddig úgy tűnt, örömmel adja át a szót Tío Ricardónak. Mr. Hayes válla megfeszült, csak úgy sugárzott belőle a düh.

Nagybátyám átnyúlt rajtam, és Mr. Hayes karjára helyezte a kezét.

– Sir Evelynnek jobban tetszene, ha mind úgy viselkednénk, mint Taufík pasa.

Taufík pasa Iszmáíl pasa fia volt. A jelenlegi khedivéről¹⁷ vajmi keveset tudtam, csak annyit, hogy támogatta Sir Evelyn szörnyű politikáját, és lerombolta a fejlődést, amit apja Egyiptomban elért. Emlékszem, Papa hogy siránkozott, amiért a férfi megalázkodik a brit politika előtt.

Sir Evelyn az asztalra dobta vászonszalvétáját, és felállt.

– Eleget hallottam. A maga helyében óvatos lennék az elképzeléseimmel, Mr. Marqués! Nehogy elveszítse az ásatási engedélyét, nem igaz, Monsieur Maspero?

– Nos, én… – hebegte Monsieur Maspero.

Sir Evelyn orrlyukai kitágultak, majd merev tartással elvonult. Vissza sem nézett, ahogy kilépett az étterem ajtaján.

– Sok dolgunk van még – szólalt meg csendesen Monsieur Maspero. – Véleményem szerint nem csak rossz dolgok. – A francia felsóhajtott, majd felállt, és követte Sir Evelynt.

A beszélgetésből ítélve ennek az estének komoly következményei lesznek. Eddig nem emlékeztem rá, de most eszembe jutott, hogy Monsieur Maspero az, aki engedélyezi az ásatásokat Egyiptomban. Úgy adja ki az engedélyeket, ahogyan jónak látja.

Lehet, hogy a nagybátyám nem kap újabbat.

– Ez jól ment – jegyezte meg szárazon Mr. Hayes.

– Megtenné… – kezdte a nagybátyám.

– Természetesen – morogta Mr. Hayes. Átnyargalt az asztalok közt, a vendégek udvariatlan tekintetétől és sutyorgásától kísérve, és eltűnt a boltíves bejárat alatt.

– Hova megy Mr. Hayes? – kérdeztem.

Tío Ricardo keresztbe fonta karjait izmos mellkasa előtt, és az arcomat fürkészte. Korábbi előzékenységének immáron nyoma sem volt. Óvatosan néztünk egymásra. Bármit is feltételezett rólam, nem fogok távozni csak azért, mert ő azt mondta.

– Dühös vagy? – kérdeztem spanyolul.

– Örülnék, ha nem ellenkeznél velem – felelte. – Ha belegondolok, hogyan utaztál ide, egy másik kontinensre… Mit szólna ehhez anyád, Inez?

– Miattuk vagyok itt.

Valami megváltozott az arcán, szája sarka finoman lekonyult. Enyhe nyugtalankodás ült ki a tekintetébe.

– Ők sem akarnák, hogy itt légy. – Szavaitól újra megnyílt a tátongó űr a gyomromban. A vendégek csevegése távolinak tűnt. Küszködtem, próbáltam megszólalni, de a torkom összeszorult. Arca megkeményedett. – Annyi éven át jártak Egyiptomba. Elhoztak magukkal valaha?

Csak bámultam rá. Tudta a választ.

– Nem hoztak el – folytatta. – Végrendeletükben engem jelöltek ki gondviselődnek, ily módon nekem kell vigyáznom rád, én pedig az akaratuk szerint fogok eljárni.

– A leveled nem adott választ a kérdéseimre.

Felvonta sötét szemöldökét.

– ¿Perdón?

– Jól hallottad. Mi történt velük? Mit kerestek a sivatagban? Nem volt velük őr vagy bármilyen segítség? Nem vezette őket senki?

– Elmondhatatlan tragédia, ami velük történt – felelte összeszorított ajkain keresztül –, de semmit nem tehetünk. A sivatag elevenen felfalja az embert, ha néhány napig nem jut vízhez, árnyékhoz vagy megbízható szállítóeszközhöz, lehetetlen túlélni.

Előrehajoltam.

– Honnan tudod, hogy ezek közül egyikhez sem jutottak?

– A válasz egyszerű, Inez – felelte csöndesen. – Ha így lett volna, még életben lennének.

Két, gőzölgő tányérokkal megrakodott pincér lépett az asztalunkhoz. Letették az ételeket az asztalra, emlékezve arra, ki mit rendelt, majd magunkra hagytak.

– Megvárjuk Mr. Hayest?

Tío Ricardo megrázta a fejét.

– Edd meg, amíg meleg!

Ettem néhány falatot, de alig érzékeltem, pedig minden isteni volt. Nagybátyám szavai tőrdöfésként fúródtak a szívembe. Az Argentínából Afrikába vezető úton arról ábrándoztam, tárt karokkal fogad majd. Végtére is, egy család voltunk. Együtt összerakjuk a történteket, aztán a pártfogásába vesz engem, ahogy a szüleimet is. Az elutasítása nagyon szíven ütött. Nem akart beszélgetni, és nem akarta, hogy itt legyek. Belekortyoltam a borba, gondolataim őrjöngve cikáztak. Hogyan győzhetném meg, hogy válaszoljon a szüleimmel kapcsolatos kérdésekre?

Az aranygyűrűre gondoltam, amit Papa adott, és arra, Mr. Sterling úgy csapott le rá, mintha gyémántot lelt volna.

Hirtelen támadt egy ötletem, mintha lámpást gyújtottak volna a sötétben.

– Mama említette, hogy van egy hajód.

Nagybátyám félrehajtotta a fejét.

– Nemrég szereztem.

– Melyik fáraóról nevezted el?

– Az Elephantiné nevet kapta – felelte. – Egy Asszuán melletti szigetről.

– Milyen különös! – válaszoltam, egy újabb korty kíséretében. A bor erősnek tűnt. – Azt gondoltam, másik nevet választasz, mondjuk… Kleopátra.

Tío Ricardo finoman elmosolyodott, majd megszólalt.

– Ennél azért nagyobb a képzelőerőm.

– Lenyűgöző alakja az egyiptomi történelemnek, nem igaz?

A villa megállt a kezében.

– Mit tudsz róla?

Alaposan mérlegeltem a szavaimat. Óvatosnak kellett lennem – egyetlen elszólás, és talán sosem nyílik meg. De ha meg tudnám lepni, ha megmutatnám neki, hogy ismerem az életművét, és valahogyan utalnék arra, hogy a szüleim többet mondtak nekem, mint amit ő tudott, talán megengedné, hogy maradjak.

Ledobtam a közmondásos kesztyűt.

– Két nagy hatalmú férfit is szeretett, s gyermekekkel ajándékozta meg őket. Fantasztikus hadi stratéga volt, tudta, hogyan toborozzon flottát, és beszélte az ősi egyiptomi nyelvet, amelyet egyik elődje sem volt hajlandó megtanulni. – Előrehajoltam, és suttogva folytattam: – De ez nem minden, igaz, Tío Ricardo?

– Miről beszélsz, querida?¹⁸

Még előrébb hajoltam, fejemet félrebillentettem. Mosolyogva forgatta a szemét, és ő is közelebb hajolt. Rendkívül lassan tölcsért formáltam a két tenyeremből, és egyenesen a fülébe súgtam:

– Kleopátra sírját keresed.

Követtem a párost az előcsarnokba, ügyelve arra, hogy elég távol maradjak ahhoz, hogy ne lássanak meg, de elég közel, hogy én viszont lássam őket. Nem mintha bármelyikük is számított volna arra, hogy bárki a nyomukba ered. Kiléptek az éjszakába, és megálltak a Shepheard’s nyitott teraszán, ahonnan kilátás nyílt a forgalmas kairói utcára. Négykerekű kocsik szállították a turistákat az éjszakában, miközben hennafoltos sörényű szamarak zsúfolódtak az utakon. Elbújtam a sötétben, egy cserepes pálmafa mellett, a célszemélyek hallótávolságán belül maradtak. Egyik sem okozott csalódást.

Sir Evelyn csettintett az ujjával, mire az egyik szállodai alkalmazott odasietett. Kocsit rendelt, a fiatal alkalmazott pedig sietett teljesíteni a parancsát.

– Egyre elviselhetetlenebb lesz – morogta Sir Evelyn. – Nem tudom, hogy képes tűrni az arroganciáját.

– Általában Mr. Marqués elragadó, és sem az ő, sem a partnere szakértelme felől sincs kétség…

– A műveletlen egyiptomira céloz?

Monsieur Maspero tiltakozó hangot adott ki.

– Úgy vélem, sokat tanult külföldön…

– De nem ott – vágott közbe Sir Evelyn színtelen hangon –, ahol kellett volna.

– Úgy érti, Angliában? – felelte Monsieur Maspero, hangjában enyhe rosszallás csendült.

Az angol nem vette észre magát.

– Fogadja meg a tanácsom, és lehetetlenítse el az egyiptomi munkájukat! Kiszámíthatatlanok és irányíthatatlanok. Ha újabb Urabi-lázadás tör ki, biztos lehet benne, hogy Ricardo és Abdullah támogatni fogja. Ahogy az az álnok Mr. Hayes is.

Ökölbe szorítottam a kezem, és próbáltam nyugodtan lélegezni, pedig éreztem, hogy a vérem szinte felforr az ereimben. A lázadást egyiptomi nacionalisták vezették, de két évvel korábban elvesztették a csatát Angliával szemben.

Az ország immáron Anglia irányítása alatt állt.

– Indok nélkül nem tehetem – mondta Monsieur Maspero.

– Rengeteg indoka van – vágta rá Sir Evelyn. – Nem hajlandó együttműködni velünk, nem jelentette az eredményeit, homályos félmagyarázatokat adott Abdullah ásatási terveiről. Valódi időzített bomba, aki nem hajlandó betartani a szabályainkat.

– Nem vagyok meggyőződve arról, hogy a módszerei valóban helytelenek.

Sir Evelyn hitetlenkedve fordult társa felé. Úgy tűnt, viaskodik egy kiáltással – száját kinyitotta, majd becsukta.

– Ha bizonyítékra van szüksége, meg tudom szerezni.

Monsieur Maspero egyik lábáról a másikra állt, és idegesen megpödörte bajszát.

– Úgy tűnik, jön a kocsi.

Ám Sir Evelyn kinyújtotta a kezét, és megragadta a férfi karját. Arcán vörös foltok jelentek meg. Úgy nézett ki, mint aki bármelyik percben felrobbanhat. Szinte ordítva kérdezte:

– Nem hallotta, amit mondtam?

– De hallottam – felelte csöndesen Monsieur Maspero. Aztán mondott még valamit, amit nem hallottam, mert újabb csapat ember sereglett ki a teraszra.

– Meg is van a tökéletes emberem, és a tökéletes ügynökök, akik a segítségére lehetnek Asszuánban. Összegyűjti, amire szüksége van – mondta Sir Evelyn.

A szavai hallatán felállt a szőr a hátamon. Asszuán túlságosan is közel van a Philaihoz. Kijjebb húzódtam az árnyékból, hogy jobban lássam a francia arcát, de bármit is mondott, nem hallottam. A páros lesétált a lépcsőn, végül pedig beszállt egy kocsiba. Sir Evelyn elfordította a fejét, mintha rájött volna, hogy talán kihallgatták őket. Nem számított, úgysem láthatott meg, és egyébként is eleget hallottam.

Sir Evelynnek van egy kémje.

16 Hihetetlen! (francia)

17 Alkirály, helytartó. (a ford.)

18 Itt: drágám. (spanyol)

HATODIK FEJEZET

Tío Ricardo lassan széke plüsstámlájának dőlt, közben mindvégig az arcomat fixírozta. Felvillanyozott, hogy teljes figyelmét nekem szenteli, hogy egyáltalán sikerült meglepnem. A szüleim minden ébren töltött percükben vele voltak, sok történetet hallottam. A fékezhetetlen temperamentumáról, a rendíthetetlen munkamoráljáról, Egyiptom iránti szeretetéről. Minden szavából sugárzott a szakértelem.

A fejemben Tío legendává vált – mégpedig olyanná, akire nehezteltem.

Ő volt, aki átcsalta Mamát és Papát az óceánon, akár egy kitartó, vészjósló szirén. Ám amikor felnőttként személyesen is megismertem, végre megértettem, a szüleim miért támogatták és segítették őt anyagilag minden egyes ásatáson.

A nagybátyám inspirálta a lojalitásukat.

– Azt hiszed, Kleopátra után kutatok. – Tío Ricardo a gyengeség jeleit kutatta az arcomon. Valószínűleg azt feltételezte, hazudok. – Miből gondolod ezt?

– Beszéljünk nyíltan! – szólítottam fel. – Te kérdezel, én válaszolok, és vice versa. Ez több mint korrekt. Te parece bien?¹⁹

– Én vagyok a gyámod – figyelmeztetett szelíden Tío Ricardo. – A vagyonodat kell kezelnem, mással nem tartozom neked.

Elfutott a pulykaméreg.

– Tévedsz! Többel tartozol, és ezt jól tudod. Van egy…

– Hála az égnek! – kiáltott Mr. Hayes, ahogy közeledett az asztalunkhoz, és félbeszakított. Mogorván néztem rá, de nem vette észre. – Majd’ éhen halok – tette hozzá, ahogy elégedett szusszantással leült a székére, és a nagybátyámra pillantott. – Igaza volt.

Nagybátyám szemrebbenés nélkül fogadta a kijelentését.

– Valóban? Milyen különös!

– Magának talán az – jelentette ki Mr. Hayes. – Nekem viszont jóval több munka. – Villájával felém bökött. – A lány mit keres még itt?

Kifakadtam.

– A lány itt ül magukkal, és van szája!

– Vacsora nélkül mégsem küldhettem el – felelte Tío Ricardo, bozontos szakállát simogatva. – Inez szerint az utolsó egyiptomi fáraó sírját kutatom.

Mr. Hayes felém kapta a fejét. Egy vörösesbarna hajtincs a szemébe hullott.

– Igazán?

– Hagyjuk a színjátékot! – csattantam fel. – Azt a hazugságnál is jobban gyűlölöm! Fontos információkkal szolgálhatok, Tío. Örömmel megosztom, de csakis akkor, ha felelsz a kérdéseimre!

Mr. Hayes a nagybátyámra villantotta a szemét.

– Ám legyen – egyezett bele Tío Ricardo.

Végre valami haladás!

Töltőtollat vettem elő a retikülömből. Mindig hordtam magamnál tollat. Az aranygyűrűt ugyan ellopták, de előtte hónapokig alaposan tanulmányoztam. Minden vonalat, minden hieroglifát ismertem. Másodpercek alatt papírra tudtam vetni – a pihenő oroszlánt, a sólymot és a tollat, a botot és a szimbólumokat körülölelő shen-gyűrűt, amely örök védelmet nyújt a rajta szereplő személynek. A szalvétám megfelelt vászonnak, így felemeltem az ölemből, és laposan az asztalra fektettem. Gyorsan felvázoltam a szimbólumokat, amelyeket több mint egy évezrede karcoltak az ékszerre. Aztán a nagybátyám elé terítettem.

Mindketten szemügyre vették a kártusokat, majd nagyon lassan egy emberként rám néztek. Tío Ricardón néma döbbenet látszott, szemöldöke majdnem a hajáig futott, míg Mr. Hayes háborgó arckifejezése egyszer csak halk kuncogásnak adta át helyét. Mikor nevetett, kék szeme sarkában ráncok jelentek meg.

– Az ördögbe is! – Mr. Hayes meghúzta a flaskáját. Nagybátyám szeme megrándult.

Mr. Hayes felé löktem a kenyereskosarat.

– Egyen egy kis kenyeret az italhoz!

Mr. Hayes összeszorította a száját. Próbált nem kinevetni. Visszafordultam a nagybátyám felé.

– Na és hol láttad ezt a gyűrűt? – kérdezte Tío Ricardo elismeréssel vegyes csodálkozással.

– Te nem akarsz válaszolni az én kérdésemre? – replikáztam.

Tío Ricardo előrenyúlt, és megragadta a karom. A hüvelykujja a bőrömbe fúródott, és bár nem okozott fájdalmat, azért nyugtalanított. Az arca lázasan ragyogott. Megrántotta a karomat, és közelebb húzott magához.

– Dónde?²⁰

Mr. Hayes azonnal kijózanodott, tekintete Tío Ricardo kezére siklott. Jól éreztem. A gyűrű fontos volt, talán magáé Kleopátráé lehetett, s Papa ahelyett, hogy Tío Ricardónak adta volna, nekem küldte el.

Egyiküknek sem szólt róla.

Mr. Hayes megrúgta a nagybátyám székét. Tío Ricardo pislogott, majd megrázta a fejét, mintha mély álomból ébredne. Engedett a szorításon. Ki akartam tépni a karom, de nem mozdultam, azon gondolkoztam, mitévő legyek. Nem akartam foltot ejteni Papa becsületén, de hogyan is várhatnék őszinteséget a nagybátyámtól, ha én magam sem vagyok vele őszinte?

– Az édesapja mutatott magának egy rajzot erről a gyűrűről, amikor Argentínában volt? – kérdezte Mr. Hayes rövid hallgatás után, továbbra is nagybátyám kezét fixírozva.

Felemeltem a fejem, és elhatározásra jutottam.

– Papa néhány hónapja csomagot küldött. Egyetlen tárgy volt benne. – Ujjaimmal megérintettem a szalvétát. – Ez az aranygyűrű.

Mindketten kifejezéstelen arccal néztek rám, várták a folytatást.

– Nem hiszek a véletlenekben. – Mély levegőt vettem, és folytattam. – Nagynéném említett valamit Kleopátrával kapcsolatban, amikor még azt hittem, életben vannak a szüleim. Arra célzott, hogy őt keresed, Tío. Miután megérkeztem Egyiptomba, rájöttem, hogy ennek a gyűrűnek köze van a Nílus királynőjéhez. – Kérdőn felvontam a szemöldököm. – Nos?

– Hol van a gyűrű? – kérdezte Tío Ricardo. Eleresztett, és hátradőlt a székén.

Amíg nem kapok válaszokat, nem voltam hajlandó felelni.

– Megtaláltad Kleopátra sírját?

Nagybátyám a szemét forgatta.

– Természetesen nem. Különböző ásatási helyszíneken is lehetnek leletek. A sírrablók mindenkinek keresztbe tettek azzal, hogy a kincseiket – szinte köpte a szót – különböző piacokon szórták szét. Én személyesen számtalan nemesi családhoz tartozó holmit találtam a végső nyughelyüktől távol. – Nagybátyám szinte kiabálva folytatta. – Apádnak nem is lett volna szabad kijuttatnia a gyűrűt Egyiptomból, nemhogy a postára hagyatkozni! Mi lett volna, ha a küldemény elvész a tengeren?

Jó kérdés volt, és ez a viselkedés annyira nem volt jellemző Papára, hogy zavarba jöttem. Az egyetlen, amire gondolni tudtam, hogy azt hitte, így tesz a legjobban.

– De nem így történt – siettem leszögezni. – Vajon hol találta azt a gyűrűt?

– Akárhol. Egy másik sírban, egy cserépedény alá temetve. Akár a Khan el-Khalili bazárban is beszerezhette azt az átkozott ékszert – tette hozzá bizonytalanul. – Isten a tudója, hány ellopott kincs bukkan fel folyamatosan a bazárokban.

A szívem a torkomban dobogott. Ha a bazárban vette a gyűrűt, kell, hogy legyen róla feljegyzés! Valaki talán látta Papát, emlékszik rá!

– Elég a kérdésekből – folytatta Tío Ricardo. – Cayónak nekem kellett volna odaadnia, így, ha nem bánod, elkérném tőled. Lehet, hogy segít a nyomozásban.

– A nyomozásban? – Kissé felemelkedtem magas támlájú, plüss borítású székemen. – Hogyan?

– Te nem tartozol a csapathoz, querida – emlékeztetett Tío Ricardo.

– Tartozhatnék, ha engednéd – vitatkoztam. – Elolvastam a könyveket, amiket a szüleimtől kaptam. Van némi tudásom az egyiptomi történelemről, és ismerem a hieroglifákat. Sem a meleg, sem a homok, sem pedig a piszok nem jelent gondot. Egyedül jöttem el idáig…

– Amiért nagyon is büszke vagyok rád – vágott közbe a nagybátyám –, a válaszom azonban változatlan. Bíznod kell bennem, Inez!

– De…

– Eleget hallottam – hallgattatott el. – Add ide a gyűrűt!

Igyekeztem palástolni a bosszúságom. Ha érzelmet mutatok, még hisztériának könyvelik el, vagy valami még nevetségesebb dolognak.

– Nekem is elegem van, Tío! Annyi kérdésem van! Miért voltak a szüleim a sivatagban? Miért nem voltál velük, amikor szükségük lett volna rád? Miért nekem küldte a gyűrűt az apám? Arra is kíváncsi vagyok, hogy vezethet el Kleopátra sírjához. Addig kérdezek, míg az összes kérdésemre választ nem kapok.

Tío Ricardo megdörzsölte a szemét.

– Ennek nem most van itt az ideje.

– Ismeri a régi történeteket a varázslókról?

Nagybátyám szeme kipattant.

– Whitford!

– Persze – siettem a válasszal. – Az apámtól.

– A varázslat lassan eltűnik a világból – mondta Mr. Hayes. – Egyiptomban azonban a mágikus energia furcsa időjárási jelenségeket eredményezett. Éhezést, homokviharokat, miegymást. Azonban arra is rájöttünk, hogy bizonyos tárgyak, edényszilánkok és egy-egy szandál is a régi világ mágiája nyomát viseli. Ami hihetetlenül érdekes volt, hogy a mágia ugyanolyan érzést keltett az azonos helyen talált különböző tárgyak között.

– Értem – feleltem. – Arra utal, hogy Kleopátra gyűrűjét is megérintette a régi mágia, amiben egyet kell értenem. Az elejétől kezdve furcsa bizsergést, lüktetést éreztem, ahányszor felvettem. Éreztem az ízét. – Mr. Hayes szemöldöke megemelkedett. Vártam, hátha megszólal, de hallgatott. Folytattam hát, de elhatároztam, nem beszélek arról, hogy az emlékeibe is betekintést nyertem. Olyanok voltak, mint a naplóbejegyzések. Mintha ablakot nyitott volna a lelkére, ami azonban túl intim volt ahhoz, hogy hangosan beszéljek róla. – Azt azonban még mindig nem értem, hogyan segíthetne megtalálni a sírját.

– A gyűrűt átitató mágia elvezethet más tárgyakhoz, amelyeket szintén megbűvöltek ugyanazon a helyen. Az azonos mágiával átitatott tárgyak kapcsolódnak egymáshoz. Így vezethet el – magyarázta Mr. Hayes. – Azt, hogy miért magának küldte el az édesapja, nem tudom.

– Megkaptad a válaszokat – zárta le Tío Ricardo. – A gyűrűt akarom!

– Én is. – Mély lélegzetet vettem. – De ellopták.

Mr. Hayes tudta, hogyan kell kezelni a nagybátyám szeszélyes hangulatait. Tío Ricardo benyúlt a zakója zsebébe, és egy maréknyi érmét dobott az asztalra, majd hirtelen felállt. A széke felborult, minden tekintetet magára vonzott, ahogy kivonult az étteremből, mi pedig mindketten siettünk, hogy kövessük gyors, hosszú lépteit. Figyeltem erős hátának büszke vonalát, ahogy felvezetett minket a harmadik emeletre.

Mr. Hayes a zsebébe dugta a kezét, és fütyörészve követte a nagybátyámat. Mire a szobám ajtajához értünk, Tío Ricardo kissé megnyugodott. Talán Mr. Hayes vidám kis dallama miatt. Nagybátyám felém nyújtotta a kezét.

Szó nélkül előkotortam a sárgaréz kulcsot a táskámból, és átadtam neki.

Ő lépett be először.

Mr. Hayes félreállt, és a nyitott ajtó felé mutatott.

– Csak ön után, Señorita!

Elsuhantam mellette, és megálltam, amikor megláttam, hogy a nagybátyám odébb tesz dolgokat az asztalon. Papírokat, könyveket futott át. Aztán elfordult, tekintete megakadt az erkélyajtón. Megdermedt, mintha eszébe jutott volna egy emlék.

– Mindig teáztak, mielőtt elindultak volna egy ásatásra – tűnődött Mr. Hayes. – Az erkélyen.

Megrohamoztak az érzelmek. Mély szomorúságot éreztem a nagybátyám miatt, aki elvesztette a húgát és egy jó barátját. Legnagyobb támogatóit és életre szóló álmának, régészi karrierjének a híveit. Keserűség öntött el, mert nem osztozhattam a gyászban, egy olyan emlékben, ami oly nyilvánvalóan kizárt engem. Haragot éreztem a szüleim iránt, akik a sivatagban bolyongtak, kétségtelenül egy újabb rejtélyre utaló nyom után kutatva.

Hogy lehettek ilyen felelőtlenek?

Mindenkinél jobban ismerték a sivatag veszélyeit! Tizenhét éve jártak Egyiptomba. Nem vették félvállról a durva homokot sem, amikor annyi homokvihar dúlt, és fennállt a kiszáradás veszélye.

Tío Ricardo elfordította a tekintetét, majd visszanézett rám, mintha értené, mit érzek. Pillantása a csupasz ujjaimra siklott. Megviselt homlokát összeráncolta, és elkezdett körbejárni a szobában. Mr. Hayes levetette magát az egyik kanapéra, én pedig leültem vele szemben. Elővette a flaskáját, és nagyot kortyolt belőle. A semmibe révedő tekintettel, szórakozottan visszazárta az üveget és a zsebébe süllyesztette.

– Nézze a dolog jó oldalát! – jegyezte meg Mr. Hayes finoman. – A gyűrű legalább megkerült!

– Whitford, használd a józan eszed! – szólalt meg a nagybátyám. – Jól tudod, milyen ember Mr. Sterling.

– Így van – felelte Mr. Hayes hűvösen. – Így most már nyugodtan…

Tío Ricardo megrázta a fejét.

– Biztosan nem tartja magánál.

A figyelmemet a titokzatos Mr. Hayesre fordítottam. Hosszú, kinyújtott lábát bokánál keresztbe rakta, fejét az egyik, vaskos díszpárnán nyugtatta. Úgy pihent a kanapén, mintha azt várná, valaki majd ezüstkanállal kínálja neki az ételt.

– A gyűrűt elrejtette valahol – folytatta Tío Ricardo, kizökkentve a mélázásomból.

– Nincs kizárva – felelte tétován Mr. Hayes.

Némán figyeltem az eszmecseréjüket. Egyrészt nem tudtam semmi okosat mondani, másrészt ahányszor kinyitottam a szám, Mr. Hayes szeme figyelmeztetően rám villant. Most azonban eszembe jutott valami, amit érdemes volt legalábbis a tudtukra adni.

– Feljelenthetném a rendőrségen. Ha hivatalosan is feljegyezhetnénk, hogy a gyűrűt ellopták…

– Mr. Sterlingnek vannak barátai a rendőrségen. Nem beszélve a tévedhetetlen Sir Evelynről – tette hozzá Tío Ricardo türelmetlenül. – Ha felbukkannál errefelé, csak elküldenének.

– És valószínűleg követnének – tette hozzá Mr. Hayes.

– Akkor mit tegyünk? – kérdeztem.

– Tegyünk? – kérdezett vissza Tío Ricardo elborzadva. – Nincs olyan, hogy mi, kedvesem! Holnap elhagyod Egyiptomot.

Megfagyott az ereimben a vér.

– Hát továbbra is elküldenél?

Nagybátyám csípőre tett kézzel nézett rám.

– Engedély nélkül jöttél ide. Én vagyok a törvényes gyámod, én rendelkezem a vagyonod fölött. Bármit is gondolsz, én a te érdekedet tartom szem előtt. A legelső vonattal elküldelek Alexandriába. Valószínűleg már holnap délután becsomagolva, útra készen kell állnod. Mély levegőt vett, keményített ingének gombjai megfeszültek terjedelmes testén. – Tekintettel a műsorodra, azt hiszem, legjobb, ha ebben a szobában maradsz. Elég kényelmes, és a konyha is nagyszerű.

Teljes csöndben ültem, csengett a fülem. Tényleg be akar zárni a szobába?

– Inez! – szólt rám a nagybátyám.

– Értem, amit mondasz, de nehezemre esik elhinni. Talán be akarsz zárni a szobába, mint valami börtönbe?

– Ne légy ilyen színpadias! – legyintett könnyedén. – Nem ismered a várost, nem beszéled a nyelvet, nekem pedig sem időm, sem kedvem az idegenvezetőt játszani. De gondoskodni fogok róla, hogy ne unatkozz.

Minden túl gyorsan történt, kezdtem pánikba esni. Hangosabban akartam beszélni, hogy valahogy meggyőzzem a nagybátyám.

– De Tío…

A nagybátyám tekintete Mr. Hayesre ugrott.

– Maga fogja szemmel tartani.

Mr. Hayes arca elsötétült.

– Jézusom!

– Ha egy kicsit figyelnél rám… – kezdtem kétségbeesetten.

Nagybátyám felemelte a kezét.

– Már eleget tettél, nem gondolod, Inez? Neked hála, egy felbecsülhetetlen kincs a lehető legrosszabb kezekbe került. Ideje lefeküdni! A szolgálólányod majd felkelt, és segít pakolni meg öltözködni.

– Nincs szolgálólányom.

– Semmi gond, kerítünk egyet.

Mr. Hayes felállt, és magamra hagyott a nagybátyámmal anélkül, hogy egy pillantást is vetett volna rám.

– Eljött hát a búcsú ideje. – Közelebb léptem hozzá. – Nem lehetne…

Nagybátyám előrehajolt, és csókot nyomott mindkét orcámra. Megkövülten bámultam utána, ahogy hosszú léptekkel elvonul.

– Tío…

– Jó utat, querida sobrina!²¹ – vetette hátra a válla fölött, majd óvatos mozdulattal becsukta az ajtót. Ostobán meredtem rá, azt várva, hogy a nagybátyám visszatér. A szoba csöndes volt, bennem viszont mintha ágyúk dörögtek volna. Egy perc telt el így.

Elképedve, bosszúsan széttártam a kezem.

– Mi történt itt?

Természetesen senki nem válaszolt a kérdésemre.

19 Egyetértesz vele? (spanyol)

20 Hol? (spanyol)

21 Drága unokahúgom. (spanyol)

HETEDIK FEJEZET

A hajnal a szúnyoghálón keresztül rózsaszín fénycsíkokat vetett az ágyamra. Tompán hallottam, ahogy a nyitott erkélyről a fadzsr ima utolsó morajlásai beszűrődnek a hálószobámba. Egy vastag takaróba burkolóztam. A hálóból való kiszabadulás türelemjátéknak bizonyult, több próbálkozásomba is beletelt, mire ki tudtam magam húzni. Végül sikerült kibogoznom magam, és a csomagom felé iramodtam. Több öltözetet végigkutattam, mire megtaláltam kedvenc pamutruhámat. Belebújtam, és az erkély felé vettem az irányt.

Méltóságteljes zöld pálmák nyújtózkodtak előttem, leveleik megrezzentek a szellőben. A kert olyan volt az aranyló reggeli fényben, akár egy tündérmese, messzire nyúlt, tele borostyánszínű datolyákkal és fáról fára szálló varjakkal. Mögöttük ezernyi gyönyörű minaret díszítette a régi Kairó városképét. Még messzebb, a ködös távolban terültek el a hatalmas piramisok. Ez a látvány emlékeztetett arra, hogy távol vagyok az otthonomtól, az általam ismert világtól. A távolba révedve elkészítettem a napi tervem.

Nem érdekelt, mit gondol vagy akar Tío Ricardo, nem voltam hajlandó egész nap ebben a szobában maradni. Egy idegen országban voltam, teljesen egyedül, és hihetetlenül büszke voltam rá, hogy idáig eljutottam. Egy napom maradt Egyiptomban, hát ki akartam hozni belőle a legtöbbet, meg akartam tudni, amit csak lehetett. Hála a nagybátyámnak, tudtam, hol kezdjem. A vacsoránál adott egy támpontot: a Khan el-Khalili bazárt.

Nem sok, de a semminél több. Felkutathatnám a boltot, beszélhetnék az eladóval, akár a tulajdonossal is, Papáról érdeklődhetnék. Talán több holmijuk is van Kleopátrától, vagy legalább más, hasonló mágiával átitatott tárgyak. Mamának köszönhetően ismertem a híres bazárt. Gyakori célpontja volt a vásárolgató turistáknak.

Az elmém megnyugodott, most, hogy volt mit tennem.

Egyetlen gondom volt csak.

Az elviselhetetlen Mr. Hayes.

Ki kellett találnom, hogyan tudok kisurranni a szállodából anélkül, hogy észrevenné. Ehhez azonban tervezésre, időre lett volna szükségem. Időm pedig nem volt.

Halk kopogás törte meg a kora reggeli csendet. Homlokomat ráncolva néztem hátra a vállam fölött. A lakosztály nappalijából jött. Szorosan összehúztam a köntösöm, és kinyitottam az ajtót, ami mögött Mr. Hayes és egy fiatal nő állt. Az előbbi a szemközti falnak támaszkodott, ugyanolyan pózban, mint tegnap, majdnem összezavarodtam, milyen nap is van. Egy arab újságot csapott a hóna alá. Ezúttal sötétszürke gyapjúnadrágot viselt, hozzáillő mellénnyel. Pamut inge világoskéknek tűnt a folyosó halvány fényében, a nyakkendője kioldva. Akárcsak tegnap, a ruhája most is szörnyen gyűrött volt, és enyhe alkoholbűzt árasztott.

– Korán kelő típus – jegyezte meg Mr. Hayes. – Ráadásul meglehetősen csinos, így deshabillée.²²

Minden igyekezetem ellenére, hogy figyelmen kívül hagyjam a felháborító bókot, elpirultam.

– Gracias – feleltem. – Igenis van rajtam ruha.

Mr. Hayes felvonta a szemöldökét.

– Nagyon jól tudja, hogy értettem.

– Lefeküdt egyáltalán?

Elfintorodott.

– Megható az aggodalma, de aludtam néhány órát.

A mellette álló nőre pillantottam.

– Bemutatna a hölgynek?

Elfordította a fejét.

– Ő itt Colette, az ön szolgálólánya.

Biccentett, és halkan motyogott.

– Bonjour, mademoiselle.²³

Borzalmas a franciám, de azért sikerült viszonoznom a köszöntést.

– Ricardo délután ötre foglalt magának vonatjegyet – mondta Whit. – Az éjszakát Alexandriában tölti, majd kora reggel indul hajóval Argentínába. Addig igyekszik keríteni egy gardedámot, aki elkíséri az útra. – A szája sarkánál elmélyültek a ráncok, kék szemében nevetés bujkált. – Attól tartok, le kell vetnie a gyászt.

– Látom, mindent elrendeztek – feleltem szárazon. – Bár nem értem, miért zavart ezzel ilyen korai órán.

– Megmondtam – felelte, és a körmeit nézte. – Megjegyeztem magamnak, milyen leleményes. Többet nem kockáztatok.

Megragadtam a kilincset, és lebiggyesztettem a szám.

– Colette segít pakolni, öltözködni, és a többi – tette hozzá Mr. Hayes egy hatalmas ásítás közepette.

Felvontam a szemöldököm.

– Hosszú éjszakája volt?

Elbűvölő félmosolyra húzta a száját. Valószínűleg a lelkiismerete is hasonlóan kétoldalú.

– Nem hallott a szállodai bárról? Pedig legendás. Az emberiség legjava gyűlik ott össze, hogy üzleteljen, pletykálkodjon, fondorlatos terveket szőjön és lerészegedjen. – Cinikus nevetést hallatott. – Nekem való emberek.

– Micsoda kaland! Sajnos, mivel úgy bánnak velem, mint egy feladásra szánt csomaggal, nem tapasztalhatom meg ezt az élményt.

– Fiatal hölgyeknek nincs is ott keresnivalójuk – jelentette ki –, a már említett üzletelés, pletykálkodás, fondorlatoskodás és részegedés okán. Úgy tűnik, túlságosan érzékenyek ehhez a fajta züllöttséghez.

A hangjából enyhe szarkazmust véltem kihallani.

Válaszra nyitottam a szám, de ekkor az új cselédlányra pillantott. Colette érdeklődően hallgatta, amint megpróbáltam elmagyarázni neki franciául, hogy nagyon köszönöm, de nincs szükségem a szolgálataira. Mr. Hayes elfojtott nevetést hallatott, vélhetően a gyatra kiejtésem miatt.

– Nincs szükségem szolgálólányra, hogy felöltözzek és összepakoljak – ismételtem. – Minek, ha úgysem hagyhatom el a szobát?

– Colette itt marad! – jelentette ki Mr. Hayes, majd a lány felé fordulva gyorsan mondott neki valamit franciául. Úgy hangzott, mintha verset szavalna, én pedig teljesen zavarba jöttem ettől a gondolattól.

– Folyékonyan beszél franciául – jegyeztem meg lemondóan. – Hát hogyne. Mit mondott?

Mr. Hayes elvigyorodott.

– Figyelmeztettem a ravaszságára.

Colette megkerült, és belépett a szobába. Nem ellenkeztem, mert nem volt kedvem a forgalmas folyosón vitatkozni. Ebben a szállodában mindenki korán kel. Az emberek folyvást elhaladtak köztünk, udvariasan szabadkozva.

– Maradjon nyugton, Olivera!

Hogy képzeli, hogy ilyen bizalmaskodó hangnemet üt meg velem szemben? Anyám felháborítónak találná. Azt hiszem, még én magam is annak találom.

– Nem tetszik, hogy parancsolgat!

– Tudom. Ne is gondoljon rá! – Zsebre vágta a kezét, kétségkívül az járt a fejében, mivel bosszanthatna fel még jobban.

– Maga alávaló!

Mr. Hayes felkacagott, én pedig bevágtam az ajtót.

Egy pillanattal később újra kinyitottam, és kikaptam a papírt a kezéből, csak hogy bosszantsam. Ahogy másodszor is becsaptam az ajtót, még jobban rázta a nevetés. Mire visszaértem a szobámba, Colette már elővette az egyik vászonruhámat. Megvizsgálta, bólintott, majd kisimította a gyűrődéseket. Magabiztos volt. Az érkezése nem ért meglepetésként – végül is a nagybátyám figyelmeztetett –, de most, hogy jobban szemügyre vettem, megértettem, hogy nem lesz könnyű megvesztegetni. Olyasvalakinek tűnt, aki nagyon komolyan veszi a munkáját.

Csodálatra méltó, ám számomra ez hátrány.

Khan el-Khaliliba akartam menni, még ha kocsit kell is lopnom. Ám előbb ki kellett találnom, hogyan kerüljem ki Mr. Hayest és a kibírhatatlan bizalmaskodását.

Könnyed mosolya mögött érezhetően különös figyelmet fordított a környezetére – intuitív, éleslátó embernek tűnt. Ahogy azt gondosan megjegyezte, észrevette, hogy ki tudok keveredni a szorult helyzetekből.

Colette motyogott valamit franciául, miközben különböző cipőket húzott elő.

– Merci.²⁴

A lány elmosolyodott.

– De rien.²⁵

Colette a derekamra erősítette a turnűrt, majd begombolta a ruhám. Az egyik kedvenc ruhakölteményemet választotta, amely tökéletes viselet a melegebb éghajlatokon, nem túl terjedelmes a kényelmes mozgáshoz. Az egyetlen dolog, amit utáltam benne, az állógallér volt, ami alatt viszketett a nyakam. Nem először vágyódtam a férfinadrágok nyújtotta mozgásszabadság után. A ruhám a legfinomabb árnyalatú kék vászonanyagból állt, törékeny madártojásra emlékeztetett. Tartozott hozzá egy fodros és haszontalan napernyő, amely nem jól védte a bőröm a naptól. Colette segített befűzni a bőrcsizmám, majd leültetett, és a hajammal kezdett el foglalatoskodni. Szokás szerint ezzel ment el a délelőtt nagy része. A fürtjeim megszelídíthetetlenek voltak, a lány végül egy, a fejem tetejére tekert vastag fonat mellett döntött.

– Azt hiszem, végeztünk, mademoiselle – szólalt meg Colette tisztán, francia akcentussal.

Kézitükröt nyújtott nekem, amiben megnézhettem magam.

Az utóbbi időben felnőtté váltam. Orcám alatt kissé beesett az arcom, barna szemem nem rejtette el a magamban hordozott gyászt. A szám hónapok óta nem húzódott mosolyra. Visszaadtam a tükröt, eleget láttam. Felálltam, nyughatatlannak éreztem magam, a szabadba vágytam, hogy felfedezhessem a várost.

Készen álltam.

Nyomomban Colette-tel átvágtam a szobán, és benyitottam a nappali helyiségbe, ahol Mr. Hayest találtam, egy faszéken terpeszkedett, és valamilyen könyvet olvasott. Felnézett.

– Éhes vagyok – magyaráztam. – Mit gondol, kaphatnék valami ételt, vagy legalább egy falat kenyeret?

– Micsoda színpadiasság! – forgatta a szemét. – Sosem hagynám, hogy elhalálozásával kellemetlen helyzetbe hozzon. Vannak aggályaim ezzel kapcsolatban.

– Mit tud maga az aggályokról? Talán azt sem, hogy írják.

Ugatva felnevetett.

– Rendelek reggelit és teát. Vagy inkább kávét szeretne?

– Café, por favor.

– Legyen! – felelte, és felállt. Hátrapillantott a vállam fölött, és franciául folytatta. Nem értettem, de annyit kivettem, hogy arra utasította Colette-et, hogy ne tévesszen szem elől. – Nemsokára visszajövök.

Vidám fütyörészés közepette távozott. Ahogy eltűnt, becsuktam az ajtót. Perceim maradtak a menekülésre. A szívem szaporán vert. Összeszedtem a holmimat: a piaszterekkel teli pénztárcámat, a ceruzámat és a jegyzettömbömet, a napernyőmet és a szobakulcsomat. Colette figyelt, a szemöldöke a hajvonaláig szaladt, gyors mozdulataim láttán leesett az álla. Mielőtt bármit mondhatott vagy tehetett volna, kisurrantam a szobából, és bezártam az ajtót.

Dörömbölni kezdett, de nem fordultam vissza.

Az előcsarnok tele volt az étterem felé tartó vendégekkel, de szerencsére a börtönőrömnek nyoma sem volt. Talán már bejutott, vagy egyenesen a konyhára ment, hogy leadja a rendelést. Nem számított. A recepcióhoz siettem, ahol Sallam állt, és egy párt szolgált ki. Odafordította az arcát, tekintete találkozott az enyémmel.

– Kérhetném a segítségét egy percre?

A pár elegánsan félreállt, én pedig a kulcsomat szorongatva előléptem.

– Rettentően furcsa, tudom, de nem működik a kulcsom, és szegény szobalányom bent ragadt a szobában. Ki tudnák nyitni az ajtót?

– Természetesen! – Sallam sietve megkerülte a pultot, kezében a kulcsommal.

– Shukran!

Bólintott, és mondott valamit egy közelben álló alkalmazottnak, aki elindult, hogy teljesítse a parancsot.

Elfordultam, és átrohantam a nagy előcsarnokon, majd ki a kétszárnyú ajtón. Az éles napfény szinte elvakított, de alig vettem észre. Emberek ültek az elülső teraszon elhelyezett asztaloknál, a lépcső végén, a kairói utcán pedig nagy volt a nyüzsgés. Szamarak, csomagjaikat cipelő turisták, kocsikat húzó lovak. Amilyen gyorsan csak tudtam, a napernyőmet lóbálva kimentem a széles útra.

Az egyik sötétzöld kaftánba öltözött szállodai alkalmazott észrevette a sietségemet.

– Elvihetjük valahova, hölgyem?

Bólintottam, mire gyorsan besegített az egyik kocsiba. A kocsis becsukta az ajtót, és várt.

– A Khan el-Khalili bazárba, legyen szíves! – mondtam, és idegesen hátrapillantottam.

A szálloda kapujában ismerős alak tűnt fel.

Mr. Hayes.

Ökölbe szorított kézzel pásztázta a teraszt. A szívem vadul ostromolta a bordáimat, lejjebb húzódtam a párnák közt, az ablakból még így is látszottam kissé. A kocsis bólintott, és elindult, a kocsi pedig rázkódott, ahogy a férfi fogcsattogtatva elhelyezkedett az ülésen. A gyeplő csattant a ló hátán.

Ekkor a Shepheard’s felé pillantottam.

Mr. Hayes egyenesen rám nézett, tajtékzott a dühtől.

– Gyorsan, kérem! Jalla, jalla!²⁶ – kiáltottam a kocsisnak. – Rápido!²⁷

A kocsi meglódult, a lendülettől a hátam az ülésnek feszült. Sietve átvágtunk az egyre gyarapodó tömegen, kanyart vettünk be kanyar után. Kipillantottam az ablakon, a szél összekócolta a hajam, a gyomromra mintha kőszikla nehezedett volna.

Mr. Hayes futott a kocsi után.

Miután majdnem összeütközött egy gyümölcsárussal, Mr. Hayes tekintete a szemembe fúródott. Valamit kiabált, de nem értettem. Csókot dobtam felé, és felnevettem, amikor goromba kézmozdulattal válaszolt, amit csak azért ismertem fel, mert a kertészünk fiával elmagyaráztattam, miután láttam, hogy valaki másnak mutatja.

A kocsi újabb kanyart vett, majd hirtelen megállt.

Elfordítottam a fejem. Hosszú kocsisor állt előttünk.

– A franc essen bele!

Arabul elhadart szavak ütötték meg a fülem. Egy pillanattal később…

Kivágódott a kocsiajtó, és Mr. Hayes állt a küszöbön, zihálva.

– Több gondot okoz – fújtatta –, mint amit – újabb lihegés – megér.

– Mondták már nekem – feleltem. – Be ne jöjjön…

Mr. Hayes bekászálódott, és leült a szemben lévő ülésre.

Szemöldökén izzadság fénylett.

– Beszéltem a kocsissal, mindkettőnket visszavisz a szállodába…

– Hogy merészeli!

– …a maga érdekében, az istenit neki!

Csak bámult rám, én pedig ádáz tekintettel álltam az övét. Összefontam a karomat a mellkasom előtt – bosszantott, hogy ez az izomkolosszus ennyi helyet foglal a szűk térben.

– Szálljon ki! Nem való, hogy egy hajadon úrinő…

Ahogy válaszra nyitotta a száját, hallottam az állkapcsa kattanását.

– Hol lát itt úrinőt? Ha a húgom úgy viselkedne, mint maga, az anyám már rég…

– Az én anyám nincs itt!

Mr. Hayes elnémult, és kifutott a vér az arcából.

– Nem úgy értettem…

– Nem a maga gondja vagyok – jelentettem ki, ügyet sem vetve rá.

– Századjára is elmondom, a nagybátyja jóvoltából maga igenis az én gondom!

Csigalassúsággal haladtunk előre. Futólag az ajtóra pillantottam, mérlegeltem a lehetőségeimet, majd felálltam.

– Nehogy kiszálljon egy mozgó járműből! – kiáltotta Mr. Hayes. – Üljön vissza!

Kivágtam az ajtót. Épphogy sikerült magamhoz vennem a retikülöm, lekászálódtam, a szoknyámban botladozva, karjaimmal hadonászva, hogy visszanyerjem az egyensúlyom.

Mr. Hayes hangját hallottam magam mögül:

– Az ördögbe is!

Inkább hallottam, mint láttam, hogy Mr. Hayes utánam ugrik, és kecsesen landol mellettem. Erős, napbarnított karjával elkapott, mielőtt oldalra estem volna az átkozottul hosszú szoknyám miatt. Fogta a karom, miközben megigazítottam és leporoltam a szoknyám, a szegélyét ütögettem, hogy leverjem a port, ami a majdnem balesetem miatt ragadt rá. A kocsi folytatta az útját, egyre távolodott tőlünk, a napernyőmmel együtt.

– Szaladjon, talán még eléri! – javasoltam.

– Maga nélkül nem – vágta rá Mr. Hayes.

Kiszabadítottam magam, és egy pillanatig tétováztam, vártam, vajon mit lép erre Mr. Hayes. A közelemben maradt, de nem ért hozzám. Ehelyett a járda felé intett. Hagytam, hogy odavezessen, mert jobbnak láttam nem akadályozni a forgalmat.

Ott azonban megvetettem a lábam.

– Nem megyek vissza a szállodába.

– Gondoljon a jó hírére! – szólt rám, és fölém magasodott.

– Érdekli is magát a jó hírem! – fakadtam ki. – Magának csak munka vagyok.

Mr. Hayes pislogás nélkül nézett rám, mintha megkövült volna.

– A bazárba megyek. Ha biztonságban akar tudni, jöjjön velem! De ne is próbáljon visszavinni! – Megböktem széles mellkasát. – Ha akarom, rendkívül hangos és bosszantó tudok lenni.

– Ó, tudom én azt! – füstölgött Mr. Hayes, kék szeme véreresen csillogott.

Megpördültem, és elindultam, nem törődve azzal, melyik irányba megyek. Minden egyes lépésnél éreztem, ahogy Mr. Hayes tekintete a hátamba fúródik.

22 Itt: alulöltözve. (francia)

23 Jó napot, kisasszony! (francia)

24 Köszönöm. (francia)

25 Nincs mit. (francia)

26 Gyorsan! (arab)

27 Gyorsan! (spanyol)

NYOLCADIK FEJEZET

Teljesen eltévedtem. A Khan el-Khalili alávaló módon úgy döntött, rejtőzködik, az épületek egy része pedig gyanúsan ismerősnek tűnt. Mind magas volt, és keskeny, míves faragások díszítették a tornácot és a bejáratot. Sápadt bőrű, pálmalevél kalapot viselő urak vágtak át a tömegen olyan magabiztossággal, mintha övék lenne a föld a lábunk alatt. A forgalmas utcát egy méltóságteljes operaház tette nagyszerűvé. Összerázkódtam, mikor eszembe jutott, hogy Papa elvitte Mamát az Aidára, néhány hónapra rá pedig újra eljátszották az előadást, nekem. Mama elfelejtette a szöveget, Papa pedig hősiesen próbálta folytatni, de ettől csak még jobban kívántam, bárcsak ott lehettem volna velük az operában. Azt kívántam, bárcsak lennének közös emlékeink. Végül mindannyian leültünk a kandalló előtti plüss-szőnyegre, és éjszakába nyúlóan beszélgettünk.

A gyász hatással volt az emlékeimre. Megmutatta az elfeledett pillanatokat, ezért pedig hálás voltam, még akkor is, amikor ürességet éreztem a gyomromban. Nem akartam elfelejteni őket, bármennyire is fájdalmas volt emlékezni rájuk. Megtöröltem a szemem, hogy Mr. Hayes ne lássa, és továbbindultam a bazár felé.

Vagy legalábbis arra, amerre szerintem volt.

Mr. Hayes szó nélkül követett a háztömbökön át. Amikor befordultam, hirtelen megszólalt.

– Fogalma sincs, merre megy – jelentette ki vidáman.

– Várost nézek. A szótár szerint igen nagy különbség van a kettő közt.

– Ez esetben erősen kétlem.

Mellettem sétált, tisztes távolságban, mégis elég közel ahhoz, hogy úgy tűnjön, együtt vagyunk.

– Segíthetek – szólalt meg kicsivel később.

– Egy szavát sem hiszem.

Elállta az utam, és karba tette a kezét széles mellkasa előtt. Várt egy ideig.

– Menjen az utamból! – sziszegtem összeszorított fogaimon keresztül.

– Meg kell bíznia bennem! – felelte hízelgő mosollyal.

Összehúztam a szemem.

– Akarja látni a Khan el-Khalili-t, vagy sem? – Kissé csillapodott a dühe, szája sarkában mosoly bujkált, akár egy felfedezésre váró titok. Könnyedsége azonban csak tovább növelte a bizalmatlanságom. Úgy éreztem, megint csak kihasznál. Addig alkalmazkodik hozzám, amíg nem jön egy jobb lehetőség.

Továbbra is begubóztam.

– Persze hogy akarom.

Mr. Hayes egy eddig ismeretlen utca felé biccentett.

– Akkor jöjjön velem!

Elindult, ügyet sem vetve rám. Lágy szél simogatta az arcom, míg latolgattam a lehetőségeket. Majd vállat vonva utánaindultam. Ha megpróbál átverni, akkora lármát csapok, hogy nagyon megbánja. Még nem hallotta igazán a hangom. Lelassított, felvette a lépteim ritmusát.

– Milyen messze van?

– Nem annyira – felelte, és futó pillantást vetett rám. – Nagyon fog magának tetszeni.

Az utca lépésről lépésre szűkebb lett. Mr. Hayes lassanként levetkőzte arisztokratikus viselkedését, amely úgy állt rajta, akár egy jó szabású köpeny. Mozdulatai ruganyosabbak lettek, mintha végtagjai is ellazultak volna. Egyszer csak egy szűk sétányhoz érkeztünk, ahol mintha százával sorakoztak volna az üzletek. Magas, szűk házak borultak a kis üzlethelyiségek fölé, a felső emeletek kifelé nyúltak, tele finom rácsszerkezetű, fából faragott, zsalugáterekkel sötétített ablakokkal.

– Ó! – kiáltottam.

Mr. Hayes elvigyorodott.

– Mondtam.

Az embertömeg vonult körülöttünk, a gerendák átengedték a nap sugarait. A különböző üzletek tulajdonosai figyelték a kövezetlen úton végigsuhanó embereket, néha a portékájuk árát kiabálták, máskor csendben dohányoztak. A turisták többnyire brit vagy amerikai angolt beszéltek, néha német, francia és holland szófoszlányok is megütötték a fülem. Az egyiptomi főszezonban voltunk, és úgy tűnt, az ismert világból mindenki ugyanarra a helyre gyűlt össze.

Mr. Hayes átvezetett a sokaságon, vigyázva, nehogy összenyomjon bennünket a zajos és nyugtalan tömeg, amely hol gyalog, hol lóháton vándorolt. Az asszonyok megragadták a gyermekeiket, irányították őket, miközben valahogy sikerült nekik egyszerre vásárolni és csereberélni, és beszélgetni a többi vásárlóval. A brit tisztek félelmetes öltözékükben vonultak végig a szűkös téren, fenntartva a rendet.

Meglepetésemre Mr. Hayes ugyanolyan bizalmatlanul szemlélte őket, mint én.

Néhány méterenként megállásra kényszerítettem. Először limonádét kértem egy bádogedényt cipelő árustól. Egy rézpoharat töltött meg a széléig, és átadta nekem. A savanykás üdítő mintha felrobbant volna a számban. Mindjárt vettem egyet Mr. Hayesnek is.

Kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Amiért idehozott – magyaráztam. – Gracias.

– Milyen udvarias lett hirtelen!

– Mindig az vagyok.

Halkan kifejezte ellenvéleményét. Némán felhajtotta a limonádét, majd visszaadta a poharat az árusnak. Ekkor vettem észre, hogy egy férfi feltűnően bámul engem. Drága öltönyt viselt, bal kezében botot szorongatott. Mr. Hayes követte a tekintetem, és rám meredt. A férfi kéjesen vigyorogva tett egy lépést felém.

– Szeretne egy rúgást a gyomrába? – kérdezte a férfit.

Előzékeny stílusa nem tévesztett meg. Mr. Hayes olyan volt, mint egy robbanófegyver. Mindenki fölé tornyosuló, széles vállú izomkolosszus. Az üzletember megállt, és óvatosan Mr. Hayesre pillantott, majd sajnálkozó szemöldökráncolással továbbment.

Körülnéztem a vásárlókkal teli utcán.

– Mit tett volna vele?

– Megrúgtam volna – felelte vidoran. – Menjünk tovább!

– Az erőszak semmire nem válasz.

Rosszalló pillantást vetett rám a válla fölött.

Továbbmentünk az úton, és ahogy haladtunk, egyre közelebb húzódott hozzám. Régen voltam már ilyen boldog, ilyen szabad. Távol Tía Lorena jó szándékú kioktatásától, távol a napi rutintól, amit úgy untam. Távol Amaranta rideg távolságtartásától. Elvira kuzinom odalenne a bazár kínálatától, minden zugát imádná. Hiánya fájdalmasan mart belém, és hirtelen azt kívántam, bárcsak őt is magammal hoztam volna.

Tía Lorena és Amaranta sosem bocsátott volna meg nekem.

Mindenki ismerte Mr. Hayest, és ahogy haladt, a vásárlók, az árusok, sőt még a gyerekek is ráköszöntek. Én csendben félreálltam, miközben néhányan odasietettek hozzá. Kiürítette a zsebeit, piasztert és cukorkát osztogatott. A városnak ebben a részében ő egészen más ember volt. Próbáltam azonosítani a különbséget.

Először is, nem flörtölt velem. Másodszor, nem parancsolgatott. De más is volt még. Könnyedebbnek tűnt, és a szemében lévő keménység is eltűnt. Nem próbált becsapni, pontosan oda vezetett, ahová menni akartam.

Kedves volt tőle – ezt pedig sosem feltételeztem volna róla.

Észrevette, hogy bámulom.

– Tán van valami az arcomon?

Ujjaimat a számra tapasztottam.

– Gondolkodom.

Mr. Hayes várt.

Hirtelen bevillant.

– Eltűnt magából a cinizmus.

– Micsoda? – Gyanakodva nézett rám. – Nem vagyok cinikus.

Közelebb léptem hozzá, mire megmerevedett.

– Engem nem ver át. Egy percig sem.

Mr. Hayes elhúzódott tőlem, a magatartása minden egyes apró részletében megváltozott. Visszahúzódott a fal mögé, amellyel távol tartotta a démonokat. Napbarnított keze a flaskájáért nyúlt, és nagyot kortyolt belőle.

– Fogalmam sincs, miről beszél, kedvesem – mormogta. Vigyorra húzódott a szája, kék tekintete mintha kihűlt volna.

A szájára mutattam.

– Ez a mosoly most pont olyan üres, mint a becézgetései.

Mr. Hayes felnevetett – hangja szenvtelen volt, és kissé erőltetett.

– Tudja – kezdtem gyengéden –, a mondandómban volt egy kis bók.

Felvonta a fél szemöldökét.

– Valóban?

Bólintottam.

Szemét forgatva odahúzott egy turbánt és hosszú kaftánt viselő, szandálos árushoz. Az öltözékét látva kezdtem megbánni, hogy nem hoztam az ecsetem – a finom szövet gyönyörű és hihetetlenül részletgazdag volt. Öltözékét a derekára kötött csinos szíj tette teljessé. Gyönyörű sámlikat és gyöngyház berakásos szekrényeket árult. Egy másik árus edényeket és réz ivócsészéket, tálcákat és füstölőtartókat kínált. Mindenből akartam egyet, de csak kevés dolgot vásárolhattam. Elvirának és Tía Lorenának csillogó gyöngyökkel és aranyfonallal hímzett papucsokat vettem egy árustól, aki egy hosszú rúdra akasztva árulta a lábbeliket. Amarantának egy rubinszínű kendőt választottam, bár tudtam, sosem fogja felvenni.

De sehol nem láttam senkit, aki olyan ékszert árult volna, mint amilyet elloptak tőlem. Gondosan körülnéztem az üzletekben, de semmit sem találtam. Zúgolódott a gyomrom a bosszúságtól. Talán ostobaság volt egyáltalán megpróbálni. Nem kellett volna komolyan vennem nagybátyám odavetett megjegyzését. Az isten szerelmére, azt is mondta, hogy Papa egy cserép alatt is találhatta a gyűrűt!

– Konkrétan keres valamit? – kérdezte Mr. Hayes, és az arcomat fürkészte.

– Arra gondoltam, keresek valamit, amivel pótolhatnám az elveszett gyűrűt. Papától kaptam.

Az állkapcsán lévő szigorú vonal ellágyult.

– Nem valószínű, hogy talál hasonlót. – Lebiggyesztette az ajkát, szemöldökét összevonta. Hírtelen eszébe jutott valami, és kisimult a homloka.

– Jöjjön utánam, talán találunk valami mást!

Vettünk néhány kanyart, és találtunk egy egész sor sikátort, amely még több üzlethez, még több emberhez és még több turistákkal megrakott szamárhoz vezetett. Néhány teve sétált el mellettünk, neveletlenül, időnként kiköpve a gazdájuk felé. Hamarosan világossá vált számomra, hogy Khan el-Khalili negyedekre van osztva, és egy adott helyen hasonló cikkeket árulnak. Ha vasárut akar az ember, volt egy külön rész erre a célra. Ha szőnyeget keres, a szomszédos utcában próbáljon szerencsét!

Mr. Hayes egy félhomályos, édeskés füstölőillatba burkolózott negyedbe vezetett, ahol pazar ékszereket kínáltak. Az út összeszűkült, és hamarosan már csak libasorban fértünk el. Mr. Hayes ment elöl, én pedig mögötte. Egyszer csak hátranyúlt, és megragadta a kezem. Megrökönyödve bámultam, ahogy kérges tenyere megmarkolja az enyémet.

Rádöbbentem, hogy e kellemes zűrzavar közepette ő szilárd és megnyugtató jelenség volt számomra.

Elsétáltam egy kirakat mellett, ami nem különbözött a többitől, de egy árucikk mintha súgott volna nekem valamit – valamilyen energia, amit természetfeletti erő tesz még erősebbé.

Az energia végigfutott a hátamon, az ujjaim is belebizseregtek. A testem felismerte a mágia jellegzetes ízét, a szám megtelt virágízzel.

Mr. Hayes megérezte a tenyeremben a rezgést, és azonnal megállt.

– Mi volt ez?

– Nem tudom – feleltem lassan. – Mi van ott?

Mr. Hayes kissé elfordult, és követte a tekintetem.

– A szokásos csecsebecsék.

– Szeretnék vásárolni valamit.

Elengedte a kezem.

– Csak ön után!

A boltocska csupán egy szekrényből és tucatnyi nyitott fiókból állt. Az eladó az apró helyiségben egy zsámolyon kuporgott, éppen csak kilátszott a feje a pult mögül. Ahogy megpillantott minket, olyan széles mosoly terült el az arcán, hogy legszívesebben minden apróságot megvettem volna, amit árult.

Előreléptem, és köszöntöttem.

– Szalem alejkum.

– Mit keres? – kérdezte Mr. Hayes.

Behunytam a szemem. A belső lüktetés óra módjára ketyegett.

– Nem tudom pontosan.

Mr. Hayes mondott valamit az árusnak, aki felpattant, és elkezdte kihúzogatni a fiókokat, kirakosgatta portékáját a pultra. Karperecek, fülbevalók, vékony bokaláncok – ez utóbbi annyira gyönyörű volt, hogy szemernyi kétséget sem hagyott afelől, hogy meg kell vennem –, agyar alakú medálok és mindenféle részletgazdag amulett. Aranygyűrűt nem árult, de mindent szemügyre vettem, és próbáltam beazonosítani, honnan hallottam a halk suttogást. Úgy tűnt, mintha a nap utolsó sugarát kergetném.

Az árus egyik árut emelte fel a másik után, de mindegyiknél ráztam a fejem.

Egyszer csak újra hallottam! Mintha halkan rimánkodna.

Az ékszerhalmok alatt egy apró ékszeres dobozka hevert, beborította a kosz. Rámutattam. Az árus felvonta a szemöldökét, motyogott valamit a bajsza alatt, majd a tenyerembe tette a dobozkát.

Sistergő mágia futott végig a karomon.

Azonosíthatatlan lüktetést éreztem, majd a felismerés érzése hasított belém. Olyan ízt éreztem, mintha lenyeltem volna egy csokor virágot. Egy árnyékszerű lény jelent meg a fejemben, egy nő, kettéosztott égbolt alatt, amelynek egyik felét milliónyi ragyogó csillag és tejszerű gömb borította, ezüstös fénybe borítva bőrét, a másik felét pedig szinte felperzselte a nap. Gyöngyöket viselt, és rózsaillata volt. Lábán aranyozott, ékkövekkel díszített szandált viselt.

Halványan érzékeltem, hogy Mr. Hayes közelebb lép hozzám, de az arcát nem láttam. Lehet, hogy hozzám beszélt, nem fogtam fel. Egész létem egyetlen pontra szűkült, amely olyan éles volt, mint a késhegy. Mágikus erejű áramlat söpört végig rajtam, amely azonban egyetlen dologra koncentrálódott: a szeretetre.

Az árus zavarodott tekintetétől kisérve elővettem a tárcám. Mr. Hayes vetett egy pillantást a vállam fölött a piszkos, rozsdás ékszerdobozkára.

A boltos hadart valamit Mr. Hayesnek.

– Mit mondott?

– Érdeklődött, biztosan meg akarja-e venni a dobozt. Egyszer ugyanis már visszahozták.

– Biztosan.

A boltos mondott még valamit, Mr. Hayes pedig válaszul összeráncolta a szemöldökét.

Alig figyeltem rájuk. A mágia egyre szélesebb körben sugárzott a dobozból. Tenyerem minden egyes centimétere bizsergett, mintha a vérem lázasan kavargott volna. Teljesen beborított ez az érzés.

Még sosem éreztem ilyesmit, mégis rettentően ismerős volt.

Mr. Hayes az arcomat fürkészte.

– Minden rendben?

– Estoy bien.²⁸

Kék szemében kétkedést véltem felfedezni.

– Tényleg meg akarja vásárolni ezt a szutykos holmit?

– Sí – jelentettem ki. – És azt a szép bokaláncot is. Por favor.

Mr. Hayes vállat vont, és az árról érdeklődött. A vásárlás után követtem a szűk utcán, fel sem pillantva újonnan vett szerzeményeimről. Az ütött-kopott fadobozon felfedeztem egy kedves miniatűr festményt, amely már jócskán megkopott. A doboz elfért a tenyeremben, és amikor oldalra fordítottam, észrevettem, hogy hosszában széles varrás fut végig rajta. Óvatosan a táskámba süllyesztettem mindkét tárgyat, a bőröm alatt éreztem a mágiát.

Végre elhagytuk a bazár szűk utcáit, és amikor a gyomrom hangosan megkordult, útitársam szigorú pillantást vetett rám.

– Visszamegyünk a szállodába ebédelni.

A nap lassan delelőre hágott. Nem csoda, hogy korgott a gyomrom.

– Szó sem lehet róla! A Groppiba megyek.

– A szállodában is kaphat teát és süteményt, remélem, tudja!

A szüleim ódákat meséltek az étteremről, a kairói társaság kedvenc helyéről. Eltökélt szándékom volt, hogy kipróbálom.

– De csokoládéba mártott datolyát biztos nem szolgálnak fel.

Mr. Hayes óvatosan elmosolyodott, mintha nem akarta volna, hogy elbűvöljem.

– Ha bármi történik magával, a nagybátyja sosem bocsát meg nekem.

– Mégis mit tehet? – kérdeztem. – Hazaküld?

Elfordultam, kocsi után kutatva, ami elvisz a Groppiba. Mr. Hayes hosszan, hangosan füttyentett, és egy perccel később elő is állt egy kocsi. Mr. Hayes besegített a kocsiba, én pedig felvontam az egyik szemöldökömet, az úti célra várva.

Tekintete a kilincset markoló kezemre siklott. A szándékom egyértelmű volt: ha nem oda megyünk, ahova én akarom, kiugrom a mozgó járműből.

– A Groppiba! – mondta végül kelletlenül.

Hátradőltem, és a győztesek elégedettségével elmosolyodtam.

Mr. Hayes fürkésző tekintettel figyelt a szemközti ülésről.

– Nem gyakran látom ezt magán.

– Micsodát?

– Hogy mosolyog.

Vállat vontam.

– Maga pedig főleg ál-mosolyog, így kvittek vagyunk.

– Ál-mosolygok?

– Jól hallotta, Mr. Hayes.

– Értem, ez kapcsolódik ahhoz az elméletéhez, hogy cinikus vagyok.

Annyi becsület sem volt benne, hogy rám nézzen, miközben a szemem forgatom.

– Ez nem csupán elmélet.

– Mi lenne, ha csak ülne ott, bájosan, és élvezné a csodás kilátást?

Egy pillanatig vártam, a szívem úgy vert a mellemben, mint egy megvadult pillangó.

– Ön szerint tehát bájos vagyok?

Mr. Hayes szemhéja alól lusta pillantást vetett rám.

– Tudja, hogy az, Señorita Olivera.

Olyan könnyedén mondta, mintha minden nőnek így bókolna. Elgondolkoztam, vajon mit szólna, ha viszonoznám.

– Nos, maga is felkeltette a figyelmem. Olyan jóképű!

A tekintete gyanakvó lett, mintha mérges kígyó lennék.

– Köszönöm!

– Tényleg – mondtam, és kézfejemmel legyeztem magam. – Alig bírok a szívemmel!

Megrúgta az ülésem alját.

– Hagyja abba!

A szempillámat rebegtettem, maga voltam a megtestesült tünemény.

– Hát nem ezt akarta? Hogy én is flörtöljek magával?

– A fenéket flörtöl maga! – csattant fel. – Még egy ilyen ostobaság, és megmondom a kocsisnak, hogy vegye az irányt a Shepheard’s felé!

Kacagva hátradőltem az ülésemen.

Az út hátralévő részében Mr. Hayes egy szót sem szólt.

28 Jól vagyok. (spanyol)

KILENCEDIK FEJEZET

Valahányszor Mama hazatért Buenos Airesbe, amint tehette, elvitt teázni. Csak ketten voltunk, egymással szemben ültünk, míg a pincérek hordták a gőzölgő teáskannákat és porcelán teáskészleteket, cukorban és kókuszreszelékben dúskáló sütemények kíséretében. Anyám szemügyre vett, megállapította, milyen nagylány lettem, milyen illedelmesen viselem magam. Mindenről tudni akart, ami a távollétében történt. Pletykákat, híreket a szomszédokról, legfőképp pedig azt, hogyan bánik velem a nagynéném.

Ami, ahogyan nagy nehezen beismertem magamnak, nagyon jó érzés volt.

Ilyenkor éreztem magam a legjobban vele. Tudtam, örül, hogy lát, ugyanúgy vágyik utánam, ahogy én utána. Nevetve mesélt az utazásról, s én ittam a szavait. De az idő múlásával a napokból hónapok lettek, a mosolya egyre halványult, és én tudtam, azért van így, mert az Argentínában folytatott élet, a mi életünk nem volt elég.

Hiányzott neki Egyiptom. Ahogy az apámnak is.

Ahogy a cukrászda felé közeledtünk, fájdalmasan belém nyilallt a szüleim hiánya. Bármit megadnék, ha újra ott ülhetnék Mamával, hogy halljam a hangját, hogy egymás mellett alkossunk a festőállványainkon.

A Groppi impozáns, szürke kőből és tiszta üvegből épült bejárata egy forgalmas útkereszteződés sarkán magaslott. Belül egyedi mintázatú, színes burkolólapok díszítették a padlót. Frissen kisült vajas croissant- és diós kávéillat csapott meg. Mr. Hayes a zsúfolt helyiség hátsó részén foglalt helyet, egy kis kerek asztalnál. Néhány ismerős arc, akikkel a szálloda halljában találkoztam, viszonozta a tekintetem. Angol hölgyek kanalazták a fagylaltjukat, a nagyszájú amerikai pedig a mellettünk lévő asztalnál ült egymagában, hűséges aktatáskája társaságában. Üzletemberek nevetgéltek barátaikkal, feketekávét szürcsölve és süteményt majszolva. Kíváncsi tekintetektől kísérve ültünk le az asztalhoz – én nem viseltem gyűrűt, és gardedám sem járt a sarkamban, uszály módjára.

– Piha! Itt ül hát a jó hírem, darabokra zúzva.

– Maga kérte. – Mr. Hayes az étlap fölött rám pillantott. Szemben ült velem, arccal az ajtó felé. Körbepillantott a teremben, szemügyre vette a kezében tartott lapot, majd a bejáratot és végül a többi vendéget.

Vállat vontam.

– Nem a maga világából származom, de mindent tudok az arisztokráciáról és arról, milyen nevetséges szabályokat állítanak fiatal hölgyek számára. Talán a pletyka eléri Argentína partjait, bár ebben kételkedem. Nem vezettek még be a társaságba. Az embereknek itt fogalmuk sincs, ki vagyok.

– Elég könnyen kideríthetik – jelentette ki Mr. Hayes. – Az embereknek szokásuk óvatos felfedezéseket tenni, a leveleket pedig a világ minden pontjára kiszállítják.

– Hadd emlékeztessem – feleltem finoman –, amióta a szüleim eltűntek, teszek a híremre.

Hátradőlt, és némán fürkészte az arcom.

– Mondtam már önnek, mennyire sajnálom?

Megráztam a fejem.

– Jó emberek voltak, és őszintén kedveltem őket. – Ezúttal nem jelentek meg gunyoros ráncok az arcán. Az általa felhúzott fal túloldaláról szemlélt, és teljesen őszinte volt. Nem gondoltam, hogy valaha is ilyen megfontoltnak látom majd.

– Mikor találkozott velük utoljára?

A kérdésemmel tönkretettem a pillanatot.

Hátrébb húzódott, láthatóan visszabújt a csigaházába. Szavai kimértek voltak.

– Néhány nappal az eltűnésük előtt.

– Milyennek látta őket?

Összefonta a karját.

– Minek gyötri magát? Elmentek, és ez ellen semmit sem tehet.

Összerándultam. Alig egy perce még számítottam szurkálódó megjegyzéseire, felkészültem a semmitmondó beszélgetésekre. Ám bepillantást engedett az elbűvölően gunyoros mosolya mögé, kedves és együttérző volt.

A hirtelen pálfordulása megbántott.

– Ha a maga családjáról lenne szó, nem lenne kíváncsi?

Mr. Hayes az asztalt kezdte fixírozni. Szempillája fáradt szárnyakként terültek el az arcán.

– Dehogynem.

Nem mondott többet. Egy pincér lépett apró asztalunkhoz, és felvette a rendelést. Én kávét kértem, Mr. Hayes teát. Csokoládéba mártott datolyát és pezsgőkrémmel töltött vajas croissant-t is rendelt.

A Groppiról kezdett beszélni. Sokat tudott róla, a többnyelvű személyzetről és a világszínvonalú cukrászokról, akik a konyhán dolgoztak. Néhány vendég is szóba került. Voltak köztük egyiptomi politikusok, miniszterek és hasonlók, valamint híres utazók is. Egyértelműen a felsőbb osztályok látogatták az éttermet – pasák, üzletemberek, vagyonos utazók, külföldi tisztségviselők.

Beszéd közben szélesen gesztikulált. Értett a történetmeséléshez, tudta, mikor kell szünetet tartani, akaratom ellenére is bevonódtam. Megfigyeltem az arcát, a gödröket, az éles vonalakat. Járomcsontja erősen kiállt, a szája sarkában lévő ráncok alapján nem esett nehezére hazudni sem. Arca összességében barátságosnak tűnt, ami elfedte a fakó, farkasszerű szemek mélyén ülő keserű óvatosságot.

Elővettem a vázlatfüzetemet. Égtem a vágytól, hogy lerajzoljam őt ebben a pillanatban. A füzet kicsi volt, mérete lehetővé tette, hogy magammal vigyem, bárhová is megyek, s tele volt utastársakat ábrázoló vázlatokkal, akiket a hajón láttam. Megörökítettem a lakosztályom erkélyét is, ami a kertre nézett. Néhány másodperc alatt lerajzoltam Mr. Hayest, ahogy én láttam – fürkésző tekintetét, ami azonban nem rejtette el teljesen a külvilágot kizáró belső vívódásait. Egy szalvéta segítségével elkentem a szénnel rajzolt vonalakat, így a szemöldökei közt ülő ráncok ellágyultak.

Mikor végeztem, Mr. Hayes maga elé húzta a vázlatfüzetet, és végiglapozta.

– Nem rossz! – dünnyögte, szája szélén mosoly bujkált.

– Pontosan ezt akartam hallani – jelentettem ki.

– Ne vadássza a bókokat! – szólt rám Mr. Hayes, továbbra is a füzetet lapozgatva. – Egyébként sem a jókat jegyzi meg.

Felvontam a fél szemöldököm, de nem vette észre. Rádöbbentem, hogy elvár tőlem egy bizonyos viselkedést, és ha ellenállok, az felmérgesíti. Elhatároztam, hogy nem változtatok a viselkedésemen.

Felnevetett, és feltartotta a vázlatfüzetet.

– Ez volnék én? Túlságosan keménynek rajzolta az állam.

Szögletes állának erős vonalára pillantottam.

– Nem igaz.

– Magáról nincsenek rajzok.

– Miért lennének? A számomra érdekes embereket örökítem meg.

Elhallgatott, én pedig rádöbbentem, mit is mondtam. Kétségbeesetten próbáltam visszaszívni a szavaim, de semmi nem jutott az eszembe. A felismerés lassan csordogált a fejembe, akár a méz – igazat mondtam, és akár tetszik, akár nem, valóban érdeklődtem Mr. Hayes iránt. Érdekeltek a ki nem mondott gondolatai, amit lehengerlő mosolya mögé rejtett. Akaratom ellenére megakadt a szemem izmos alkarján, erős tenyerén, markáns ujjain. Makulátlan, szögletes alsó ajka is megragadta a figyelmem.

– Tehát érdekesnek talál.

Nem szóltam – kíváncsi voltam, mire megy ki a játék. Mindig játszmázott.

– Na és pontosan mi érdekli? – Szemében gonosz fény villant. Előrehajolt az asztal fölött, feltűnő volt, mennyi helyet foglal. Felgyorsult a szívem a közelségétől. – Eszébe jutott már, hogy megcsókol?

A bosszantó kérdést rezzenéstelen arccal tette fel.

Tudtam, hogy meghúzza a frontvonalakat. Oda üt, ahol ér, és figyelmeztet. Az elszántságom azonban megkeményített. Úgy döntött, a szívtipró álarca mögé bújik, és megpróbál felhergelni, provokálni. De engem nem fog kelepcébe csalni, ahogy mindenki mást, akiket folyamatosan távol tart magától. A stratégiája egyszerű volt, és zseniális – a flörtöléssel komolytalanná tesz minden beszélgetést.

– Ha nem tűnt volna fel – kezdtem csöndesen –, sokkal jobban hasonlítok a szüleimre, mint gondolná. Én is szeretem kideríteni az igazságot. A rejtélyes dolgok lenyűgöznek, magának pedig van egy titka, Mr. Hayes. Mélyen elásta magában, de én tudom, hogy ott van, és egyszer fényt derítek rá. Ezt jobb, ha az eszébe vési.

A körmeit vette szemügyre.

– Bölcs gondolat ez?

– Egyedül utaztam idáig – feleltem. – Mindenkinek az arcába hazudtam, akivel találkoztam, folyvást engedetlen voltam a nagybátyámmal szemben. Miből gondolja, hogy bölcs vagyok?

Mr. Hayes felemelte a fejét, és a szemembe nézett.

– Azt javaslom, ne háborgasson. Nem fog tetszeni, amit talál, ezt megígérhetem magának.

– Mindig is túlságosan kíváncsi természet voltam.

– Ez esetben jó, hogy néhány óra múlva távozik.

Keserűség nyilallt belém, gyorsan témát váltottam.

– Miért jött Egyiptomba? Még sosem mondta.

Mr. Hayes becsapta a vázlatfüzetem, és felém dobta.

– Szólított a kötelesség.

Intettem, hogy folytassa, de ebben a pillanatban megérkezett a pincér. Mr. Hayes gyorsan a tányérjára vett egy croissant-t, majd kissé eltúlzott lelkesedéssel beleharapott, és élvezettel felmordult.

– Ezt muszáj megkóstolnia!

Félbevágta a másik süteményt, és a tányéromra tette. Beleharaptam, és meglepődve tapasztaltam, hogy ugyanolyan hangot adok ki. A finomság egyszerre volt édes, sós, krémes és dekadens.

– Kielégítőnek találja?

– Mindent annak találok itt. Értem már, miért jártak ide a szüleim. – Vágyakozva néztem körbe, szemügyre véve a körülöttünk lévő vendégeket, akik fagylaltot és hatalmas szelet tortákat majszoltak. – Bárcsak több időt kaptam volna a nagybátyámtól! – Újabb falatot lapátoltam a számba.

– Neki sincs elég ideje. – Mr. Hayes megtörölte a kezét a szalvétában. – Ma éjjel indulunk.

Torkomon akadt a datolya.

– Micsoda?

Mozdulatlanul ült, láthatóan a választ mérlegelte. Egy pillanattal később így szólt:

– Felszállunk az Elephantinéra, még ma este. Holnap hajnalban már Bulaqból az ásatási terület felé hajózunk.

– Az hol van? – Próbáltam szenvtelen hangot megütni, de letaglózott a gondolat, hogy ők ketten elindulnak a Níluson felfelé, nélkülem. Nem találtam meg a boltot, ahol Papa az aranygyűrűt vette. Semmi említésre méltót nem derítettem ki a szüleim eltűnésével kapcsolatban.

– A város másik oldalán – felelte Mr. Hayes meglepő gyengédséggel a hangjában. – Ugyan, ugyan! Ne nézzen úgy, mint aki elvesztette a kiskutyáját! Visszajöhet, ha kicsit lecsillapodott a nagybátyja kedélyállapota. Csak biztonságban akarja tudni magát, és nem várhatja tőle, hogy árgus szemekkel figyelje, miközben ásatásokat végez.

Felháborodottan válaszoltam.

– Miért olyan biztosak benne, hogy veszélyben vagyok? Nézzen körül! A város tele van turistákkal! Kairó tökéletesen biztonságos helynek tűnik a számomra.

Mr. Hayes szeme hidegkéken megvillant.

– Valóban?

– Tudta, hogy mindig visszakérdez, ha nem akar válaszolni?

– Igazán?

– Igazán. Kimondhatatlanul bosszantó.

Mr. Hayes teljesen hiteltelen bűnbánó arckifejezést vett fel.

– Bocsásson meg, Señorita Olivera!

Rideg csöndbe burkolózva meredtünk egymásra, amíg dühödten azt nem mondta:

– Kairó valóban tökéletesen biztonságos. Nem ez aggasztja Ricardót. Más dolgokról van szó.

– Miféle dolgokról?

– Ezt tőle kell megkérdeznie.

Minden a nagybátyám körül forgott. Nem tudtam levenni a szemem a nagy falióráról. Minden egyes ketyegés újabb elvesztegetett percet jelentett. Már csak néhány órám maradt, hogy kitaláljam a következő lépést, különben Tío Ricardo és csapata nélkülem hajózik fel a Níluson.

Figyelmem elterelődött idegesítő útitársamról, és a körülöttünk vacsorázó többi emberre irányult. Telt ház volt.

Az egyik férfi különösen ismerősnek tűnt. Hátrafésült haja, a kabátja szabása. Alaposan szemügyre vettem. Az angol elfordította a fejét, kávéscsészéjét a szájához emelte. Ahogy megfigyeltem az arcát, mintha gyomorba vágtak volna. Tekintetem a társára siklott. A testem előbb ismerte fel, mint az agyam, és rettenetes érzés kúszott a gyomromba. Fortyogó düh égette a torkom.

Az ősz hajú férfi Sir Evelyn volt. A tőle jobbra álló pedig Mr. Sterling.

Kisujján Kleopátra aranygyűrűjével.

TIZEDIK FEJEZET

Több választásom is volt, de egyik sem igazán jó. Felpattanhatnék, és torkom szakadtából tolvajt kiálthatnék, és követelhetném, hogy Mr. Sterling adja vissza a gyűrűt. A logika azonban azt követelte, használjam az eszem, és ne vonjam magamra fölöslegesen a figyelmet. Mr. Sterling nem tudja az igazi nevem, de ha most kiszúr, a nyomomba ered, vagy legalábbis megkérdezi, ki az útitársam.

Mr. Hayest jól ismerik a világ ezen felén.

Lopva Sir Evelyn és a varangyarcú Mr. Sterling felé pillantottam. Ma kimondottan hüllőszerű volt zöld bársonyzakójában és a hozzáillő mellényben. Mr. Hayes követte a tekintetemet, és felvonta a szemöldökét.

– Látja, amit én? – kérdeztem suttogva.

Mr. Hayes felállt.

– Mindig szemmel tartom a környezetem.

– Nem akarom, hogy észrevegyen, így jobb, ha távozunk.

– Rendben van. – Hagyott némi pénzt az asztalon, megragadta a karom, és sietősen a kijárat felé terelt. – Visszamegyünk a szállodába.

Kislisszoltunk, majd a járdán állva Mr. Hayes újabb éles füttyszót hallatott. Egy lovas kocsi húzódott mellénk, Mr. Hayes besegített, majd ő is helyet foglalt velem szemben. Megadta a címet a kocsisnak, elindultunk.

– Megpróbálja visszaszerezni a gyűrűt Mr. Sterlingtől? – érdeklődtem suttogva.

Mr. Hayes továbbra is lopott pillantásokat vetett kifelé, egyik ujjával finoman dobolt az ablakkereten.

– Nem gondolkodott rajta, miért hordja egyáltalán az ujján?

Megráztam a fejem.

– Dühömben eszembe sem jutott. Olyan arroganciával vette el tőlem, hogy az orromig sem láttam mérgemben. Hallania kellett volna, amikor azt mondta rám, hisztérikus vagyok! Mintha oda sem kellene figyelni rám!

Az ajkai elfehéredtek.

– Mocsok!

Megütközve bámultam rá. Lassanként a barátomnak mondhattam. Nem voltam biztos benne, örülök-e ennek. Egyszerűbb lenne nem kedvelni. Megköszörültem a torkom.

– Nem válaszolt a kérdésemre.

– Ha az ujján van, lehetetlen csak úgy elvenni. Engem az aggaszt, hogy mutogatja.

Nem értettem, mire gondol.

– Ez miért aggasztja?

– Ha nála van a gyűrű, tudhatná, hogy csak úgy találhatja meg Kleopátra sírját, ha a mágiát követi, lévén a hasonló mágiával átitatott tárgyak kapcsolatban vannak. Mr. Sterling mindenkinek beszámolt volna a leletről, és kapott volna egy pátenst…

– Nem ismerem ezt a szót – vágtam közbe.

– Egy régészeti pátenst, vagyis ásatási engedélyt. Monsieur Masperóhoz érkeznek be a kérelmek, ő dönti el, ki hol áshat. A nagybátyja engedélye a szezonra folyamatosan kockán forog.

Megráztam a fejem – próbáltam értelmezni a helyzetet.

– De ha csak a gyűrűre támaszkodhat, Mr. Sterlingnek fel kell kutatnia az összes ásatási pontot a Nílus mentén. Az hónapokba is telhet!

– Mennyit tud Kleopátra életéről? – kérdezte Mr. Hayes.

– Vajmi keveset – ismertem be. – Olvastam Shakespeare-t.

– A harmadrész világnak oszlopa, Kéjhölgy bolondja hogy lett! Ládd-e? nézd!²⁹ – idézte Mr. Hayes. Meglepetten pislogtam.

– Olvasta?

Szemforgatva válaszolt.

– Kleopátra flottát irányított, felkeléseket vert le, kézben tartotta Egyiptom mérhetetlen gazdagságát, és éhínségeket élt túl. Mindezek ellenére a történelem előszeretettel ábrázolja könnyűvérű nőszemélyként, szemérmetlen boszorkányként, aki a férfiakat a vesztükbe csábítja. Kár, hogy a rómaiak sosem próbálták megérteni őt. Ők maguk sokkal nagyobb bűnöket követtek el. Háborúztak, fosztogattak és teljhatalmúlag uralkodtak. – Minden jókedv eltűnt az arcáról, csupán a keserűség halvány nyomai maradtak. – És Egyiptomban mindez újra megtörténik. Mindenki akar valamit, a franciák, a hollandok és a birodalmi Anglia is.

– Szörnyű ezt olvasni – helyeseltem, és azokra a lapokra gondoltam, amiket a szüleim hoztak az utazásaikról. – Megtapasztalni még rosszabb. Tudni, hogy elmesélve egészen mások a dolgok, mint valójában.

Mr. Hayes bólintott. Az arcomat fürkészte, majd a meglepettségtől tágra nyílt a szeme.

– Csak nem egyetértünk valamiben?

– Micsoda képtelenség! – nevettem. – Amíg a honfitársai nem kerülnek szóba, azt hiszem, biztonságban vagyunk.

Mr. Hayes lebiggyesztette az ajkát. Már hozzászoktam a fintorához, a gunyoros mosolyához, a szemében megvillanó csintalan fényhez. Ez az undorodó arckifejezés azonban meglepetésként ért.

– Csupán a szó legtávolabbi értelmében a honfitársaim. Örömmel vennék, ha megszabadulhatnának tőlem. Nem mintha bánnám – tette hozzá suttogva.

– Egy haza és család nélküli férfi?

Egy pillanatig hallgatott, majd felöltötte csábos mosolyát.

– Befogadna talán?

Nem hagytam, hogy egy komolytalan megjegyzéssel elterelje a szót. Azt hitte, átverhet, de a szavai felébresztették a kíváncsiságom.

– Miért akarna Anglia megszabadulni magától?

– Talán a fékezhetetlenségem miatt.

Szemügyre vettem gyűrött ingét, kigombolt gallérját, piszkos bőrbakancsát. Megjelenése szöges ellentétben állt a katonák vasalt egyenruhájával, jóvágású frizurájával és csillogó cipőjével. Ám semmi nem terelhette el a figyelmet napbarnított arcáról s izmos testéről, amelyet az éveken át tartó kemény fizikai igénybevételnek köszönhetett. Az oldalán díszelgő fegyverbe különböző monogramokat véstek. Bár már nem szolgált a seregben, az ott töltött évek nyomot hagytak rajta.

– Engedetlen volt?

– Mondja csak – kezdte lassan –, mit kell tennem, hogy abbahagyja a kérdezősködést?

– Válaszoljon!

Felnevetett.

– Szemtelenül kíváncsi.

Közelebb hajoltam. A szája körüli ráncok elmélyültek, ahogy betörtem a személyes terébe, de mozdulatlan maradt – nyugodtan szemlélte, vajon meddig merészkedem.

– Arról magának fogalma sincs, Mr. Hayes. Meddig szolgált a seregben?

– Tizenöt éves korom óta.

– Vannak testvérei?

– Kettő is. Én vagyok a fiatalabb fiú.

– Született katona.

Érzékeny területre tévedtem. Az állkapcsa megfeszült.

– Mintha kissé elkalandoztunk volna – jelentette ki. – Kleopátráról meséltem magának. Van még egyéb tolakodó kérdése?

Eleget tudtam meg. Mr. Hayes volt a tartalék a családban, sőt, ha hihetünk a szemében megülő óvatos keserűségnek, a tartalék tartaléka. Elhagyta a sereget, amivel kihúzta a gyufát azoknál, akik számítottak rá, hogy tovább viszi a kötelességet és a család jó hírét.

– Az ókori történetírók, Hérodotosz és Plutarkhosz szerint ideje nagy részét az alexandriai palotában töltötte…

– Nem is tudtam, hogy ott van palota – vetettem közbe.

– Senki nem tudja, pontosan hol van – felelte, és ravasz pillantást vetett rám. – Lehet, hogy ott is temették el a fáraónőt. Azt állította, rokonságban áll Ízisszel, Ozirisz feleségével, az ég istennőjével. Ma is számos templom áll az ő tiszteletére. A lényeg, hogy Mr. Sterlingnek nem kell minden ismert lelőhelyet átkutatnia.

Belém hasított a felismerés.

– Tehát csupán tucatnyi helyen lehet!

Sötét tekintettel bólintott.

– Könnyedén rátalálhat, a lopott gyűrű pedig még inkább megkönnyíti a dolgát. Már ha és amennyiben a mágia átragadt rá.

A kocsi lassított, én pedig kihajoltam az ablakon. A kocsis a Shepheard’s főbejárata előtt állt meg, a teraszokat elárasztották a délutáni teájukat szürcsölő vendégek, akik a tűző nap elől a pálmafák árnyékaiban kerestek menedéket.

– Nézze a dolog jó oldalát! – dünnyögte a fülembe Mr. Hayes. – Ez nem a maga problémája.

Elfordítottam a fejem, és a szemébe néztem.

– De igen, és a nagybátyám alaposan keresztbe tesz azzal, hogy hazaküld.

Az arcunk közel volt egymáshoz. A napfény belecsókolt vörösesbarna hajába, s kusza árnyékokat vetett szép metszésű orrára. A tekintete a búzavirág leghalványabb kékjében fürdött. Nem tudtam megfejteni különös arckifejezését. Az ajka és az enyém közt ujjnyi távolság volt csak, éreztük egymás leheletét. Whiskyszaga volt. Azon tűnődtem, vajon miért tartja mindig magánál a flaskát.

Végül elhúzódott, kinyitotta az ajtót, és kilépett. Hátrafordult, hogy kisegítsen a kocsiból – keze mintha egy árnyalatnyival hosszabban érintette az enyémet, mint azt muszáj lett volna.

– Kifizetem a kocsist, és felküldetem a vásárfiát a szobájába.

– Gracias.

– De nada – felelte olyan udvariasan, hogy csak pislogtam.

Eleresztett, én pedig felsétáltam a teraszra. A kocsi elhajtott, s én hosszasan kémleltem a széles utat. A szemem előtt a legkülönbözőbb rangú és nemzetiségű emberek százai gyűltek össze, szórakozni, dolgozni, enni, vásárolni indultak. A legfinomabb szabású öltönybe és fényesre csiszolt bőrcipőbe öltözött férfiak, török fátyolba burkolózott gazdag egyiptomi nők, kutyákat kergető gyerekek, munkások lóháton, akik még a Napóleon által is látogatott szálloda melletti istálló felé tartottak.

Talán most látom utoljára Kairót.

A gondolattól összerándult a gyomrom. Szinte semmit nem értem el, csupán egy mágiával átitatott ékszeres dobozt találtam.

Mr. Hayes hozzám lépett a teraszon. A pálmafák lágyan, dallamosan susogtak a városon végigfutó szellőben. A fejünk fölött sötétlilára váltott az ég, a lemenő nap fényében egyre hangosabban csendült fel az imára szólítók hangja. Vonakodva fordítottam hátat az utcának. Mr. Hayes közel állt hozzám, kócos, hullámos haja vörös és barna színekben játszott, mintha nem tudná eldönteni, mi is legyen. Akárcsak Mr. Hayes maga.

Kinyújtotta a kezét.

– Nos, örömömre szolgált, hogy asszisztálhattam önnek a kairói felfedezőútján, kedves Señorita Olivera.

Kezet fogtam vele. A bőrömön éreztem durva, kérges tenyerét, de nem zavart.

– Egyszer még megjárja a bókjaival.

– De nem most – felelte finom mosollyal.

Akaratom ellenére visszamosolyogtam. Különös, kifürkészhetetlen kifejezés jelent meg az arcán. Elsötétült a szeme, majd lehajolt, és csókot nyomott az arcomra. Olyan gyorsan történt, hogy pislogni sem tudtam, torkomon akadt a szó. Mr. Hayes hátrébb lépett, és intett, hogy lépjünk be a hotel főbejáratán.

– Még mindig nem bízik bennem?

Bosszankodnom kellett volna, de alig tudtam elfojtani a vigyorom.

Az ő szája is megrándult – gyaníthatóan ő is viaskodott egy mosollyal.

– Cseppet sem.

Karnyújtásnyi távolságot tartva sétáltunk be az ajtón. Az egyik alkalmazott rögtön hozzánk sietett, mintha számított volna ránk.

– Uram!

Mr. Hayes felvonta a szemöldökét.

– Igen, mi az?

– Újabb levele érkezett – felelte a férfi német akcentussal. – Itt van nálam.

Ha nem álltam volna a közvetlen közelében, nem vettem volna észre, hogy megfeszül a válla, és szinte ökölbe szorul a keze. Azonban gyorsan önfegyelmet parancsolt magára, és elvette a levelet.

– Danke schön.

– Bitte schön – felelte az alkalmazott, és távozott.

Mr. Hayes felém fordult.

– Remélem, jó hírek! – mondtam neki.

– Sosem azok – felelte. – Nos, ég önnel, Señorita Olivera. – A vállam fölött hátramutatott, én pedig tekintetemmel követtem az ujját. – A nagybátyja ott áll a túloldalon. A maga helyében jól viselném magam.

Minden cinkosság eltűnt belőle. Aprót biccentettem felé, amire kifürkészhetetlen arckifejezéssel válaszolt. Talán megbánás volt a szemében. Megfordult, és az alkalmazott után ment. Utoljára a széles hátát láttam, amint eltűnt a tömegben.

Ujjammal megérintettem az arcom, ott, ahol megcsókolt. Néhány lenyűgöző pillanatig a semmibe révedtem, az emberek mintha elhalkultak volna körülöttem.

Megráztam a fejem, majd a jelenlegi problémára fókuszáltam, mert a csalódottságtól alig láttam. Azért jöttem Egyiptomba, hogy többet megtudjak a szüleimről és az itteni életükről. Abban reménykedtem, hogy kideríthetem, mi történt velük.

Csúfos kudarcot vallottam.

Megpillantottam Tío Ricardót, amint néhány ütött-kopott láda mellett állt. Türelmetlenül nézte a zsebóráját, kétségtelenül Mr. Hayesre várt, hogy végre útra kelhessenek.

Nélkülem.

Fontolóra vettem, hogy kiszaladjak a szállodából, de a józanságom győzött, és a helyemen maradtam. Hova is mehetnék pénz és a holmim nélkül? Leküzdöttem a dühöm, és elmentem a nagybátyám mellett, vigyázva, nehogy ránézzek. A nagy lépcső ott magaslott előttem, és minden egyes lépéssel úgy éreztem, hátrafelé megyek. A nagybátyám már elköszönt tőlem, már nincs mit tenni, nincs, mi előre vigyen – legalábbis egyelőre.

Néhány lépés után hallottam, hogy valaki a nevem kiáltja. Megfordultam – Sallam szaladt felém. A szálloda színeit viselte, a zöldet és az aranyat, ami a Nílust szegélyző pálmafákra emlékeztetett.

– Mondták, hogy már távozik is – mondta szomorú mosollyal.

Komoly erőfeszítésembe telt, hogy ne vessek duzzogó pillantást a nagybátyámra. Egy részem érezte, ahogy metsző pillantása keresztülhatol a tömegen, és olyan figyelemmel szegeződik rám, hogy szinte levesz a lábamról. De nem voltam hajlandó ránézni, megadni neki ezt az elégtételt.

– Sajnos így van. Köszönje a nagybátyámnak!

Sallam elkomorult.

– Biztonságos hazautat kívánok Argentínába! Küldetek a bőröndjeiért. – Zsebéből gyűrött papirost vett elő. – Levele érkezett.

A címzés nagynéném elegáns kézírása volt. Pontosan erre volt szükségem – egy levélre, ami átjutott az óceánon.

– Jaj, istenem!

– Pardon? – kérdezett vissza Sallam.

– Semmiség.

Átvettem, megköszöntem, majd elindultam a szüleim lakosztálya felé. Lerogytam a kanapéra, és ujjaimmal átfésültem a hajam, megpróbáltam kibontani a gubancokat. A csend szinte fojtogatott. Némán elhajítottam az egyik párnát, majd a másikat is, a biztonság kedvéért.

Nem volt több lehetőségem. A nagybátyám nem volt hajlandó válaszolni a kérdéseimre, nem akart segíteni, hogy megtudjam, mi történt Mamával és Papával, most pedig hazaküldött.

Mintha nem is érdekelném.

Összeszorítottam a szemem, és dühösen elgondolkodtam. Valamit csak tehetek! Amikor kinyitottam a szemem, kétségbeesetten néztem körül a szobában.

A szüleim ezen a helyen éltek. Az íróasztalhoz léptem, és kutakodni kezdtem. Nem tudtam, mit keresek, de bárminek örültem volna, amiből kiderülhet, mit csináltak a szüleim, mielőtt nekiindultak a sivatagnak.

Ez volt az utolsó esélyem.

Átkutattam a fiókokat, levélpapírok, könyvek halmazát lapoztam végig. Több kupac olvasatlan levelük volt, végigolvastam őket, de semmi érdekesre nem bukkantam. Üdvözlőlapok Argentínából, hónapokkal ezelőtti vacsorameghívások. Bosszankodva becsörtettem a hálószobába, átkutattam a bőröndjeiket, a ruháikat a szőnyegre halmoztam. Letéptem a lepedőt az ágyukról, és bedugtam a fejem mindkét párnahuzatba.

Semmi.

Még egy napló sem, pedig tudtam, a szüleim vezettek naplót.

Dühösen felmordultam, térdre rogytam, és benéztem az ágy alá. Papa egyik cipője alól egy levél sarka lógott ki. Kiszabadítottam, majd visszaültem a földre, hajamat türelmetlenül félresöpörtem az arcomból. Tekintetem a csukott boríték hátoldalára siklott.

Monsieur Masperónak címezték, de bélyeg nem volt rajta.

Nagybátyám feldúlt vacsoratársa, a régészeti hivatal vezetője.

Kivettem a levelet.

Kedves Monsieur Maspero!

Nagyszerű volt Önnel vacsorázni. Kérem, fogadja a bátyám förtelmes viselkedése fölött érzett őszinte sajnálatomat. Tudnia kell, hogy Ricardo célzásai ellenére a férjemmel tiszteletben tartjuk a múzeumi munkásságát. Erősen tartok tőle, hogy olyan rossz hírű személyekkel került kapcsolatba, akiknek köze lehet az illegális kairói ténykedésekhez. Kérem, tekintse meg a mellékelt névjegykártyát!

Van okom az aggodalomra?

Meglátogathatnám az irodájában? Szeretném megbeszélni Önnel ezt az ügyet. Sürgős útmutatásra és segítségre van szükségem.

Őszinte tisztelettel: Lourdes Olivera

A figyelmem egyetlen sorra összpontosult, ami úgy ért, mint egy ökölcsapás. A szavak összemosódtak a szemem előtt, mindegyik egy újabb késszúrás.

…olyan rossz hírű személyekkel került kapcsolatba, akiknek köze lehet az illegális kairói ténykedésekhez…

Te jó ég, mibe keveredhetett a nagybátyám? Kik voltak ezek a rossz hírű személyek? A földre rogytam, könnyek szúrták a szemem. Újraolvastam a levelet, a szavak összemosódtak, majd egy vastag, puha tapintású névjegykártyát húztam elő a borítékból. A drága papír egyik oldalára egy kaput rajzoltak, másik oldalán fekete tintával nyomtatott, háromsoros szöveg állt.

GEZIRA SPORTKLUB

JÚLIUS 24.

HAJNAL 3 ÓRA

Mama hónapokkal ezelőtt találta ezt a kártyát. Nem hallottam a spotklubról, de a hajnali három órára szervezett esemény meglehetősen gyanúsnak tűnt. Megfordítottam a kártyát, szemügyre vettem az illusztrációt. A vázlatfüzetem kéznél volt, így gyorsan átmásoltam a kaput az egyik oldalra.

Egyszerű egyiptomi templomkapunak tűnt. Nem ismertem fel, ez azonban nem jelenti azt, hogy nem is létezik. Elakadt a lélegzetem, és a csontjaim is beleremegtek a felismerésbe.

Mama úgy gondolta, Tío Ricardo bűnöző?

29 William Shakespeare: Antonius és Cleopatra. (Szász Károly fordítása)

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Még hogy elhagyjam Egyiptomot!

Addig nem, míg ki nem derítem, mi történt Mamával és Papával. Nagybátyám úgy gondolta, engedelmesen összepakolok, és felszállok az Argentínába tartó hajóra, míg ő maga illegális ténykedésekben vett részt? A harag szélvészként söpört végig rajtam. Úgy gondolta, csak úgy megszabadul tőlem?

Nem fogok csöndben távozni.

Valahogy fel kell jutnom az Elephantinéra! Lehetőleg, még mielőtt felpakolnak egy Alexandriába tartó vonatra. Törtem a fejem, egyik ötletet vetettem el a másik után. Fejemben Mr. Hayes szavai visszhangoztak. Azt mondta, még ma este felszállnak egy nílusi utasszállító hajóra, ami a… Melyik kikötőből is indul? Összeráncoltam a szemöldököm.

Bulaq!

Ez volt a neve!

Akcióba lendültem, azon tanakodtam, mire lehet szükségem az úton. Egy bőrönd csak lelassítana, néhány ruhát és holmit egy táskába is be tudok csomagolni. Összehajtottam a használatban lévő ruhámat, egy tartalékot és buggyos török nadrágot mindkettő alá. Kényelmesnek nem nevezhető, de előbb-utóbb ruhát kell cserélnem.

Sorra vettem a következő feladatot.

Colette igen alapos munkát végzett. Beágyazott, és szépen egymásra rendezte a bőröndjeim. Drága perceket vesztegettem el azzal, hogy kicsomagoljam őket. Sietősen felemeltem a fedelüket, és egy közepes méretű vászontáskát vettem elő. Eredetileg úgy terveztem, abba pakolom a legszükségesebb holmikat, amikor az ásatáson vagyok a nagybátyámmal. Ha bárki kíváncsiskodik a bőrönd felől, tökéletes magyarázattal szolgálhattam – ez volt a kisebb csomagom az alexandriai úthoz.

Az íróasztalhoz siettem, és elővettem egy üres papirost. Gyorsan készítettem egy listát a szükséges dolgokról. Papával imádtuk a listákat.

Sok mindent kellett bepakolnom, bíztam benne, hogy minden be fog férni. Ahogy átnéztem a szüleim holmiját, sok hasznos dolgot találtam, amiket nyilvánvalóan a sivatagi, sátrazós életmódhoz szereztek be. A dolgok, amikre szükségem volt, szanaszét hevertek a szobában. Igyekeztem mindent összeszedni és a retikülömbe gyömöszölni, amikor a kezem valami érdes felületnek ütközött.

A mágia visszhangja lüktetett, nagy, láthatatlan hullámokká szélesedve.

A bazárban vásárolt dobozka!

Tovább ástam, és kihúztam az ékszeres dobozt, vigyázva, hogy ne érintsem a fát. Finoman meginogott előttem, valami suttogott. Pislogtam, töprengtem, majd újra a táskámba néztem, hogy elővegyem Papa bicskáját. Rendkívüli óvatossággal végigvágtam a varrás mentén, így a rárakódott kosz lepergett.

A benne lévő mágia szólított, és én ösztönösen megértettem, hogy keres valamit. Eszembe jutottak Mr. Hayes szavai: a hasonló mágiával átitatott tárgyak kapcsolatban állnak. Nagy levegőt vettem, és tovább vágtam a koszon keresztül. Még egypár centi, és…

A fadoboz széthasadt.

Hideg fuvallatot éreztem magam körül, súrolta a bőröm. Libabőr futott végig a karomon. Ösztönösen behunytam a szemem. A sötétségben egy nő tűnt fel a szemem előtt. Hosszú, áttetsző ruhát viselt, szandálja csillogott a lábán, gyöngyházfényű volt, és elegáns. Lassan előtűntek a környezetének darabjai. Egy hosszú dívány, amely egy cserepes virágokkal díszített, aranyozott szobában állt. A virágok illata erőteljesen áradt szét az elmémben. A nő a kék tenger partjára néző erkélyére sétált.

Valaki megszólalt mögötte.

Boldogság töltötte el. A nő megpördült, arca fejedelmi volt, és feltűnő, de nem szép. Hosszú, sötét haját kiengedve hordta, a vállát söpörte, ahogy kirohant a helyiségből.

A pillanat elszállt, és a hideg megszűnt.

A doboz ártalmatlanul lapult a kezemben. Semmi sem változott – továbbra is koszos volt, és régi. A faragások szinte teljesen eltűntek. De láttam valamit. Egy emléket, egy nő emlékét az ókorból. Ki lehetett az?

Lehet, hogy többet is kideríthetek a dobozból.

Kíváncsian belepillantottam, de üres volt. Talán volt benne valami réges-rég, de bármi is volt, mostanra nyoma sincs. Előregörnyedtem. Belenyúltam, és hirtelen felugrottam. Bármit is zártak a dobozba, nagyon erős mágiával bírt. Szólt hozzám, hangos kiáltása visszhangzott a fejemben. Mintha könyörgött volna. Az íze is ismerős volt, ősrégi dolgok jutottak róla az eszembe. Borostyánsárga homokban álló templomok. Egy nő a teraszán sétál, egy sólyom követi, figyeli. A virágba boruló kert illata. Különböző, élénk színekben pompázó virágok. A nő szájának rózsaíze volt.

Az aranygyűrű pontosan ugyanilyen érzéseket keltett bennem.

Kleopátra!

Tényleg őt láttam?

Hosszan kifújtam a levegőt. Döbbenten bámultam a fadobozkára, gondolatok cikáztak a fejemben. Talán ebben tartották valamikor az aranygyűrűt. Érthető, miért volt ennyire ismerős érzés. Igen valószínűtlennek tűnt, hogy találtam egy másik tárgyat, ami az utolsó egyiptomi fáraóhoz tartozott, és mégis!

Nem értettem, miért.

Hangos kopogásra ocsúdtam fel a gondolataimból. Pislogtam, míg az árnyszerű jelenés teljesen el nem tűnt, az emléke azonban ott maradt, mintha a kölnije illatát érezném. Gyorsan elcsomagoltam a fadobozkát. Újabb kopogás. Biztos a férfi, akit Sallam küldött fel a csomagjaimért. De ahogy ajtót nyitottam, nem egy szállodai alkalmazottal néztem farkasszemet.

A kilincset szorongatva kiáltottam fel.

– Tío Ricardo!

– Me permites entrar?³⁰

Széles vállai épphogy befértek az ajtón. Fölém magasodott, én pedig legszívesebben az arcába vágtam volna az ajtót. Nem ment ki a fejemből anyám Masperónak írt levele. Nem bízott benne. Aggódott nagybátyám biztonságáért, félt, hogy rosszat csinált. Eszembe jutott, hogyan beszélt Sir Evelynnel, a vitájára az elegendő fizetésről és arról, hogy Abdullahnak is az asztalnál kellene ülnie.

Végig csak színlelt volna?

Ha nem beszélek vele, sosem tudom meg.

– Persze hogy bejöhetsz – váltottam kedvesebb hangnemre.

Belépett, a bőröndjeimet fixírozta. Nem szólalt meg – arra vártam, hogy figyelmeztessen: a szállodában kell töltenem a napot. Feltételeztem, Mr. Hayes részletesen beszámolt neki a kiruccanásainkról. Vállaim megfeszültek, felkészültem a védekezésre.

– Nem vagy elégedett velem – bökte ki végül.

Felvontam a szemöldököm.

Nagybátyám felsóhajtott, és zsebre vágta a kezét.

– Mindegy, mit hiszel, én gondolok rád, Inez. Sosem volt lehetőségem… Most sincs… – Elhallgatott, és megrándult. – Azt akarom mondani, nekem nincs gyerekem. De tudom, Lourdes és Cayo mit akart volna. Azt, hogy otthon legyél, biztonságban, távol mindettől.

– De ők halottak – feleltem, és most először nem csuklott el a hangom. – Most már te hozod a döntéseket.

A száját mosolyra húzta, de a szeme komoly maradt.

– Nem fogom meggondolni magam.

– Nos, már elbúcsúztunk – válaszoltam. – Mit keresel itt?

Elveszettnek tűnt, különös arckifejezéssel nézett rám. Nehéz volt elképzelni őt bármiféle illegális tevékenység közben. Mit csinált az éj leple alatt? Elképzelhetetlen volt számomra, hogy törvényt szegne. Abban a pillanatban olyan nagybácsinak tűnt, amilyenre emlékeztem. Dörmögő hangú és kedves mosolyú. A gallérjánál kigombolt inge felfedi bronzbarna nyakát, a haját hátrafésüli, bőrkalap alá dugja. A nadrágja viseltes, bokájánál feltűrve egy pár kopott munkáscsizma fölött lóg.

– Láttalak az előcsarnokban. – Futó pillantást vetett a szüleim hálószobája felé. – Tudatni akartam, hogy becsomagoltatom Lourdes és Cayo holmiját, és elpostázom neked, ahogy vége az idénynek. Nem sokkal újév után.

Megnyaltam az ajkam.

– Kérlek, térj jobb belátásra, Tío!

A nagybátyám megdörzsölte az állát.

– Inez… – Nagyot nyelt. Szavai keményen hangzottak. – Nincs időm kellően odafigyelni rád. Nem tudok dolgozni, ha miattad kell aggódnom. Nézd, mi történt a szüleiddel! Mi lesz, ha valami történik veled, míg dolgozom? Sosem bocsátanám meg magamnak. – Megrázta a fejét, és hirtelen témát váltott. – Mindened megvan, amire szükséged lehet?

A titkos csomagomra gondoltam, és bólintottam. Körülnézett, és felemelte a vászontáskám. A szívem kihagyott egy ütemet – ha belenéz, megtalálja a szüleim sivatagi túléléshez szükséges holmiját.

– Segítek levinni.

– Nem kell – vágtam rá. – Sallam már küldetett értük.

– Ó! – Visszatette a táskát a padlóra, majd megköszörülte a torkát. – Van elég pénzed?

Ismét bólintani akartam, de meggondoltam magam. Egy kis extra pénz jól jöhet. Bármi történhet Kairóban a kikötő felé vezető úton. Tío Ricardo a zsebébe nyúlt, és elővett néhány egyiptomi piasztert. Némán átnyújtotta az összeset.

– Mikor indulsz? – érdeklődtem.

– Holnap reggel, de az éjszakát az Elephantinén töltjük. Össze akarom szedni a legénységet, hogy hajnalban időben el tudjunk indulni. – Az ingujjával babrált. – A gardedámod tíz perc múlva vár az előcsarnokban. Idősebb hölgy, de örömmel utazik veled, és csak őt tudtam keríteni ilyen rövid idő alatt. Természetesen vannak ismerősei Dél-Amerikában, akikhez csatlakozik, amint téged hazakísért. A nagynénédnek is megírtam az érkezésed részleteit.

– Valóban mindenre gondoltál. – Még egy utolsó kísérletet tettem a meggyőzésére. Annyival könnyebb lenne kémkedni utána, ha megengedné, hogy csatlakozzak. – Nem értem, miért csinálod ezt.

– Egyszer majd megérted – felelte. – Akkor talán megbocsátasz.

Leszegte az állát, és kisétált a szobából. Csak bámultam utána, képtelen voltam kiverni a fejemből a szavait – az őszintesége meglepett. Elgondolkodva beharaptam az ajkam.

De bármennyit is töprengtem a szavain és azon, ahogy beszélt velem, nem tudtam rájönni, mire gondolt.

Nem voltam egyszerű gyerek. Folyton elbújtam, ha nem akartam, hogy megtaláljanak, amikor pedig nyugton kellett volna maradnom, felfedezőútra indultam. Eleinte akkor rendetlenkedtem a legtöbbet, mikor Mama és Papa otthon voltak. Arra gondoltam, ha látják, hogy elvadultam, talán tovább maradnak. De Papának tetszett a függetlenségem, és mindig bátorított a különböző hobbijaimban. Mama féken tudott tartani, újra és újra emlékeztetett az elvárásaira, amikből nem volt kevés. Így megtanultam viselkedni, de amint Egyiptomba utaztak… Feltámadt a rebellis énem.

Hálát adtam érte Istennek.

Az előcsarnokig tartó úton bőven akadt időm átgondolni sietve kiötölt tervem minden egyes lépését és ellenlépését. Próbáltam fegyelmezni az arcvonásaim, remélve, hogy nem fedik fel belső vívódásaimat. Mire a földszintre értem, a tenyerem nyirkos volt az izzadságtól.

Mi lesz, ha kudarcot vallok?

A Shepheard’sben tolongtak az elegáns vendégek, akik az étterembe próbáltak bejutni. Csoportokban álldogálltak, hangjuk visszhangzott a zsúfolt előcsarnokban. Az úrihölgyek díszes estélyi ruhát viseltek, az urak, akik közül néhányan dohányoztak, elegáns zakót, fényesre suvickolt cipőt és kifogástalan nyakkendőt. Az egyiptomi férfiak önfeledten társalogtak, a fezük bojtja lengett az élénk beszélgetéstől. Talán száz-kétszázan is lehettek, elzárták a bejárati ajtókhoz vezető egyenes utat.

A tömegben, jó harminc centivel a többiek fölé magasodva állt Mr. Hayes, elegánsabb ruhában, mint amit el tudtam képzelni. Frissen vasalt, ápolt fekete öltözéke éles kontrasztban volt napbarnított arcával. Egyetlen gyűrődés sem látszott a ruháján. Homlokráncolva és szélesen gesztikulálva beszélgetett a nagybátyámmal.

Elfojtottam egy döbbent kiáltást. Mr. Hayes valószínűleg épp ebben a pillanatban árult be. Őszintén szólva nem is várhattam mást. Tío Ricardo hallgatásba burkolódzva hallgatta Mr. Hayes ideges szónoklatát.

Ekkor nagybátyám tekintete a szoba másik végébe vándorolt, és megtalálta az arcom.

Mr. Hayes félig megfordult, követve nagybátyám tekintetét. Ahogy meglátott, kiegyenesedett, kék tekintete elidőzött az arcomon, majd lassan takaros utazóköpenyemre és a kezemben tartott táskákra siklott. Állkapcsának vonala megkeményedett, elfordult, mondott valamit a nagybátyámnak, és az étterem felé sétált. Valami megmagyarázhatatlan okból összeszorult a gyomrom a távozó férfi láttán. Megrántottam a vállam, mintha csak le akarnám rázni magamról ezt a furcsa érzést. Tío Ricardo elindult felém, szemügyre véve a holmimat.

– Azokat odaadhatod Sallamnak. Ő majd odaviteti a többi csomagodhoz.

Azt hittem, kiabálni fog velem. Hogy dühös lesz.

– Ennyi a mondanivalód?

– Mindent elmondtam, amit kellett – felelte.

Összevontam a szemöldököm.

– Úgy értettem… – Elakadt a szavam, amikor rádöbbentem, Mr. Hayes nem tett említést a nagybátyámnak a közösen eltöltött délutánról.

Nagyot tévedtem. Megdöbbenés söpört végig rajtam. A furcsa érzés, a gyomromban rebegő pillangó visszatért. Szándékosan hátat fordítottam az étteremnek.

– Hogy értetted?

– Magam is elbírom a csomagjaim – feleltem végül az előző kérdésére. – Megoldom.

– Rendben – felelte. – Gyere, bemutatlak az útitársadnak!

Alig várta, hogy megszabaduljon tőlem! Átvezetett a tömegen egy zavartan pislogó idős hölgy felé. Elegáns, csíkos selyemruhát viselt, alatta turnűrt. Nagyjából nyolcvanöt éves lehetett. Fűzője kihangsúlyozta karcsú derekát, karjáról ruházatához illő napernyő csüngött. Barátságosnak, bár kissé szétszórtnak tűnt, nagy szemei sarkában mély nevetőráncok húzódtak.

Rögtön megtetszett nekem. Nagy kár, hogy át kell ejtenem.

– Mrs. Acton? – mosolygott a nagybátyám. – Bemutatom a védencének.

– A védencemnek? Ó, persze! Az ifjú Irene, jól mondom?

Nagybátyám elfojtotta a nevetését.

– Inez. Mindened megvan? A pénzed és a jegyed is?

A hölgy kerekre tátott szájjal pislogott a nagybátyámra.

– Fiatalúr, rendkívül közönséges dolog ilyesmit nyilvánosan megbeszélni!

– Bocsásson meg! – felelte Tío Ricardo, aki immáron képtelen volt álcázni feltörő nevetését. – Az ön jegye is megvan? Át kellett adniuk önnek a pultnál.

– Hát persze! Apró kis papírcetli, alig tudom elolvasni, mi van ráírva. – Magához kapott, keresgélni kezdett. A keze ügyébe helyeztem apró selyemretiküljét.

– Itt van – mutattam, és hirtelen új ötletem támadt. Alig tudja elolvasni az apró betűket! Beharaptam az ajkam, igyekeztem kifejezéstelen arcot vágni. – Köszönöm, hogy elkísér!

– Készen állnak? – kérdezte újra nagybátyám.

Mrs. Acton bólintott, szétszórtan átkutatva táskáját.

– Kész vagyok.

– Nagyszerű! – Felém fordult. – Indulnom kell. Jó utat, querida sobrina! Megígérem, hogy írok majd.

Majd elindult, és az idegen gondjaira bízott. Egyszer sem nézett vissza.

– Nos, Irina, kezdődjék a nagy kaland! – csapta össze a tenyerét Mrs. Acton. A hangjában mintha folyton nevetés bujkált volna. – Bemutassalak a barátaimnak? Itt ülnek az egyik beugróban, rejtvényt fejtenek. Rajonganak ezért a csacsiságért. Úgy hiszem, van még pár percünk, mielőtt indulnunk kell, és szívesen innék egy csésze teát.

Eljött az átejtés pillanata.

Összevontam a szemöldököm, mintha összezavarodtam volna.

– Rengeteg ideje van, Mrs. Acton! Üljön csak le hozzájuk, és csatlakozzon a játékhoz!

Megdöbbenés ült ki az arcára. Egy gyűrött selyempárnára emlékeztetett.

– Dehát el kell indulnunk az állomásra! Egy óra múlva indul a vonatunk.

– Oh, Mrs. Acton! Azt hiszem, összekeverte a napokat! Csak holnap indulunk. – Kinyújtottam a kezem. – Megmutatom. Ideadná a jegyét?

Előhalászta a táskából, és széthajtotta a papírcetlit.

– De hát már össze is pakoltam! A nagybátyja iderendelt engem.

– Szerintem csak be akart mutatni minket egymásnak – feleltem könnyedén. Elvettem a jegyét, és tüntetőleg szemügyre vettem. – Látja? Itt van rajta. Holnap indulunk. Micsoda szerencse, hogy már össze is pakolt! Én még nem láttam hozzá.

– Csakugyan? – tátotta el a száját Mrs. Acton. – Én mindig jó előre felkészülök az utazásaimra. Jól bevált módszer. Felküldjem a komornám? Igazi kincs a lány!

Megráztam a fejem.

– Köszönöm, de a nagybátyám már küldetett nekem szobalányt. Nos, örülök, hogy jut ideje arra a teára. Adja át üdvözletem a barátainak!

Mrs. Acton még mindig tanácstalanul nézett rám. Óvatosan a barátai irányába tereltem, és amint hátat fordított, kiléptem a szálloda csarnokából a kairói éjszakába.

Végre szabadon!

Próbáltam nem túl önelégültnek tűnni.

Ricardo a zsebórájára pillantott, és rosszallóan nézett. A férfi, akivel találkozónk volt, nem érkezett meg vacsorára. Csendben maradtam, figyelmem elkalandozott, számba vettem a teremben lévő embereket, akik potenciális veszélyt jelentettek rám és a munkaadómra. Túl sokan voltak, idegesített, hogy nincs nálam a pisztolyom. A szálloda vezetősége nem engedélyezte, hogy a vendégeik fegyvert hordjanak maguknál az asztalnál. Megkavartam a whiskyt a poharamban, és nagyot kortyoltam. Ahogy forrón végigcsorgott a torkomon, szinte hallottam apám rosszallását. Ő csak teát és cukros limonádét ivott. Úgy gondolta, az alkohol a gyenge férfi itala.

– Késik – morogta Ricardo.

– Biztosan szükségünk van rá?

– Nem, de azt hittem, kézben tartom a dolgokat. Nyilvánvalóan tévedtem. Nem hibázhatok többet. Ő a biztosítékom. – Rám pillantott. – Nagyon nehéz dolga volt ma az unokahúgommal?

Egy pincér jelent meg, egy tálcáról fehér- és vörösbort szolgált fel. Megragadtam egy poharat, kevéssé törődve a tartalmával, és felhajtottam az italt. A gondolataim Señorita Olivera és a kairói kiruccanásunk felé terelődtek. Be akartam árulni engedetlenségéért, de a torkomra forrt a szó. Helyette felsejlett a fejemben aggódó tekintete a teraszon, ahol tücsökzene módjára vett körbe minket a tömeg morajlása. A vállamig sem ért – ahhoz, hogy a szemembe nézzen, teljesen hátra kellett biccentenie a fejét.

Arcát sötét, göndör fürtök keretezték, orcáját és orrát szeplők pettyezték. Belenéztem a zöld, barna és arany színeiben játszó szemébe, amely valamiféle mágiával bírt fölöttem, és egyetlen kristálytiszta gondolat fogalmazódott meg bennem.

A francba!

Tökéletesen abszurd módon lehajoltam, és megcsókoltam. Bosszantóan még mindig éreztem arcának finom vonalát az ajkamon, édes illatának emléke ott volt a fejemben.

Hála istennek, már elment!

– Nos?

Pislogtam, elűztem az emléket. Kifejezéstelen arccal hazudtam munkaadóm szemébe.

– Egyáltalán nem volt nehéz dolgom vele.

Ricardo felhorkant, pillantása a vállam fölé vándorolt. Követtem a tekintetét. Egy testes, világos hajú, kék szemű férfi tartott felénk egy aprócska, fiatalabb nővel a sarkában. A hölgy divatos ruhát viselt, karcsú derekát fűző húzta össze, nyakát merész csipke díszítette, egy harcias tyúk képét idézte fel bennem. Tekintete találkozott az enyémmel, szemében hűvös mosoly villant, rózsaszín szája szende mosolyra húzódott. Úgy tűnt, meg akar nyerni magának.

Mr. Fincastle és a lánya megérkezett.

30 Bejöhetek? (spanyol)

TIZENKETTEDIK FEJEZET

Ahogy kirohantam a szállodából, a piaszterek csilingeltek a zsebemben, táskám a combomnak ütődött. Felmértem az utcát, olyan alkalmazottat keresve, akit meggyőzhetek, ne árulja el senkinek, hol vagyok. Bármennyit kész voltam cserébe fizetni. Egy tizenhárom éves forma fiú mosolyogva hozzám lépett, én pedig az erszényem után nyúltam.

– Hová parancsolja?

– A Bulaq-negyedbe – feleltem. – És értékelném, ha nem kötné senki orrára a kiruccanásom.

Összevonta a szemöldökét.

– De…

Még két pénzérmét nyomtam a tenyerébe, mire elhallgatott.

– Aggodalomra semmi ok!

A fiatal szállodai alkalmazott láthatóan vonakodva leintett egy kocsist, eltette a pénzt, majd miután besegített a kocsiba, elmagyarázta a kocsisnak, hova vigyen. Napközben Kairóban hemzsegtek a turisták, akik az utcán sétáltak, vásárolgattak vagy éppen helyi éttermekben vacsoráztak. Éjszaka azonban az utcákat betöltötte a zene, a helyiek a tornácokon dohányoztak, kocsit tologató árusok kínáltak nekik korong formájú, lapos, meleg kenyeret. Minden egyes háztömb más volt, egy saját élettel, egyéni lüktetéssel. Ujjaimat az ablaknak nyomtam, levegőt is alig kaptam a lenyűgözöttségtől. A hold ezüstös fénybe vonta a folyót, a víz lustán hullámzott a szikrázó fényben.

Fel akartam fedezni az éjszakai Kairó minden egyes szegletét.

Ez volt az igazi egyiptomi éjszaka!

Közeledtünk a sötét Nílus felé, amely végeláthatatlanul terjeszkedett mindkét irányba. Akár a város többi részén, itt is érezhető volt az energia. Kikászálódtam a kocsiból, és tátott szájjal néztem körül. A kikötőben hajók és sétahajók százai sorakoztak, csendben ringatóztak a vízen. Az utcákat elözönlötték az arabul beszélgető, hosszú tunikát és szandált viselő egyiptomiak. Mások hajót próbáltak szerezni a helyi kapitányoktól, ők turisták lehettek. Gyerekek játszottak kóbor kutyákkal, és szaladgáltak, ugyanolyan hosszú tunikában, mint a felnőttek, ruházatuk alja a bokájukat verdeste. A vászontáska füle belevájt a vállamba, odébb tettem, próbáltam olyan pontot találni, ami nem sajgott.

A tervem következő fázisához értem – ebben már nem voltam olyan biztos.

Vajon hol a pokolban lehet a nagybátyám hajója?

Sóhajtottam egyet, és barátságos mosollyal megszólítottam egy idősebb férfit. Ahogy meglátott, felragyogott az arca – nyilván azt feltételezte, a szolgálatait akarom igénybe venni, hogy fel-alá hajókázzon velem a Níluson. Sajnáltam, hogy ki kellett ábrándítanom.

– Elephantiné? – kérdeztem. – Kérem!

Zavartan nézett rám, majd egy Fostat nevű hajóra mutatott. Megráztam a fejem, motyogtam egy shukrant, majd folytattam az utam a mólón, a hajók oldalára festett neveket fürkészve, és a fülemet hegyezve, hátha hallok valahol angol szót. Megkérdeztem még valakit a nagybátyám hajójáról, de ott sem jártam sikerrel. A szemem sarkából láttam, ahogy egy fiatal fiú követ a tekintetével. Két további próbálkozás után izzadságcseppek jelentek meg a homlokomon. Több száz hajó állt a kikötőben. Hogy találom meg, amit keresek? A vállam fölött hátrapillantottam, vajon még mindig követ-e a fiú. Elfordultam, és újabb embercsoportot közelítettem meg, akik halkan beszélgettek a holdfényben. Gyanakodva méregettek.

– Az Elephantinét keresem.

Megrázták a fejüket, és elhessegettek.

Nagyot sóhajtottam, és továbbindultam. Ekkor ismerős hangfoszlány ütötte meg a fülem. Megfordultam, és ugyanazt a fiút láttam, ahogy felém tart.

Látta, ahogy ránézek, megszaporázta a lépteit, arcán gödröcskék jelentek meg, ahogy mosolygott.

– Te inglizeya vagy?

– Nem, de beszélek angolul. Egy sétahajót keresek.

A fiú bólintott.

– Elephantiné? – Megmerevedtem. A fiú vállat vont, majd elvigyorodott, vékony válla elegánsan járt fel-alá. – Követtelek, sitti.

Nem ismertem ezt a kifejezést. Összevontam a szemöldököm.

– Drága hölgyem – fordította le a fiú, kissé ironikusan. – Hallottam, hogy az Elephantiné felől érdeklődsz az első reisnél.

Újabb ismeretlen kifejezés.

– Reisnél?

– A kapitánynál – magyarázta. A hangja olyan volt, mint amikor a lehulló falevél a kavicsokhoz ér. – Én is az Elephantinén szolgálok.

Leesett az állam.

– Igazán?

Bólintott, fekete szeme megcsillant a holdfényben.

– Gyere, odaviszlek!

Haboztam. Őszinte fiúnak tűnt, de nem kockáztathattam.

– Mi a neved?

– Kareem. Jössz már?

Jobb ötletem nem lévén, követtem, továbbra is gyanakodva. A táska súlya húzta a vállam, a húsomba vájt.

– Kinek dolgozol? Ki a hajó tulajdonosa?

– Ricardo Marqués – vágta rá Kareem.

Nagybátyám nevének említésére minden kétségem elszállt. Kareem igazat beszélt, és talán segíthet a tervem következő lépésében.

– Tío Ricardo nem tudja, hogy csatlakozom hozzájuk. Meglepetés lesz. Nagybátyám arra számít, hogy női ruhában lát, ezért szeretnék átöltözni olyasmibe, amiben te vagy. Segítesz vásárolni valami hasonlót?

Kareem szemügyre vett, ajka kétkedő mosolyra húzódott.

– Megfizetlek a szolgálataidért. – Az erszényemből egy maréknyi piasztert húztam elő. A fiú szeme a pénzre siklott, és mielőtt megakadályozhattam volna, kikapta a kezemből. Az érmék megcsillantak a holdfényben, mielőtt eltűntek Kareem tunikájának ujjában. Ha nem a saját szememmel látom, megesküdtem volna, hogy köddé váltak.

– Húha! – mondtam elismerően. – Megtanítasz erre a trükkre?

A fiú elvigyorodott, majd állával a kikötő előtti kis piac felé bökött. A legkülönbözőbb árucikkeket kínálták, köztük volt egy fűszeres bódé, amely melegséggel töltött el, ahogy elhaladtunk mellette. Olyan fűszerek sorakoztak a pulton, amelyekről még sosem hallottam: kardamom, kurkuma, kömény és curry. Kareem segített vásárolni egy galabija nevű hosszú tunikát, ami részben eltakarta a bőrcsizmámat. Rámutattam a fezére, és sikerült is találnunk egyet, ami ugyanolyan volt, mint Kareemé.

Egy szőttes takaró mögött öltöztem át, amit Kareem tartott elém egy régi, omladozó épület tövében, majd együtt sétáltunk tovább a keleti partra, ahol az Elephantiné állomásozott. Az utazóruhám alig fért bele a vászontáskámba – csodálkoztam, hogy milyen terjedelmes a könnyű tunikához képest, ami lágyan omlott a testemre. A fűzőtől megszabadultam, de a váltóruhámat és a harisnyámat megtartottam.

A szabadság mámorító volt.

Kareem mellettem maradt, amíg felszálltunk az Elephantinéra. Olyan lapos volt, mint egy uszály, és bár robusztusnak tűnt, mégis összeszorult a gyomrom. Újra vízre szállok! Reméltem, hogy nem leszek rosszul, mint legutóbb, amikor is napokig képtelen voltam elhagyni a kabinom. Sosem éreztem magam olyan nyomorultul. A legénység többi tagja sürgött-forgott, nagy kosarakat cipeltek tele élelemmel, ágyneművel és szerszámokkal. Lehajtottam a fejem, hosszú, kontyba feltűzött hajam a fez alá rejtettem. A hold már magasan járt a fejünk fölött, a Nílus sötét tükre visszaverte a csillagok fényét. Mindkét partja hosszú kilométereken nyúlt el, én pedig olyan aprónak éreztem magam, akár egy homokszem.

– Körbevezesselek? – kérdezte Kareem.

Idegesen körbepillantottam, hiszen bármelyik pillanatban megláthattam nagybátyám, amint zengő hangján parancsokat osztogat.

– Még nincs itt. Hamarosan megérkezik.

– Ám legyen! – egyeztem bele. – De csak gyorsan! Letehetem valahol a holmim?

Kareem bólintott.

– A hatodik hálókabinban. Azt használjuk raktárként.

Követtem, ő pedig körbevezetett. Még sosem voltam ehhez hasonló hajón. Hosszú és keskeny, az alja lapos, az orrán és a taton egy-egy árbóccal. A kabinok a fedélzet alatt helyezkedtek el, a tetejük adta a fedélzet deszkázatát. Minden helyiségben volt egy kis ablak és keskeny ágyak, egy rögzített mosdóállvány és egy sor fogas a ruháknak. Ezenkívül két fiók volt az ágyak alatt, további tárolás céljából. Kareem megmutatta hogy hová pakolhatok, én pedig, amennyire tudtam, elrejtettem a holmim.

Miután elhagytuk a kabinokat, Kareem a nagyjából hat méter hosszú szalonhoz vezetett, falai ívesek voltak a végében. A fehér lambéria klasszikus külsőt kölcsönzött a helyiségnek, amely ellentétben állt a négy nagy ablak két oldalán lógó sötét bársonyfüggönyökkel. A tetőablak volt a fő fényforrás, és minden szabad helyen fapolcok lógtak, tele könyvekkel, kalapokkal és… fegyverekkel.

Összezavarodva vontam fel a szemöldököm. A szüleim utáltak mindenféle fegyvert, furcsának találtam, hogy mégis felengedték őket a fedélzetre.

Kareem megrántotta az ingujjamat, és a hajóorr és a nagyobb árbóc közt lévő kemencéhez vezetett, amit konyhának jelöltek ki. Edények és serpenyők lógtak vaskampókon a konyhai felszereléseket rejtő kosarak fölött. Nem volt időm szemügyre venni a tartalmukat, mert az idegenvezetőm gyorsan haladt, rábökve a legénység többi tagjára: a reisre, a kormányosra, a szakácsra, a matrózokra és az evezősökre, valamint néhány pincérre. Kareem a főszakács segédje volt.

Összességében az Elephantiné egy közepes méretű házhoz hasonlított, ahol a tizenkét fős személyzet kényelmesen elfért.

– Hol alszik a legénység?

– A felső fedélzeten, matracokon – felelte Kareem, és odavezetett. Tetővel fedett helyiség volt, amelyet nagybátyám nagy szőnyeggel és néhány székkel rendezett be. Olyan volt, mint egy idillikus, szabadtéri nappali, a hűvös szellő szeretetteljesen járt át minden egyes bútordarabot. A legénység néhány tagja már terítette le a matracokat, felkészülve nagybátyám érkezésére. Úgy tűnt, minden rendben van. Kényelembe helyeztem magam a földön néhány másik matrac mellett, és figyeltem, mikor hallom őt megérkezni. Azzal múlattam az időt, hogy a festői tájat csodáltam, hajók százait, amelyek csendesen úsztak a nagy folyón, készen a következő kalandra.

Végül megérkezett a nagybátyám, Mr. Hayesszel a sarkában, aki úgy kortyolgatott a flaskájából, mintha vacsorapartin lenne. Tapasztalt szemmel nézett végig a legénységen. Szmokingját és elegáns cipőjét a szokásos gyűrött ingére, khakinadrágjára és lábszárközépig érő, kopott, fűzős csizmájára cserélte. A két férfi felcipelte a bőröndjeit és táskáit a pallón, ahol rögtön köszöntötte is őket a reis, egy Hassan nevű férfi. Eltűntek a keskeny lépcsőn a kétoldalt lévő kabinok sora felé nyíló hosszú folyosón, és a hangjuk is a messzeségbe veszett.

Kareemre néztem, és elvigyorodtam.

Ő visszamosolygott, nagy, sötét szemében tükröződött a holdfény. Miután végeztek a feladataikkal, a legénység többi tagja is csatlakozott hozzánk a fedélzeten, és kiterítették a matracaikat.

Egy tucat ember közt ültem, mindnyájan hasonló hosszú ujjú tunikában és fejfedőben voltak. A hajó lágyan ringatózott a vízen, bizonyítva, hogy megtettem a lehetetlent. Csak névtelenné kellett válnom. A legénység egy tagjává. A nagybátyám és Mr. Hayes felénk sétált, üdvözölték a kormányost és a szakácsot. Visszatartottam a lélegzetemet, és elfordítottam az arcom, a vállamat behúzva igyekeztem elbújni a legénység többi tagja mögé.

Így is minden szavukat hallottam.

– Minden rendben? – kérdezte Tío Ricardo.

Valaki igennel válaszolt.

– Új taggal bővült a legénység? – kérdezte lassan a nagybátyám. – Nem csak tizenketten voltunk?

Megfeszültem, elakadt a lélegzetem. Vártam, hogy felismerjen, hogy halljam, ahogy meglepett hangon a nevemet kiáltja. De nem történt ilyesmi.

– Nem baj. Elkél a segítség – legyintett türelmetlenül. – Mindenki itt van? Hajnalban indulni akarok.

– Ó, igen!

A nagybátyám megköszönte a választ, majd távolodó lépések hangját hallottam. Lassan kifújtam a levegőt, kezemet szorosan összekulcsoltam az ölemben. Mind távoztak, valószínűleg a hálófülkéjükbe. Ekkor ismerős hang ütötte meg a fülem. Lustán, vontatottan beszélt.

– Különös, hogy senki nem szólt a legénység új tagjáról.

– Abdullah nem fog panaszkodni a segítség miatt – felelte Tío Ricardo. – A ma délutánról még nem jelentettél.

Félig-meddig feléjük fordultam, a szempilláimon keresztül néztem őket. Kareem mozdulatlanul ült mellettem. A nagybátyám és Mr. Hayes a korlátnak támaszkodott.

– Továbbra is Sterlingnél van a gyűrű, és hordja is – felelte Mr. Hayes.

– Nem sikerült tehát visszaszerezni.

Elakadt a lélegzetem, úgy vártam a választ. Elmondja a nagybátyámnak, hogy kiszöktem a szállodából?

– Sajnos… Nagy volt a tömeg.

– A fenébe is! – morogta Tío Ricardo.

Leesett az állam. Nem árult hát el! Továbbra sem értettem, miért véd engem. Alig bírt megmaradni a közelemben, és megvolt a lehetősége, hogy még nagyobb bajba keverjen a nagybátyámnál. Valószínűleg arra a megállapításra jutott, hogy nem érem meg a fáradságot, mivel úgysem vagyok már ott. Lassan, az orromon keresztül fújtam ki a levegőt, ahogy Papa tanította. Mindig tudta, hogyan nyugtasson meg, főleg, miután anyámmal veszekedtem.

Mr. Hayes lehajtotta a fejét, és kíváncsian fürkészte a nagybátyámat.

– Nem csak ez nyomja a szívét, ugye?

Nagybátyám kerülte a pillantását.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Dehogynem – felelte Mr. Hayes gyengéden.

Összeszorítottam a lábujjaim a csizmában. Kis idő múltán a nagybátyám végre válaszolt.

– Látnod kellett volna a megvetést az unokahúgom arcán.

– Biztosíthatom, előbb-utóbb túl lesz rajta.

– Nem ismerem őt eléggé ahhoz, hogy biztos lehessek ebben. – Tío Ricardo Mr. Hayesre pillantott. – Ahogy te sem.

Mr. Hayes összeszorította az ajkát, mintha elfojtana egy mosolyt.

– Kifejezetten… bátor.

– Bosszantóan kíváncsi természet.

– Kétségtelenül nehezen fogadta a maga dajkameséjét.

– Ha Cayo nem hazudott volna nekem, még mindig élne – jelentette ki Tío Ricardo csalódottan. – Becstelen bolond volt, aki tudta, hogy jobb, ha nem húzza keresztül a számításaimat. – Lehajtotta a fejét, állkapcsának vonala kemény és könyörtelen volt. – Az egész az ő hibája.

– Halottról vagy jót, vagy semmit.

– Nem, ha rászolgált. – Hirtelen zihálni kezdtem. Kíméletlenül elfojtottam, és az ajkamba haraptam. Az apámról beszélt. Égett a szemem. Mi a fene folyik itt? Anyám levele sejlett fel előttem. A pánik egyre közeledett, és küzdöttem, hogy egyenletes legyen a légzésem.

Úgy tűnt, Mama nem alaptalanul aggódott. Tío Ricardo dühösnek tűnt, és egyértelműen volt valami célja.

Apám pedig az útjába állt.

MÁSODIK RÉSZ

FELFELÉ
A FOLYÓN

TIZENHARMADIK FEJEZET

Az éledező Nílus hangjaira ébredtem. Számban a halak, a sár és a krokodilok ízét éreztem erőteljesen. Kareem szandálos lábával megbökdöste a combom, kezében egy tekercs vizes kötelet tartott. Óvatosan felültem. Az éjszaka folyamán elgémberedtek a végtagjaim. A térdem megingott, amikor felálltam, így kinyújtottam a kezemet, és megragadtam az Elephantiné korlátját. Mindenki más talpon volt már, és a fedélzeten sürgölődött. Néhányan ellátmányt cipeltek, mások szorgalmasan tekerték össze az alvómatracokat. A fejünk felett végtelenül ragyogott az egyiptomi reggeli ég ragyogó kékje.

Ám mindebből semmit sem érzékeltem. Hosszú és nyomorúságos éjszakát töltöttem azzal, hogy a hallottakon gyötrődtem. Olyan volt, mint egy kirakós játék megannyi darabja, ami sehogy sem állt össze a fejemben. A nagybátyámra gondoltam, képzeletemben a leghitványabb gazemberré változott. Egy gonosztevő, aki… mit is tett? Aztán Mr. Hayesre gondoltam, ragyogó mosolyára, üres hízelgéseire, és a flaskájára, ami mindig kéznél volt.

A fejemben ők megbízhatatlan páros voltak, kétes indítékokkal. Jobb, ha távol tartom magam Mr. Hayestől.

És mégis!

Voltak pillanatok, amikor láttam valamit megvillanni a rendíthetetlen álarca mögött. Ahogy az ajka érintette az arcom. Nem árulta el engedetlenségem a munkaadójának, és titokban tartotta a kiruccanásunkat. Mellettem maradt, miközben felfedeztük a várost, és én biztonságban érezhettem magam, mégsem éreztem tolakodónak. Vigyázott rám, de nem irányított. Önkéntelenül is vonzónak találtam könnyed szellemességét, nyílt és egyenes tekintetét. A felszín alatt megbúvó lágyságát és hűségét. Bár az is lehet, hogy olyasmit reméltem látni, ami nem is létezett.

– Allah yesabbahhik bilkheir – köszöntött Kareem, felriasztva a gondolataimból. Egyiptomba érkezésem óta sokszor hallottam ezt az üdvözlést.

– Neked is – feleltem.

– Mikor feded fel a kiléted a nagybátyád előtt?

Még mindig a kikötőben horgonyoztunk, de éreztem, az általános felfordulás azt jelenti, készülünk az indulásra. Feltétlenül meg kellett várnom, amíg a nagybátyámnak már nincs lehetősége a visszafordulásra.

– Legkorábban holnap – feleltem. – Segíthetek valamit?

Kareem félrehajtott fejjel, nagy szemekkel tanulmányozta az arcom.

– Sok a tennivaló.

– Szeretnék segíteni! – ismételtem.

– Segíts a konyhában! Reggelit kell készítenem a csapatnak és a legénységnek.

Otthon sosem tettem be a lábam a konyhába, még vizet sem forraltam soha.

– Nem vagyok biztos benne, hogy a segítségedre lehetek – böktem ki.

– Édesanyád is megpróbált egyszer segíteni.

Megállt bennem az ütő.

– Hogyan?

– Szerintem csak az időt akarta múlatni. Magányosnak tűnt.

Ennek semmi értelme. Mama Papával volt, elválaszthatatlanok voltak.

– Anyám magányos volt?

Kareem bólintott.

– Apád sokat olvasgatta a könyveit, vagy épp terveket szőttek. Sok tennivalója akadt. Édesanyád legtöbbször magára maradt.

– Kivel szőtt terveket? A nagybátyámmal?

Kareem ismét bólintott.

– Láttad valaha, hogy a nagybátyám és Papa vitatkozik?

Kareem megrázta a fejét, de nem úgy tűnt, hogy meglepte a kérdés. Arca ellágyult, hatalmas szemeivel mintha egyenesen a lelkembe látott volna.

– Hasonlítasz rá – mondta végül. – Sajnálom, hogy meghaltak.

Összeszorult a torkom.

– És jó, hogy itt vagy – tette hozzá.

Követtem a fiút a konyhába, és titkon megtöröltem a szemem.

A fejemben egymást kergették a kérdések. Tudni akartam, mit gondol Kareem Mamáról és Papáról, ismerte-e őket, és ha igen, mennyire. Egyiptomban még erősebben tört rám az érzés, hogy mennyi mindenről lemaradtam velük kapcsolatban. Még mindig nem értettem, miért tiltották meg, hogy velük tartsak.

Megérkeztünk a konyhához, és körülnéztem az apró, praktikus helyiségben. A keskeny, fából készült konyhapulton a legkülönbözőbb féle fűszeres üvegek mellett tojás és lóbab sorakozott. Sosem láttam ilyesmit. Az alig hatvancentis polcon citromok és olívaolajos üvegek álltak.

– Megfőzöm a babot – ajánlkozott Kareem. – Te készíts pürét belőle!

– Mit készítünk?

– Foult tahinivel – felelte, és meggyújtotta a tűzhelyet. Aztán levett egy lapos serpenyőt az egyik akasztóról.

– Babot keverünk össze köménnyel, korianderrel, citrommal és olajjal. A legénység imádja a tojásos foult.

– Mennyeien hangzik. Ki tanított meg főzni?

Kareem mosolyogva válaszolt.

– A nővérem.

– Mióta szolgálsz a nagybátyám legénységében?

– Néhány éve. Mindenkit Abdullah képzett ki, a nagybátyád üzlettársa. – Rám pillantott. Tekintete egyenes volt, és egy pillanatra idősebbnek tűnt, mint gondoltam. – Félbevágnád a citromot?

– Az menni fog – feleltem. Elvettem a kést, és félbevágtam a gyümölcsöt. – Én most csatlakoztam először a nagybátyámhoz, nagyon kíváncsi vagyok a munkájára. Nem sokat mesélt Abdullah legújabb ásatásáról. Te biztos sok érdekeset láttál már.

Kareem ghít kanalazott a serpenyőbe, majd feltört néhány tojást, amik azonnal sercegni kezdtek, amint a serpenyőhöz értek. A gyomrom életre kelt. Az előző napi Groppi-beli látogatás óta nem ettem.

– A nagybátyád nem szereti, ha az ásatásról beszélünk – bökte ki végül Kareem.

– Miért?

– Azért, sitti – felelte –, mert Abdullah és ő senkiben nem bízik, ha a leleteikről van szó.

Kareem az odaégetett pitámra pillantott. Lebiggyesztette az ajkát, én pedig elfojtottam a nevetésem. Előre figyelmeztettem. Minden régi bűbájjal áthatott konyhai eszközt megmutatott: a sótartót, amiből sosem fogy ki a só, a csészét, amely tiszta maradt, bármi is került bele. A késeket, amelyek kihűtötték az ételt, a kanalakat, amelyek megfőzték, amit kavartak velük. Ám így is sikerült felfordulást csinálnom.

– Menj ki inkább a fedélzetre! Úgyis mindjárt indulunk.

Ellentmondást nem tűrő hangon beszélt.

A fedélzetre léptem, vigyázva, hogy rejtve maradjak a hordók közt, és távol legyek Mr. Hayes figyelő tekintetétől, aki a hajó túlsó végében állt. Nagybátyám elmélyülten beszélgetett Hassan reisszel, alig hagyta el az ebédlőt.

Vethettem egy utolsó pillantást a nyüzsgő Bulaqra. A finom, bő ruhákba öltözött férfiak a rakományról alkudoztak, a tűző napon egyiptomi matrózok izzadtak, hatalmas ládákat cipelve a mellettünk horgonyzó hajókra. Mindenfelé turisták nyüzsögtek, hangos fecsegésük visszhangzott a Nílus zöld tükrén.

Két újabb ember csatlakozott a társaságunkhoz, az egyiknek hordó alakú mellkasa, széles válla és ritkuló szőke haja volt, a másik korban hozzám közel álló, fiatal nő volt. Pazar, díszes ruhát és selymet viselt, hozzá pedig széles karimájú kalapot. Testtartása arisztokratikus volt, de nyugtalanul tekintgetett körbe az Elephantinén. A szél arcába fújta mézszőke haját. Ha a szüleim említették is ezt a párost, nem emlékeztem rá.

A lány hirtelen felém fordult, én pedig behúzódtam egy hordó mögé. Valami megmagyarázhatatlan oknál fogva nyugtalanított a jelenléte. Talán azért, mert bár közel voltunk korban, őt egyértelműen szívesen látták, míg engem sosem ért ez a megtiszteltetés.

Fúrta az oldalam a kíváncsiság. Tudni akartam, ki ő, és mit keres a nagybátyám hajóján.

A rejtekhelyemen maradtam, amíg ki nem engedték a vitorlákat, hogy elkapják az északi szelet, aztán elindultunk, magunk mögött hagyva a piramisok és az ezer minaret városát. Az élénk szél a hajamba kapott, kioldotta a szálakat a fez alá gyömöszölt szoros kontyomból. Megragadtam a korlátot – biztos voltam benne, hogy valaki, valahol bármelyik pillanatban a nevemet kiálthatja. De csupán a körülöttem beszélgető és dalolászó legénységet hallottam, míg az áramlat ide-oda lökdöste a hajót. Az Elephantiné felfelé kapaszkodott a Níluson, dél felé, tucatnyi felukkával, vagyis kis hajóval együtt, amelyeknek hegyes, háromszög alakú vitorlájuk volt. Sok ilyen hajó úszott mindenfelé a Níluson, kalandvágyó turistákat szállítva.

Lementem a vázlatfüzetemért, majd visszatelepültem a fedélzetre, és a hordók közé bújva, emlékezetből lerajzoltam a hajót.

Ismét felébredt bennem a kíváncsiság a másik női utas iránt. Rejtélyes volt – a legénység többi tagja éppannyira meglepődött az érkezésén, mint én.

Újra elfogott a korábbi kellemetlen érzés. A fedélzeten sétálgatott, nyilvánvalóan szívesen látták, azt tehette, amit akart. Még segédkezett is, kicsomagolta az ellátmányt, különféle holmikat hordott a kabinokba, míg nekem rejtőzködnöm kellett, elbújni azok elől, akik nem láttak szívesen, és tökéletesen haszontalan voltam. Bár jó volt az álruhám, csak akkor működött, ha a legénység vett körül. Az emberek azt látták, amit vártak, és senki nem számított egy kamasz lányra a legénység soraiban – hacsak nem keresik.

Nagybátyám úgy gondolta, egy másik hajón ülök. Mr. Hayes pedig… Nos, őt már csak egy napig kellett elkerülnöm. A feszültség lassan feloldódott bennem, az izmaim elernyedtek.

Senki nem találhat rám.

Lassan elővettem az ékszeres dobozt a táskámból. A fadobozka tapintásra meleg volt, enyhén vibrált, mintha a belé zárt mágia ki akarna törni. Ez azt bizonyította, hogy a törékeny holmik is kiállhatják az idő próbáját. A dobozka olyasvalakit rejtett, aki nagyon régen élt. Olyasvalakit, akinek a nevére mindenki emlékszik.

Kleopátra.

Újabb emlék tört fel bennem, és én kapkodtam a levegőt, miközben egy évszázados pillanatba merültem. A Nílus utolsó királynője egy asztal fölött állt, előtte sekély tálakban és lapos kerámiaedényekben szétszórva különböző hozzávalók hevertek. Egy pergamenlapot bámult, amely tele volt különös szimbólumokkal és rajzokkal; éppen csak ki tudtam venni egy önmagát felfaló kígyó és egy nyolcágú csillag ábráját. Ujjai fürgén dolgoztak, hogy összekeverjék és felaprítsák az összetevőket. Felismertem a mézet és a sót, a szárított rózsaszirmokat és a gyógynövényeket, valamint az állati fogakat és a zsiradékot. Hosszú, majdnem átlátszó ruhát viselt, és lápisz, gránát, gyöngy, arany, türkiz és ametiszt ékszerek díszítették a nyakát, csuklóját, bokáját és cipőjét.

Az asztal túlsó oldalán két másik nő állt, elegáns öltözékben, de Kleopátra pazar megjelenéséhez képest jelentéktelenek voltak. Királynőjük szépségét és méltóságát tükrözték. Ösztönösen tudtam, hogy ők a szolgálólányai.

Egyikük kérdést tett fel, az ősi nyelv végigsöpört a bőrömön. Bárcsak értettem volna!

Kleopátra nem felelt, csak bólintott.

Az alacsonyabb szolgálólány újabb kérdést tett fel.

Kleopátra válaszolt, a hangja határozott volt. Nem bicsaklott meg, nem lágyult el. Az a fajta hang volt, amely megnyugtat és lelkesít, parancsol és kérlel. A jelenet elhalványodott, mintha lapoztam volna a könyvben.

Lassan tértem magamhoz, a legénység gajdolása visszahúzott a jelenbe.

Néhány másodpercig csak álltam, mély lélegzetet véve, miközben a látottak borzalma visszhangzott a fejemben.

Kleopátra jártas volt a mágiában. A jelenetben, amit láttam, bűbájt hozott létre. Felnyögtem, azt kívántam, bárcsak tudnám, mit csinált. Olyan magabiztos volt! Nem először főzött bájitalt.

Hirtelen a bőrömön éreztem, hogy valaki figyel. A nyakamon hátul felállt a szőr. Visszagyömöszöltem a dobozkát a táskámba, a szívem közben hevesen vert. Megfordultam, tekintetem a fedélzetet pásztázta. Az árbóc mögött rejtőztem el, körülvéve régi hordókkal, de a vészharangok hangosan kongtak a fülemben.

Senki nem volt körülöttem.

Sem a legénység, akik a munkájukat végezték, sem a reis, sem pedig a nagybátyám, aki végre előbukkant a szalonból. Megmozdultam, és körülnéztem az erős árbóc körül. Mr. Hayes a hajó elején telepedett le, lusta méltósággal támaszkodott az Elephantiné korlátjának. Vágyakozva bámult Kairó irányába.

Azon tűnődtem, vajon megbánta-e, hogy hátrahagyott engem.

Micsoda ostoba gondolat! Nem számított, hogy bánja-e vagy sem. Megráztam a fejem, félresöpörtem a kéretlen kérdést.

Megfordultam, és a földre rogytam.

A langyos szellő elálmosított, a szemhéjam lassan lecsukódott. Amikor újra kinyitottam, egy árnyék takarta el a nap vakító fényét.

Kareem bámult rám, kezében egy tál étellel.

– Nem vagy éhes?

Bólintottam, és átnyújtotta az ételt, két tojást és a foult, amely közel sem volt annyira elsózva, mint az enyém. A kömény és a fokhagyma pikáns íze meleg érzést keltett testem minden szegletében. Repetázni akartam, de nem akartam kérni. Ehelyett követtem a fiút a konyhába, és segítettem lesikálni az edényeket egy nagy, szappanos vízzel teli vödörben.

A nap hátralévő részében nem hagyott pihenni, előkészítettük az ebédet, a panírozott halat, amelyet sült citrommal és sűrű, pikáns mártásban sült padlizsánnal tálaltunk, majd kitakarítottunk. Ahogy teltek az órák, az északi szél mintha apránként elfújta volna a feszültséget. Mivel a távolság egyre nőtt köztünk és Kairó közt, nem tűnt valószínűnek, hogy a nagybátyám visszafordulna. Még mindig nem tudtam, mikor és hogyan fedjem fel magam.

Tío Ricardo dühös lesz, bárhogyan is tenném.

Elöntött az aggodalom. Mi van, ha rájön? Annyira lefoglalt, hogyan jussak fel a hajóra, hogy bele sem gondoltam, mi lesz azután. Hallottam a keserű dühöt a hangjában, amikor arról beszélt, hogy Papa az útjában állt. Én pedig engedetlen voltam.

És senki segítségében nem bízhattam.

– Segítesz felszolgálni a vacsorát a szalonban? – kérdezte Kareem, kizökkentve a gondolataimból.

Ösztönösen vissza akartam utasítani, de a kíváncsiságom átvette az uralmat. Mindenki az étkezőben lesz, beszélgetnek és vacsoráznak. Talán vethetnék egy pillantást a rejtélyes lányra. Alkalmam nyílik belehallgatni a beszélgetésükbe, akár a nagybátyám tevékenységei is szóba kerülhetnek. Feltehetően a szüleim is részt vettek az ásatásain, talán megtudhatnék valamit arról, hogy mit csináltak az eltűnésüket megelőző napokban.

Kareem rám nézett, várta a válaszomat. Egész nap segített, hogy a legénység többi tagja számára észrevétlen maradjak. Bár nem mondta, azon tűnődtem, vajon a szüleim miatt tette-e.

– Segítek – feleltem.

Kareem előttem lépett be az üres szalonba. Két keze tele volt kusharit tartalmazó tálakkal. Ez egy lencsés tésztaétel, paradicsomszósszal és rizzsel tálalva. Én magam egy nagy kancsó mentás limonádét vittem, amit már korábban megkóstoltam, és bizton állíthattam, hogy kellemes és frissítő. Elhelyeztük az edényeket az asztal közepén, majd megálltunk tisztes távolságra az asztaltól, a többi pincér mellett. Leszegett fejjel vártam, míg a legénység egy tagja limonádét töltött a poharakba.

A társaság halkan beszélgetve érkezett, és leültek a csinos szalon egyik kerek asztalához. Mindannyian férfiak voltak, kivéve a fiatal nőt, akit korábban is láttam. Négyen voltak, de csak kettőjüket ismertem. Nagybátyám egy írott tekercset bámult, miközben Mr. Hayes feszült vitába keveredett a fiatal nőt kísérő, testes úriemberrel. Kareem intett, hogy álljak az egyik igen magas felszolgáló mögé, a fal mellé. Gondosan elrejtőztem, és végtelenül hálás voltam, hogy a személyzetből senki sem ismert. A bőrcsizmám orrát bámultam, ami alig látszott ki a hosszú tunika alól.

– Ne csigázzon tovább! – szólalt meg Mr. Hayes. – Mi áll a levélben?

– A munkavezetőjétől jött? – kérdezte a testes férfi, angol akcentussal. Hosszú végtagjai és erős csontozata mellett mindenki eltörpült az asztal körül. Testtartása elárulta, hogy szereti a szigorú határokat és a szabályokat. Pontosan és kimérten mozgott, míg kiszolgálta magát. A vékony lány olyan volt a nagydarab férfi mellett, akár egy szál pitypang. Mintha egy erősebb fuvallat is felkaphatta volna.

Sápadt tekintetéből mégis úgy tűnt, nem hiányzik neki semmi. Az asztaltól felállva az íves falnál sorakozó ablakokhoz libegett, és csatlakozott étkezőtársaihoz. Nyughatatlan teremtés volt.

– Nem, Abdullahtól – felelte Tío Ricardo. – Találtak egy másik bejáratot az előcsarnokból, ami azonban sajnos el van torlaszolva. – Összevonta a szemöldökét. – Ez valószínűleg azt jelenti, hogy bárhova is vezet a bejárat, már megtalálták, és vélhetőleg ki is fosztották. Csupán reménykedhetünk benne, hogy maradt valami sértetlen ereklye.

– Aligha! – vágta rá a testes férfi. – A tolvajok már megtanulták, hogy mennyi pénz van a vésetes ereklyékben. Főleg a szegény egyiptomiak!

– Nem a véleményéért fizetem – felelte élesen Tío Ricardo.

A férfi vállat vont, evőeszközei hangosan csikorogtak a tányérján. Szörnyű hangja volt, Mr. Hayes megvonaglott, miközben elmaradhatatlan flaskájából whiskyt töltött a poharába. Legszívesebben egy szelet kenyeret tettem volna elé, hogy felitassa a szeszt, ami ott lötyögött benne.

– Ez a kamra talán egy másik, még felfedezetlen bejáratot is rejteget – jelentette ki Tío Ricardo –, de nem megmondtam, Whit, hogy napokkal ezelőtt el kellett volna indulnunk? Mostanra akár a felfedezetlen területen is lehetnénk.

– Nem volt rá lehetőség – felelte csendesen Mr. Hayes. – Maga szervezte a vacsorát Mr. Masperóval és Sir Evelynnel. Nem kockáztathatja az engedélyét a következő szezonra, Ricardo! Gondoljon bele, mit szólna Abdullah, ha nem járna sikerrel!

Nagybátyám kijózanodott.

– Tisztázzuk! – szólt közbe a testes angol. – Tehát nem veszett össze Masperóval és Sir Evelynnel? Mert az én szerződésem erre a szezonra és a következőre szól.

Szúrós pillantás vetettem a férfira, akinek merev mozdulatai a vacsora előrehaladtával sem lazultak. Pillantása a szalon egyik, puskákkal teletűzdelt falára esett. Szinte éreztem a fegyver nehéz súlyát a férfi kezében. Hideg borzongás futott végig a hátamon. Mr. Hayes szándékosan közömbös arckifejezéssel szemlélte a férfit. Most feltűnően máshogy viselkedett. A legkevésbé sem vett tudomást a mellette ülő lányról. Még arra sem méltatta, hogy sót kérjen tőle. Egyszerűen csak előrehajolt, és átnyúlt a lányon, mintha az nem is lenne ott.

– Dehogynem! – motyogta Mr. Hayes, és sót szórt az ételére. – De nem Ricardo hibája volt.

– Annak a beszélgetésnek helye volt, ezt nagyon jól tudják – jelentette ki Tío Ricardo. – Csak egy bizonyos határig tűröm az ostobaságokat.

– Hogyhogy, uram? – kérdezte a testes férfi. – Azt hagyd, Isadora, nagyon csíp!

A lány felnézett, szája mosolyra húzódott. Bőségesen megszórta az ételét a piros fűszerrel, majd nyugodtan enni kezdett. A férfi hangosan felsóhajtott. Elfojtottam a mosolyom. Talán karakánabb a lány, mint elsőre hittem.

– Az édesanyja túlságosan szabadon neveli – magyarázta a testes férfi, mintha a lánya nem fél méterre ülne tőle. Isadora világos szemei megvillantak, de rögtön rendezte arcvonásait. Rögtön együttéreztem vele.

Nagybátyám újra a termetes férfi felé fordult.

– A kérdésére válaszolva, biztosíthatom, sem Monsieur Maspero, sem Sir Evelyn nem tudja, mit művelünk itt.

– Isten mentsen attól, hogy rájöjjenek – tette hozzá Mr. Hayes.

– Ezért bérelt fel engem – jelentette ki a nagydarab férfi.

Mr. Hayes alaposan szemügyre vette az angolt. A gyanakvás testének minden pontjába beleégett, a megfeszített vállától az evőeszközt markoló kezéig.

A tekintetem a nagybátyámra siklott.

Mr. Hayeshez hasonlóan ő is kényelmetlenül érezte magát, de ahelyett, hogy kifejezte volna aggodalmát, kijelentette:

– Remélem, sosem lesz szükség a szolgálataira, Mr. Fincastle.

– Úgy legyen! – visszhangozta Mr. Hayes szárazon.

– Sajnálatos, hogy egyáltalán fel kellett vennem – jegyezte meg a nagybátyám.

– Az odaveszett pártfogóira gondol?

– Igen, a haláluk szörnyű csapás volt.

– Azért nincs minden veszve – jelentette ki Mr. Fincastle. – Nagy vagyonra tett szert. – Villájával körbemutatott a hajón.

– Rosszmájú megjegyzés – felelte a nagybátyám.

Mr. Fincastle ridegen mosolygott.

– Ettől függetlenül igaz.

Megfagyott a vér az ereimben. Ez az egész az én örökségemből van? Újabb gondolat hasított belém. Pártfogók. A szüleimről beszéltek – ők működtették ezt az egész üzletet. Elvakított a düh. Miért is nem gondoltam erre korábban? A térdeim megrogytak, a falnak kellett dőlnöm támaszért.

A szüleim halálának köszönhetően a nagybátyámat felveti a pénz.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Másnap a szél továbbra is felfelé hajtott minket, az evezősök nagy megkönnyebbülésére. A vitorlák kifelé lobogtak, teli hasakra emlékeztetve, és hatalmas, aranyszínű, félig lerombolt műemlékek mellett vittek el bennünket. Az Elephantiné mindkét oldalán homokpadok húzódtak, végtelen tekercsként, tele ősi templomok és kis csónakjaikban ülő, hálót vető halászok festői látványával. Kareem minden falut ismert, ami mellett elhaladtunk.

Némelyiket sárfal és mocsár vette körül, mások impozánsabbnak tűntek a víz zöldjében pompázó, zömök épületeikkel. A folyó érrendszerként terjedt szét a szárazföld többi részén, és megértettem, miért tisztelik úgy Egyiptomban. Életet és táplálékot ad, kalandokra és felfedezésekre csábít, de haza is szállít. Kareem megtanította a Nílushoz kötődő istenségek nevét: Hápi az áradásé, Szobek a folyami krokodiloké és Anuket a Nílus kataraktáinak istennője volt.

– Sokat tudsz az ókori Egyiptomról – jegyeztem meg.

– Csak Abdullah miatt – felelte. – Ő a legolvasottabb a csapatban.

Kareem elhívott a hajókorláttól, hogy dolgozni kezdjünk. Lehajtott fejjel sikáltam a fedélzetet, közben hegyeztem a fülem, hátha meghallom Tío Ricardo vagy Mr. Hayes hangját. A másik társuk, Mr. Fincastle keresztülnézett rajtam, így őrá nem figyeltem. Dél körül kikötöttünk a hajóval, így a szakács és Kareem használhatta az egyik szárazföldi közsütödét kenyérsütésre. Mint megtudtam, az ebéd pirított sós-borsos pita lesz olívaolajban, sűrű, levesszerű lencsepürével. Desszertként datolyát rágcsáltunk, s a legénység néhány tagja rágyújtott, és kávét is ivott.

Ebéd után folytattam a sikálást, amíg el nem értem a hajó leghátsó szegletébe, egészen az árbócig. Az ujjaim begörcsöltek a keféléstől, és a hátam is fájt, miután a nap nagy részét a térdemen, görnyedten töltöttem. Leküzdöttem a kényelmetlenséget, mert tetszett, hogy szép tiszta lett a fedélzet. Egy alapos seprés, és a kosz eltűnik, a szép fadeszkák pedig előbukkannak.

Valaki kiabált, a hirtelen támadt szél érthetetlen szavakat sodort felém. Felnéztem, a hajam kusza fürtökben szabadult ki a fejfedőm alól. Papírlapok suhantak el előttem, én pedig hátráltam, nehogy kapjak egyet az arcomba.

– Ne! – kiabált a reis. – Kapd el, te ostoba!

A kapitány feldúltan körbemutatott, nyilvánvalóan kétségbe volt esve.

Őrült felfordulás vette kezdetét, a legénység több tagja a fedélzeten szaladgált, és elkapta a hópelyhekként szállingózó, elszabadult papírlapokat. Felpattantam, és elkaptam kettőt, mielőtt átrepülhettek volna a deszkákon. Egy másik eltáncolt a szemem előtt, felfelé suhant, és átcsapott a korláton…

Egyik karomat kinyújtottam, ujjaimat széttárva előrebuktam. A hajó ringatózott a fodrozódó vízen. A hibám világossá vált. Nem tartott meg semmi, túlságosan kihajoltam, és amikor a csónak megbillent, arccal előre kirepültem, és a folyóba zuhantam.

Nem volt időm segítségért kiáltani.

A meleg víz elnyelt, keményen csapkodta a tenyerem. A buborékok szédítő táncot lejtettek körülöttem. Pislogtam, és erőteljes rúgásokkal a megfelelő irányba állítottam magam. Köpködve törtem át a vízfelszínen.

– Ember a vízben! Elvesztettük! – kiáltotta valaki fentről.

Még több vizet köhögtem fel, küzdöttem, nehogy újra alámerüljek. Az áramlat erőteljesen, eltökélten húzott lefelé. Valami a bokámhoz ért, én pedig rémülten felsikoltottam. Még sosem úsztam folyóban, a mély víz számomra elképzelhetetlen borzalmakat rejtett. Mi bujkál a felszín alatt? A víz túl sötét volt, hogy bármit is lássak, és ijesztő örvényként vett körbe.

Hátradöntöttem a fejem, és Mr. Hayes hunyorgó kék tekintetével találtam magam szemben. Karját összefonva pihentette a korláton, szép vonásait kacagás ráncolta, vörösesbarna haja borostyánként ragyogott a napfényben.

– Egészen idáig úszott, Olivera?

– Nagyon mulatságos.

– Szép időnk van, nem igaz?

– Mr. Hayes! – szóltam köpködve. – Nagyra értékelném, ha segítene.

Mr. Hayes a körmét vizsgálgatta.

– Nem is tudom. Mit nyerek vele?

– Azt hittem, vannak aggályai a halálommal kapcsolatban.

– Csak azt tudom, hogy írják a szót – vágta rá szárazon.

Ha nem az életemért küzdve csapkodtam volna a víz felszínét, akár meg is mosolyogtatott volna.

– Nem vagyok jó úszó – dadogtam, hangomban önkéntelenül is rémület csendült.

Nyájas arckifejezése egy pillanat alatt gyilkossá változott.

– Mit mondott?

– Nem szándékosan kerültem a vízbe!

– Az istenit! – Eltűnt, majd egy pillanat múlva megjelent egy tekercs kötéllel. Ledobta az egyik végét, ami néhány méterre tőlem a vízbe csapódott. Nem vettem észre, hogy az áramlat odébbsodort.

– Eléri?

Előrébb küzdöttem magam, lassan, de biztosan haladtam az Elephantiné felé, az áramlat azonban visszahúzott. Halkan káromkodva, eszeveszetten rugdostam a vizet, próbáltam közelebb jutni a kötélhez.

– Szerintem sikerülni fog!

– Lesz pár szavam magához – kiáltotta Mr. Hayes sötéten, felkészülve az ugrásra. – Jó pár szavam!

– Alig várom – feleltem, és tovább köpködtem a vizet.

– A francba! – Tágra nyílt szemekkel nézett mögém. – Inez!

Kicsit elfordítottam a fejem, és láttam, hogy egy obszidiántaréj hasítja a felszínt, egy hatalmas árnyék pedig fürgén mozgott a vízfelszín alatt, akár egy ágyúgolyó. Iszonyat kerített a hatalmába, nem tudtam tovább úszni, megbénultam.

Egy nílusi krokodil! Tíz méterre volt, és egyre közeledett.

Hangos, rémült kiáltások hallatszottak a fejem fölött, de végtelenül távolinak tűntek, mintha a holdról szóltak volna. Nem tudtam levenni a tekintetem a felém úszó szörnyetegről. Magamhoz tértem, és ügyetlenül úsztam tovább a hajó felé. Tompán hallottam, hogy valahol mellettem egy test a folyóba csapódik. Majd Mr. Hayes bukkant a vízfelszínre, megrázta a fejét, barna, nedves haja szétterült az arcán. Egy karcsapással mellettem termett, és megragadta a kezem.

– Jaj, ne! – dadogtam.

– Nem hagyom, hogy baja essen – mondta nyugodtan. – Vegyen mély levegőt!

Alig engedelmeskedtem, lehúzott a mélybe.

A zavaros vízben alig láttam valamit. Érzékeltem, hogy lefelé megyünk, egyre lejjebb, a mélybe. Hosszú, zöld növények nyúltak felénk fenyegetően. Mr. Hayes durva tenyere az enyémet markolta, nagy teste körém fonódott. Eltéphetetlen köteléket alkottunk az árral szemben. Homok kavargott körülöttem, a tüdőm égni kezdett. Fel akartam úszni a fény felé, de Mr. Hayes maga mellett tartott, és megrázta a fejét.

A tenyerébe fogta az arcom, és óvatosan maga felé húzott, amíg össze nem ért a szánk. Egyikünk sem hunyta le a szemét, az érintkezés elektromos áramot képezve hullámzott, eltöltötte a testem minden egyes szegletét. Levegőbuborékok áramlottak a szájából az enyémbe. A mellkasomban lévő nyomás enyhült, én pedig elfordítottam a fejem, nem akartam több levegőt elvenni tőle. Vártunk még pár másodpercet, ujjaink összekulcsolódtak, majd Mr. Hayes rúgott egyet a homokos talaj felé, mi pedig egyenesen felfelé repültünk. A lába súrolta az enyémet, ahogy hajtott minket a fény felé.

Áttörtük a felszínt. Amint kitöröltem a vizet a szememből, láttam, ahogy Mr. Fincastle célba veszi a krokodilt, majd a hajó fedélzetéről a vízbe lő. Golyózápor csapódott előttünk a folyóba. A lánya, Isadora is csatlakozott, kecses vadvirágként állt az apja mellé. A szél a hajába kapott, miközben lassan előhúzott egy elegáns kézifegyvert. Karcsúnak és finomnak tűnt a kesztyűs kezében.

Nyugodtan és magabiztosan húzta meg a ravaszt.

Az iránta érzett tiszteletem az egekbe szökött, ahogy az apjával együtt a ragadozóra lőtt.

– Biztonságos? – ordította Mr. Hayes.

– Azt hiszem, igen – kiáltott vissza Mr. Fincastle. Az Elephantiné legénysége közrefogta őt és a lányát. Üdvrivalgással nyugtázták a szavait, Isadora is éljenzett. A vízen ringatózva jól láttam önelégült arckifejezését.

– Ünnepeljék csak a helyzetet, amely tökéletesen elkerülhető lett volna – morogta Mr. Hayes a bajsza alatt. Felém fordította az arcát, szeme körül a ráncok összehúzódtak az ijedségtől. A karjába vont, és félig kiabálva kérdezte: – Jól van?

Remegve felnevettem, próbáltam nem bámulni a vízcseppeket az arcán.

– Nem volt olyan rossz.

– Hogyne, pompásan mulattunk – felelte Mr. Hayes olyan angolos arisztokratikussággal, hogy csak pislogtam. Világoskék inge kiemelte a szeme színét és izmos vállait. Rúgott egyet, eltávolodott tőlem, és a hajó felé intett. – Csak ön után, Olivera!

Fej fej mellett úsztunk az Elephantiné felé, amit vészjóslóan lökdösött a feltámadó szél. Még mindig ott lógott az oldalán a kötél. Egy újabbat Mr. Hayes felé hajítottak, ezt egyszer a kézfeje köré tekerte.

– Kösse a másikat a dereka köré! – szólt rám. – Felhúzzák magát!

Kényelmetlen közjáték vette kezdetét, amelynek során durván felrángattak, majd beemeltek a hajóba. Ekkor kaptam először rendesen levegőt a vízbe esésem óta. Pontosan láttam, mikor döbbentek rá az emberek, hogy nőnemű vagyok.

A legénység körbevett, megbámultak, fehér tunikám alatt egyértelműen kirajzolódtak a körvonalaim. Összefontam a karom a mellkasom előtt.

Mr. Fincastle khakinadrágban és magas szárú csizmában állt elém. Puskáját a vállának támasztotta.

– Úgy tűnik, van egy potyautasunk. Kihez van szerencsém?

A szél úgy fújta vizes ruháimat, hogy belevacogott a fogam.

– I… Inez Emilia O… Olivera. Na-nagyon örvendek! Köszönöm, hogy megmentett!

Mr. Hayes barátságtalan pillantást vetett felém. Talán neki is megköszönhetném.

Mr. Fincastle egyetlen mozdulattal kezébe kapta a puskát, és a fejemre célzott vele.

– Mit keresett a hajón? Talán az ásatásokat akarta kifigyelni?

Tágra nyílt szemmel néztem szembe a puskacsővel, szívem hevesen dobogott. Isadora rémülten sóhajtott, a pillantásom felé siklott.

– Mégis mi a fenét képzel? – mordult fel Mr. Hayes, és elém lépett. – Ő Ricardo unokahúga, maga ostoba fajankó! Tegye le a fegyvert!

Mr. Fincastle nem engedelmeskedett. Ridegen figyelt engem, mintha fenyegetést jelentenék az utasok számára. A lánya diszkréten együttérző pillantást vetett rám. Az apja közelebb lépett. Ha meghúzza a ravaszt, nem élem túl. Ellenkezni akartam, de ösztönösen tudtam: ha csak megmoccanok, habozás nélkül lelő.

– Rakja le azt a rohadt fegyvert! – szólt Mr. Hayes csendesen, nem leplezett fenyegetéssel.

– Kezeskedik érte?

– Kezeskedem.

Isadora felvonta a szemöldökét, és érdeklődve szemlélt minket.

Mr. Fincastle leeresztette a puskáját, és feltartotta a kezét.

– Nem lehetünk elég óvatosak. – Majd elvonult, mintha nem egy perce fenyegetett volna azzal, hogy megöl.

Isadora levette férfira való kabátját, és átnyújtotta.

– Takarja el magát!

Elpirultam, és sietve felvettem.

– Gracias. Mármint köszönöm.

Rám mosolygott, vetett egy utolsó pillantást Mr. Hayesre, majd az apja után szaladt, a pisztolyát a szoknyája zsebébe rejtve.

– Mindenki mehet a dolgára! – kiáltott Mr. Hayes a megmaradt bámészkodóknak.

A legénység szétszéledt. Félresimította az arcából csuromvizes haját, hirtelen riadtan tapogatni kezdte a nadrágját, majd halkan káromkodott egyet. Alig hallottam. Tekintetem a nedves anyagra siklott, ami a lapos hasa alatti izomzathoz tapadt. A nadrág nedves pamutja ráfeszült izmos combjára – akár meztelenül is állhatott volna előttem.

Elfordítottam a tekintetem, furcsán kótyagosnak éreztem magam.

– Elveszített valamit?

– A bátyám flaskáját. Nagyon ragaszkodott hozzá.

Az már a krokodilok martaléka.

– Jobb is így.

Rám hunyorgott, majd elkezdte kioldani a csomót a derekamnál. Meleg ujjai súrolták a bőröm. Forróság támadt a hasamban, elöntötte az arcom. A számat egyszerre szárazabbnak éreztem, mint a minket körülvevő, aranyszínű sivatagot. Leszegte az állát, a csomóval babrált, arca centiméterekre volt az enyémtől. Kék szemét sötét, nedvességtől csillogó szempillák keretezték. Melegség futott végig a bőrömön, hogy beleborzongtam.

Mr. Hayes abbahagyta a babrálást, tekintetét az arcomra emelte. Bosszantott, hogy ilyen vonzónak találom, amikor nem bízhattam meg benne. Beharaptam az ajkam, ő pedig követte a mozdulatot, félig behunyta a szemét.

Egyszer csak ellágyultak a vonásai, szeme melegen csillogott.

– Biztosan jól van?

A gyengéd aggódás, ami a hangjában csengett, olyan volt, mint egy meleg takaró. Bámultunk egymásra, elakadt a lélegzetem. Tompán érzékeltem, hogy túl közel táncoltam a törésponthoz. Egyetlen ballépés, és ismeretlen területen találom magam.

Mr. Hayes megköszörülte a torkát, és ismét a kötéllel kezdett foglalkozni.

– Nem semmi hacuka – jegyezte meg közömbösen. – Új szerzemény?

– Volt még egy tunikám a bőröndömben. Kár lett volna nem kihasználni.

Megrántotta a kötelet, a csomó engedett. Kék szemében veszedelmes fény csillant.

– Megégette a nap. Hol az ördögben van a kalapja?

– Volt rajtam kalap.

– Fez volt magán, mikor leesett. Az pedig a legkevésbé sem véd a napsugarak ellen. Ilyenkor életveszélyes a napon tartózkodni.

– A másik nem illett a ruhámhoz – jelentettem ki. – Vigyáznom kellett az álcámmal.

– Uramisten, hát tényleg maga volt az! – kiáltott fel elismeréssel vegyes csodálkozással. – Maga szolgálta fel a vacsorát! Mintha vaníliaillatot éreztem volna.

– Micsoda?

– A szappanja – folytatta zavartalanul. – Tudhattam volna! De képtelenségnek tartottam…

– Bíznia kéne az ösztöneiben! Nem vezetik félre.

Mr. Hayes megrándult, mintha pofon ütöttem volna. Hirtelen hátralépett.

– Mi történt?

Megrázta a fejét, és elővette a hamiskás mosolyát. Az arca megkeményedett, mintha kőből lett volna.

– Jöjjön velem, Señorita Olivera!

– Inkább nem. Gracias! – Csöpögő ruházatomra mutattam. – Át kellene öltöznöm.

Egyik könyökét a korláton nyugtatta, hűvösen nézett le rám.

– Egyszer úgyis a nagybátyja elé kell állnia.

Lehajtottam a fejem, és a ruhám szegélyét gyűrögettem.

– Majd, ha készen állok rá. Mondjuk pár nap múlva.

Mr. Hayes felnevetett.

– Miből gondolja, hogy addig nem találkoznak?

Végigfutott a hideg a hátamon.

Addig a pontig észre sem vettem, mekkora szükségem van egy szövetségesre. Cseppet sem bíztam Mr. Hayesben, de utánam ugrott a Nílusba, még azután is, hogy látta a veszélyt. Nem akartam egyedül szembenézni a nagybátyámmal.

– Velem jön?

Összehúzta a szemét. Az arcomat fürkészte, látta, amit oly kétségbeesetten próbáltam titkolni.

– Mitől fél?

– Tajtékozni fog. Segítene, ha maga az én oldalamra állna.

Felháborodott arckifejezést öltött.

– Kizárt dolog.

Kétségbeesetten kerestem valamit, amivel időt nyerhetek.

– Az együtt töltött napunk után Kairóban azt gondoltam, barátok lettünk.

– Nekem már nincsenek barátaim – jelentette ki tárgyilagosan Mr. Hayes. – Hogy jutott erre a következtetésre?

Meleg pír öntötte el az arcom.

– Megmentette az életem, és együtt vacsoráztunk. És az a búcsúcsók…

– Olyasmit látott bele a viselkedésembe, ami nem volt ott. Mindenkivel ugyanúgy bánok. Ha tényleg úgy gondolta volna, barátok vagyunk, nem hazudott volna, nem adta volna ki másnak magát ezen az átkozott hajón.

Az egész testem lángba borult a szégyentől. Emlékszem, hogyan bámultam utána a szállodában, ostobán, az arcomat tapogatva ott, ahol hozzáért az ajka.

– Tehát mindenkit megcsókol, akivel találkozik?

A szája sarkában mosoly bujkált.

– Ez kérdés volt, Olivera?

– Miért tette?

– Miért ne? – Vállat vont. – Nem kell mindenbe belelátni valamit. Csak egy csók volt.

– Csak óvatosan! Nyilvánvaló a cinizmusa.

– Nem érdemes olyasmit titkolni, ami elejétől fogva nyilvánvaló. – Felsóhajtott. Nem változtatott kényelmes testhelyzetén, de előrenyúlt, és megragadta a csuklóm. Megmosolyogta a döbbenetem.

– Essünk túl rajta! Odajön velem, vagy el kell rángatnom?

Felemeltem az állam, és eltátottam a szám. Próbáltam nem tudomást venni ujjai melegségéről, ami miatt a szívem vadul kalapálni kezdett.

– Legyen, ahogy akarja!

– Jó kislány! – motyogta, és eleresztett.

Egymás mellett haladtunk. Mr. Hayes vezetett be a szalonba, anélkül, hogy elém állt vagy újra hozzám ért volna. Már a jelenléte is tekintélyt parancsoló volt, mégis az volt az érzésem, minden fajta vezetői szereptől ódzkodik.

Lepillantott rám.

Nagyot nyeltem, komoran magam elé bámultam, nem akartam, hogy lássa, belül kínlódom. Izzadni kezdett a tenyerem. Muszáj volt meggyőznöm arról, hogy maradnom kell.

A szalon bejáratánál Mr. Hayes félreállt.

Közel hajoltam hozzá. Pontosan láttam minden kis ráncot a homlokán, és ahogy összeszűkül a szeme.

– Ha a nagybátyám úgy dönt, mégiscsak visszafordul és visszavisz, szeretném, ha tudna valamit.

Gyanakodva nézett rám.

– Mit?

Tudtam, hogyan zökkentsem ki.

– Köszönöm, hogy megmentetted az életem. És mindegy, mit gondolsz, én jó barátomnak tartalak, Whit.

Pislogott, és olyan halkan vette a levegőt, hogy észre sem vettem volna, ha nem állok a közvetlen közelében. Igazat mondtam. Utánam ugrott, ahogy egy barát tette volna. Nem bíztam sem benne, sem a nagybátyám üzleti ügyeiben.

De Whit megmentette az életem.

Elsétáltam mellette, a szívem hevesen vert. A nagybátyám a kerek asztalnál ült, iratokat böngészett, a könyökénél egy csésze feketekávéval. Tolla sercegett, ahogy a naplójához ért, és valamit mormogott magában spanyolul. Hallotta, hogy közeledünk, de nem nézett fel.

– Mi volt ez a felfordulás, Whitford? Mr. Fincastle beváltotta a fenyegetését, és tényleg elkezdett krokodilokra vadászni?

– Az biztos – válaszoltam.

A nagybátyám mintha sóbálvánnyá vált volna.

Inkább éreztem Whitet, mint láttam. Mögöttem állt, bokáit keresztezve a falnak támaszkodott.

Feszült csend ült ránk. Tío Ricardo ujjai megfeszültek a tollán, majd elernyedtek. Lassan felemelte a fejét, sápadt ajkait pengevékonyra húzta. Megdöbbenve, szörnyülködve nézett rám, tekintete az egész testemet beborító, hosszú tunikára tévedt, amely éppen eláztatta a szalon szőnyegét.

– Miért csöpög belőletek a víz?

– Közelebbről megismerkedtünk az említett krokodillal – felelte Whit.

– Jesucristo! – Nagybátyám lehunyta a szemét, majd kinyitotta. Mogyoróbarna tekintetét, ami úgy hasonlított az enyémhez, az arcomra emelte. – Engedetlen voltál – jelentette ki csodálkozva. – Van fogalmad arról, hogy mit tettél?

– Nem, mert te nem…

Tío Ricardo felpattant, a széke hátrarepült.

– Segítettél neki a fedélzeten, Whitford?

Whit szúrós tekintettel nézett rá.

Nagybátyám széttárta a kezét, félig dühösen, félig elkeseredetten.

– Miért tetted ezt?

Felszegtem az állam.

– Ez volt az egyetlen lehetőségem.

Nagybátyám válaszra nyitotta, majd lassan becsukta a száját. Úgy tűnt, ódzkodik megkérdezni, hogy értettem ezt, de úgy éreztem, már tudja, miért jöttem ide. Az igazságot kerestem. Válaszokat akartam. És meg is fogom szerezni őket.

Nagyot nyeltem, a homlokom verejtékezni kezdett.

– Szólj Hassannak! – adta ki az utasítást csendesen Tío Ricardo.

Zavartan pislogtam. Azt akarja, hogy én…?

Nem, Whithez beszélt. Ő azonban mozdulatlanul állt a fal mellett, kezét zsebre dugva. Mintha fényképhez állt volna modellt.

– Hadd maradjon! – javasolta Whit. – Megdolgozott a helyéért a csapatban.

Megfordultam, hogy a szemébe nézhessek. Meglepetésemben a szám is eltátottam. Ő kerülte a tekintetem, feszülten figyelt a nagybátyámra.

– Teljesen elment az eszed? – kérdezte Tío Ricardo.

– Nem fordulhatunk vissza, ezt ön is jól tudja – felelte Whit. – Sikerült feljutnia a hajóra a segítségünk nélkül, még a Nílusban is megmártózott, és túlélte. Az ő lányuk!

– Nem érdekel. Hozd ide Hassant!

– Ha visszafordulunk, napokat veszítünk, ezt pedig nem engedhetjük meg magunknak. Biztos benne, hogy meg akarja kockáztatni?

A nagybátyám végigsöpört az asztalon. Minden csörömpölve a földre hullt.

Hangosan zihált, a gombok megfeszültek széles mellkasán. A kezei ökölbe szorultak, bütykei elfehéredtek.

Egy sikkantással hátraugrottam. Soha nem láttam még senkit, aki ilyen indulatos lett volna. Az apám szelíd természet volt, a hangja lágy és barátságos. Édesanyám kiabált néha, de ő sem dobált semmit, amikor dühbe gurult. Tío Ricardo fel-alá járkált a szakállát rángatva.

Majd megállt, és számító tekintettel nézett Whit elé.

Gyors megértés futott át Whit arcán.

– Nem – sóhajtotta. – Nem teszem meg.

– Igen jól megfizetlek a szolgálataidért – jelentette ki a nagybátyám. – Amint kikötünk, visszaviszed az unokahúgom!

Whit eltolta magát a faltól.

– Szüksége van a legénységre, egyedül nem tudom irányítani az Elephantinét. És azt is vegye számításba, hogy a lány sosem adja fel, hacsak én magam vissza nem kísérem Argentínába…

Tío Ricardo hátrahőkölt, eltátotta a száját. Pánik hasított belém. Egyáltalán nem tetszett az arckifejezése, és ami azt illeti, Whitnek sem.

– Szó sem lehet róla! – csattant fel. – Most túllőtt a célon. Nem azért álltam a szolgálatába, hogy az unokahúga gardedámja legyek!

Összerezzentem.

A kétségbeesés mély barázdákat vájt nagybátyám homlokára.

– Nem maradhat itt.

Megköszörültem a torkomat.

– Talán muszáj lesz, már csak azért is, hogy a segítségedre legyek.

A nagybátyám mély levegőt vett, láthatóan igyekezett megőrizni a nyugalmát.

– Drága kislányom…

Ekkor Whit közbevágott, összehúzott szemmel méregetett.

– Mire gondol?

Én azonban a nagybátyámra néztem.

– Amikor apám elküldte a gyűrűt, azonnal érzékeltem a mágiát. Mindenhol szikrákat éreztem, aztán rózsaszirmok ízét a számban.

Whit behunyta a szemét, és szárazon felnevetett.

– Rózsaszirmok – visszhangozta Tío Ricardo kissé érdektelenül. – Biztos vagy benne?

– Mit jelent a rózsa? – tudakoltam. Egyik férfi sem válaszolt. Bosszúság és indulat fortyogott bennem. Ha nem kezdenek el bízni bennem, sehova nem jutunk.

– Az aranygyűrű nélkül szükségetek lesz rám, hogy megtaláljátok Kleopátra sírját.

– Az nem olyan biztos! – felelte Tío Ricardo, de mintha veszített volna magabiztosságából. Belefáradt a vitatkozásba, félrehajtotta a fejét.

– A mágia egy része átszállt rám! Néha érzem őt! Látom a saját emlékeit. Óriási, és árnyékba burkolódzik, de látom a hajában a gyöngyökkel díszített fehér szalagot. Az aranyszandálja drágakövektől ragyog. Ez a varázslat olyan, mint a virágok. – Haboztam. – Mint a rózsa.

– Lehetetlen – jelentette ki a nagybátyám. – Lehetetlen. Mindannyian érzékeljük a mágiát, ha azzal átitatott tárgyhoz érünk. – Összevonta a szemöldökét, mintha fontolóra vett volna valamit. – Az aranygyűrűt nyilván erősen átjárta a mágia, ha te is láttad… őt. Biztosan nem érintette sok emberi kéz az első varázslat óta. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a gyűrű elvezethet a sírhoz.

Whit ismét felnevetett, kurtán, kényszeredetten, majd remegő vállal elfordult. A hátát bámultam, tudtam, ő érti, amit nem mondtam ki. Elvégre ő ott volt, amikor megvettem az ékszeres dobozt. A bennem lévő mágia egyenesen odavezetett.

Eltitkolta a munkaadója elől, hogy mi történt, és ez zavarba hozott. Olyan volt, mintha valahogy meg akarna védeni, amit nem értettem.

Tío Ricardo megingott, keze folyamatosan ökölbe szorult, majd elernyedt.

Whit megfordult, tekintetét a nagybátyám mozdulatlan alakjára szegezte. Senki sem szólalt meg – levegőt is alig mertem venni. Nem tudtam, miért küldte apám a gyűrűt. Nem tudtam, hogy a gyűrű vagy az ékszeres doboz valóban elvezet-e Kleopátrához, csak azt tudtam, hogy a válasz karnyújtásnyira van.

– Ám legyen! – mondta végül csendesen. – Beveszünk, Inez.

Az öröm hatalmasra dagadt a mellkasomban, remegni kezdett a kezem. De aztán felfogtam a szavait.

Beveszünk.

Mit értett ez alatt?

De nem számított. Csak azt akartam kideríteni, mi történt a szüleimmel, amit nem tehettem meg sem Argentínából, de még Kairóból sem.

Semmi más nem számított, csak hogy kiderítsem az igazságot.

– Kapja meg a raktárat! – rendelkezett a nagybátyám. – Inez, bemutatlak a csapatnak. Csak bízz rám mindent, megértetted? – Ahogy bólintottam, mintha kissé csökkent volna a feszültség a vállában. – Valahogy megmagyarázom Mr. Fincastle-nek, mit keresel itt. A jó híred miatt fenn kell tartanunk a látszatot.

– Miféle jó hírről beszél? – horkant fel Whit.

– Menj, rendezkedj be, Inez! – szólalt meg hangosan Tío Ricardo. – Az utolsó kabin a tied, a jobb oldalon.

– Majd én megmutatom neki – ajánlkozott Whit.

– Egy pillanat! – szólt közbe a nagybátyám. – Beszédem van veled.

Whit kiegyenesedett, válla megfeszült. Nem vette le a tekintetét a nagybátyámról. Kiléptem a szalonból, ügyelve, hogy hallják a távolodó lépteimet, majd lábujjhegyen visszasurrantam, és az árnyékban elrejtőzve hegyeztem a fülem.

– Nem kell aggódnom miattad, ugye? – vonta kérdőre Tío Ricardo.

Whit nem válaszolt, legalábbis nem hallottam. Közelebb osontam a falhoz, nyugodtan lélegeztem, de a szívem hevesen vert.

– Semmi nem vonhatja el a figyelmed. Túl sok minden forog kockán, neked pedig van egy feladatod.

– Amit el is látok. Asszuánban majd többet fogok kideríteni.

– Hogyan? – kérdezte a nagybátyám.

– Az informátorom biztosított róla, hogy meg fognak állni feltölteni a készleteiket. Nem lesz nehéz megtalálni, amit keresünk. Az ügynökök csak néhány helyre járnak egy olyan kis városban, mint Asszuán.

Ügynökök? Az egyetlen, akiről tudomásom volt, az az undok Mr. Sterling. Mindennek ellenére úgy tűnt, a nagybátyám megbízta Whitet, hogy gyűjtsön információt. Emlékszem még, hogyan reagált, amikor megkérdeztem, törvényes munkát végez-e a nagybátyámnak.

Hellyel-közzel.

– A Cataract bárra gondolsz? – puhatolózott a nagybátyám.

– Talán – felelte hűvösen Whit. – Más helyekről is tudok. Bárhol is vannak, kézben tartom a dolgot, és biztosíthatom, hogy semmiféle figyelemelvonástól nem kell tartania.

– Ugyan már! – felelte Tío Ricardo. – Láttam, hogyan néztél rá.

– Nos, van egyfajta vonzereje – felelte szárazon Whit. – Különösen akkor, amikor az ember arcába hazudik.

– Whitford.

– Ne aggódjon, a szépsége nincs rám hatással. Egyáltalán nem érdekel a lány.

– Egy ujjal sem nyúlhatsz Inezhez – nyomatékosította a nagybátyám. – Ő az unokahúgom, megértetted? Mindkét szülőjét elveszítette. A terveimben nem szerepel bármiféle kapcsolat kettőtök között. Még barátság sem. Nem akarok gorombának tűnni, de soha nem adnám rá az áldásom.

– Higgyen nekem! – bizonygatta Whit minden irónia nélkül. – A lány tökéletes biztonságban van.

– Esküdj!

– A szavamat adom.

– Rendben – zárta le a nagybátyám. – Hasznosabbnak bizonyulhat, mint bármelyikünk remélte.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Égő arccal szaladtam el az ajtótól. A megalázottságtól felforrt a vérem. Amikor először találkoztam Whittel, bosszantó bájgúnárnak találtam. Azután elkezdtem valódi barátként tekinteni rá… Tévedtem. Őszintének kellett lennem magamhoz. Egy kis részem próbálta leküzdeni a vonzalmat, amit a bazárban töltött napunk óta éreztem iránta.

Whit kiállt mellettem. Nem hagyott magamra a szalonban. Együtt szálltunk szembe a nagybátyámmal. Hadd maradjon! Fogalma sincs, mennyit jelentettek nekem ezek a szavak. Amikor mindenki nemet mondott nekem, az ő védelme olyan volt, mint egy ölelés.

Ő azonban nyilvánvalóan csak barátként tekintett rám.

Jobb is volt így. Ezt nem felejthetem el. Ráadásul a barátságunknak is voltak határai. Édesanyám üzenetéről nem beszélhettem neki. Sem a névjegykártyáról a kapumotívummal. A munkaadójával szemben is lakozott bennem egy kis bizalmatlanság, amit soha nem érthet meg.

Whit nem a bizalmasom volt.

A nagybátyámnak dolgozott.

Mire megérkeztem a kabinomba, pontosabban a raktárba, sikerült összeszednem magam. Innentől kezdve az előttem álló dolgokra koncentráltam. Tudni akartam, mi történt a szüleimmel. Ha nyomozásba kezdek az ásatáson, nem hagyhatom, hogy bárki is gyanakodjon az indítékaimra, vagy a nyomomba eredjen. Amióta pedig a mágia rám szállt, megszállottan érdeklődtem Kleopátra iránt. Láttam őt, most pedig a lehetséges nyughelye felé tartottam. A vágy, hogy megtaláljam őt, kis híján nagyobbra nőtt, mint én magam.

Nem engedhettem, hogy bármi elterelje az én figyelmem.

Előhúztam az ágy alól a vászontáskám, és leltárt készítettem. Szemügyre vettem a szanaszét heverő tárgyakat, és rájöttem, hogy a legtöbbjüket kempingezésre szánták. Sátrak és szúnyoghálók, durva ágynemű és vékony párnák. A készleteim mellett egy nagy bőrtáska feküdt. Vetettem egy gyors pillantást a belsejébe: gyógyszereket tartalmazó fiolák, ecetes üvegek és meglepő módon borkősav.

Éles kopogás riasztott fel az elmélkedésemből, miközben további takarókat hordtam a keskeny ágyra. A nagybátyám lehetett az, én pedig növekvő indulattal idéztem fel a szavait.

Bábként akart felhasználni a játékában.

Azt hitte, hogy irányíthat engem, én azonban ezt nem fogom hagyni.

Újabb kopogás zökkentett ki a gondolataimból. Sóhajtottam, és morcosan kinyitottam az ajtót.

Nem a nagybátyám volt az.

Whit szórakozottan nézett rám, kezét a zsebébe süllyesztve, arcán a jól ismert könnyed mosollyal. Az ajtókeretnek támaszkodott, fejét lehajtotta, az arca közvetlen közel volt az enyémhez. Ha nem hallottam volna, mit mondott rólam a nagybátyámnak, el sem hittem volna.

A vállam fölött hátrapillantott.

– Berendezkedik, kedvesem?

Minden józan eszem elszállt. Tehetetlen dühvel meredtem rá. Fülemben visszhangoztak a szavai: a szépsége nincs rám hatással.

– Nem javasolnám, hogy ilyen bizalmaskodó hangnemet üss meg egy hölggyel. A végén még egy szerencsétlen lány félreértheti a szavaid.

Hátravetette a fejét, és felkacagott.

– Ha bárki gyöngéd érzelmeket remélne tőlem, nos, ostoba libának nevezném. – Lustán, hunyorogva pillantott rám. – Ha azonban egy lányt a keresztnevén szólítok, az már más tészta.

Némán álltam, a padló mintha megmozdult volna a talpam alatt.

– Kifejtenéd?

– Nem hiszem.

Felemeltem a fejem, és tekintetem a kék szemébe fúrtam.

– Engem a keresztnevemen szólítottál.

Rám hunyorított.

– Mikor?

– Amikor halálos veszélyben voltam.

Megkönnyebbült kifejezés terült szét az arcán, a ráncok a szája szélén megenyhültek.

– Nos, az teljesen más.

– Miért?

– Mert halálos veszélyben volt.

Hirtelen támadt álmossággal dörzsölni kezdtem a szemem. A folyóbeli kaland alaposan kimerített.

– Mit akarsz, Whit?

A neve hallatán összerezzent.

– Ne hívjon így!

– Lo siento,³¹ jobban kedveled a Whitfordot?

– Csak a nagybátyja hív így.

– Miért jöttél? Szükséged van valamire?

Végigmért.

– Mindene megvan? Fogkefe, párna? Takaró?

– Igen, sikerült pár hasznos holmit felcsempésznem a hajóra.

– Izgalmas történet, felteszem.

Felsejlett előttem, ahogy átöltöztem az épület mellett a tunikába, félve, hogy észrevesznek, rettegve, hogy nem jutok fel a hajóra.

– Megvoltak a maga pillanatai.

Elhallgattunk, csak a Nílus hangja törte meg a csöndet. A kis hajóablakon beszűrődő fény táncoló csíkokat festett Whit homlokára. Komor arckifejezésétől elakadt a lélegzetem.

– Örülök, hogy időben maga után ugrottam – mondta gyöngéden.

– Én is.

Elhúzódott az ajtótól, keserű mosolyra húzta a száját.

– Jó éjt, kedvesem!

Átvizsgáltam a ruhatáram, és azon gondolkodtam, mit vegyek fel. A lehetőségeim igencsak korlátozottak voltak – két utcai ruha, egy török nadrág és egy gyűrött, krémszínű blúz, valamint egy pár cipő. A biciklis ruhát kizártam, és a sárga muszlin mellett döntöttem, ami elég meleg volt a hűvös estékhez, és illendő is egy úrihölgyhöz. A hajamat napok óta nem kefélték ki, és a látvány rémisztő volt. Vad fürtök táncolták körül az arcom, képtelenség volt megszelídíteni őket, minden egyes szál saját akarattal bírt. A felső fürtöket kiszedtem az arcomból, és egy szalaggal rögzítettem. A tükör katasztrofális eredményt mutatott: a hajam kezelhetetlen, a ruhám gyűrött, az arcom pedig mostanában beesett.

Sóhajtottam. Segítség nélkül ennyire futotta.

A reggeli fény beáradt az egyetlen ablakon. Hűs vizet fröcsköltem az arcomra, mielőtt elindultam a szalonba. Ahogy beléptem, mindenki elnémult az asztal körül. Isadora a bögréje pereme fölött mosolygott, az apja viszont nem éppen barátságos pillantást vetett rám. Valószínűleg a szoknyám redőiben elrejtett fegyvert kereste. Mr. Hayes bosszús pillantást küldött felé. Kareem kávét töltött a csészékbe, majd az egyetlen szabad hely felé mutatott. A nagybátyám az újság mögé rejtette az arcát, nem volt hajlandó a szemembe nézni.

– Buenos días!³² – köszöntem.

Whit ironikusan megemelte a bögréjét, majd belekortyolt. Szemei véreresek voltak, és fáradtak, és határozottan meggörnyedt a válla.

– Egész éjjel fent voltál? – kérdeztem.

Megrándult a szája sarka, és felvonta a szemöldökét. A szeme mélyén gonosz csillogás bujkált, és tudtam, már a nyelvén van az illetlen válasz, a társaság miatt azonban visszafogta magát.

– Jól aludtam – felelte rekedtes hangon.

Elpirultam, és elfordítottam a tekintetem.

– Attól tartok, még nem sikerült bemutatkoznunk. – Mr. Fincastle szólalt meg, olyan akcentussal, mint Whité. Ismét megdöbbentem irdatlan, csupa izom alakján és szigorú ajkát rejtő sűrű bajszán. Három lövéssel leterítette a krokodilt a víz felett, egy ringatózó hajóból.

– Señorita Olivera vagyok – mutatkoztam be. – Az úr az újság mögött a nagybátyám.

A fenébe is, próbáltam viselkedni!

– Miss Olivera, micsoda megtiszteltetés! Immáron szárazabbnak tűnik – felelte Mr. Fincastle hűvösen.

Tío Ricardo drámai sóhajjal eresztette le a lapot. Gyengédnek nem nevezhető mozdulattal félredobta és az asztal másik feléről figyelte, ahogy helyet foglalok.

Isadora megköszörülte a torkát, és lesújtó pillantást vetett az apjára.

– Elnézést kérek, amiért fegyvert szegeztem magára – folytatta Mr. Fincastle árulkodó méltatlankodással. Alapos fejmosást kaphatott a lányától. Isadora rámosolygott, és kecsesen kortyolt a kávéjából.

Tío Ricardo arcából azonban kiszaladt a vér. A szája hol kinyílt, hol becsukódott, és néhány érthetetlen szót fröcsögött.

– Fegyvert fogott az unokahúgomra? Dehát még gyermek!

– Maga fizet a szolgálataimért – mutatott rám Mr. Fincastle. – A hölgy tökéletesen felépült. Gratulációt érdemel.

– Gratulálok! – fordult hozzám vidoran Mr. Hayes.

Nagybátyám gyilkos pillantást vetett Mr. Fincastle felé, aki egy falat vajas kenyeret majszolt.

– Attól tartok, még mindig nem világos számomra, kicsoda ön, és hogyan csatlakozott a nagybátyja csapatához.

– Csupán a társasága miatt hívtam – szögezte le Tío Ricardo, és a termetes férfi felé mutatott. – Inez, bemutatom Robert Fincastle-t, ő felel a biztonságunkért. Ő pedig a lánya, Isadora. Nemrég érkeztek Angliából.

Ez megmagyarázta Mr. Fincastle vonzalmát a fal mentén sorakozó fegyverek iránt. Valószínűleg ő maga hozta őket a fedélzetre. Azt is megértettem, honnan volt Isadorának saját fegyvere. Úgy tűnt, mindegy, hová megyek, körbevesznek az angolok. Mr. Fincastle-re hunyorítottam. Miért gondolta a nagybátyám, hogy egy ásatáson fegyverekre van szükségünk? Ficánkoltam a székemben. Nagyon szokatlannak tűnt.

– Mr. Hayesszel már találkoztál – tette hozzá Tío Ricardo mintegy mellékesen.

– Igen, bár még mindig nem tudom, mit dolgozik neked – tapogatóztam.

– Ezt is, azt is – felelte kurtán a nagybátyám. – Sokoldalú tehetség.

– Köszönöm! – szólt közbe Whit tettetett komolysággal.

– Ricardo, ez egyáltalán nem helyénvaló – jelentette ki Mr. Fincastle. – Haza kellene küldenie. Túl törékeny egy ilyen embert próbáló úthoz.

Felháborodtam.

– Túl törékeny vagyok?

Mr. Fincastle legyintett.

– A magafajta hölgyeket a széltől is óvják, általában törékenyek.

A kettős mérce felbosszantott.

– Maga elhozta ide a saját lányát! – sziszegtem összeszorított fogaim közül.

– Így állapodtunk meg a szerződés megkötésekor – felelte Mr. Fincastle. – A lányom nem törékeny alkat, nem lopózott fel a hajóra, valamint tud viselkedni.

– Ami nem biztos, hogy elmondható lenne rólam, ha nem hoztál volna magaddal – vágott közbe a lány, és rám kacsintott.

Eltátottam a szám.

– A lényeg – folytatta Mr. Fincastle ridegen –, hogy minden eshetőségre felkészültem, erre most még egy emberre vigyáznom kell. Ez sokba kerül még magának, Ricardo, ha ragaszkodik az unokahúga jelenlétéhez.

Hátradőltem a székben, és az ölemben ökölbe szorítottam a kezem. Már a nyelvemen volt a tiltakozó válasz. Mr. Fincastle a jellememre tett becsmérlő megjegyzése szúrta a szemem. Meggondolatlannak és gyengének tartott, de a nagybátyám nem hagyott más választást. Ha kezdettől fogva őszinte lett volna, nem jöttem volna ilyen messzire az információkért.

– E pillanatban nem tudok mit tenni – tárta szét a karját Tío Ricardo. Mikor Mr. Fincastle válaszra nyitotta a száját, nagybátyám felemelte a kezét, izmai megfeszültek az állkapcsán. – Nem hiszem, hogy lenne beleszólása a döntéseimbe.

Mr. Fincastle nem válaszolt, de éreztem a mélységes bizalmatlanságát velem és a nagybátyámmal szemben. Kareem jelent meg a szalonban, tálakkal a kezében. Édes és sós illat töltötte meg a helyiséget, nekem pedig összefutott a nyál a számban.

– Járt már korábban Egyiptomban, Miss Olivera? – kérdezte Mr. Fincastle.

– Még soha. A szüleim nagyon szerették az országot, és úgy gondoltam, magam is felfedezem. – És kiderítem, mi történt velük, tettem hozzá magamban. A tekintetem a nagybátyámra vándorolt, aki mintha egymaga betöltötte volna az egész szalont. Minél több időt töltöttem vele együtt, annál inkább nehezemre esett bűnözőként látni. Szenvedéllyel viseltetett a munkája iránt, az egyiptomi kultúra és történelem pedig úgy tűnt, őszintén elvarázsolta.

Lehetséges, hogy anyám tévedett?

Nagybátyám megérezhette a tekintetem, mert rám szegezte a tekintetét. Két mogyoróbarna szempár találkozott, az övé meleg és töprengő, az enyém tele bizonytalansággal.

Kareem és egy másik pincér felszolgálta az utolsó fogást is. Mindent elénk terítettek. Az egyszerű, praktikus tálakon halomban álltak különböző, számomra ismeretlen ételek.

Whit körbevezetett az étkezőasztal körül.

– Ennek a süteménynek a neve fetir, isteni, mézes édesség. Tojással és sós fehérsajttal is kiváló. – Egy közepes méretű golyókkal teli tálra mutatott. – Az pedig a falafel, személyes kedvencem. Lóbabból készítik. Igen ízletes. Próbálta már a feta sajtot? Mézzel egészen mennyei. – Megállt, és bűnbánóan nézett rám. – Jól gondolja, odavagyok a mézért. A többi ismerősnek tűnhet önnek – fejezte be vigyorogva.

Valóban így volt – a lóbabból éppen előző este készítettem csapnivaló pürét. Meghökkenésemre Mr. Hayes elvette a tányérom, és mindenből rakott rá egy keveset. Isadora növekvő érdeklődéssel figyelte. Mindenki más néma maradt az asztal körül – szinte éreztem a rosszallásukat.

– Mennyire ismerik egymást? – érdeklődött Mr. Fincastle.

– Néhány napja találkoztunk – felelte Mr. Hayes rendíthetetlen angolsággal. – Tehát nem túl jól.

– Értem – felelte Mr. Fincastle. – Miért lopakodott fel az Elephatinéra, Miss Olivera?

Szórakozottan intettem a villámmal, úgy döntöttem, őszinte leszek.

– Nem szeretek kimaradni a dolgokból. És izgalmasnak találom a városnézést.

– A városnézést? – visszhangozta halkan Mr. Fincastle. – Kedvesem, ha a piramisok földje érdekli, miért nem fizet a jó Thomas Cook szolgálataiért? Csatlakozhatna turisták százaihoz, akik beszennyezik a Nílust. – Robusztus felsőtestével a nagybátyám felé fordult. – Netán útba ejtünk néhány turistalátványosságot is, csak elfelejtett szólni nekem?

– Természetesen nem – válaszolta Tío Ricardo. – Egyenesen Philaiba tartunk.

Erre az információra felkaptam a fejem. A sziget híres volt legendás szépségéről és történelméről. Felbuzgott bennem az izgatottság.

– Milyen messze vagyunk, Tío?

– Asszuán közelében van, ott megállunk, és feltöltjük a készleteinket.

Mivel nem tudtam pontosan, hol helyezkedik el a város, nem sokat tudtam meg a válaszából. Mr. Hayes azonban előzékenyen, vagy talán észrevéve zavarodottságom, a segítségemre sietett.

– Asszuán az első katarakta közelében van – magyarázta. – Sok ásatási helyszín található ott.

– Katarakta?

– Édes istenem – morogta Mr. Fincastle.

– Inez! – fakadt ki elkeseredetten a nagybátyám. – Nem azt mondtad, hogy tanultál Egyiptomról? Mit tudsz a Nílusról?

– Most járok itt először, és a tanulmányaim nem fedték le egész Egyiptom földrajzát – feleltem sértetten és megalázva. Azzal vigasztaltam magam, hogy végre újabb, eddig ismeretlen információt szereztem. Kaptam egy úti célt. Egy másik helyet, ahol a szüleim gyakran megfordultak, ahol éltek, amit felfedeztek.

A kirakós egy újabb darabja tárult fel.

A sziget volt az utolsó hely, ahol élve látták őket?

A válasz ezúttal is Mr. Hayestől érkezett.

– A Níluson hat katarakta van, amelyek közül a legtöbb Egyiptomban található. Nagyon veszélyes átkelni rajtuk, ha ugyanis alacsony a vízszint, a sziklák kiemelkednek a vízből, és felgyorsul a sodrás is. Ahhoz, hogy elérjük a célunkat, sikeresen át kell kelnünk az elsőn. Szerencsére ott megállunk, és nem megyünk tovább.

– A rejtett homokbuckák és a nagy, elsüllyedt sziklák is problémát jelentenek – tette hozzá Mr. Fincastle. – Az áramlástól függően ezek elmozdulhatnak. Ez nappal nehézkessé, éjjel pedig veszélyessé teszi a tájékozódást.

Ezt soha senki nem említette nekem. Eddig a tegnapi majdnem katasztrófát leszámítva, amiért én voltam a felelős, a folyón felfelé vezető utunk egyenesen unalmas volt.

– Tavaly hallottuk a hírt, hogy egy kishajó hajótörést szenvedett. Az utasoknak hálóruhában kellett kimászniuk az ablakon – szólalt meg Isadora, én pedig megijedtem. Nem tudom, miért, de azt feltételeztem, ő is először jár Egyiptomban. Ettől most úgy éreztem, mintha még több mindent kellene felfedeznem, még több bepótolnivalóm lenne. – Veszélyes vállalkozás, tekintve, hogy mi minden lappang a Nílusban.

– Tisztában vagyok vele – mondtam szárazon, felidézve az előző napi találkozásom a halállal.

– Még mindig örülsz, hogy eljöttél? – kérdezte Tío Ricardo kajánul.

Felszegtem az állam.

– Természetesen. Micsoda rajzokkal tölthetem meg a vázlatfüzetem!

Mr. Fincastle élénk érdeklődéssel nézett rám.

– Ön művész?

– Szeretek rajzolni. Nem tudom, ettől művész leszek-e.

– Hogyne lennél – vakkantotta a nagybátyám.

Meglepetésemben elhallgattam. Ilyen kedveset még sosem mondott nekem. Pír futott át az arcomon, és hogy elrejtsem, gyorsan belekortyoltam a keserű kávéba.

– Értem már – bólintott Mr. Fincastle. – Tökéletesen értem, Ricardo. Nem sikerült fotográfust szereznie, miután elvesztette az előzőt. Ezért van szükség az unokahúgára, hogy vezesse a nyilvántartást. Szerencse, hogy úgy döntött, részt vesz a kis tervében.

– Valójában – felelte Tío Ricardo – volt fotográfusunk. Abdullah unokája, Farida fényképezett nekünk. Ő azonban nem tart velünk ebben a szezonban. Inez pedig papírra vet minden élénk színt, ami a templomokban fellelhető, igazán nagy segítség lesz…

Hátradőltem a székemben. Amíg ki nem mondta, fel sem merült bennem az ötlet. Amíg fel nem hangzottak a szavai, bele sem gondoltam, mekkora szükségem van erre. Ez volna a tökéletes csel. Így mindent megnézhetek a szigeten, amit csak tudok. És hasznos lehetnék Abdullah csapata számára.

Mielőtt nagybátyám válaszolhatott volna, a termetes férfi felé fordítottam a székem.

– Ahogy mondja, Mr. Fincastle. Pontosan ezért hívott meg a nagybátyám a csapatába.

Nagybátyám csöndesen, szórakozottan ült, mintha nem igazán tudná elhinni, hogy is kerültem a terveibe, Mr. Hayes pedig somolygott a bajsza alatt. Minden falatot megevett a tányérjáról, és nekilátott az én süteményemnek is. Mintha nem roskadozott volna az asztal különböző földi jóktól. Valóban borzalmas modora volt.

– Ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy sátorban kell aludnunk, és le kell mondanunk a hajó nyújtotta luxusról – figyelmeztetett Tío Ricardo. – Poros és sötét szobákat fedezünk fel, tikkasztó hőségben.

Isadora arcára álmodozó kifejezés telepedett. Mézszínű haja tökéletes kontyba csavarodott a feje búbján, ruhája pedig a legfrissebb európai divat szerinti volt, karcsú derekánál összefűzve, a szoknyája szétterült a székén. Úgy nézett ki, mintha egy lányregényből lépett volna ki, és csak arra várna, hogy valaki megmentse. Azonban nem tudtam kiverni a fejemből a képet, ahogy elsütötte a pisztolyt.

– Biztosan nem óhajt inkább az Elephantiné biztonságában rajzolni? – kérdezte Mr. Fincastle. – A magafajta hölgyek nincsenek hozzászokva a kimerítő utazások viszontagságaihoz.

Mr. Hayes felhorkant.

– Biztosíthatom, megbirkózom a feladattal.

– Meghozta a döntést – szólt közbe Tío Ricardo. – Mindnyájunkat meglephet. Már ha megígéri, hogy nem keveredik bajba.

– Képes vagyok rá. – Nincs más választásom. Csak így őrizhettem meg a szabadságom Philain. Kideríthetem az igazságot a nagybátyámról, körbenézhetek a sátrában.

Bármit megtennék, hogy sikerüljön, még Kleopátra sírját is segítenék megtalálni. A nagybátyám nem válaszolt, a társaság többi tagja pedig folytatta a reggelit.

Mogyoróbarna szemét rám szegezte – pontosan olyan volt, mint anyámé és az enyém. Nem szólt egy szót sem, én mégis megértettem. Úgy hallottam a szavakat, mintha hangosan mondta volna ki őket.

Csak nehogy megbánjam!

Csak várjon, amíg meglátja, mire vagyok képes egy szénceruzával!

31 Sajnálom. (spanyol)

32 Jó napot! (spanyol)

TIZENHATODIK FEJEZET

Reggeli után Mr. Fincastle és Isadora kimentek sétálni a fedélzetre, a férfi a vállára vette a puskáját. Isadora a férfi árnyékában állt, karja a könyökére fonódott, a kettejük közötti szeretet nyilvánvaló volt. A fájdalom elszorította a lélegzetem, beszorult a bordáim közé. Papa és én hosszú sétákat tettünk a birtokunk körül, minden különösebb cél nélkül. Könnyű volt őt szeretni, és nem kellett sok a boldogságához. A könyvei, egy erős kávé, a családja a közelében és Egyiptom, ennyi volt az egész. Bárcsak többet kérdeztem volna a szüleiről, hogy milyenek voltak, hogy közel állt-e hozzájuk! Soha nem találkoztam velük, és most elvesztettem az esélyt, hogy többet megtudjak a gyerekkoráról.

Mindennap újabb dolgot fedeztem fel, amit a haláluk elvett tőlem.

Visszatartottam a könnyeimet, továbbra is a párost szemlélve. Lefelé néztek a vízbe, kétségtelenül újabb krokodil után kutattak, amit lelőhetnek. Azután elhúzódtak az ablak elől, én pedig visszafordultam nagybátyámhoz. Tío Ricardo leemelt egy könyvet a szalon egyik polcáról, és azonnal elmerült benne.

Ekkor döbbentem rá, milyen kevés időt töltöttünk együtt. A nagybátyámnak annyi titka van, hogy kétlem, hogy mindet fel tudnám fedni.

De valahol el kellett kezdenem.

Whit elkapta a tekintetem, és rám mosolygott, arckifejezése meglepő feszültséget tükrözött. Töltött magának még egy csésze kávét, felém emelte, majd sok szerencsét kívánt, mielőtt felállt és elhagyta a szalont.

Hitetlenkedve bámultam utána, a megérzései mélységesen elbizonytalanítottak. Miért nem tudta mindig a gazembert játszani? A keménykötésű gazfickót, aki csak magával törődik.

Annyival könnyebb lenne úgy.

Félresöpörtem a nyugtalanító érzést, hogy olyan gödörbe zuhantam, ahonnan nem tudok kimászni, és a kemény fedeles könyve mögé bújt nagybátyámra koncentráltam.

– Tío – mondtam –, letennéd a könyved tíz percre?

– Szükséged van valamire, Inez? – kérdezte szórakozottan.

Leültem a hozzá legközelebbi székre.

– Alig beszéltünk, mióta megérkeztem, eltekintve attól, amikor hazaküldtél.

– Az sem volt sikeresnek nevezhető – felelte visszafogott kis mosoly kíséretében, és letette a könyvet. Hátradőlt, keresztbe fonta a karját a hasán, és szemügyre vett. Követte arcom ívét, állkapcsom lejtését. Úgy éreztem, mintha a húgát keresné bennem.

A húgát, aki bűnözőnek tartotta.

– Hiányoznak a szüleim – mondtam csendesen. – Ha itt vagyok, közel érzem magam hozzájuk. – Az arca történeteket mesélt. A ráncai elmondatlan kalandokról tanúskodtak, a hegek élete veszélyes pillanatait fedték fel, szemüvege pedig a hosszú, könyv fölött töltött évek szükségszerű velejárója volt. Összességében titkok és különböző tudományok hordozója volt, igazi felfedező.

– Mit szeretnél tudni?

Elakadt a lélegzetem. Vajon sok ilyen pillanatot élhetek még át? Amikor csak ketten vagyunk? Amint megérkezünk Philaiba, a figyelmét és az idejét ezernyi más dolog köti majd le.

– Tizenhét évet töltöttek Egyiptomban. Boldogok voltak itt?

Tío Ricardo halkan kuncogott.

– Tudod, miért hívtam meg őket?

– Pénzre volt szükséged – feleltem halkan.

Bűnbánó mosollyal válaszolt.

– Minden erőforrásomat kimerítettem, és nem voltam hajlandó elfogadni olyan intézmények támogatását, amelyek cserébe műtárgyakat követeltek. Zazi és én teljesen elkeseredtünk, ekkor jött az az ötlete, hogy keressem meg Cayót és Lourdest. Szerinte ez volt az egyetlen módja annak, hogy mi hárman tisztességesen folytathassuk az üzletet. A bátyja, Abdullah munkája mindnyájunkat összekötött… de aztán ő meghalt. – Hirtelen elkínozottá vált az arca. Legszívesebben megfogtam volna a kezét, de mozdulatlan maradtam – ösztönösen tudtam, ha sajnálatot mutatok, csak beléfojtom a szót.

És nem akartam, hogy abbahagyja a mesélést.

– Azért kértem továbbra is pénzt, mert hittem Abdullah küldetésében, és mert tudtam, Zazi nem akarná, hogy a bátyja egyedül csinálja az egészet. – Ajkának vonala elernyedt, ahogy belefeledkezett egy emlékbe. – Apád kezdettől fogva boldog volt itt, de időbe telt, amíg Lourdes is megszerette Egyiptomot. Ám amikor ez megtörtént, mindent elsöprő szerelem született. Hamarosan nélkülözhetetlenné vált a csapat számára. Annyira jól szervezett volt, tudtam, mindenkit időben kifizet, és számontartja a munkaórákat. A csapat kedvence volt, mindig megnevettette őket a csínytevéseivel. Végül is kialakított itt egy életet.

– Csínytevések az ásatáson? Ez nem vall Mamára.

Anyám mindig tudta, hogyan kell viselkedni, mit kell mondani, és a Buenos Aires-i társasági körökben igen népszerű volt.

– Ilyen volt fiatal lányként – mondta nagybátyám csendesen. – Egyiptom ezt hozta ki belőle. Ne felejtsük el, hogy fiatalon ment férjhez, fiatalabban, mint amennyi te most vagy, ráadásul egy nála jóval idősebb férfihoz. A szüleink szigorú emberek voltak, akik sokat vártak az egyetlen lányuktól, és bár jól csengett a nevünk, pénzünk nem volt. Az apád kemény munkával, okos befektetésekkel és a vasútiparban elért sikerekkel szerezte a vagyonát. Ez jó párosítás volt, és itt mindketten meg tudtak pihenni. Azzá váltak, akik lenni akartak.

– De mégis, ezek a csínytevések… – Elakadt a hangom. Az ötlet épp olyan idegen volt számomra, mint az anyám élénkpiros estélyi ruhája. Velem szemben soha nem mutatott semmilyen játékosságot. A fájdalomtól összeszorult a szívem, igyekeztem nem arra gondolni, hogy talán többet nevettünk volna, ha többet mutat meg saját magából.

– Van egy régi selyemkendője, ami bármit képes apróra összezsugorítani és eltakarni. – Szomorúság vegyült a mosolyába. – Meg sem tudom számolni, hány cipőm tűnt már el.

Végre megtaláltam a hangom.

– Szinte látom, ahogy mindenkit utasítgat a csapatban.

– Kivívva ezzel Abdullah nemtetszését. Ő szeretett rendet tartani, de anyád minden döntését megpróbálta felülbírálni. Sokszor kellett igazságot tennem köztük. – Bűnbánóan megcsóválta a fejét. – Ha ők ketten kézben tartották a dolgokat, sosem volt kérdés, hogy ki mikor mit csinál. Hogy ki mikor kezdje az ásatást és meddig dolgozzon. Édesanyád mindent elintézett, és nyilvántartotta az összes leletet.

– Nyilvántartotta?

– Igen… – Elhallgatott, majd úgy döntött, nem fejezi be a gondolatot. – Fontos volt neki, hogy nyilvántartást vezessen.

– Hol tartotta a feljegyzéseit?

– Ezt neked nem kell tudnod. De ha már a témánál vagyunk, megismétlem, hogy az ittléted alatt nagyon óvatosnak kell lenned. Ha egyáltalán érdekel az életművem, tartsd meg magadnak, amit látsz és megtudsz. Tedd meg a szüleidért, ha értem nem is.

– Megbízhatsz bennem.

– Bárcsak így lenne – felelte. Őszinte keserűség itatta át a szavait. – De ilyesmiben nem bízhatok. Talán családtag vagy, Inez, de más szempontból idegen vagy számomra, és nem fogok mindent kockára tenni pusztán azért, hogy kíméljem az érzéseid.

Nem ismert eléggé ahhoz, hogy ítélkezzen felettem. Nem szánt időt rá, hogy megismerjen. Az, hogy idegenek voltunk, az ő döntése volt, nem az enyém.

– Nos, te magad sem bizonyultál megbízhatónak.

Elhallgatott.

– Tudom, hogy valamit titkolsz előlem – folytattam vádlón. Nem terveztem, hogy bármit is mondok neki, de most, hogy elkezdtem, nem tudtam abbahagyni. – Hallottam, ahogy Mr. Hayesszel beszélgettél Mamáról és Papáról, úgyhogy ne is próbáld tagadni. Mi történt velük valójában? Mit nem mondasz el nekem, Tío?

– Ajtók mögött hallgatózol, Inez? Ez nem illik egy magadfajta fiatal hölgyhöz.

Felemeltem a kezem.

– Muszáj, ha folyton hazudozol nekem.

Felállt, bezárkózott előttem.

– Felbérelted Mr. Fincastle-t, aki gyakorlatilag egy hadseregnek elég fegyvert hozott magával. Miért kell őrség az ásatásodhoz, Tío? A szüleim nem egyeztek volna bele ennyi fegyverbe.

A szavai keményen koppantak köztünk.

– Nem ismerted a szüleid.

Visszahőköltem, mintha arcul ütött volna. Azonban igaza volt, és talán ez fájt a legjobban. Álmomban sem gondoltam, hogy a szüleim ilyen vakmerőek lettek volna, hogy a szükséges felszerelések nélkül nekivágnak a sivatagnak. Hacsak jó okuk nem volt rá.

– Kerestek valamit? – kérdeztem hirtelen jött ötlettől vezérelve.

– Hogyan?

– Kerestek valamit? – kérdeztem, minden szót hangsúlyozva. – Te küldted oda őket?

Mogyoróbarna szemében hirtelen megvillant valami. Talán bűnbánat. Ám nem szólalt meg, pedig a szívem szaporán vert. Megigazította a szemüvegét, tekintetét elfordította az arcomról. A szívem kihagyott egy ütemet.

Erről volt hát szó!

A nagybátyám veszélyes küldetést bízott rájuk, és miatta vesztették az életüket!

– Mesélj az utolsó napjukról! Mondd el, mit csináltak! – Rekedtté vált a hangom. – Miért nem voltál velük?

– Elég volt, Inez! – szólt rám, és eltávolodott az asztaltól. – Csak fájdalmat okoz, ha ilyesmiken gondolkozol. Pihenj le inkább!

– Még csak most kezdtünk bele…

– Ha lenyugodtál, majd beszélgetünk.

Forrongó dühvel néztem utána. Haragudtam rá, de magamra is, amiért képtelen voltam uralkodni magamon. Kareem lépett be, kezében egy kávéskancsóval. Némán töltött nekem egy újabb csészével.

– Shukran – motyogtam, és felé pillantottam. – Mennyit hallottál?

Kareem elmosolyodott.

– Nem olyan nagy ez a hajó.

Így van. A nagybátyám nem kerülhet el örökké.

Whitet a fedélzeten lévő plüssfotelek egyikében találtam, amint épp naplót írt. A Nílus zöld, barna és kék színekben pompázó tájak mellett haladt végig. Szabályos időközönként pálmaligetek szegélyezték a vidéket. Ám az engem körülvevő szépség nem csillapíthatta csalódottságom. Lehuppantam a Whit melletti szabad székre. Kifújtam a hajam az arcomból, tekintetem arra a lapra esett, amire éppen írt. Zavaros, számszerű firkálmányokat és rajzokat pillantottam meg, mielőtt becsapta a naplót.

Szigorúan nézett rám.

– Hogy ment a megbeszélés a nagybátyjával, kis kíváncsi?

Elpirultam.

– Elvesztettem az önuralmam.

Rosszallóan cöcögött.

– Szerintem a szüleim valamilyen ereklyét, vagy helyet, vagy… Nem is tudom, mit kerestek a sivatagban. De valamit kerestek – jelentettem ki, miközben óvatosan méregettem Whitet. – A nagybátyám is meg akarja találni. Nem tudod, hol lehet?

Tanácstalanul vállat vont.

– Egyiptomban? Mind keresünk valamit.

Volt valami a hangjában, amin megütköztem. Ő is azt kereste, amit a nagybátyám? De a vágyakozás a hangjában arra engedett következtetni, hogy valami megfoghatatlant keres. Nem tárgyat vagy olyasmit, ami pénzen megvásárolható.

– Nem értem őt – füstölögtem. – Sem a döntéseit, sem a viselkedését. Sem azt, miért nem akar beszélni velem.

– A nagybátyjának mindenre megvan az oka.

Rosszallást véltem felfedezni a hangjában. Muszáj volt megkérdeznem:

– Whit, bízol a nagybátyámban?

Szúrós pillantást vetett rám, ami egyáltalán nem illett lusta vigyorához.

– Ugyan, ugyan, Señorita Olivera, hiszen a világon csak két emberben bízom.

– Olyan kevésben? – Szemügyre vettem, tenyeremmel hátrafogtam a hajam, hogy ne hulljon az arcomba. Határozottan felerősödött a szél. – Gondolom, a családjában. A szüleiben?

Megfeszült a szája sarka.

– A bátyámban és a húgomban.

– De az apjában és az anyjában nem?

– Akkor sem mentenének meg, ha lángra kapnék – felelte finom mosollyal.

Nem tudtam olvasni a tekintetéből. A legkevésbé sem tűnt zaklatottnak, de az ajkai lefelé görbültek, mintha tudta volna, hogy nem tudja tökéletesen hozni a szívtipró mosolyt. Egy részem együttérzett vele. Magam is kezdtem megérteni, hogy nem bízhatom a saját szüleimben. Nehéz volt, amikor annyi titkot őriztek. Szerettek engem, de nem osztották meg az életüket az egyetlen gyermekükkel. Nehéz volt elfogadni, nehéz volt felfogni. Újabb széllökés csapott fel köztünk, és a hajó erősen megingott.

Megremegtem, és félve körbepislogtam.

Whit gyorsan felült a kanapén.

– Ez nem…

Az Elephantiné fedélzete megcsikordult, és a hajó lendületesen ringatózni kezdett.

– Ez normális? – kérdeztem növekvő aggódással.

Felrántott a helyemről, a korláthoz húzott, és a sötét, örvénylő folyóra mutatott, miközben a szél egyre hangosabban süvöltött körülöttünk. A víz háborgóvá vált, emelkedett és süllyedt a nagy, kiálló sziklák közt.

– Meg kell találnom Hassan reist – mondta komoran.

– Minden rendben lesz? – kérdeztem, de már nem figyelt rám. Tekintetét a folyóra szegezte. Kirázott a hideg, a kis szőrszálak égnek álltak a karomon.

Megragadtam az ingét.

– Whit!

Rám nézett, száját csodálkozva eltátotta. Átható kék tekintete találkozott az enyémmel. A kezét az arcomhoz emelte, lassan, elgondolkozva, majdnem megérintett. Azután valami hűvös suhant át a szemén, és leejtette a kezét. Hiányzott az érintése, még ha soha nem is éreztem. Gyengéden lefejtette az ujjaimat az ingéről, majd hátrébb lépett. Arcára zárkózottság ült, mintha egy kapu lenne, amin senkit nem enged át.

A hajó ismét megbillent, és valami a felszínre bukkant az Elephantiné alól.

– Mi volt ez?

– Menjen vissza a kabinjába! – És ezzel a fedélzeten hagyott. – Nem viccelek, Olivera!

A hajó jobbra dőlt, én pedig megbotlottam, és szélesre tárt karokkal próbáltam megőrizni az egyensúlyomat. Tétova lépést tettem előre, majd még egyet, de a hajó ismét megbillent, és a gyomrom mintha a bokámig süllyedt volna. Visszatántorogtam a szalonba. A legénység többi tagja arabul hadarva rohant el mellettem. Mindenki arcán pánik tükröződött.

– Sitti! Menj a kabinodba! – kiabálta mellettem Kareem. – Itt nem biztonságos!

– Előbb megkeresem a nagybátyám – jelentettem ki.

Ő azonban már eltűnt szem elől. Ahogy berohantam a szalonba, megláttam, hogy egy térképet terít ki éppen az asztalon. Valami a hajóablakoknak csapódott, és pedig megpördültem, és elakadt a lélegzetem.

– Ez csak nem homok? – kérdeztem.

Tío Ricardo két lépéssel mellettem termett.

– A sivatag felől jön.

A hajó hangosan nyöszörgött, ahogy valami kemény csapódott neki a talpunk alatt. Elsápadt, majd megfordított, és a kabinom felé lökött.

– Maradj a szobádban, amíg azt nem mondom, hogy kijöhetsz, Inez! Ha felborulunk, az ablakon keresztül menekülj ki! Mindent hagyj hátra! Megértetted?

Némán bólintottam, szívem a torkomban dobogott. Engedelmesen elindultam. Becsuktam magam mögött az ajtót, és leültem a földre, térdem a mellkasomhoz szorítva. Dehát ilyenkor tétlenül ücsörögni mérhetetlenül ostobaság! Mi van, ha felborulunk?

Kutató szemmel néztem körbe a szobában.

Mi az, amit sajnálnék, ha elveszne?

A szüleim dolgai közül mindent. Mások számára értéktelen tárgyak voltak, de hozzájuk tartoztak, ez számomra felbecsülhetetlenné tette őket. A hajó ringatózott, nyöszörgött a heves széllökésektől. Az ablakom előtt a szél gyilkosan süvöltött. Remegő lábakkal álltam fel, a karommal kalimpálva, és óvatos léptekkel az ágyam alatti fiókok felé indultam.

Hangos káromkodás zökkentett ki.

Úgy hangzott, mintha a nagybátyám lenne.

Az ajtóhoz siettem, és kikukucskáltam a rövid folyosón. Az egyik ajtó a szemközti oldalon résnyire nyitva állt, és a hajó mozgásának ritmusában ringatózott. Hangosan nyikorgott. Kiléptem a folyosóra, és tátva maradt a szám…

Az ajtó résén keresztül megpillantottam a nagybátyám. Az ajtó előrelendült, eltakarva a kilátást, majd visszabillent. Közelebb mentem, a lépteim könnyedén haladtak a fapadlón. Valami ismerős dolgot láttam…

Tío Ricardo gyorsan átnézte a holmiját, ahogy én is tettem, de a kezében jegyzetfüzetet tartott. A borítóját buja bazsarózsák díszítették. Anyám kedvenc virágai. Bárhol felismerném a naplóját.

Én festettem a rózsákat a borítójára.

Nagybátyám a ládája fölött térdelt, és elővett néhány lapot, gyorsan elolvasta, majd félbehajtotta őket, hogy aztán anyám naplójába dugja. Támadt egy megérzésem, és majdnem eluralkodott rajtam a késztetés, hogy berohanjak, és követeljem, adja át nekem az anyám legszemélyesebb gondolatait tartalmazó könyvecskét. De visszahúzódtam, most az egyszer végiggondoltam a dolgot. Ha most berontanék, valószínűleg hazudna nekem, és onnantól kezdve marhára vigyázna, hogy elrejtse előlem a dolgait.

Jobb ötletnek tűnt megvárni, amíg elhagyja a kabint.

Tío Ricardo kidübörgött a szobájából, úgy dőlt előre, mintha rohamra készülő bika lenne. Ahogy eltűnt a lépcsőn, átvágtam a keskeny folyosón, és becsuktam magam mögött az ajtót.

Rendben hagyta a helyiséget, a ládát zárva hagyta. Halk káromkodással térdre rogytam, és kihúztam a hajamból egy hajtűt. Tudtam, hogyan kell feltörni egy zárat, hála apámnak, aki rajongott a különböző, elsőre talán hasznavehetetlennek tűnő készségek elsajátításáért. Három percig tudta visszatartani a lélegzetét a víz alatt, több matrózcsomót is ismert, és tudta, hogyan kell kibogozni őket, és egy szezonon át betörési technikákkal is foglalkozott.

A hajtűt a zárba illesztettem, és az egyik irányba próbáltam fordítani, majd mikor ez nem működött, megpróbáltam a másik irányba, némán hálálkodva a nagynénémnek, amiért mindig a hálószobámba zárt, ha rosszalkodtam. A zár engedett, és ahogy a hajó ismét megbillent, felcsaptam az utazóláda fedelét.

Mama naplója egy kupac összetekert térkép tetején feküdt.

Időre lett volna szükségem, hogy minden bejegyzést átolvassak, de nem engedhettem meg magamnak ezt a luxust. Csak a ma este állt rendelkezésemre, míg mindenki más azért küzdött, hogy a vihar alatt is egyben tartsa az Elephantinét. Ezzel a gondolattal siettem vissza a szobámba. Összeszedtem a táskámat és a retikülömet, aztán leültem közvetlenül az ablak alá, miközben a homok dühödten csapkodta az üveget. Ha a hajó felborulna, a legközelebb akartam lenni a kijárathoz.

Csak ekkor kezdtem el olvasni.

Az utolsó oldalon találtam a bejegyzést, ami mindent megváltoztatott.

A bátyám és köztem már sosem lesz semmi sem a régi. Olyan ösvényen indult el, ahol nem fogom követni, de nem bírom feljelenteni a hatóságoknál. De hát hogy is írhatok ilyesmit? Muszáj! Muszáj! A fenyegetései megrémítenek. Mikor legutóbb veszekedtünk, alig tudtam felkelni a padlóról. Ricardo azt mondta, nem akar bántani, mégis bántott.

Most is viselem a sebeket. Nem hunyhatok szemet az igazság felett.

Féltem az életem. És Cayo életét.

Nem tudom, mit kéne tennem. Ő a bátyám.

De ugyanakkor gyilkos is.

Először alig tudtam értelmezni a mondatokat. Aztán minden szó tiszta értelmet nyert, minden betű, minden lendületes vonal.

Fenyegetések.

Sebek.

Gyilkos.

Az anyám féltette az életét. Kigomboltam a ruhám, levegő után kapkodtam. Rettegésben élt, félve, mi lesz a bátyja következő lépése. A kétségbeesése minden szavát átitatta, és megvilágosította az elmém. Mintha eltűnt volna a köd a fejemből, láttam, amit elrejtettek előlem.

Kit ölt meg Tío Ricardo?

Ha egyszer ölt, újra ölhet.

A nagybátyám mindvégig titkolta előlem a haláluk részleteit. Most végre tudtam, miért. A válasz végig előttem volt. Az ablakon kívül tombolt a vihar, mintha a jussát követelte volna.

Újra elolvastam a bejegyzést, a szemem elhomályosult, ahogy felfogtam, amit a megérzésem súgott. Minden nyom ott volt. A nagybátyám nem akarta, hogy Egyiptomba jöjjek. Whitet illegális tevékenységekbe keverte. Nem volt hajlandó elmondani, mi történt a szüleimmel. Anyám üzenete Monsieur Masperónak, melyben segítségért könyörgött. A furcsa kártya a kapuval, a másik oldalán az idővel, a hellyel és a dátummal. És most a naplóbejegyzés, amely szerint a nagybátyám kezet emelt anyámra. Sérüléseket okozott neki.

Az igazság vasmarokként szorult a szívem köré, és szorosan rákulcsolódott. A nagybátyám megölte a szüleimet.

Le kellett jutnom az Elephantinéról. Néhány másodperc alatt összepakoltam a holmimat. A szobám előtti folyosó üres volt. A legénység, a nagybátyám, Whit és bizonyára Mr. Fincastle is a felső fedélzeten tartózkodott. Senki sem vette észre, ahogy a kistáskámat a korláthoz cipeltem. Senkinek sem tűnt volna fel, hogy eggyel kevesebb ember van a hajón. Kinyitottam az ajtót, körülnéztem, majd végigsurrantam a szűk folyosón. Homokszemcsék tapadtak a hajamba, amitől az kócossá és érdessé vált. Fentről emberek kiáltásai szálltak a csípős szélben. A korláthoz értem, táskám szíja a tenyerembe vágott.

Lent a víz kavargott. Eszembe jutott, ahogy a folyó vize átcsapott a fejemen. A karmai közé szorított. Remegő kézzel nyúltam előre, félelem hasított belém. Tétovaság vett erőt rajtam, és egy hosszú pillanat után leengedtem a karom.

Botorság lenne leugrani. A túlélési esélyeim csekélyek voltak. Ha a fedélzeten maradok, a sorsom ugyanolyan bizonytalan marad. Mélyen a folyóba bámultam, félelem kapaszkodott fel a torkomon. Lent krokodilok, kígyók, könyörtelen örvény és metsző szél várt rám.

Az Elephantinén pedig egy gyilkos.

Összeszorítottam a szemem, és szaporán lélegeztem. Homokot éreztem a fogaim között, a szoknyám hevesen korbácsolta a lábam. Még ha túl is élem a vihart, a Nílust, mi lesz a következő lépés? Hogyan jutok tovább Philai felé?

A szemem felpattant.

A kérdés sokkolt. A testem menekülni akart a hajóról, a folyóból, Egyiptomból. Mégis, valahol legbelül volt egy részem, amely nem akarta feladni a szüleimet. Ha elmegyek, soha nem tudom meg, hogyan haltak meg valójában. Soha nem tudom meg, miért ölte meg őket a nagybátyám. Az észszerűség végül úrrá lett rajtam, és legyőzte a rémületem. A nagybátyám mind ez idáig semmit nem tett, amivel fenyegetett vagy bántott volna. Általában udvarias volt, és bár elvesztette a türelmét aznap, amikor rájött, hogy az Elephantinén rejtőzködöm, sosem ütött meg.

Amíg azt hiszi, nem tudom az igazságot, nem próbálkozik semmivel.

Lassan elhátráltam a korláttól. Megfordultam, visszasétáltam a kabinjába, és visszatettem a naplót oda, ahonnan elvettem. Majd valamiféle transzban sétáltam át a saját kabinomba. Végig fogom csinálni.

Bármi történjék is.

A kötél égette a tenyerem. A lábam alatt a fedélzet süllyedt és ringatózott, én pedig behajlítottam a térdem, nehogy elessek. A legénység többi tagja a vitorlákkal vesződött, megpróbálták kihasználni a szelet, hogy úgy navigáljunk, hogy a hajó a viharban se szenvedjen kárt. Hassan reis parancsokat kiabált, hangját elnyomta a bordáimat ostromló heves szívverésem.

A hajó megremegett. A fapadló recsegett és nyikorgott, de én kapaszkodtam a kötélbe. Minden széllökés a part felé tolt minket. Minden pillanatban azt vártam, hogy a sziklák miatt zátonyra futunk. A húgom által küldött kémiakönyvekre gondoltam, amelyeket nem lett volna időm megmenteni, ha a víz maga alá temet minket. Ezek kötöttek hozzá. Mindig is tisztában volt a tudományok iránti rajongásommal, a vágyammal, hogy megismerjem a világ működését. Egyre erősebben húztam a kötelet – nem akartam elveszíteni ezt a kapcsolatot vele.

A legénység szédítő kuszaságban, aggódva és homlokráncolva rohangált körbe.

Egy röpke gondolat futott át az agyamon Oliveráról. A szavamat adtam, hogy semmi sem történhet vele. Az ingerültségtől eltorzult az arcom. Semmiféle ígéretet nem kellett volna tennem neki.

Az egyetlen lány, akire gondolhattam, Angliában volt.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Órákkal később kopogtattak az ajtómon. Egész éjjel járkáltam, képtelen voltam leülni, aludni vagy pihenni. A nagybátyám gyilkos. A gondolat egy perc nyugtot sem hagyott, olyan volt, mint egy dal véget nem érő refrénje, amit nem akartam többé hallani. Valahol azt kívántam, bár soha ne olvastam volna el anyám naplóját. A fejemben a szüleim utolsó földi pillanatai rémálomba torkolltak, s folyton arra gondoltam, hogyan követhették a nagybátyámat, aki egyre mélyebbre vezette őket a sivatagba, hogyan bízhatták rá az életüket.

Nem is sejtették, hogy végül otthagyja őket a tűző nap alatt.

Csak így volt értelme a haláluknak. Mama és Papa okosabbak voltak annál, hogy egyedül vágjanak neki a pusztaságnak.

Újabb kopogás hallatszott.

Whit állt az ajtóban, a szokásosnál kissé ziláltabb állapotban. Ahogy meglátott, mintha egész testében megkönnyebbült volna. Alaposan végigmért – tekintete úgy siklott végig rajtam, mintha meg akart volna győződni arról, hogy egészséges vagyok. Pontosan tudtam, mit látott – fáradt szemeket, feszült állat, görnyedt vállakat.

A vihar szörnyű volt, de az sújtott le igazán, amit tegnap este megtudtam.

Meghajlította a térdét, hogy a szemembe nézhessen.

– Jól van? Kimerültnek tűnik.

– Estoy bien – feleltem rekedten. Meglepett, hogy egyáltalán meg tudok szólalni. Éjszaka a párnámba sikítoztam, nem tudtam elviselni a nagybátyám árulását.

Végigsírtam az éjszakát. Reggel azonban megfogadtam, nem hullajtok újabb könnycseppet, amíg ki nem derítem az igazságot a halálukról.

Aztán valahogy tönkre fogom tenni Tío Ricardót.

– Hívatják – mondta Whit minden bevezetés nélkül.

– Vége van? – folytattam krákogva. – Mindenki jól van?

– Mind jól vagyunk, igen.

Az ajtókeretnek dőltem. Legalább ennyi.

– Az Elephantiné komolyabb károk nélkül túlélte a vihart – folytatta meglepően gyengéd hangon. – Közeledünk Asszuán felé. Míg a legénység beszerzi a szükséges készleteket, beugrunk frissítőért az Old Cataract Hotelbe. Övék a sivatag legjobb hibiszkuszteája. Nagyon fog magának tetszeni. Abdullahhal és az unokájával ott találkozunk. Említettem már? Tudja, a fotográfus. Jól kijön majd Faridával, nagyon öntudatos hölgy. A terasz pedig csodálatos kilátást nyújt a Nílusra, melegen ajánlom, hogy ne felejtse el a vázlatfüzetét, Olivera!

Beszéd közben széles gesztusokat tett, s egy dolog nem kerülte el a figyelmem.

– Whit – motyogtam. – A tenyered… – Vörös volt, és sebek éktelenkedtek rajta.

A keze után nyúltam, de gyorsan zsebre dugta és hátrébb lépett, hogy távolságot tartson. Összevontam a szemöldököm – nem értettem, miért zavarja hirtelen, hogy egy levegőt szívunk. Miért nem akar a közelemben lenni?

– Tíz perc múlva legyen készen! – szólított fel. – Kérem!

– Te most udvariaskodsz? – kérdeztem döbbenten.

Elhúzódott.

– Talán mégsem – motyogtam, és néztem, ahogy hátának hosszú vonala eltűnik a folyosón. Vissza sem nézett, nem lassította le a lépteit.

Megfordultam, és összeszedtem a holmim, majd visszatértem a fedélzetre, ahol a teljes legénység némán sorakozott a korlát mellett.

Átnéztem felettük, és elakadt a lélegzetem. Anélkül, hogy tudatosult volna bennem, előreléptem, mígcsak én és Tío Ricardo vállt vállnak vetve nem álltunk. Megláttam Asszuán városát, magas homokpartjaival és impozáns pálmafáival, amelyek levelei olyanok voltak, mint a kéz ujjai. Ahogy közelebb értünk, a homok lassan gránitba vegyült. Onnan, ahol álltam, jól láttam az első kataraktát. A folyón átívelő sziklákat, amik gombaként nőttek ki a földből és törték át a víz felszínét.

– Csoda szép! – habogtam.

Nagybátyám felém bökött az állával.

– És ez még nem minden.

Gyilkos! Gyilkos! Gyilkos!

Megfeszültem a közelségétől, de nyugalmat erőltettem magamra, és ellazítottam a vállam. Hamis mosolyt kényszerítettem az arcomra.

– Mégis mi várhat még ránk? – kérdeztem.

A szemembe nézett.

– Sok minden.

– Ott van Elephantiné szigete – mutatta nagybátyám, miközben egy kocsira vártunk, ami elvisz a szállodába. – Mindig is rajongtam érte.

Közömbös hangot adtam ki, és elhúzódtam tőle. Minden egyes szava bosszantott. A tekintetemmel megkerestem Whitet. Oldalt állt a bőröndök mellett, és bár segítőkész és udvarias maradt, mégsem nézett felém. Biztosan tettem vagy mondtam valami rosszat. De mit? A kapcsolatunk normális volt. Legalábbis számunkra az. Legyőztem a nyugtalanságomat, emlékeztetve magam, hogy neki dolga van, én pedig csak egy feladat vagyok, amit ki kell húznia a kötelezettségei hosszú listájáról.

– Ha megbocsátanak, nélkülözniük kell minket a lányommal ma estére – szólalt meg Mr. Fincastle, ahogy a kocsi megállt. – Halaszthatatlan dolgunk van.

– Be akartam mutatni magukat Abdullahnak – tiltakozott a nagybátyám. – Ő és az unokája a szálloda teraszán várnak minket. Nem mondhatnák le a programot?

Mr. Fincastle ajka pengevékonyra húzódott. Az a gyanúm támadt, hogy nem szereti, ha vallatják.

– Attól tartok, a munkavezetőjének…

– Az üzlettársam – húzta össze a szemét Tío Ricardo. – Ezt maga is jól tudja.

– Várnia kell holnapig a bemutatkozással – szögezte le Mr. Fincastle, mintha a nagybátyám nem is szólt volna közbe.

– Egy gyors köszöntés igazán belefér, papa! – Isadora leporolta a szoknyáját.

– Máris késésben vagyunk – felelte ellentmondást nem tűrően Mr. Fincastle.

Isadora elhallgatott, ujjai a táskájára kulcsolódtak. Hirtelen azt kívántam, bár jobban megismertem volna az Elephantinén. Csakhogy az apja mindig a sarkában volt. Vagy elmélyült beszélgetést folytattak, vagy a közös kabinjuk felé terelte a lányát, akinek sosem volt egy szabad perce sem.

– Az Elephantiné holnap reggel indul Philaira – jelentette ki Tío Ricardo. – Az Old Cataract halljában találkozunk. Kérem, legyenek pontosak!

Mr. Fincastle összeszorította az ajkát, de bólintott, és lányával egy kocsi felé indult.

Mi is elfoglaltuk a helyünket a sajátunkban, és a két kocsis már vitt is minket át a tömött utcán, míg meg nem érkeztünk egy, a naplemente színeit idéző viktoriánus épület elé. Egy gránitsziklán állt, Elephantiné szigetével szemben. Az épületet körülölelő buja növényzet a kifinomultság érzetét keltette. Whit ugrott ki először a kocsiból, majd kezét nyújtva felém fordult, hogy segítsen.

Viaskodtam a gondolattal, hogy figyelmen kívül hagyjam, de úgy ítéltem, gyerekes lenne, és elfogadtam a segítségét. Kemény ujjai egy rövid pillanatra az enyémre simultak, az érintése nyomán bizsergés kúszott fel a karomon. Elállt a lélegzetem.

Abban a pillanatban, ahogy a csizmám földet ért, elengedte a kezem.

– Gracias – mondtam, majd fojtott hangon hozzátettem:

– Mi a baj, Whit?

Felvonta a szemöldökét.

– Semmi, Olivera. – Mosolygott ugyan, de nem volt őszinte. Én is így mosolyogtam a nagybátyámra.

Whit a kocsishoz lépett, hogy segítsen a csomagommal. Szállodai alkalmazottak siettek a fogadásunkra, és végigvezettek minket az arany- és bordó színű, boltíves ajtónyílásokkal és gyönyörű, faragott fabútorokkal díszített pompás főbejáraton, amely eleganciáját tekintve vetekedett a Shepheard’sével. Alig volt időm szemügyre venni a részleteket, mert egyenesen a Nílusra néző teraszra vezettek bennünket.

– Abdullah! – szólt a nagybátyám egy idős férfinak, aki egy hétköznapi, cseppet sem hivalkodó öltönyt viselt. Törtfehér lenvászon inge kiemelte sötét arcbőrét, mellette pedig egy fiatal hölgy hajolt előre, hogy megigazítsa a gallérgombját. A nő kényelmes, fölösleges díszítésektől mentes, sétához való öltözéket és erős bőrcsizmát viselt. Könnyű sálját a szél meglebbentette a vállán. Szemrevaló volt, bőre ragyogott, meleg barna szeméből sugárzott az értelem.

Abdullah és Farida.

Whit széles vigyorral lépett feléje, és a hölgy is felállt, hogy hasonló mosollyal üdvözölje. Abdullah kezet szorított a nagybátyámmal, és intett a többieknek, hogy gyűljünk a faasztal köré. Mielőtt helyet foglaltam volna, odaléptem Abdullahhoz.

– Uram! – szólítottam meg. – Nagy örömömre szolgál, hogy végre megismerhetem. Lourdes és Cayo Olivera lánya vagyok…

– Pontosan tudom, kicsoda kegyed – vágott közbe Abdullah. – Fogadja őszinte részvétem, Señorita Olivera!

Nagyot nyeltem, és szaporán pislogtam, nehogy kicsorduljon a könnyem. Gépiesen leültem a hölgy mellé, aki leszegte a fejét.

– Ön a fotográfus – szóltam.

Farida felnevetett.

– Milyen csodálatosan hangzik! Csak tanulom a fényképészetet, nem vagyok hivatásos fotográfus. Egyelőre. – Meleg, kedves szavak áradtak belőle, és egy fadoboz felé nyúlt az asztalon, amelyhez kerek lencse és bőrből készült tok is tartozott. – Éppen most készítettem egy képet a nagyapámról.

Leesett az állam.

– Ez egy Kodak?

Farida bólintott.

– A nagyapám vásárolta nekem az egyik utazása során. Egyetlen gombnyomással száz képet tud készíteni.

– Százat? Lenyűgöző! – kiáltottam, és ujjammal a kerethez értem. Láthatatlan szikrát éreztem, mintha rejtett áramlatra leltem volna. Tekintetem Faridáéba fúródott, ő pedig rám kacsintott.

Döbbenten meredtem a hordozható fényképezőgépre. Mágiával átitatott tárggyá vált. Farida felemelte az asztalról, készített egy képet, és a következő fél órában lefényképeztük a nagybátyámat és Abdullahot, a nevető Whitet, amint buta pózokat vett fel, és a sziklaszirtek körül kanyargó, ragyogó Nílust. Finom falafelt, humuszt és krémes tahini mártást ettünk, hozzá cukros hibiszkuszteát ittunk. Whitnek igaza volt – imádtam.

Abdullah megtörölte a száját egy vászonszalvétában.

– Igazán nem akarok az üzletről beszélgetni, de hol van az új alkalmazottad, Ricardo?

– Más elfoglaltsága akadt – forgatta a szemét Tío Ricardo. – De holnap reggel a lányával együtt a szálloda halljában vár minket.

– És titoktartást fogadtak?

Abdullah felé kaptam a fejem. Hiába ittam hideg teát, a szám hirtelen kiszáradt. Szemem előtt felvillant a négyszögletű kártya, amelyet a táskámba rejtettem.

– Titoktartást?

– Még nem tudja, mit csinálunk – magyarázta Tío Ricardo.

– Nem mondtad el neki? – kérdezte meglepetten Abdullah.

Megragadtam az asztal sarkát, tekintetem egyik férfiről a másikra siklott. Mind részt vettek a nagybátyám illegális tevékenységeiben? Végre elmondják, pontosan mit csinálnak? Itt a teraszon, a ragyogó napsütésben, a többi vendég füle hallatára? Miközben Farida szorgalmasan fényképez?

Ricardo belekortyolt a kávéjába.

– Inez eredetileg nem szerepelt a terveimben, és ez különben is a te birodalmad, Abdullah. Én csupán egy dolgozó vagyok. Gondoltam, előbb veled beszélek. Ineznek van egy adottsága, amelynek hasznát vehetnénk. – Jelentőségteljesen összenéztek, amit nem sikerült értelmeznem. Farida felemelte a Kodakot, és elkattintotta.

– Miféle adottsága? – kérdezte Abdullah.

– Művész vagyok – szóltam közbe homlokráncolva. – Könnyedén lerajzolom a philai építészeti alkotásokat.

Farida elismerően bólintott.

– Jó kiegészítője lesz az általam készített fényképeknek.

– Pontosan – helyeselt Tío Ricardo. – Mit gondolsz, Abdullah?

– A szülei meghaltak, hát joga van megtudni – felelte a férfi.

– Egyetértek. – Whit odébb lökte üres tányérját. Szabadkozó tekintettel felállt. – Bocsássanak meg, de van néhány elintéznivalóm a reggeli indulás előtt. Csodálatos vacsora volt.

Intett, majd elindult, pedig én még a székemen ültem. Ő is a titok része volt. Az aljas titoké. Ez a tudat megmagyarázhatatlanul szomorúvá tett.

– Akkor, ha javasolhatom, csak azt mondd el neki, amit joga van tudni! – folytatta a nagybátyám. – Nem ígérhetem, hogy sokáig itt lesz.

Összeszorítottam az ajkam. Túlságosan is jól értettem nagybátyám utalását. Ő irányítja az életem, és bármelyik pillanatban dönthet úgy, hogy visszaküld Argentínába. Nem volt értelme mindent elmondani nekem, még akkor sem, ha jogom volt tudni, mire készülnek. Elvégre a szüleim csupán finanszírozták az egész vállalkozást.

– Több mint tíz éve szervezek különféle ásatásokat abban a reményben, hogy felfedezhetem és megérthetem honfitársaim hagyatékát – kezdte Abdullah. – Az évek során lenyűgöző felfedezéseket tettünk.

Összevontam a szemöldököm.

– Sosem hallottam még egyről sem.

– Nem is hallhatott – felelte Abdullah. – Minden egyes ásatás után kiadtam a parancsot a nyomok eltüntetésére. A húgom, Zazi ötlete volt, halála előtt a lelkünkre kötötte Ricardóval, hogy folytassuk a bevett módszert. A csapatomban senki nem vihet el semmit, és nem is beszélhet arról, amit látott. A kezdetek óta ugyanazokkal a lojális munkásokkal dolgozunk, a célunk pedig az, hogy felfedjük a leleteinket, hogy a jövő generációi tanulhassanak a történelmünkről.

Farida felé nyúlt, és a kezébe fogta a tenyerét. A kettejük közti gyengédség csillagként ragyogott felettük.

Ez volt az az aljas titok? Másra számítottam… Megráztam a fejem, tudtam, a reakciómra kíváncsiak.

– Szerintem ez nagyszerű vállalkozás – feleltem lassan. – Boldog vagyok, hogy a része lehetek, bármily csekély mértékben is.

– Akkor isten hozta Egyiptomban, Inez! – felelte Abdullah, és szélesen elmosolyodott.

Összekulcsoltam a kezem az ölemben, alig hallottam a szavait. A nagybátyám azért dolgozott Abdullahhal, mert a felesége ezt akarta volna. Megküzdött Kairó borzalmas bürokratáival, és vállalta, hogy véget nem érő órákat dolgozik a tűző napon a sógora oldalán – tette mindezt pedig az elhunyt felesége iránti szeretetből.

Bár soha ne tudtam volna meg ezt!

Mert ahogy felnéztem Tío Ricardo arcába, és ő rám mosolygott, már tudtam az igazságot.

Ennél az asztalnál senki sem tudta, hogy a nagybátyám gyilkos.

Senki, kivéve talán Whitet.

A bordély füstös volt, és tömött. A bárpultnak dőltem, és a poharamban lévő whiskyt lötyböltem. A levegőt füstölő illata járta át, ami a ruháimba is beivódott. Az informátorom szerint Sterling ügynökei is itt lesznek. Kedvelik ezt az intézményt.

Érintetlenül tettem le a poharat. Ebbe tiszta fejjel kell belefognom.

Láttam, hogy két férfi félrehúzta a bársonyfüggönyt, és beléptek a helyiségbe. Riadtan pattantam fel. A páros pontosan olyan volt, mint amilyennek leírták őket: sápadt bőrűek, világos szeműek és angolok. Keményített ing, vasalt gallér. És máris részegek voltak.

Ragyogó.

Egyenesen a bárpulthoz masíroztak, alig egy méterre álltak tőlem. Egyikük italt rendelt, míg a másik árgus szemekkel pillantott körbe, azt nézte, kell-e tartania valamitől. A csapos munkához látott, és a válla fölött hátraszólt:

– Basil ma nem csatlakozik?

Az alacsonyabb ügynök megrázta a fejét.

– Kairóban akadt valami piszkos ügylete.

– Blanche szomorú lesz – felelte a csapos, határozottan szarkasztikus hangon.

A poharamba bámultam. A francia galambocska neve ismerősen csengett. Vörösesbarna haj, whiskybarna szem, a kulcscsontjáig szeplős váll. Tudhattam volna, hogy Basil az ügyfele.

– Nem ízlik? – mordult rám a csapos. Új volt, az akcentusából ítélve külföldi. Vélhetően német.

Szórakozottan megráztam a fejem, tekintetemmel a madámot követtem. Oldalt állt, és vizslató szemmel figyelte a birodalmát. Finom selyemruhája csillogott a halvány gyertyafényben, és szöges ellentétben állt gerincének erőteljes vonalával.

Ha bármi esélyem is van arra, hogy láthassam Blanche-ot, a madámot kell meggyőznöm.

Odébb löktem az italt a pulton, kifizettem a csapost, és lassan odaléptem hozzá. Azonnal kiszúrt, amint megérezte a szándékomat, követte lassú mozgásomat a tömegben. A madám határozottan és érdeklődve mosolygott. Egyre közelebb csalogatott.

De én azt akartam, hogy elkapjanak.

– Jó estét! – köszöntöttem nemtörődöm mosollyal.

– Már láttam errefelé – mormogta torokhangon.

– Blanche-ot keresem.

Összevonta sötét szemöldökét.

– Volt már vele?

– Ma estére lefoglalhatnám? – érdeklődtem, ügyelve arra, hogy közömbös maradjon az arcom.

– Nem – felelte a madám bűnbánó hangon. Egy pillanatra sem hittem neki. – De ha holnap visszajön, talán…

– Ma kell – mondtam, és egy köteg egyiptomi piasztert nyomtam a kezébe. – Jól megfizetem az idejét.

A madám a pénzre meredt, láthatóan mérlegelte a döntést. Nyilvánvaló vonakodással nyújtotta vissza.

– Sajnálom, de nem lehetséges.

A kölnije fullasztó volt. Határozottan visszaadtam neki a pénzt, majd további bankókat nyújtottam felé.

– Fél órára.

A madám körbepillantott, tekintete elidőzött valakin a tömegben. Várakozás közben feszültség gyűlt a vállamba, kezem a zakóm zsebéhez tapadt. Minden pénzem odaadtam volna, hogy láthassam Blanche-ot. Végül bólintott, és a lépcső felé mutatott.

– Fél óra – egyezett bele. – Ne kelljen maga után mennem!

– Ha megfelelően motiválnak, gyors és hatékony vagyok – feleltem egy kacsintás kíséretében. Már indultam is, a diadal megrészegített, Blanche-ra gondoltam. Ahogy elértem az ajtaját, határozottan kopogtattam. Az ajtó pedig kinyílt, és én megláttam az aprócska nőt, akiről köztudott volt, hogy tömegével vonzza a férfiakat a bordélyházba. A hálóinge a vállára csúszott, felfedve a sápadt bőrét borító szeplőket. Valamilyen megmagyarázhatatlan okból egy másik váll jutott eszembe. Mégpedig egy keskeny, dacosan kihúzott váll.

Eltaszítottam magamtól a nemkívánatos gondolatot. Nem volt helye ebben a szobában.

Blanche szélesebbre tárta az ajtót, meleg tekintete az arcomon időzött, mosolya kivirult. Tetszett neki, amit látott. Kacéran mosolyogva intett, hogy kövessem befelé. A várakozás lüktetett a véremben, szinte beleszédültem. Levendula illata kavargott a nyomában, bódító volt, de valami másra, még édesebbre emlékeztetett.

Becsuktam magam mögött az ajtót, tekintetemet Blanche-ra szegeztem. A keskeny ágy mellett állt, csípőjét előretolta, és kioldotta hálóingét, felfedve telt kebleit. Alattunk a hangulat a tetőfokára hágott. A beszélgetés hangos volt, és durva, a zene fülsiketítő. Az ajtón azonban semmi sem jöhetett be. A hálószobában szinte tapintható volt a feszültség, a várakozás csendet szült.

Blanche felém lépett, köntöse szétnyílt, és megmutatta hosszú lábait. Apró keze a nyakam köré tekeredett. Felszegte az állát – elég közel állt ahhoz, hogy láthassam minden egyes szénnel megfestett szempilláját. Lassan maga felé húzta az arcom, ajkai centiméterekre voltak a számtól, kék szemével az enyémet vizslatta.

Nem hasított belém a vágy, pedig számítottam rá. El kellene merülnöm ebben a nőben, de ehelyett… Bosszankodva, határozottan megragadtam a kezét, és lefejtettem az arcomról.

– Felesleges folytatnia, mademoiselle.

Megállt, összevonta finom szemöldökét. Távolabb léptem tőle, az ágyához érve úgy éreztem, végre kapok levegőt. Az ágyra dobtam a maradék pénzemet, majd szembefordultam vele. Szándékosan visszahúztam a vállára a köntösét, amely immáron bőre minden centiméterét eltakarta, és azt mondtam:

– Mást akarok magától.

HARMADIK RÉSZ

A NÍLUS
ÉKKÖVE

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A víz gyengéden csapkodta az Elephantinét. Áthajoltam a korláton és a Nílus mélyzöldjébe meredtem. Whit a karom köré fonta meleg kezét, és óvatosan visszahúzott. Kérdő tekintettel néztem rá. A válla megfeszült, szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek.

– Nincs kedvem megint megmenteni, ha ismét beleesne.

Mogorva hangnemére felvontam a szemöldököm.

– Éhes vagy, vagy csak fáradt? Netalántán részeg?

Zavart arckifejezésén jót nevettem.

– Nem vagyok részeg. Ha az lennék, tudna róla. Ellenben éhes vagyok, fáradt, melegem van és úgy egyébként is minden bosszant.

– Nincs valami jó reggeled – jegyeztem meg.

Unott pillantást vetett rám.

Összehúztam a szemem.

– Mit csináltál múlt éjszaka?

– Ahhoz kegyednek semmi köze – felelte szelíden.

– Inez! – kiáltott Tío Ricardo. – Nehogy lemaradj!

Épp időben fordultam el Whittől, hogy lássam Philait, amint feltűnik a lágy, messzire érő reggeli ellenfényben. Pálmák emelkedtek ki méltóságteljesen a vízből, leveleik lágyan ringatóztak a folyó felett elsuhanó enyhe szellőben. Magas és impozáns, aranyszínű kövekből készült oszlopcsarnokok tornyosultak az Elephantiné fölé, mint hatalmas, másik világba nyíló kapuk. Kétoldalt egymás hegyén-hátán fekvő ősi, robusztus sziklák alkottak keretet lila dombok hátterében. Philait körös-körül kisebb szigetek vették körül, úgy álltak ott, mint a Nílus ékkövének sziklás, marcona őrei. Ahogy lassan közeledtünk, a templomoszlopok egyre magasabbak lettek. Soha életemben nem láttam még ilyen szépet.

Isadora és az apja a másik oldalamon álltak, és élénken beszélgettek, biztonsági szempontból szemlélték Philait.

– Túl sok kikötési lehetőség van hajók számára – jegyezte meg Mr. Fincastle.

– Megkérhetnénk a legénység egy részét, hogy őrködjön – javasolta Isadora.

Megfordultam.

– Miért kellenének őrök?

– A hívatlan látogatók miatt, természetesen – felelte Mr. Fincastle.

– Erre magam is rájöttem – folytattam fogcsikorgatva. – Kire számít a nagybátyám?

– Kíváncsiskodó turistákra – válaszolta. – Csupán elővigyázatosság.

Hideg mosoly kíséretében elvonult. Isadora követte, finom arca fürdött az aranyszínű reggeli fényben.

– Tudom, hogy bosszantó tud lenni, de jót akar. Nagyon komolyan veszi a munkáját.

– Bár tudnám, miért bérelte fel a nagybátyám – tanakodtam.

Isadora futó pillantást vetett hátra a válla fölött, majd hozzám fordult. Ugyanolyan kék szeme volt, mint az apjának.

– Szerintem amiatt, ami az ön szüleivel történt.

Nocsak! Úgy látszik, az apja mégsem tartotta olyan rövid pórázon.

– Ennyit én is kitaláltam, de miért?

– Mert a haláluk igen nagy felfordulást okozott kairói körökben.

Közelebb hajoltam.

– Hogy érti ezt?

Felvonta a fél szemöldökét.

– A nagybátyja nem oszt meg magával túl sok mindent, igaz?

– Sajnos, ez igaz.

Isadora tanakodva hümmögött.

– Gondolom, nem kérdezhet rá egyenesen.

– Eddig egyik módszerem sem jött be.

– Az ön helyében változtatnék a stratégiámon.

Közvetlen volt, őszinte és szókimondó. Fiatal kora ellenére azt a benyomást keltette, hogy világfájdalommal, fáradtan szemléli az életét. Kíváncsi voltam, hogy él, hová utazik, milyen emberekkel találkozik. Azon tűnődtem, miért kell egyáltalán stratégiákat kitalálnia.

– Furcsa egy beszélgetés – nevettem fel. – Mit javasolna?

Finoman megvonta a vállát, ajka megrándult.

– Van rá mód, hogy az ember megkapja, amit akar, ám ehhez diszkréciót kell tanulni.

Önkéntelenül is rosszallóan válaszoltam.

– Mármint manipulációt.

– Ha a helyzet úgy kívánja. – Isadora felkacagott. – Látom, megsértettem. Nem számít, nagyon élvezem a társaságát, Señorita Olivera.

– Köszönöm. – Összevontam a szemöldököm. – Azt hiszem, én is az önét.

Újabb csengő kacaj.

– Elmondom, amit a nagybátyja nem fog. Señor Marquésre a régészeti hivatal nagy nyomást helyezett, hogy az ásatásokon dolgozó csapatok szigorúbb védelmet kapjanak. A szüleit nagyon kedvelték Egyiptomban, tragikus eltűnésük spekulációkhoz vezetett. Mindez nem vetett jó fényt a nagybátyjára. A hírneve igen komoly csorbát szenvedett, úgy hallottam, majdnem elveszítette a pozícióját Monsieur Masperónál, ahogy a jó viszonyát is. Ismeri az urat?

Bólintottam. Mintha évekkel ezelőtt költöttük volna el közösen azt a vacsorát, de jól emlékeztem a három férfi közti feszültségre. Isadora értesülése beleillett a képbe.

– Azt akarja mondani, hogy az apját csak a látszat kedvéért alkalmazzák? Nincs valódi oka?

Megvonta a vállát.

– Ha az ember elveszíti minden tekintélyét, számomra az elegendő ok, Señorita Olivera. A magam részéről harcolnék, hogy ne sározódjon be a nevem. A jó hírnév felbecsülhetetlen.

Milyen gyakorlatias megközelítése annak, hogy az embernek szüksége van a jó hírnevére.

– Hol hallott arról, hogy a nagybátyám kis híján elveszítette a pozícióját?

Isadora a füle mögé igazította egyik kósza, aranybarna hajtincsét.

– Az apám gyakran lát vendégül múzeumi és közalkalmazottakat a szállodánkban. Szereti biztosítani az emberek közt a nyílt kommunikációt, az emberek pedig beszélnek. Néha úgy, mintha ott sem lennék. Micsoda meggondolatlanság!

Eltátottam a szám. Minél többet tudtam meg Isadora apjáról, annál kevésbé szíveltem. Valójában komoly ellenszenv alakult ki bennem iránta. Úgy hangzott, mintha egy zsoldos katona lenne. Biztos kiült az arcomra a véleményem, mert Isadora ismét felnevetett.

– Higgyen nekem, Señorita Olivera! Az apám mindig a saját érdekeit nézi. Sosem tesz semmit ok nélkül, vagy anélkül, hogy haszna válnék belőle.

– Tehát Mr. Fincastle-t senki nem irányítja.

– Nos – kezdte, elnyújtva a szót –, végül is a nagybátyjának dolgozik, nem igaz? Biztos hidegen hagyták a pletykák.

Megállt, szemmel láthatóan töprengett egy kicsit, majd megrázta a fejét, és elhessegette a gondolatot, bármi is volt az.

– Mi az? – nógattam. – Elgondolkodott valamin.

– Ugyan! – legyintett. – Semmi fontos.

Isadora elfordult a korláttól, de én karon ragadtam. Érdeklődve felvonta a szemöldökét.

A kérdés kibukott belőlem, mielőtt végiggondolhattam volna:

– Megtanítana lőni?

– Meg akar tanulni lőni? Sokat kell gyakorolni, mielőtt az ember ügyes lövész lesz.

– Nem bánom sem a kihívást, sem az erőfeszítést.

A mosolya gödröcskéket vetett az arcára.

– Megtanítom, de csak akkor, ha tegeződünk, Inez.

Tudtam, hogy nekem való lány!

– Örülök, hogy van egy barátom, Isadora.

– Én is – felelte mosolyogva, majd csatlakozott az apjához a hajó másik felén.

A figyelmem ismét a templom felé fordult. Ez az épület több ezer éves volt, ezt látva még egyértelműbbé vált a saját halandóságom.

Miután én már nem leszek, még sokáig itt fog állni. Nem félelmet éreztem, hanem alázatot a felismeréstől.

Amikor végre levettem a szemem az épületről, észrevettem, hogy nagybátyám fürkésző tekintettel néz. Engem keresett, de én nem hallottam a csendes közeledését. Apró mosolyt küldött felém. A reakcióm bizonyára megfelelt a vizsgán. Kellőképpen el voltam ámulva.

– Isten hozott Egyiptom szülőföldjén, Inez! – A lustán csordogáló folyó felé mutatott. – Ez a Nílus déli völgye, a civilizáció bölcsője. Itt találhatók az emberiség legősibb, kőbe vésett művészeti alkotásai, az első városuk és templomuk. A szigeten őrzik az egyiptomi pogány vallás utolsó ereklyéjét, az utolsó alkalmat, amikor valaki hieroglifákkal írt, mielőtt Philai keresztény szentéllyé változott volna.

A szemem elé kaptam a kezem, hogy megvédjem a tűző naptól.

– Mikor volt az?

– Majdnem négyszáz évvel Krisztus halála után.

Ismét a szigetre pillantottam. A Nílus hatalmas vizén olyan aprónak, olyan távolinak tűnt.

– Volt itt egy kisebb obeliszk, amiről egy bizonyos Mr. Bankes úgy gondolta, magával viheti – folytatta a nagybátyám. – Elküldette Angliába, ahol most egy vidéki birtok díszeként áll.

Elképzeltem, ahogy valaki ránéz egy több száz éves emlékműre, és azt gondolja magában: milyen jól festene a pázsitomon!

– Ez felháborító!

– Ebben az esetben ez mérhetetlenül sokat segített a hieroglifák megfejtésében.

Dacosan lebiggyesztettem a szám.

– Attól még nem lesz tisztességes.

– Valóban nem. – Mogyoróbarna szemével szinte átdöfte a tekintetem. – Ne felejtsd el, amit nekem ígértél! Senkinek nem beszélsz az itt töltött idődről!

– Nem fogok, Tío. – Philai tornyai felé pillantottam. – A szigeten szállunk meg?

Tío Ricardo bólintott.

– Van egy tábor a keleti oldalon. De nyugodtan maradhatsz az Elephantinén is, ha nem szívesen aludnál rögtönzött sátorban. – Ujjaimat a korlátra kulcsoltam. Ezen már túl voltunk. – A ti szálláshelyetek bizonyára nekem is megfelel majd.

Nagybátyám megvonta a vállát, majd szólt a legénységnek, hogy készüljenek fel a kikötésre. Egyikük Whit után érdeklődött, de Tío Ricardo azt válaszolta, hosszú éjszakája volt, és hagyják békén.

Elfordultam a korláttól, és az egyik fedélzeti nyugágyon fekve találtam rá. Csak a profilját láttam, a szempillái árnyékot vetettek szögletes arccsontjára.

Jóképű férfi.

Akiben nem lehet megbízni. Maga a tény, hogy bízni akartam benne, megdöbbentett. Túl sok vesztenivalóm volt ahhoz, hogy rossz embernek ajándékozzam a bizalmam. Mr. Hayes a nagybátyámnak jelentett, de valahol legbelül azt kívántam, bárcsak az én csapatomban dolgozna. Bár csak értem mozgatna meg minden követ, hogy segítsen átvészelni ezt a zűrzavart! Talán csak a magány miatt éreztem így, de gyanítottam, hogy Whit tetszik nekem, és azt akartam, hogy én is tetsszem neki.

Ellöktem magam a fedélzeti helyemről, és lementem, hogy összepakoljam a retikülöm és a vászontáskám. Eltökéltem, hogy készen állok majd az indulásra, amikor eljön az idő.

Nem akartam megint hátramaradni.

A szezonra szóló átmeneti otthonomat bámultam. Az omladozó építmény téglalap alakú volt, és nem volt benne sem mennyezet, sem ajtó. Hat keskeny szobára osztották, amik szélessége nem volt több másfél méternél. Szemből nézve egy ritkás fogú fésűre hasonlított, ahol a hálószobák a fogak közé illeszkedtek.

– Odabent fogunk aludni?

– Pontosan – felelte Whit.

Gyors felmérést végeztem: sem mosókonyha, sem illemhelyiség nem volt. Sem konyha, sem nappali tartózkodáshoz való helyiség, ahol megpihenhetnénk a hosszú nap után, amit feltehetőleg ásással töltünk. A ruháink tárolására sincs hely.

– Megbánta a döntését? – kérdezte gunyorosan.

A szemébe néztem.

– Nincs egy fölösleges éjjeliedényed?

A grimasz eltűnt az arcáról. Elfordította a fejét, de még éppen elkaptam, ahogy elpirul. Zavarba hoztam. Nem gondoltam volna, hogy ez lehetséges. Az arcát fürkésztem, és feltűnt, hogy a szeme meglepően tiszta. Nem volt véreres, és éberebbnek tűnt. Bár a flaskája odaveszett a Nílus habjai közt, azért bőven akadt mit inni az Elephantinén. Úgy tűnt, nem járt rá a készletekre.

A felismerés nyílként fúródott a szívembe. Úgy láttam, hogy nem élvezetből iszik, inkább, hogy felejtsen. Úgy éreztem, tett egy lépést egy új irányba.

Önkéntelenül is azon gondolkoztam, vajon mi elől menekül.

– Csupán ez az épület maradt a philai papok szálláshelyeiből – jegyezte meg Whit kisvártatva. – A dísztelen, egyszerű falakat mészkőből építették, a nagybátyja úgy gondolta, használhatjuk ugyanarra a célra, mint a papok. – A mennyezet felé mutatott. – Fent kifeszítettünk egy hosszú ponyvát, és amint láthatja, az egyes részek elé függönyöket helyeztünk, hogy ajtóként szolgáljanak. A nagybátyja, Abdullah és én egy-egy szobát kapunk, Mr. Fincastle és a lánya is osztozik egy szobán.

– Bőven jut nekem is hely – konstatáltam, és választottam magamnak egy üres helyiséget. – Gyanítom, enélkül az Elephantinén hagytak volna. Ki aludt még itt?

– A szülei – felelte fürkésző tekintettel. – Pontosan ugyanezekben a körletekben.

Még mindig előfordult. Mama és Papa említésére megszállt az érzés, mintha harminc méter magasból zuhannék le. Mintha nem kapnék levegőt elég gyorsan. Mindig ilyen érzésem támadt. A fájdalom örökre szóló biztos pont volt az életemben. Pont olyan, mint az, hogy karom, lábam és fülem van. A haláluk ténye idegen érzés volt, mégis nagyon hétköznapi. Naponta halnak meg emberek. Jó szándékú, távoli rokonok mondogatták nekem, hogy egy nap majd túl leszek rajta, azonban több ezer kilométert utaztam, és rá kellett döbbennem, hogy ezt az újonnan rám nehezedő súlyt nem tudom magam mögött hagyni.

A szüleim már soha nem jönnek vissza, de én magammal vittem őket, bárhova is mentem. Ezért is fogok küzdeni azért, hogy kiderítsem, mit tett a nagybátyám. Amíg rá nem jövök, nem vagyok képes továbblépni. Másrészről pedig be akartam végezni a munkájukat, segíteni akartam Kleopátra megkeresésében. Ők talán nem ezt az utat szánták nekem, de ha már itt voltam… Azt akartam, méltó legyek az emlékükhöz.

– Megnézi a főhadiszállást? – kérdezte Whit, felriasztva a gondolataimból.

Pislogtam.

– Persze.

Megfordult, és két hatalmas lépéssel maga mögött hagyta a táborhelyet, karját szélesre tárva.

Egy másik építmény is állt a közelben, egy aranyszínű kőből készült falrész. Teljesen elkerülte a figyelmem, túlságosan lefoglalt a szálláshelyem. Szorosan a fal mellett hosszú faasztal állt, a legkülönfélébb eszközökkel elborítva: ecsetek, szikék, gyertyák, kézi tükrök és több tekercs kötél. A padlón több láda állt, tele szemétnek tűnő dolgokkal. Törött kézitükrök, össze nem illő és kopott cipők, foszladozó szalagok. Első pillantásra semmi olyasmi, amit érdemes lenne megmenteni, de valami azt súgta, minden egyes tárgy ősi varázslat nyomait rejti. Energia lüktetett a levegőben, mintha valaki hozzáért volna a mozdulatlan víztükörhöz, és hullámokat keltett volna. A bőrömön éreztem a lágy rezgéseket.

– Olyan tárgyakat keresünk, amelyeket nem sok emberi kéz érintett. Régi, feledésbe merült holmikat, amelyeket padlásokon és egyéb helyeket tároltak – magyarázta Whit. – Ezért érezheti ősi mágia nyomát a levegőben. Idővel megfakul, ha eleget használjuk a tárgyakat a szálláson.

Az Elephantiné legénysége végezte az ásatási munkákat is, egy csoportban helyezkedtek el, csaknem tizenöt méterre a szállásunktól, egy nagy tűzrakó hely körül. A táborhelytől kényelmes, nagyjából tizenöt perces séta vezetett a pálmaligetben megbúvó ásatási helyszínre.

Whit beletúrt az asztalon fekvő térképtekercsekbe, és a kezembe nyomta az egyiket. – Ez itt Philai térképe, ha kíváncsi rá.

Végigböngésztem a térképet, a fejembe véstem a sziget méretét. Nem tűnt túl nagynak, elhatároztam, hogy megörökítem a naplómban. Whittel a nyomomban visszatértem a szobámba.

– Mire készül?

– Át akartam másolni a térképet a vázlatfüzetembe – magyaráztam. – Csak egy perc az egész.

Türelmesen várt, amíg gyorsan összeszedtem a holmim, és leültem az egyik matracra, hogy lerajzoljam a szigetet. Miután végeztem, fölém állt, figyelte a munkám.

Besétáltam a szobámba, és meglepetten tapasztaltam, hogy tágasabb, mint elsőre gondoltam. Kényelmesen fel tudtam egyenesedni, kinyújtani mindkét karom, és így sem értem el a két falat.

Whit dugta be a fejét.

– Nos?

Hátrapillantottam a vállam fölött.

– Támadt egy ötletem.

Aggódó pillantással nézett rám.

– Nem említettem még, mennyire rettegek az ötleteitől?

– Micsoda pimaszság!

A küldetés azonban sikeresnek bizonyult. Whit egy összetekert szőnyeget vitt a szobámba, néhány könyvet, amelyek kis éjjeliszekrényként szolgáltak, valamint egy mosdótálat.

– Ha végzett a szobája kicsinosításával, megmutatom a templomot – ajánlkozott Whit, miután a homokos talajra egyensúlyozta az összes holmit.

A csinosítás abból állt, hogy kigurítottam a szőnyeget – a szobám teljes felületét beborította, az egyik oldalon a falra is felkunkorodott, mert nagyobb volt, mint a nekem járó tér.

Már magamhoz vettem még egy garnitúra ágyneműhuzatot és ágyneműt, a legénység egyik tagja pedig már be is hozta a holmim. Whit átnyújtotta nekem a könyvhalmazt, kezével megsimította a kezem, és én összerezzentem a karomon végigfutó elektromosságtól. Megfeszítette az ujjait, ahogy a könyveket az ágynemű mellé tettem. A tálat a kupac tetejére helyeztem. Bár a helyiséget sötétnek éreztem, rengeteg gyertya és gyufa állt a rendelkezésemre.

Mindent egybevetve az összhatás otthonosnak bizonyult.

Kiléptem a szobámból Whithez.

– Te hol alszol?

A mellettem lévő szobára mutatott.

Forró hullám söpört végig a testemen.

– Ó.

Whit elvigyorodott.

– Remélem, nem horkol.

– Nem tudhatom – motyogtam.

Megkegyelmezett.

– Készen áll a templomra?

Utánaeredtem, követtem a lábnyomait a földúton. A balra lévő hatalmas templom hűs árnyékot adott. Hozzá képest apró hangyák voltunk. Jobbra egy emelvényen tető nélküli építmény állt, és tizennégy hatalmas, pálmafákra emlékeztető oszlop alkotott téglalapot.

– Traianus szentélye. Római császár volt. Úgy kétezer éve épülhetett – mesélte Whit. – A helyiek úgy hívják, a fáraó ágya.

– Gyönyörű.

– Sosem fejezték be.

Megálltam, kaparni kezdett a torkom.

– De miért?

– Rejtély – felelte Whit, hunyorogva a napfényben. – Jól van? Kissé nyúzottnak tűnik.

Bólintottam, de kényelmetlenül éreztem magam. Erős bizsergést észleltem magam körül. El akartam lökni – olyan volt, mintha fal zárulna körém.

– Menjünk tovább!

Whit bólintott, és a templom elé vezetett, ahol egy tágas, nyitott udvar terült el. Fedett oszlopcsarnokok vették körül a szabálytalan alakot, az egyik végétől a másikig kövek húzódtak, méhkas mintázatot alkotva. Az első oszlop, ami afféle kapuként is funkcionált, magasan állt, eltakarta a kék ég egy részét. Az építmény vonalai könyörtelenül élesek voltak - szükségük is volt rá, hogy túléljék az idő vasfogát. Az első oszlopon túl egy másik udvar húzódott, és újabb hatalmas kapu. A falakra egyiptomi istenek és istennők finoman kidolgozott, pompás domborműveit vésték.

Nem mi voltunk az elsők, akik itt jártak. Számos ábrát és hieroglifát elpusztítottak, egész szakaszokat döntöttek romba. Nehéz volt felfogni, még nehezebb a veszteség fájdalma nélkül szemlélni a romokat.

Whit követte a tekintetemet, ajkát komoran lebiggyesztette.

– A rómaiak műve. Akkor tették, amikor keresztény templommá alakították a szentélyt. Ha megfigyeli, kiveheti az ásatásokat végző csapat által belekarcolt évszámot 1841-ből.

– Belekarcoltak a falba? – Hátrahajtottam a fejem, hogy szemügyre vegyem az ormótlan falat, így már ki tudtam venni a nyomokat. A karcolások a talajtól jó pár méternyire voltak. – Hogy értek fel oda? Miért nem szemmagasságban karcolták be a nevüket és a dátumot?

– Amikor belekarcolták, még szemmagasságban volt – magyarázta Whit. – Az építmény alsó részét homok borította. Az erózió miatt az évek során feltárult a templom teljes egészében. Addig azonban a talaj magasabban állt, ezért az utazók a csúcs közelében lévő mészkőhöz fértek hozzá.

– Nem csak ők. Napóleon is itt hagyta a nyomát, 1799-ből – szólt egy hang a hátam mögül.

Összerezzentem és megpördültem – nem hallottam nagybátyám lépteit. Csípőre tett kézzel állt, vállán átvetve egy bőrtáskát viselt. Kikandikáltak belőle az összetekert térképek.

– Tío Ricardo! Mr. Hayes körbevezetett a templomban.

– Igazán? – Nagybátyám tekintete Mr. Hayesre vándorolt. – Nos?

Whit megrázta a fejét.

– Egyelőre semmi.

Némán figyeltem a közjátékukat.

– Tío?

– Éreztél bármiféle mágiát? – kérdezte hirtelen.

Egyik lábamról a másikra álltam. Valamit éreztem, de nem olyasmit, mint a gyűrűnél vagy az ékszerdoboznál.

– Még nem.

– Igyekezz, Inez!

– Igyekszem. – Erősen törtem a fejem. Ez volt a szüleim utolsó ismert ásatási helyszíne. Papa akár itt is megtalálhatta azt a gyűrűt. Ha így lenne, létezne valamilyen kapcsolat a dobozka, a gyűrű és Philai közt – valami, ami Kleopátra felé mutatna. – De még nem fedeztük fel a szentélyt belülről.

Nagybátyám utat engedett nekünk.

– Kérlek!

Elhaladtunk a második oszlopsor mellett, és egyenesen egy csarnokba értünk. A festett mennyezetet csodáltam. Az oszlopok a színpompás lótuszokat, pálmákat és papiruszokat idéző faragott oszlopfejezetekben végződtek. A festés lágynak hatott, pasztellszínek, korall és zöld árnyalatok kavalkádja. Utazóként csodálattal töltött el, művészként pedig megihletett. A tér középen nyitott volt, átengedve egy kis fényt, amely aranyló ragyogásba vonta a tér többi részét. Alig vártam, hogy minden részletet megörökítsek, minden vonalat és ívet, amit évezredekkel ezelőtt rettenthetetlen művészek hoztak létre.

Ám amilyen szép volt, olyan romos is. A kövezet egyes részeit felszedték, a földet törmelékekkel szórták tele, állandó mementóként, hogy a külföldi és hazai kincsvadászok több mint egy évezreden át fosztogatták Egyiptomot.

– Nos? – érdeklődött a nagybátyám.

Megráztam a fejem, és a karzat egyik különösen lepusztult sarkát bámultam. Csak a szánakozás keserű ízét éreztem. Átmentünk a templom belsejébe, egy nagy csarnokba, amely további termekbe nyílt. Whit mellettem állt, most először vettem észre az icipici szeplőt az ajka fölött. Hosszú árnyék karcolta az álla vonalát. Még a végén vérezne, ha végigcirógatnám. Kék szemével az enyémre siklott, mintha megérezte volna, milyen élénken tanulmányozom arca minden vonását.

Hirtelen elfordult.

Sértődötten a környezetemre irányítottam a figyelmem. A falakat fekete füst borította, egy óvatlan vándor fáklyájának nyoma. A terem egy folyosóra nyílt, de amikor elindultam felfedezni, a nagybátyám visszafogott.

– Próbáld kideríteni, van-e itt bármiféle mágia! – A fő helyiségben álltunk, fürkésző tekintete kíséretében sétáltam a félhomályos térben.

– Nehéz bármit is kivenni – jegyeztem meg.

Tío Ricardo beletúrt a bőrtáskájába, és egy régi szandált vett elő. Összekapcsolta a pántokat, erre a cipő hegyes orra kék lánggal kigyulladt.

Eltátottam a szám.

Láttam már mágiával átitatott tárgyat lángra gyúlni, de a lábbeli hosszasan világított, azúrkék fénye az egész helyiséget betöltötte.

– Igazi gyűjtői darab – szólaltam meg.

– Van néhány hasonló – felelte Tío Ricardo. – Édesanyád mindent elhozott Buenos Airesből, amit talált. Olyan holmikat talált, amiket mások a szemétbe dobnának. A táborhely tele van velük, van köztük hasznos, és kevésbé hasznos is.

– Emlékszik, amikor összezsugorította a szemüvegét? – kérdezte nevetve Whit. – A jegyzetfüzetére helyezte, és azt hitte, pók!

– Jaj! – szóltam közbe, sajgó szívem ellenére. – Mi történt?

– Csak ami szokott, amikor Ricardo pókkal találkozik – válaszolta Whit. – Rájuk ordít, aztán a bakancsa sarkán végzik.

– Az az átkozott kendő – morogta Tío Ricardo. – Az volt a kedvenc szemüvegem!

Vártam, hátha mondanak róla még valamit. Sok olyan emlékem volt, amit szívesen újraéltem volna. Minden egyes morzsa olyan volt számomra, mint egy lakoma.

– Még mindig semmi? – érdeklődött Whit.

A falnak támaszkodott, karjait szorosan összefonta a mellén, bokáját keresztezte. Mindketten arra vártak, hogy beszámoljak a mágikus energiákról.

Fontolóra vettem, hogy hazudok. Hasznos akartam lenni. Ha a nagybátyám úgy látja, nem veszi hasznomat, vajon milyen gyorsan küld haza Argentínába? De a lódítás nem tűnt jó megoldásnak. Úgyis rájönnének az igazságra. Ehelyett szemügyre vettem a falakat, a véseteket. Idebent nehéz volt kiolvasni a hieroglifákat.

– Kinek építették ezt a templomot?

Whit válaszra nyitotta a száját, de a nagybátyám megelőzte.

– Úgy hisszük, Ízisznek. Bár Hathort is ábrázolják. Látod a tehénfejű nőt? Ő az, a szerelem és muzsika istennőjeként is ismerik.

A vállam összeroskadt.

– Nem érzek semmit. De más felfedezésre váró helyek is vannak.

Nagybátyám csípőre tette a kezét, és a bakancsa orrát vette szemügyre. Válla feszült volt, és merev.

Majd felszegte az állát, mogyoróbarna szemével rám nézett.

– Ennél jobb teljesítményt várok tőled, Inez. Nem ok nélkül vagy itt, ezt ne feledd!

– Tío – kezdtem, félig zavarodottan, félig rémülten a hangjában bujkáló harag miatt.

– Csak fél órája van itt – szólt közbe Whit. – Adjon neki időt!

– Nincs időnk! Pontosan tudod, miért! – kiabálta Tío Ricardo. Homlokán izzadságcseppek gyöngyöztek, miközben gyors, kemény mozdulatokkal feltűrte vászoninge ujját. – Nem hoztalak volna ide, ha tudom, hogy nem fog sikerülni, Inez!

Végigfutott a hátamon a hideg.

– Miért nem? – kérdeztem. – Mit nem árulsz el?

Nagybátyám elengedte a füle mellett a kérdést, és felvont szemöldökkel Whitre pillantott. Újabb néma közjáték. Mr. Hayes bólintott, keze szinte ösztönösen a zsebe felé nyúlt, majd rájött, hogy az üres.

Álla megfeszült, mintha láthatatlan démon ellen küzdene. Észrevette, hogy bámulom, azonnal pókerarcot öltött.

A nagybátyám kiviharzott a zárt térből. Vártam, hogy Whit elmagyarázza, mi történt közöttük, ő azonban a bejárat felé mutatott. Elhagytuk Ízisz vagy Hathor templomát, és az aggodalom úgy tapadt rám, mint a vizes ruha.

Nagybátyám elszántsága elbizonytalanított. A szemrehányása olyan volt, mintha arcul ütött volna.

Eszembe jutott Mama, és az, hogy mennyire aggódott érte. Önmagáért. A kétségbeesés veszélyessé teszi az embert.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Kiléptünk a napsütötte udvarra, Whit ment elöl. Általában az én tempómban sétáltunk, de ma nyilvánvalóan nem.

Háta szépen ívelt, vállait büszkén kihúzta. Eszembe jutott a pillanat, amikor a számba fújt, és megmentette az életemet a Nílus mélyén. A gyomrom kavargott, ahogy újra felidéztem a kairói csókot, az ajka puha érintését a bőrömön. Ahogy elidőzött egy kicsit, közel húzódott hozzám, meleg illata beborított, halványan az otthoni könyvtárunkat idézte – régi könyvek, whisky és bőr illata.

Néha rajtakaptam, hogy bámul, amikor azt hitte, nem figyelek.

Önkéntelenül is azon tűnődtem, vajon ő is ugyanúgy zavarban van-e, mint én. Hogy ő is küzd-e a vonzalom ellen. Hogy őt is elbűvölöm-e, akarata ellenére. Kíváncsi voltam, vajon ő is ugyanolyan kellemetlenül érzi-e magát, mint én. Talán ez volt az oka a hajthatatlan távolságtartásának? Egy kérdés bukott ki belőlem, még azelőtt, hogy végiggondolhattam volna.

– Ha a nagybátyám sikerrel jár, sajnálod majd, ha elmegyek?

– Le leszek sújtva – felelte vidáman, hátra sem fordult. – Nem is tudom, mihez kezdek maga nélkül.

– Semmit sem tudsz komolyan venni?

Felém biccentett.

– Ez komoly kérdés volt?

Az volt, de már sajnáltam, hogy feltettem.

– Elmúlt a pillanat.

Whit előrefordította a fejét.

– Talán jobb is így.

Ellenem fordította a saját szavaimat. Milyen kimondhatatlanul bosszantó!

Egy szót sem szóltunk, amíg fel nem tettem egy könnyed kérdést, amikor végigsétáltunk az oszlopcsarnokon.

– Mi a terved a nap hátralévő részére?

– Segítek Abdullahnak. Mit gondol róla?

– Kedvelem – feleltem. Önkéntelenül is keserűség vegyült a hangomba. Ha a szüleim is úgy akarják, évekkel ezelőtt találkozhattam volna vele. – Bár jobban ismerném! Azt sem tudom pontosan, hogyan találkozott a nagybátyám Abdullahhal.

– Az elejétől kezdve bosszantották egymást. – Whit lelassított, rövidebbre vette a lépéseit. – Ricardo fiatal volt még, azokat a technikákat alkalmazta az ásatásaiban, amiket Argentínában tanult. Abdullah csak egy pillantást vetett a munkájára, és rögtön kritizálni kezdte.

Felnevettem.

– El tudom képzelni, mit szólt hozzá a nagybátyám!

– Ki nem állhatta. De a sivatagban ásni egészen más, mint sziklákat cipelni. Sokat tanult Abdullahtól az egyiptomi ásatásokról. Aztán elvette Abdullah húgát, Zazit. Vele találkozott? – Whit elnémult. – Nem nagyon beszélnek róla, pedig nagyon szerette az ókori egyiptomi történelmet. Érthető, hogy összeházasodtak a nagybátyjával, aztán a halála után Ricardo folytatta azt, amit Zazi akart. A nagybátyja rendkívül lojális.

– Anyám is mondta, hogy a felesége halála nagyon megrendítette. – Összeráncoltam a szemöldököm. Egy régi beszélgetést idéztem fel, amit kihallgattam nagybátyám legutóbbi – és mindeddig egyetlen – Buenos Aires-i látogatása alkalmával. – Azt mondta, Tío néha vakmerő tud lenni, és változékony a hangulata.

Whit tűnődve bólintott.

– Ez így van. De Abdullah kordában tartja.

Próbáltam közömbös hangot megütni.

– Te is képes vagy rá?

Rám villantotta kék szemét.

– Nem az a dolgom.

– Mi a dolgod?

– Már mondtam. Segítek…

Megráztam a fejem.

– Nem, a többi kötelességed érdekel.

Ridegen nézett rám.

– A titkára vagyok…

– A titkára, aki fegyvert tart magánál? Aki követ más embereket a vacsoraasztal mellől? Aki egész éjszaka kimarad?

Whit megállt, arca keménységet tükrözött.

– Nem adja fel, igaz?

Ismét megráztam a fejem.

– Elintézek neki dolgokat – mondta kurtán. – Információt gyűjtök neki. Van, hogy visszaszerzek valamit, amit elveszített.

Ajka szigorú vonala megálljt parancsolt a további kérdéseknek, de így is eleget tudtam meg.

Whit olyasmiket tett, amit a nagybátyám nem mert. Nem igazán tűnt törvényesnek, és a hangjában bujkáló él arra engedett következtetni, nem is mindig biztonságos. Azt kívántam, bár feltehetnék neki még néhány kérdést. Tudni akartam, szereti-e a munkáját, miért kockáztatja az életét a nagybátyámért, egy olyan emberért, aki bűnözőkkel kokettál.

Olyanokkal, mint Mr. Whitford Hayes.

Elfordult tőlem, és elindult. Barátságos és érdeklődő hangszínre váltott, mintha vacsoravendégeket fogadna. Úgy beszélt, mintha az elmúlt percek meg sem történtek volna. Így próbálta elterelni a figyelmem. Mintha legalábbis elfelejthetném, miért jöttem. De már ismertem eléggé ahhoz, hogy tudjam, nincs értelme forszírozni.

– Az ásatást végző csapat nagy része nálunk dolgozik úgy tíz éve – folytatta. – Ennek megfelelően igen sokan keresik meg őket, de ők nem hajlandóak másnak dolgozni. A nagybátyja igen tisztességesen megfizeti őket a családja nagylelkű hozzájárulásának köszönhetően, és ő maga is ásót ragad. Meglepődne, ha tudná, hány régész nem hajlandó bemocskolni a kezét.

Elkomorultam. A nagybátyám immáron korlátlanul és ellenőrizetlenül hozzáférhet a vagyonomhoz. Frusztráció lett úrrá rajtam. Bizton éreztem, hogy a szüleim halálának köze volt a vagyonukhoz.

Jeges rémület markolt a szívembe.

– Min tűnődik?

Pislogtam.

– Különös volt az arckifejezése – magyarázta Whit.

Egy pillanatra elfogott a vágy, hogy elmondjam neki. Hogy megosszam a gyanúmat, és ne egyedül cipeljem. De az botorság lenne. Senkihez nem fordulhattam. Kikerültem a választ, inkább felhívtam a figyelmét valami másra.

– Mit csinál a csapat, mikor nincs ásatási szezon?

– Hazatérnek a családjukhoz, a tanyájukon dolgoznak, és a többi. Maga aztán tele van kérdésekkel. Elképesztő – morogta a bajsza alatt.

Elengedtem a szúrós megjegyzését a fülem mellett.

– És hogyan segítesz Abdullahnak?

– Számontartom, ki mit csinál, biztosítom, hogy mindenki időben megkapja a fizetését. Földet hordok, csákányt ragadok és így tovább. Ezenkívül leltárba veszem a leleteinket. Édesanyja tökéletes nyilvántartást vezetett, és a legtöbb feladata rám hárult.

Hagytam, hogy magával ragadjon a szomorúság. Bánat ült meg a gyomromban, a lélegzetem is elakadt. Aztán kifújtam a levegőt, és valahogy elviselhetővé vált a pillanat. Nem kifejezetten lett jó, de túlélhető volt.

Whit összevonta a szemöldökét.

– Jobb lenne, ha nem említeném egyikőjüket sem?

Micsoda megérzései voltak! Esküszöm, ez egyszer még bajba sodor engem. Nem akartam kideríteni, mi tetszik még benne.

– Semmi baj – feleltem, miután megköszörültem a torkom. – Az, hogy a szállásukon vagyok, és megtudok dolgokat a munkájukról, közelebb hozza őket hozzám, mint az Buenos Airesben valaha is lehetséges volt.

Befordultunk a sarkon, és egyenesen a nagybátyámba ütköztünk. Zaklatottnak tűnt, mint akinek fontos dolga van, de előtte még millió mást kell elintéznie. Sietve haladt előre, kezében egy köteg valamivel.

– Tío? – szóltam.

– Whitford, magunkra hagynál egy percre az unokahúgommal? – kérdezte a nagybátyám. Megvárta, míg Whit eltűnik szem elől, majd teljes figyelmével felém fordult. – Bocsánatot szeretnék kérni a korábbiért. Elvesztettem a fejem, nem akartam kegyetlennek tűnni. Bocsáss meg!

A kezében tartott rajzeszközökre pillantottam.

– Gondoltam, szívesen nekiállnál rajzolni és festeni.

Átkutatta a holmim? Dühös érzelmek kúsztak fel a torkomon. Nagyot nyeltem. Nincs joga ahhoz, hogy a szobámban kutakodjon, mintha az is az övé lenne! Anyám lesújtó levelét az egyik keményített, gombos ingem ujjába rejtettem, a kaput ábrázoló kártyát pedig a biciklis nadrágom zsebébe.

Vajon megtalálta őket?

Tekintete zárkózottnak és távolinak tűnt, arca újra kifejezéstelenné vált. Bár sütött a nap, hideg futott végig a hátamon.

– Szeretném, ha lerajzolnád a templomban lévő képeket, por favor. Itt vannak a ceruzáid és némi festék. – Tío Ricardo átnyújtotta őket, miközben kiszólt Whitnek. – Whitford, figyelj oda rá! – Mélyen az inge zsebébe nyúlt, és előhúzott egy fél pár elnyűtt szandált. Gondosan összecsatolta a pántját, mire kék fény gyulladt a lábbeli orrán.

Whit átvette a szandál-fáklyát.

Tío Ricardo jelentőségteljes pillantást vetett Whitre, ujjaival a nyakában lévő könnyű kendővel babrált. Kockás mintázata nem illett a nagybátyám munkaruhájához.

– És ne felejts el jelenteni!

– Nem felejtettem el. – Whit bólintott, majd Tío Ricardo elment.

– Miről kell jelenteni neki? – érdeklődtem.

– Hol szeretne kezdeni? – kérdezte Whit, és elvette a holmim.

A titkolózása kezdett nagyon bosszantóvá válni, de hagytam a dolgot. Egy kis szigeten voltunk, előbb-utóbb úgyis kiszedem belőle.

Egyelőre úgy tűnt, meg kell küzdenem érte. Arra sem számítottam, hogy a nagybátyám megengedi, hogy rögzítsem a pompás egyiptomi domborműveket és festményeket. Meglepő volt… és különös. Eddig mindent megtett, hogy hívatlan vendégnek érezzem magam, most meg idehozza nekem a holmimat? Ez furcsa, számomra érthetetlen gesztus volt… Kivéve persze, ha azért ment be a szobámba, hogy a dolgaim közt szaglásszon.

Ami azt jelentheti, hogy gyanakszik rám. Talán annak akart utánajárni, a szüleim többet megosztottak-e velem az ittlétükről, mint gondolta. Még egy ok, hogy belopózzak a szobájába.

– A tornáccal akarom kezdeni – jelentettem ki.

Visszatértünk a templomba, én pedig találtam egy kényelmes helyet, ahol letelepedhettem. A térdemre támasztottam a vázlatfüzetem, és elkezdtem felvázolni az oszlopokat, amiknek a tetején mintha pálmalevelek lettek volna. Bár már megfakultak, a színekből mégis elég jól kivehető volt az, milyenek lehettek frissen festve. Az erőteljes vörös, zöld és kék színek pasztellé koptak. Whit mellettem ült, hosszú lábát kinyújtotta, bokájánál keresztbe vetette, hátát az alacsony falnak támasztotta. Figyelte, ahogyan dolgozom.

– Nem semmi – ismerte el, miután befejeztem az első rajzot.

– Te tudsz rajzolni?

– Egyáltalán nem – felelte álmatagon. – A húgom a művész a családban.

Elcsendesedett, én pedig felnéztem a vázlatfüzetemből. A hangja gyengéd, majdhogynem védelmező volt. Mintha bármit megtenne, hogy megvédje a húgát.

– Most kellene mesélned róla – jegyeztem meg, és egy üres lapon különböző festékeket kevertem össze.

– Valóban?

Felvontam a fél szemöldököm, és vártam – hozzászoktam már az elterelő hadműveleteihez.

Felnevetett.

– A neve Arabella, kis kíváncsi.

Továbbra is felvont szemöldökkel néztem.

– Csodálatos ember. A végletekig kíváncsi, csakúgy, mint maga – folytatta Whit szemforgatva. – Nagyon közel állunk egymáshoz. Szeret akvarellel festeni. Gyanítom, szívesebben töltené a báli szezont vidéken festegetve, mint Londonban.

– Hallottam már a szezonokról. – Haboztam. – A tánc jó mulatság lehet.

– Egyáltalán nem. Kényelmetlen ruhák, csapnivaló csevegések, és elszánt anyák, akik az ország összes partiképes agglegényére rászabadítják hasonlóan elszánt csemetéiket. A kvadrillban pedig semmi érdekes nincs.

Felhúztam az orrom.

– Úgy hangzik, mint valami hús. – Zavarodott arckifejezése láttán hozzátettem: – Argentínában a kedvenc részem a húsból a cuadril.

– Nos, Angliában a kvadrill egy gyötrelmesen unalmas tánc.

– Nem tudhatom, még sosem próbáltam.

– Inkább a húst választanám. Bízhat bennem.

Erre megvolt a kész válaszom.

– Nem bízhatok.

Félig lehunyta a szemét, és kifürkészhetetlen pillantást vetett rám.

– Okos kislány.

A levegő kettőnk közt megtelt elektromossággal, mintha áramot lélegeztünk volna ki. A tekintete az ajkamra siklott. Felforrósodott az arcom. Elkapott a vágy, hogy felszegjem az állam, és ajkam az övéhez közelítsem. De a helyemen maradtam. Hallottam a vér zúgását a fülemben. Whit elrántotta az arcát, álla vonala megfeszült.

A pillanat elszállt, a csalódás faltörő kosként csapódott belém. Whitford Hayes borzalmas, abszurd gondolat. A nagybátyámnak dolgozik. Sokat tud a szüleimről, olyan igazságokat, amiket nem akar megosztani. Túl sokat iszik, és valószínűleg minden szembejövő nővel flörtöl. Nehéz volt különlegesnek éreznem magam, ha én csak egy csepp voltam a tengerben.

Ugyanakkor megmentette az életem. Gondoskodott róla, hogy jól érezzem magam. A nagybátyámmal folytatott vitákban az én oldalamra állt.

Whit arrébb húzódott, bezárkózott.

– Gondolom – szólaltam meg abban a reményben, hogy beszélgetést kezdeményezhetek. Felemeltem az ecsetem, és az egyik oszlop tetejét a tenger színére emlékeztető, halványzöldre festettem. – Te az a fajta agglegény vagy, akire egyik angol anya uszítja a lányát a másik után, eljegyzés reményében.

Whit egy pillanatig némán meredt rám, majd undorodva lebiggyesztette a száját.

– A partiképes szót használtam, nem emlékszik? Összetéveszt a bátyámmal.

– Bátyád is van.

– Így igaz. – Az arckifejezése elkeseredetté vált. – Porter.

– Akkor nem vár otthon ifjú hölgy? – forszíroztam.

– Még senki nem mondta, milyen kimondhatatlanul bosszantó lány maga?

– Azt mondják, kimondhatatlanul kíváncsi vagyok.

Felnevetett.

– Ám legyen, Olivera. Tizenöt éves koromban már kadét voltam, a megbízatásomat gyakorlatilag még az óvodában vettem meg. Évek óta nem láttam angol nőt. – A tekintetét felemelte a képről, és a szemembe nézett. – Na és maga? Van udvarlója?

– Nem igazán, de azt hiszem, akad valaki, ha akarom.

Whit megmerevedett, az ajka kissé lebiggyedt. A reakciója egyszerre töltött el izgalommal és rémülettel.

A hangja közömbös volt, de tudtam, csak színleli.

– Nocsak.

– A szüleim egy konzul fiát szemelték ki nekem. Ernesto Rodriguez. Tipikusan olyan férfi, aki elnyerné anyám tetszését. Udvarias, illedelmes, jó kapcsolatai vannak, és jó nevű argentin családból származik.

– Milyen csodálatos!

– Nem tudom megállapítani, ezt szarkasztikusan mondtad-e – feleltem.

– Nem – felelte. Sejtettem.

– Hazudsz!

– Mit mondtam, Olivera? Ne higgye el egyetlen szavamat sem! – Elkalandozott a tekintete. Visszatértem a festéshez, az egyik oszlopot néztem hunyorogva, próbáltam kivenni a hieroglifákat, de túl messze voltak. Felálltam, és átnyújtottam Whitnek a vázlatfüzetem, óvatosan, nehogy elkenjem a festéket. Leporoltam a ruhám, közelebb léptem az oszlopon lévő vésetekhez, és összeráncoltam a szemöldököm. Több száz, számomra ismeretlen szimbólumot láttam, sokféle, különböző öltözékekben lévő embereket ábrázoló rajzokat.

– Olivera!

– Hmm?

– Idejönne egy percre?

– Egy pillanat!

– Most!

Na, még tíz percig biztosan nem megyek oda.

– Dolgozom, Whit!

– Ez már a második – jegyezte meg. Felállt, és odajött hozzám, kezében a vázlatfüzetemmel. Úgy tűnt, ódzkodik valamitől, mintha felkészítette volna magát valamire, amit nem akart hallani.

– Számolod, hány alkalommal szólítalak a neveden?

– Feltűnik, mert nem adtam engedélyt efféle bizalmaskodásra.

A tekintetem kigombolt gallérjáról gyűrött, kilógó ingére, majd kócos hajára tévedt.

– Ezt nem mondhatod komolyan.

– Nem azt mondta, hogy sosem vagyok komoly?

– Ezek szerint mégiscsak figyelsz rám. Nem tudtam, csak azért csinálod-e, mert a nagybátyám fizet neked. Észrevettem, hogy bámulsz.

– Sok szép nőt megbámulok, Olivera! Ne gondoljon bele túl sokat! – figyelmeztetett, de szavai kemények voltak, hiányzott belőlük a jól ismert flörtölés.

– Elégszer figyelmeztettél.

Összehúzta kék szemét.

– Nem tetszik a hangneme. Mire célozgat?

– Az úr mintha nagyon is fogadkoznék.³³

– Már megint az az istenverte Shakespeare! – szitkozódott.

– Mit akarsz, Whit?

Megfeszült az álla.

– Azt akarom, hogy megmagyarázza ezt. – Egy rajzra mutatott a füzetemben.

A kaput ábrázolta.

Karba fontam a kezem.

– Ez a templom kapuja.

– Értem. – Whit hunyorított. – Hol látta?

Legyintettem.

– Azt hiszem, egy utazási brossúrán. Nem emlékszem biztosan.

A szája sarkában lévő ráncok elmélyültek. A késő délutáni fény meglágyította a vonásait. A meghitt félhomályban haja rézszínűen ragyogott.

– Próbáljon visszaemlékezni!

– Tényleg nem emlékszem! – Végtelenül büszke voltam szenvtelen hangomra. – Ha nem tűnt volna fel, a vázlatfüzetem tele van hasonló rajzokkal. Tudom, többet kellene jegyzetelnem, de mindig elfelejtem. Miért olyan érdekes az a kapu?

– Nem sok ilyet láttam errefelé.

Óvatosan fogalmazott, de a szóhasználata nem kerülte el a figyelmem.

– Ezt mégis láttad valahol.

– Ezt nem mondtam.

– Dehogynem – erőszakoskodtam.

– Ha akarod, hidd ezt! – fakadt ki. – Inez, ez nagyon fontos! Mondd el, hol láttad ezt a bizonyos kaput!

– Csak akkor, ha elmondod, miért fontos!

Whit megfeszítette az állát.

– Nem tehetem.

– Mert a nagybátyám rosszallná.

– Gondolod? – kérdezett vissza, szemöldöke eltűnt gesztenyeszínű haja alatt. – Merész feltételezés.

A kettőnk közt húzódó határvonal két oldaláról meredtünk egymásra. Ráhibáztam valamire, ez biztos volt. Csak azt nem tudtam, hogy érez Whit ezzel kapcsolatban. Vajon olyasvalamire próbál rávezetni, amit a nagybátyám szándékosan rejteget előlem?

Aztán eszembe jutott.

– Értem már – suttogtam. – Nem akarsz nyíltan szembeszegülni a nagybátyámmal.

– Az nem jutott eszedbe, hogy esetleg a te érzéseidet próbálja megkímélni? Lehet, hogy a részletek felzaklatnának. – Beletúrt kusza hajába, láthatóan vívódott, mit mondjon. – A lényeg nem változik. A szüleid meghaltak, nem számít, mit derítesz ki, ez nem fog megváltozni.

– A kapunak tehát a szüleimhez van köze. – Idegességemben összeszorítottam a fogam. A feszültség egyre nőtt bennem. Whitnek feladata volt, de e pillanatban köztem és a kérdéseimre adandó válaszok közt állt – amelyekre szükségem volt. A szüleimről volt szó, és arról, mi történt velük!

Hogyan haltak meg.

– Mindig ilyen jó vagy parancsok teljesítésében? – kérdeztem keserűen.

Odébb húzódott tőlem, kék szemében olyan harag villant, amit eddig nem láttam.

– Hogy őszinte legyek, nem.

– Nehezen hiszem el.

– Nem tudsz rólam semmit, ugyanis nem árultam el.

– Eleget tudok – jelentettem ki.

– Ide figyelj, bolond kislány…

– Harminc másodperce még azt mondtad, okos vagyok!

– Nem ismersz! – ismételte tajtékozva, túlkiabálva engem. – Fogalmad sincs, miket tettem! Egyszer azt kérdezted, az angol seregben szolgálok-e. Hát nem! – Közelebb hajolt, az arca centiméterekre volt az enyémtől. – Tudni akarod, miért?

Konokul hallgattam.

– Dicstelenül menesztettek – közölte olyan jéghideg hangon, amilyet még sosem hallottam tőle. Láttam már elkeseredettnek és türelmetlennek, dühösnek és távolságtartónak. De ilyen ridegen még sosem beszélt. Egyszer sem. – Felteszem, visszatalálsz a táborhelyre.

– Whit…

– Mr. Hayes, ha megbocsát – jelentette ki a korábbi keserűsége nyomaival. – Tartsuk be az illendőség szabályait!

– Ha tényleg ezt akarja.

– Ezt.

– Jól van.

– Jól van! – zárta le a vitát.

– Egyébként… – Felszegtem az állam. – Kvittek vagyunk.

Whit megmerevedett.

– Maga is kétszer szólított a keresztnevemen.

– Ettől nem leszünk kvittek, csak ostobák! – ordította Whit. Összecsípte az orrnyergét, és vett egy mély levegőt. Próbálta megőrizni a nyugalmát. Szavai ezután kimértek voltak. – Nem fordul elő többet, ezt megígérhetem. – Fújtatva elsétált, tartása merev volt, háta szálegyenes.

Jaj, jaj, jaj! Ujjaimat a halántékomnak nyomva próbáltam kibogozni száguldozó gondolataim, de már semminek nem volt értelme.

Mi köze van a kapunak a szüleim halálához?

Ezek után szükségem volt egy italra! Hiányzott, ahogy égeti a torkom, ahogy elmossa az emlékeim. Miért is hagytam abba az ivást? Nem is igazán szándékosan tettem. De erről a beszélgetésről is szívesen megfeledkeznék.

Ez az ostoba csitri semmit sem tud rólam!

Elegem volt a feltételezéseiből.

Belefáradtam a fájdalomba, ami felvillant színváltó szemében, ahányszor kicsit is felemeltem a hangom. Egyébként is, mi a fenét érdekel ő engem? Gyorsan lépkedtem, minél nagyobb távolságra akartam kerülni tőle. A nap hátralévő részében már Ricardo gondja lesz. Sok mindenre vállalkoztam, amikor elvállaltam a munkát. Az volt a feladatom, hogy megvédjem az érdekeit. Akár az életem árán is. Éjszakába nyúlóan dolgoztam, hosszú órákon keresztül rejtőzködtem sötét sarkokban, és ha úgy adódott, a pisztolyomat sem féltem volna használni.

Az unokahúga azonban nem tartozott a feladataim közé.

Kezdtem utálni, ahogyan a lány átlátott rajtam. A katonaság megingatta az emberiségbe vetett hitemet, de módot adott rá, hogy megvédjem magam. Megtanultam, hogyan temessem el az érzelmeimet, hogy ne is engedjem meg magamnak hogy érezzek. Nem szereztem új barátokat, amikor elkezdtem elveszíteni őket. A saját szememmel láttam a borzalmakat, amikre képes az ember. Többre emlékszem, mint szeretném, emlékszem az utána következő hosszú napokra, a whiskyre a leheletemben, a véres öklömre és ködös percekkel teli éjszakákra. Még azelőttről, hogy Ricardo rám talált egy kairói sikátorban, egy újabb értelmetlen kocsmai verekedés után, összeverve, tele sérülésekkel, idegen fegyverrel a kezemben.

– Jobb dologra is használhatnád az erőd – mondta. Összevakart, amíg a fejem eléggé tiszta nem lett ahhoz, hogy rájöjjek, van más lehetőségem is. Több napot töltöttem józanul, idővel átmentem Ricardo tesztjén, és a csapata tagja lettem.

Nem akartam elrontani a hátralévő napjaim Egyiptomban.

Ha nem találom meg, amit keresek, mehetek isten hírével. Vicces, hogy a sorsom egyetlen papírdarabon múlik.

Ricardót a táborhelyen találtam, térkép fölé görnyedve, mutatóujját úgy nyomta a papírra, mintha egy hibát próbálna kijavítani. Ahogy közeledtem, felpillantott. Nem próbáltam csöndben közlekedni. Még mindig bosszús voltam.

– Miért nem vagy Inezzel?

– Egy kis időre volt szükségem – morogtam.

Ricardo együttérzőn nézett rám.

– Érthető.

Félreértett, de nem javítottam ki. Úgysem tetszett volna neki, amit hall.

– Tudom, miért keresi Basil Sterling Kleopátrát.

Ricardo lassan kiegyenesedett, válla megfeszült, lélekben felkészült a legrosszabbra.

– Miért? – kérdezte összeszorított fogain keresztül. – A dicsőség miatt? Vagy a pénz hajtja?

Bólintottam.

– Igen, de másról is szó van.

– Mierda – szitkozódott. – Mi egyebet akarhat az a kurafi?

Lebiggyesztettem az ajkam, vonakodtam kimondani.

– A holttestét. A múmiáját. Azt hiszi, mágikus erővel bír. Úgy tartják, Kleopátra jártas volt a mágiában – emlékeztettem. – Nincs konkrét bizonyítékunk arra, hogy varázsolt, de az írásos bizonyítékok alapján joggal következtethetünk erre.

Ricardo arcából kiszaladt a vér.

– És?

Felsóhajtottam.

– Fel akarja vágni a testét, és porlasztani. Úgy tartják, a mágia bármilyen betegséget meggyógyít. – Elhallgattam. – Az a hír járja, Sterling tüdővészben szenved.

Ricardo lehunyta a szemét.

– A jó büdös francba!

– Mit akar tenni?

Kipattant a szemhéja, tekintete átható volt és metsző.

– Mi találjuk meg Kleopátrát, és biztosítjuk, hogy ő sohase férhessen hozzá.

33 William Shakespeare: Hamlet. (Arany János fordítása)

HUSZADIK FEJEZET

Nagyot sóhajtottam, visszaültem és addig festettem, amíg megfájdult a hátam, az ujjaim pedig görcsbe merevedtek. Addig dolgoztam, amíg a hold az ég tetejére nem hágott, és ezüstös fényt nem árasztott a mennyezeten lévő négyszögletes lyukon. Amikor végre befejeztem, felálltam, és kinyújtóztattam elgémberedett végtagjaimat. Nagyon szerettem volna átkutatni a nagybátyám szobáját, de ostobaság lett volna ilyesmivel próbálkozni az első napomon. Óvatosnak kellett lennem, és akkor csinálnom, amikor Whit nem lebzsel a közelemben.

Utoljára még körbenéztem, hogy megbizonyosodjak róla, nem felejtettem-e el valamit, és elhaladtam a két oszlop mellett, majd kimentem a hatalmas udvarra. Senki sem volt a láthatáron, a kis sziget két oldalán áramló Nílus halk zúgásától eltekintve csend volt. A folyó moraja elkísért az úton visszafelé a táborba.

Ahogy elhaladtam Traianus szentélye mellett, különös bizsergést éreztem az ujjaimban. Ugyanazt, amit már korábban is. Az érzés egyre erősödött, ahogy közelebb értem a hatalmas építményhez. Egyedül voltam, az utamat milliónyi ragyogó csillag világította meg, irányítva minden lépésem. A látvány ősi volt, és halhatatlan. Mágia lüktetett a véremben. Újabb lépést tettem, aztán még egyet, amíg elég közel nem kerültem ahhoz, hogy megérintsem a fáraó ágyának emelvényét. Végigsimítottam a mészkövön.

Rózsaízt éreztem.

Mindenhonnan emlékképek törtek be, elfoglalták az agyam minden szegletét. Kleopátra lélegzetelállító pompában hajózott. Élénkkék folyón haladt egy hatalmas, aranyozott orrú, bíborszínű vitorlákkal felszerelt hajón. Kezében egy levelet tartott. Számonkérés volt Marcus Antoniustól, a helytelen magatartása miatt. Most találkozott először a nagy hadvezérrel – frusztrált volt, ideges és bosszús.

Borzongás futott végig a bőrömön, ahogy az érzései elárasztották a testem.

Zihálva húzódtam el tőle. A mágia lüktetett a véremben, elérte minden porcikámat, és dübörgött a fülemben. Soha nem hallottam még ilyen harsányan, és soha nem éreztem még ilyen erősen. A felismerés fellángolt bennem, és diadalmas üvöltés csengett a fülemben. Hogy tudott a mágia ilyen gyorsan magával ragadni? És ami még fontosabb, miért? Egyik ötletet a másik után vetettem el. Kleopátra nyilvánvalóan valamilyen varázslatot alkalmazott, hogy megőrizze az emlékeit, amelyek olyan édesen illatoztak, mint a rózsa. A mágia átitatta az aranygyűrűt, és amint megérintettem, a nyoma rám tapadt, ahogy az köztudottan lenni szokott ilyenkor. Bármilyen bűbáj is tapadt hozzám, felismerte Traianus szentélyében a mágiát. Vagy talán az egész szigeten? Olyan volt, mintha Kleopátra hagyott volna egy több mint kétezer éves lenyomatot magáról. Éreztem a jelenlétét, áthatottak az érzelmei. Csábító és gyakorlatias volt, olyan nő, aki tudta, hogyan kell provokálni, hogyan kell vezetni az embereket.

A történelem úgy is emlékezett rá, mint az okkultizmusban jártas uralkodónőre.

Távolabb léptem. A szívem őrülten vert. A tudatom kitisztult, újra kaptam levegőt. Be akartam rohanni, de visszafogtam magam. Mögöttem az alkonyi órát megtöltötte a vacsorára gyülekezők hangja: halk, suttogó beszélgetés, pattogó tűz és lágy nevetés.

– Inez? – szólt Tío Ricardo.

Megmozdulni sem tudtam.

Traianus szentélye sötét árnyként tátongott a holdvilágos ég alatt. A kő érintése valamiért apámat juttatta eszembe. Ugyanott állt, ahol én is. Ugyanaz a mágia kerítette a hatalmába. A fejemben lévő kép zavaros volt, de kezdtem megérteni, hogy minden mindennel összefügg.

A szüleim halála.

Mama halálfélelme.

Kleopátra sírja.

Papa és az aranygyűrű, amelyet ugyanaz a mágia itatott át, mint ami rám tapadt.

– Inez! – A hangjában csengő türelmetlenség idegességet ébresztett a gyomromban.

Vonakodva odafordultam, és átvágtam az ősi építmények és a táborhelyünk közti homokos területen. A levegő lehűlt, én pedig összegörnyedve védekeztem a szél ellen. Nagybátyám várt, sápadtnak tűnt a mögötte lobogó tűz fényében. Kíváncsian figyelte, ahogy közeledek, vállát szigorúan kihúzva állt.

– Mit csináltál?

Izzadni kezdett a tenyerem, de közömbös maradt a hangom. Az ösztönöm azt súgta, tartsam titokban a felfedezésem, amíg ki nem derül, ki milyen szabályok szerint játszik. Egy rossz lépés, és lekerülök a tábláról.

– Csak jobban meg akartam nézni a templomot. Csodálatos építmény!

Tío Ricardo közelebb húzódott, én pedig megfeszültem. Közelebb hajolt, kutatóan nézett az arcomba. Nyugodt maradtam, és próbáltam közömbös arcot vágni.

– Éreztél valamit?

– Semmit. – Megnyaltam az ajkam. – A mágia eltűnhet idővel?

Tío Ricardo nem válaszolt, továbbra is fürkésző volt a tekintete, majd végül kiegyenesedett.

– Nem tudom. Lehetséges. Gyere, üljünk mi is asztalhoz!

Némán, megkönnyebbülve fellélegeztem.

A többiekhez vezetett. Mindenki kiálló köveken, szőnyegeken és vékony takarókon ücsörgött. Nagybátyám mellett foglaltam helyet, a tűz melege leküzdötte a hűvös levegőt, vastag kabátként terült ránk. Whit velem szemben ült, veszekedésünk emléke úgy lebegett köztünk, mint holmi nemkívánatos vendég. Ujjaival szórakozottan dobolt a pisztolya markolatán. Ezt az ideges tevékenységet már korábban is láttam nála, hüvelykujjával végigsimított az acélba vésett monogramon. Felém fordította a fejét, kék szeme zafírként csillogott, nekem pedig összerándult a gyomrom. Ezután szándékosan elfordította a tekintetét, és beszélgetésbe elegyedett a legénység egyik tagjával, aki a bal oldalán ült.

Tío Ricardo egy bögrét nyújtott felém.

– Ez majd átmelegít.

Köszönetet mormoltam, és belekortyoltam. Éreztem, ahogy mindenki engem bámul. Új voltam itt. Idegen. Még Mr. Fincastle is nyugodtnak tűnt, egy szőnyegen ült, egyik fegyverével a keze ügyében. Isadora illedelmesen, egyenes háttal üldögélt mellette, behajlított térdén tányért egyensúlyozva. Futólag rám mosolygott, majd folytatta a beszélgetést az apjával.

Próbáltam megérteni ezt a különös estét.

A mágia Traianus szentélyéből velem maradt, csalogatott, de én a körülöttem lévő idegenekre figyeltem. A varázslat azonban újra és újra magával ragadott. Egy hazámtól nagyon távoli országban voltam, ahol azok, akiknek a társaságára a leginkább vágytam, sosem csatlakozhatnak már a tűz körül ülőkhöz. Éreztem a csapat együttérzését, de egyedül voltam, még a nagybátyám sem tudta csillapítani bennem az érzést, hogy sodródom. Bolond voltam, hogy barátként tekintettem Whitre. A nagybátyám iránti hűsége olyan rendíthetetlen volt, mint a hatalmas piramisok, és olyan ádázul őrizte a titkait és szolgálta az érdekeit, akár egy szfinx. Belekortyoltam a teámba, hogy ne üljek tétlenül.

Abdullah a másik oldalamon ült, barátságos mosollyal az arcán.

– Az édesapja csodálatos mesemondó volt. Tudta, hogyan nevettesse meg az embereket. Hát nem nagyszerű? Látom, megitta a teáját. Óhajt még? – Hadarva beszélt, keze vadul mozgott. Szórakozottan bólintottam, mire ő mögém nyúlt, és leoldotta a nyakáról a nagybátyám nyakkendőjét, majd felemelte, hogy lássam. – A kedvenc mágiám.

– Mi ez? – Tío Ricardón is láttam már ezt a különleges mintázatú ruhadarabot. Élénkpiros és -zöld skót kockás nyakkendő.

Abdullah intett, hogy tartsam fel az üres bögrémet. Így tettem, és csodálkozva néztem, ahogy köré csavarja a nyakkendőt. Forró víz ömlött a bögrébe, a gőz az arcomba csapott.

– Lenyűgöző! – kiáltottam.

Kareem egy teafilterrel sietett hozzánk. Megköszöntem. Nagybátyám szája mosolyra húzódott, ahogy Abdullah kicsavarta a nyakkendőt, eltartva az asztaltársaságtól. Amikor visszaadta a kockás szövetet a nagybátyámnak, az már teljesen száraz volt. Tío Ricardo csomóba kötötte a két végét a nyaka körül.

– Van ám még mágia a szálláson, egy rekeszben – tájékoztatott Abdullah. – Ásatásra és felfedezéshez való holmik. Bátran nézzen csak körül!

– Úgy lesz, shukran! Alig várom, hogy munkába állhassak.

– Velünk akar ásni? – kérdezte Abdullah ironikus mosollyal.

A nagybátyám rám pillantott.

– Nehéz munka, Inez. Én már jó tíz éve csinálom, és sosem könnyebb.

– Tudom, az nem ugyanaz – feleltem –, de mindig is szerettem felfedezni dolgokat, Tío. Ebben, úgy tűnik, a szüleimre és rád ütöttem. Ha megtanítasz ásni, biztos vagyok benne, hogy jó munkát tudok végezni.

Nagybátyám megrázta a fejét.

– Szívesebben veszem, ha rajzolsz és festesz inkább.

Válasz helyett belekortyoltam a teámba. Előírhatja, hogyan töltsem a napjaim, de abba nincs beleszólása, hogy mit csinálok éjjelente. A szemem elé ötlött az az őrült pillanat a hajón, amikor a táskájába tette anyám naplóját. Vajon milyen más holmiját akarta még biztonságba helyezni? Tudni akartam, mit rejteget még előlem.

Ki akartam deríteni a titokzatos kapu történetét.

De először is, szükségem volt egy kis befolyásra.

Óvatosan kiléptem az éjszakába, a szemem lassan hozzászokott a sötétséghez, és találtam egy simára kitaposott ösvényt Traianus szentélye felé. A Nílus a sziget sziklás partját csapkodta, és a hullámok hangja megnyugtatta reszkető szívemet. Vittem magammal néhány holmit a szüleim készleteiből: gyufát és gyertyát, Papa bicskáját, egy kulacs vizet, a vázlatfüzetemet és a szénceruzáimat. Az éjszaka cirógatta a bőröm, csak a nagybátyám elvarázsolt cipője hiányzott. Sokkal könnyebben menne vele a környezetem felderítése.

Amennyire láttam, az ösvényen nem járt mögöttem senki. Átsiklottam a homokon, olyan gyorsan és csendben jutottam el a fáraó ágyához, ahogy csak tudtam. A mágia ismét felerősödött, szólított, olyan ádázul, akár egy büszke oroszlán. Egy lépést tettem előre, de hideget éreztem a tarkómon, és libabőr futott végig a karomon. A térdem remegett, ahogy félig megfordultam, lélegzetem elakadt, minden pillanatban arra számítottam, valaki követ.

De csak a homokos ösvény nézett vissza rám.

Néhány másodpercig csendben kémleltem a homokot, majd szembefordultam a szentéllyel.

Az érzés, hogy nem vagyok egyedül, felzaklatott, a kezem remegett, amikor beléptem a templomba.

Csak ekkor gyújtottam gyertyát.

Az apró lángocska alig világította meg a hatalmas, zárt teret. Az építmény felső részén óriási, három- vagy még többemeletnyi magas oszlopok álltak, míg az alsó felét domborművekkel borított falak alkották. Közelebb léptem, megvizsgáltam minden egyes faragott területet, Ízisz istennőre utaló jeleket kerestem. A mágia olyan egyenletesen lüktetett, mint a saját szívverésem.

– Bármi említésre méltó?

Felugrottam, és valahogy sikerült elfojtanom a torkomban feltörő sikolyt.

– Whit! Por el amor de Dios!³⁴

Szokásához híven az ajtónyílásnak dőlt, bokáját keresztezve. Zavartan, döbbenten nézett rám.

– Számomra érthetetlen, mit keres maga itt ébren ezen a késői órán. Eltévedt netán?

Csak bámultam rá.

– Nem? Gondoltam.

– Nem hiszem, hogy a nagybátyám elvárja magától, hogy a nap huszonnégy órájában szemmel tartson.

– Az valóban botrányos lenne – felelte bujkáló mosollyal.

– Azt hittem, dühös rám.

– Nem érdekel eléggé ahhoz, hogy bármit is érezzek – vágott vissza. – Most pedig árulja el szépen, mit keres itt!

Dios, micsoda hazug alak! Láttam a dühös villanást a szemében, mielőtt elviharzott, és ahogy megfeszült az álla, amikor összeszorította a fogát. Bár nem akarta beismerni, igenis érzett irántam valamit.

– Úgy tűnik, életveszélyben vagyok?

Összehúzta a szemét.

– Még nem vagyok biztos benne, vajon önmagára veszélyt jelent-e.

– Micsoda pimaszság!

– Ismét megkérdezem: mit keres idekint?

– Nagybátyám vigyázó tekintete nélkül is megvizsgálom a terepet. – Feltartottam a jegyzetfüzetem. – Nem hallotta, milyen kevés időm van? Gondoltam, lerajzolom a szentélyt belül.

Whit kétrét görnyedt a nevetéstől.

– Pssszt! Felébreszti a többieket!

Whit elfojtotta a kacagását, és belépett.

– Édes istenem, micsoda ócska hazudozó maga!

Megmerevedtem.

– Nem igaz.

Megrándult az ajka.

– Tehát e pillanatban nem érzi a mágia erejét? Nem a kapcsolatot próbálja kideríteni?

Undorodva fordultam el. Hiábavaló volt a hazugság.

– Dehogynem.

Arra számítottam, hogy kirángat a szentélyből, és ordítva ágyba parancsol, de egyiket sem tette. Egyszerűen leült a sarokba, és kinyújtóztatta hosszú lábát.

– Szükségtelen itt maradnia – szólaltam meg rövid hallgatás után.

– Az lenne?

Az arcába bámultam, a vonásai ellágyultak.

– Távol tartom a zavaró tényezőket.

– Nem fog elzavarni?

– Azóta próbálom elzavarni, amióta találkoztunk. – Whit vállat vont. – Rájöttem, hogy feleslegesen próbálkozom.

– Ó! Na, és azt tudja, mit kellene keresnem?

Elmosolyodott.

– Azt mondtam, őrködöm, nem azt, hogy segítek, Olivera. A nagybátyjának nem tetszene a dolog. Elvégre én csak az ő utasításait követem. – Szavait csipetnyi harag árnyalta. Rápillantottam. Arcán a szokásos, elbűvölő mosoly ült, száját nevetőráncok szegélyezték, ahogy kék szemét is. Egyedül összeszorított állkapcsa árulkodott bosszúságról.

– Igazságtalan volt azt feltételeznem…

– Hogy nincs egy önálló gondolatom? – vágott közbe, ezúttal nem palástolva dühét. – Hogy nem tudok önálló döntéseket hozni, függetlenül attól, mit mondanak nekem?

– Igen. Ööö… Erről van szó. Sajnálom. – Elhallgattam. – Szóval, dicstelenül menesztették? Akar beszélni róla?

Enyhe felháborodás ült ki az arcára.

– Egyáltalán nem.

A fal felé fordultam, és vizsgálni kezdtem.

– Tehát csak ott fog ülni, és engem figyel… Egy pillanat! – Hirtelen megütött a mágia, a gyomrom is beleremegett. Közelebb hajoltam a falhoz, de semmi érdemlegeset nem találtam. A szemem a padlóra siklott. A padlózat egy része koszos volt, apró kavicsok és homok borította. De volt valami, ami szólította a bennem mocorgó nyughatatlan mágiát. Térdre borultam, az izgalomtól a hűvös éjszaka ellenére is verejtékezni kezdett a bőröm. Óvatosan végigsimítottam az ujjaimmal a kövön, ide-oda rakosgattam dolgokat, olyasmit tapintottam, amiről tudtam, hogy ott van, még ha nem is tudtam, mi az.

Ujjaim végigsiklottak egy göröngyös kődarabon. A homok és kavicsok közé ástam, és egy kis, Ízisz feliratú kártust találtam. A felfedezéstől megborzongtam. Mámorító volt, olyan érzés, amit újra és újra érezni akartam.

– Whit!

Egy pillanat alatt mellettem termett.

– Tudtam, hogy maga megtalálja – mondta vigyorogva.

– Nem segíthetett volna?

– Valójában nem.

– Micsoda? Miért nem?

Visszaguggolt.

– A szülei halála óta a nagybátyja csak Abdullahot engedi maga mellé, minden hajnalban. Mindenki mást csak azután, hogy megnyílt az alagút.

– Magát kivéve. Nem bízik magában?

– Gondom van a hatóságokkal, nem emlékszik? – kérdezett vissza fanyarul.

– Na és Mr. Fincastle?

– Egy bizonyos mértékig bízik benne, azt hiszem. Végül is felbérelte a csapat védelmére – felelte. – Nem valószínű, hogy bevonja, hacsak nem feltétlenül szükséges.

– Apropó, biztonság. Hol van? Nem kéne őrizni ezt a helyet? Logikusnak tűnik.

– Maga mégis idejött egyedül.

– Válaszolj a kérdésemre, Whit!

– Mr. Hayes.

– Nem! Rászolgáltam, hogy a keresztneveden szólíthassalak!

Összevonta a szemöldökét.

– Úgy gondolja?

Az ujjaimon számolva sorolni kezdtem az okokat.

– Legalább két alkalommal jártam túl az eszeden. Körbevezettél Kairóban, tudok a családodról és a titkodról…

– Aligha nevezném titoknak – morogta.

– Megmentetted az életem a Níluson. Túléltük, hogy kis híján elsüllyedt az Elephantiné…

– Minő túlzás.

– Most pedig szembeszegülsz a nagybátyám parancsával. Jó, hogy ebben nem vagyok egyedül.

– Örömmel állok rendelkezésére – felelte kissé szarkasztikusan, de tekintetében mosoly bujkált. – Azért nem őrzik, mert akkor teljesen egyértelmű lenne a szentély jelentősége.

– Ebben van valami. – Korábbi szavai hirtelen eljutottak a tudatomig. Lenéztem. – Van itt egy alagút?

– Igen. Mindjárt meg is találjuk. – Whit lenézett, és végigsimított a kövön. – Vajon, ha lenyomjuk… – Meg is tette, de nem történt semmi.

Óvatosan megfogtam a karját.

– Fel tudod emelni a követ? Alatta jelentősen nagyobb a hézag, mint a körülötte lévők alatt.

Engedelmeskedett, felemelte és odébb rángatta, amíg a kő teljesen eltűnt a többi elől.

Alánéztem.

– Nos, mit tudunk?

Whit óvatosan a földre helyezte a felső követ, és csatlakozott hozzám. Egy kör emelkedett ki a földből, alig néhány centiméternyire. Megpróbáltam elforgatni, de a henger szilárdan a helyén maradt. A tetejére halványan egy feliratot véstek.

– Mennyire ismered a hieroglifákat?

– Egész jól – felelte Whit. – Vigyázzon, le ne csöpögjön a viasz!

Kiegyenesítettem a gyertyát.

– Ki tudod olvasni?

– Egy részét – motyogta. – Sokkal kevésbé, mint Abdullah vagy a nagybátyja. Szerintem ez is egy Ízisz-kártus, de más alakok veszik körbe, akiket nem ismerek fel.

– Érdekes. Lehet, hogy az őrei?

Whit tűnődve felhorkantott.

– Mekkora az alagút bejárata?

– Nem túl nagy, oldalazva kell becsúsznom.

A benn lévő mágia szinte felrobbant, azzal fenyegetett, hogy kiszabadul. Fogalmam sem volt, hogyan mozog ez a fajta energia, hogyan választ utat, de úgy éreztem, mintha a véremben lüktetne. Elszántan végigsimítottam a sarkokon, és éreztem, hogy egy részén kissé hepehupás a kő.

– Itt van – mormogtam. – Megtaláltam.

Erősen megnyomtam. Egy kis, négyszögletes részen benyomódott a kő, elindult befelé, hallatszott, ahogy kő súrlódott kövön. A padló előttünk körülbelül tizenkét centiméterrel lejjebb került, a mélyedés újabb téglalapot formált.

– Megvagyunk, Olivera – vigyorgott Whit. Térdre rogyott, és óvatosan elcsúsztatta a követ, míg szinte teljesen eltűnt szem elől. Keskeny lépcsősor tűnt fel, ami lefelé vezetett, a sötétbe.

– Maga megy elöl, vagy én?

Az izgalom átjárta az egész testem.

– Én.

Whit elmosolyodott, és kinyújtotta a kezét.

– Akkor csak ön után!

34 Az isten szerelmére! (spanyol)

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Mélyet lélegeztem, majd előrehúzódtam, a lábamat behelyeztem a szűk nyílásba, és lassan, óvatosan haladtam lefelé. A gyertyám lángja elég fényt adott, hogy kivehessem a következő lépcsőfokot, majd a következőt. A szívem a torkomban dobogott, a mágia együtt lüktetett vele. A falak porosak voltak, úgy tűnt, mintha tömör sárból készültek volna. Whit szorosan jött utánam. A lélegzete megnyugtatóan hatott, akár az óceán egyenletes hullámzása Argentína partjainál.

– Jól van? – suttogta.

– Persze – feleltem.

– A legtöbb ember fél a szűk, sötét helyeken.

– Ó, én is félek – ismertem be. – De ezt semmi pénzért ki nem hagynám!

Elértem az utolsó lépcsőfokot, és egy kis, négyzet alakú szobában találtam magam. A gyertya lángjánál körbekémleltem, és találtam egy kis nyílást, cakkos széllel, mintha valaki átrobbantotta volna.

– Dinamit? – tippeltem.

Whit megrázta a fejét.

– Túl kockázatos, kárt tehet a szerkezetben. Nem, itt egy kevés lőport alkalmaztak, célzottan, csak bizonyos területekre.

Füttyentettem egyet.

– Az nem kockázatos?

Whit halványan elmosolyodott.

– Nem, ha az ember tudja, mit csinál.

Futó pillantást vetettem rá.

– Te voltál?

Pimasz vigyorral bólintott.

Csak bámultam rá, tátva maradt a szám.

Whit megköszörülte a torkát, és lesütötte a szemét. Ha nem ismertem volna, azt hittem volna, zavarban van.

– Egyszerű kémiai robbantás. Gyerekjáték.

Ez a férfi csupa önelégültség, veszély és cinizmus. Még a robbanószerekhez is ért.

– Nem hiszem, hogy egy gyerek…

– Menjünk tovább! – vágott közbe Whit, és hirtelen rám nézett. – Ricardo a maga szüleivel és Abdullahhal bukkant erre a helyre, nem sokkal később pedig átrobbantottuk magunkat a következő helyiségbe. El tudja képzelni a csalódottságukat, amikor meglátták a viszonylag egyszerű bemutatót.

Igazam volt. Az apám tényleg itt járt.

A nyílásra koncentráltam, majd’ megvesztem, hogy átmehessek rajta.

– Úgy érzem, nem mondtál el mindent.

– Lenyűgözőek a megérzései – felelte gunyorosan. – Az ókori egyiptomiak a sírhelyeken labirintusokat alakítottak ki, hogy összezavarják a sírrablókat. Ezért ez a szoba megtévesztésből épült.

A kissé megviselt nyílásra mutattam.

– Bemegyünk?

– Ahogy óhajtja!

Én mentem előre, egy rakás kőre léptem, Whit a nyomomban. Néhány pillanat alatt elérkeztünk egy újabb egyszerű helyiségbe. Ez még dohosabbnak és nedvesebbnek tűnt, és ez is egy újabb szobába nyílt. Whit intett, hogy menjek tovább, míg egy harmadik szobában álltunk, amely ugyanolyan egyszerű és hétköznapi volt, mint az előzőek. Közelebb léptem a falhoz, de nem volt rajta semmilyen díszítés, semmi jel, hogy valaha díszesebb lett volna. Az állandóan körülöttem lebegő mágia volt az egyetlen útmutatóm.

Úgy éreztem, van valami a falakon túl.

– Újabb félrevezetés – motyogtam. – Na és ha… – Elakadt a hangom. Úgy ítéltem meg, a nagybátyám és csapata a szoba jobb oldalán dolgoztak. Féltucatnyi kerek és szögletes ásó, csákányok és sisakok hevertek a kőnek támasztva.

– És ha mi? – kérdezte Whit, és az arcomat fürkészte. – Érez valamit? Bizsergést? Rezgést? Bosszantó zümmögést, mintha szúnyog lenne a szobában?

– Nem nevezném bosszantónak… Várj egy percet!

Pontosan ilyen érzés volt, amikor átjár a mágia. Összehúztam a szemem, és eszembe jutott egy lehetőség, amire korábban nem gondoltam.

– Te is éreztél már ilyesmit?

– Én személy szerint nem.

– Akkor kicsoda?

– Az apja.

Közelebb léptem. Mindent tudni akartam.

– Mesélj el mindent!

– Nem sokat tudok – felelte. – Az apja bizonyos dolgokat nem vert nagy dobra. De érzékelt valamit…

– Micsodát?

– Akkor nem tudtam, de most úgy gondolom, a gyűrű lehetett az, amit magának küldött. Az apja azt állította, ő is kóstolta a mágiát, de azt sosem mondta, hogy rózsaíze lenne.

Törtem a fejem, próbáltam összerakni a kirakóst túlterhelt elmémben. Emlékeztem arra, amit hallottam aznap, amikor felszöktem az Elephantinéra.

– A nagybátyám tudott Papa dolgáról?

Whit habozott.

– Tudott.

Válaszra nyitottam a szám, de Whit feltartotta a kezét.

– Nincs több kérdés! Késő van, és bőven van még felfedeznivalónk. Nem örülnék, ha a nagybátyja itt találna minket.

Pislogtam. Teljesen megfeledkeztem a fenti világról, és azokról, akik gyanútlanul aludtak, nem tudva arról, mi folyik néhány méterrel a föld alatt. A tudattól kellemesen bizseregtek az ujjaim. Vajon minden régész így érzi magát?

Whit zsebre dugta a kezét.

– Nos? Bármi?

Volt még egy kérdésem.

– A nagybátyám azt hiszi, megtalálta Kleopátra sírját?

Whit habozott, és összeráncolta a homlokát. Álla minden egyes kis izma megfeszült. Vártam, de makacsul hallgatott, a morális iránytűje kötelességtudóan csakis észak felé mutatott.

Kivéve persze, ha neki máshogy volt megfelelő.

– Nem válaszolhatsz, igaz?

Bűnbánóan mosolygott.

– Egyáltalán nem beszélhetek a nagybátyja ásatásairól. Érez valamit ebben a helyiségben?

Nem volt könnyű megbíznunk egymásban, de úgy éreztem, csak kerülgetjük egymást, és sehova nem jutunk, ha valamelyikünk nem enged egy kicsit. Nélküle is boldogulnék, visszajöhetnék, miután elaludt, de belefáradtam abba, hogy magam cipeljem az idegen mágia teljes súlyát. Túl nagy volt, túl erős ahhoz, hogy elbírjam egyedül.

A segítség karnyújtásnyira volt, csak kérnem kellett. Balra mutattam, és elárultam neki egy dolgot.

– Igen, és sajnálom, hogy a nagybátyám rossz helyen keresi. Van valami ennek a falnak a túloldalán. Itt kellene folytatnia az ásatást.

– Biztos benne?

Bólintottam.

Whit elismerően elvigyorodott.

– Szép munka, Olivera!

Fölbámultam a rögtönzött hálószobám romos kőfalai fölé feszített, finoman susogó ponyvára. Minden a nagybátyám bizarr viselkedésével kapcsolatos gyanúmat erősítette: rendkívül közel jártak ahhoz, hogy megtalálják Kleopátra végső nyughelyét.

Az elmém nyughatatlanul zakatolt. Egy ilyen lelet megrengetné a kairói közösséget, külföldiek tömegei utaznának Egyiptomba, hogy megpillanthassák a történelem egy darabkáját. A régészeti hivatal rögtön átvenné az ásatásokat Philaiban, ami a nagybátyámnak a legkevésbé sem tetszene. Azt azonban még mindig nem tudtam, mi köze van a felfedezésének a szüleimhez. Miért vitte ki őket a sivatagba?

Talán egy olyan templomba vezette őket, ahol az a bizonyos kapu volt, és sorsukra hagyta őket?

Felültem az ágyon, a szúnyogháló menyasszonyi fátyolként borult körém. Könnyek szúrták a szemem, dühösen letöröltem őket. Egy részem azt kívánta, bárcsak soha ne jöttem volna Egyiptomba. Akkor sosem fedeztem volna fel ezt a szörnyű árulást. Soha nem tudtam volna meg, hogyan fordulhatnak rokonok egymás ellen ilyen megbocsáthatatlan kegyetlenséggel.

Naiv voltam, és makacs.

De végre megtudtam az igazságot.

Egy tervre volt szükségem. Alaposan át kellett kutatnom a kabinját a hajón, és a szobáját itt, a táborban. Lehet, hogy a legfontosabb értéktárgyait elvitte a hajóról, így a legkönnyebb célponttal kellett kezdenem. A szobájába könnyűszerrel bejuthatok. Tudtam, hogy dolgozik a nagybátyám. Szerette bepiszkítani a kezét, nem lustálkodott, amíg a többiek ástak, így bőven volt lehetőségem átkutatni a szobáját, hála a feladatomnak, hogy romokat skicceljek.

Ma éjjel azonban elkövettem egy ostoba hibát.

Túl sokat árultam el Whitnek, és nem lehettem biztos benne, nem fog-e az első adandó alkalommal beszámolni Tío Ricardónak az esti kalandunkról. Ezt nem engedhettem meg.

Sóhajtva félrelöktem a szúnyoghálót, és fölkeltem.

A függönyök nem voltak vastagok, a laza szövésen keresztül a holdfény beszüremkedett a kis térbe. Széthúztam őket, és kiosontam. Hűvös levegő áramlott körülöttem, belekapott a fonatomból kiszabadult hajtincsekbe. Rögtönzött hálószobák voltak előttem. Whit az enyém melletti szobába surrant be, miután visszajöttünk Traianus szentélyéből. A szobája előtt álltam, és hirtelen tudatosult bennem, amire készültem.

Soha életemben nem töltöttem még ennyi időt férfival családtag jelenléte nélkül. Ám az érkezésem óta rendkívül sok időt töltöttem Whittel. Több szabadságom volt, mint valaha. Belekóstoltam, mintha frissítő víz lenne, és még többre szomjaztam.

De mégis, besurranni egy férfi szobájába az éjszaka közepén?

Bő török nadrágban és az államig begombolt, túlméretezett pamutingben feküdtem le aludni. Tetőtől talpig befedtem magam, de ez sem számított. Ezt a határt álmomban sem jutott volna eszembe átlépni.

Mégis meg kellett tennem.

Nem hagyhattam, hogy Whit elmondja a nagybátyámnak, amit felfedeztem. Ez ugyan azt jelentette volna, hogy továbbra is itt maradhatok, de egyúttal azt is, hogy nagybátyám számára kiderül: tudok az összes hazugságáról. Több időre volt szükségem. Még legalább egy napra, hogy kutathassak.

Nyugalmat erőltetve magamra félrehajtottam a függönyt, és beléptem Whit szobájába. A szűk tér sötétbe borult.

Hirtelen egy erős kéz tapadt a számra. Küzdöttem a nyers erő ellen, de akár egy piramissal is viaskodhattam volna. A derekam köré font kar megfeszült, aztán megfordított, és hanyatt vágott az ágytakarón. A levegő egyetlen gyors szusszanással kiszökött belőlem. Nehéz súly telepedett a mellkasomra, és meleg lehelet súrolta az arcom.

– Ki vagy? – morogta valaki a fülembe. Ekkor rádöbbentem, hogy Whit az. A hangja érdes volt, és rekedtes, a szokásos sármjának nyoma sem volt.

– Én vagyok az! – suttogtam. – Inez.

Megmerevedett.

Egy hosszú, kínzó pillanatig egyikünk sem mozdult, alig mertünk lélegezni. Mintha csak ketten lettünk volna egész Philain. Karja satuba fogta a fejem, széles mellkasa a matracához szorított. Ártatlan rémület lett úrrá rajtam. Nem miatta, hanem a feltámadó intimitás miatt. Dühös lélegzete az arcomat súrolta. Whit felemelkedett és hátraugrott. A függöny félrehúzva maradt, holdfény árasztotta el a szobát. A földre térdelt az ágytakaró mellett, arca eltorzult a dühtől. Némán odament egy felborult ládához, és gyufát vett elő. Mindenféle ünnepélyesség nélkül gyertyát gyújtott, a kis láng bevilágította a helyiséget.

Rendezett szoba volt, sokkal takarosabb, mint az enyém. Nem sok világi holmit hozott: néhány doboz fogpor, egy fésű és egy borotva, valamint egy kis, négyzet alakú, menta színű szappan hevert a mosdótál mellett. Egy könyvhalom tetején kis bőrkötéses napló pihent, a gerinceken lévő aranyfólia a következő címeket fedte fel: A vegytan alapjai, Leckék elemi vegytanból: szervetlen és szerves anyagok és A vegytan kézikönyve.

Whit a halom elé lépett, és eltakarta a szemem elől.

– Mi az ördögöt keres maga itt? – kiabálta suttogva. – Meg is sebezhettem volna!

Ezüstös fény futott végig az arcán, megvilágítva arccsontja és állkapcsa éles vonalait, vállának dühös sziluettjét. Fogalmam sem volt róla, hogy érdeklődik a tudományok iránt. Nem illett össze azzal a Whittel, akit ismertem, az egykori katonával, a keménykötésű pernahajderrel, aki túl sokat ivott. Ezt az oldalát rejtegette – de aztán eszembe jutott, hogyan beszélt a puskaporról. Egyszerű kémiai robbantás. Szinte égtem a kíváncsiságtól, a kérdések már a nyelvem hegyén voltak. Nagyot nyeltem, és összeszedtem magam, hogy emlékezzek, miért is jöttem.

– Beszélnem kell veled!

– Nem várhatott volna reggelig?

– Nem. Nem kockáztathattam, hogy esetleg szólsz a nagybátyámnak a ma éjszakáról. Ha akarsz, egész becsületes tudsz lenni.

– Fenéket!

Türelmetlen legyintéssel félresöpörtem a tiltakozását.

– Mit gondoltál, ki vagyok? Miért reagáltál olyan hevesen?

– Hevesen? – Mélyen, örömtelenül felkacagott. – Teljesen igaza van. Be kellett volna invitálnom az álruhás idegent egy teára az éjszaka közepén. Hogyan is képzeltem, hogy megvédem magam?

Többről volt itt szó. Éreztem, ahogy a feszültség átjárja robusztus termetét. Tajtékzott a dühtől, de rettegett is. Valami felizgatta. Arra számított, hogy valaki bemászik hozzá az éjszaka közepén, és megtámadja.

– Mi történt? – kérdeztem csendesen.

Whit megmerevedett.

– Valami nyilvánvalóan történt.

– Miért nem akarja, hogy a nagybátyja rájöjjön? – kérdezte hirtelen.

– Miből gondolod, hogy bízhatunk benne?

– Megmentette az életem, Olivera.

– Micsoda? – Meglepetésemben suttogni is elfelejtettem.

Whit dühös pillantást vetett rám, felpattant, és a bejárathoz sietett. Pár centire elhúzta a függönyt, és kilesett. Egy pillanattal később elengedte a szövetet, majd leült a földre, és gyanakodva meredt rám.

– Nem megyek el, amíg el nem mondod, mi történt.

– Erővel is ki tudom tenni.

– Nem érhetsz többet hozzám!

Whit elfordította rólam a tekintetét, száját összeszorította. Mikor megszólalt, halkan, vontatottan beszélt, mintha küzdene a szavak ellen.

– Akkor történt, mikor elküldtek a katonaságtól. Amiket láttam… – Elakadt a szava, és megborzongott. Majd újra beszélni kezdett. – Mélyre süllyedtem, több időt töltöttem részegen, mint józanul, sarokba szorítottam magam. Ricardo húzott ki, és azóta is mellettem áll. Elégedett?

Nem ez volt a teljes történet, de magyarázatot adott Whit rendíthetetlen hűségére a nagybátyámhoz. Tío Ricardo adósa volt. Válasz helyett így szóltam:

– Esküdj meg, hogy nem szólsz a nagybátyámnak!

– Nem tehetem.

– Dame un día más.³⁵

– Mire kell magának még egy nap?

– Whit…

– Mr. Hayes – javított ki. – Kértem, hogy tartsuk magunkat az illemhez. Nem szoktam hozzá, hogy nekem kell a szabályokra emlékeztetnem, és kezd nagyon bosszantani.

Négykézláb odamásztam hozzá. Ő mozdulatlanul állt, gyanakodva, éberen. Az arcunk csupán centiméterekre volt egymástól.

– Nem tehetsz úgy, mintha nem éreznéd, ami kettőnk közt kialakult.

– Ide figyeljen, nincs semmi…

Előrehajoltam, és ajkam az övéhez nyomtam. Áramütés futott végig rajtam. Whit nem csókolt vissza, de nem is húzódott el. Mozdulatlanok maradtunk, és egy pillanatra átfutott a fejemen, vajon azért van-e így, mert nem akarja megszakítani a kapcsolatot köztünk. A számmal lassan végigsimítottam az övén, és éreztem, hogy alig észrevehetően megenyhül. Kissé felengedett, az ajka megpihent az enyém alatt, végtelen óvatossággal egyetlen pillanatra közelebb húzódott. A nyelve finoman az enyémet súrolta. Közelebb mozdultam, de Whit megmerevedett és elhúzódott.

Zihált, s mikor megszólalt, hangja rekedt volt.

– Ahogy mondtam, Señorita Olivera – ügyelt rá, hogy arckifejezése közömbös legyen –, semmi nincs köztünk. Nem lehet.

Visszaültem a sarkamra. Kapkodtam a levegőt, még mindig éreztem az ízét a számban.

– Megnősülök.

Pislogtam.

– Micsoda?

– Jegyben járok – jelentette ki hűvösen. Kezét ökölbe szorította a combján.

A szó olyan súllyal csapódott közénk, mint egy kőszikla. Jegyben jár.

Az arcom égni kezdett, felálltam, a kijárat felé támolyogtam, úgy éreztem, muszáj eltávolodnom tőle. Legszívesebben kilométerekre kerültem volna, de jelen pillanatban a saját szobám is megtette. Szörnyű hibát követtem el, hogy lehettem ilyen ostoba…

– Señorita Olivera! – suttogta.

Megálltam, rámarkoltam a függöny szúrós anyagára.

– Még egy napig megtartom a titkát – mondta. – Ha azután nem mondja el neki, pontosan hol kell ásnia, megteszem én.

A fene essen belé!

35 Adj nekem még egy napot! (spanyol)

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

A szobámba menekültem, a szívem vadul dörömbölt a bordáimon. Homlokráncolva meredtem a sötétbe. A gyertya lángja kialudt, a holdfény alig világította meg a kis, négyszögletes teret. Beléptem, szinte forrt a vérem az imént történtek miatt. Whit jegyben jár! Megnősül! Nem tudtam elhinni, nem akartam elhinni, nem akartam elképzelni a nőt, aki egy nap majd a felesége lesz.

Egy sötét alak mozdult meg a szoba sarkában.

Megdermedtem, torkomon akadt a sikoltás. Lágy, ismerős hang suttogott. Egy hang, amiről azt hittem, soha többé nem hallom. A suttogás sürgetően hangzott, enyhe pánik hallatszott a szavaiban. Libabőrös lett a karom.

– Ülj le, Inez!

Összeroskadt a térdem.

Az elnyűtt szőnyegre rogytam, durva anyaga sértette a bőrömet. Az árny elindult felém, és ahogy a szemem hozzászokott a sötéthez, a fekete ruhás alak egyre kivehetőbb lett. Hallottam, ahogy gyufa sercen, majd tétova, remegő kis láng gyúlt.

Nyugodtan meggyújtotta a gyertyát, bár a keze remegett, majd behúzta a függönyt, és mellém ült. Nem tudtam felfogni, kit látok, még akkor sem, amikor remény gyulladt a szívemben. Lassan előrenyúlt, és megérintette nedves arcom. Észre sem vettem, hogy sírok. A könnyek némán csorogtak a ruhámra. Közelebb léptem hozzá, ő pedig szorosan a karjába zárt. Egész testemben fékezhetetlenül reszkettem, s ő halkan dúdolt, próbált megnyugtatni.

– Mama! – Elhúzódtam, türelmetlenül megtöröltem a szemem a ruhám ujjával. – Mamita!

Megcsapott az illata, olyan ismerősen, hogy zokogni kezdtem.

– Psszt! – pisszegett. – Semmi baj! Itt vagyok.

Alig tudtam megszólalni.

– Álmodom?

Mutatóujját az ajka elé emelte. Alig hallottam a szavait.

– Halkabban! Whitford éber alvó.

Zavarodottan pislogtam rá, majd hátranéztem a válla fölött abban a reményben, hogy meglátom az apám. De Mama egyedül volt. Keményen megragadtam a karját, a szívem előbb felfogta a tényt, mint az eszem.

Anyám életben van.

Életben van!

Mintha hirtelen újra a Nílusban lettem volna, a hullámokkal viaskodva, zavartan. Nem bízva abban, hogy tudom, merre van a felfelé. Megdörzsöltem a szemem, a szempilláimat könny áztatta. Majdnem egy éve nem láttam, arcán nem múlt el nyomtalanul az idő. Újabb ráncok barázdálták finom bőrét a szemöldöke körül. El is felejtettem, mennyire hasonlítok rá. Ugyanaz a mogyoróbarna szem, sötét bőr és szeplők. Mintha az idősebb tükörképemet láttam volna.

– Nem hiszem el… – Elfúlt a hangom, lenyeltem a fájdalmas gombócot a torkomban. – Itt vagy! Életben vagy! Egész idő alatt… – Elcsuklott a hangom. Kaptam egy új esélyt, hogy a családommal legyek, és alig mertem elhinni. Nem tudom, mit tettem, amivel kiérdemeltem ezt a felfoghatatlan csodát. – Hol van Papa? Ő is jön?

– Inez… – Összeszorította a szemét, könnyeit a ruhája szegélyébe törölte. – Ő meghalt.

A számba gyömöszöltem az öklöm. Úgy éreztem, mintha megnyílna alattam a padló. Mama csitítgatása ellenére csak egyre jobban zokogtam. Egy pillanatra azt hittem, helyreállt a világ rendje.

– Majd’ eszemet vette a gyász – mondtam hüppögve. – Nem hittem volna, hogy valaha látlak még. Hogy lehetséges…?

Mama finoman simogatta az arcom.

– Én sem hittem volna, hogy újra láthatlak. Erről a pillanatról álmodtam, pedig lehetetlennek tűnt. Mennyit nőttél, hijita!

Egyenként ízlelgettem a szavait. Nem gondolta volna, hogy láthatja még az egyetlen lányát? Azt akarja mondani, hogy Egyiptomban akart maradni örökre? Ezért hagyta, hogy azt higgyem, meghalt?

– Annyira hiányoztál – suttogta. – Nem értheted, mennyire.

A gyászom lassan elillant, és egy másik, égető érzésnek adta át a helyét.

– Hol voltál?

– Inez… – szólalt meg Mama újra. Próbált átölelni, de elhúzódtam.

– Hol voltál? – kiabáltam suttogva. – Hol voltál egész idő alatt?

– Inez…

A vérem szinte felforrt, őrülten lüktetett az ereimben.

– Miért nem írtál? Miért nem jöttél haza?

– Nem tehettem – mondta végül. – Túl kockázatos lett volna. Csupán néhány emberben bízom, nem lehettem biztos benne, hogy érintetlenül el tudom juttatni hozzád a levelem. – Gyengéden kisimította a hajam az arcomból. – Annyira aggódtam érted! Majd’ belehaltam, hogy nem láthattalak.

– Túl kockázatos? – kérdeztem vissza. – Túl kockázatos lett volna írni a saját lányodnak? Gyászoltalak! Még mindig gyászollak!

Mama megadóan lehunyta a szemét.

– Könyörgök, halkabban! – Nagyot sóhajtott, és amikor újra kinyitotta a szemét, elkínzottnak és rémültnek tűnt. – Nincs sok időnk, tesora.³⁶ Amikor megláttalak, délibábnak véltelek. Mit keresel Egyiptomban?

– Hogy érted? Azért jöttem, hogy kiderítsem, mi történt.

– Gondolhattam volna. – Összeszorította az arcát. – Lo siento. Nem tudom, meg tudsz-e valaha bocsátani. De nem tettem volna, ha nem lett volna fontos.

Lassan felfogtam a szavait.

– Egy pillanat! Láttad, amikor megérkeztem?

– Philain táboroztam, egy elzárt helyen, távol a templomtól. – Habozott. – A nők segítettek, hogy ne keltsek feltűnést.

– Nem értem – mondtam lassan. – Egész idő alatt ezen a szigeten voltál?

– Nem végig. – Egy pillanatra elhallgatott. – Rejtőzködtem.

Megszorítottam a kezét.

– Rejtőzködtél… Tío Ricardo elől?

A szája elnyílt döbbenetében.

– Honnan tudod?

– Micsodát?

Előrehajolt, és a tenyerébe fogta az arcom.

– Bántott téged, Inez?

Megráztam a fejem.

– Megtaláltam a leveled.

– Az én levelemet? – Összevonta a szemöldökét. – Milyen levelet?

– Ami sosem jutott el Monsieur Masperóhoz. A szállodai lakosztályotokban találtam, és elolvastam. Mama, miért félsz a saját bátyádtól?

A szobám félhomályában is láttam, hogy elsápad.

– Inez, vissza kell térned Argentínába, por favor! Ez a hely túlságosan veszélyes neked!

– Igen, majd együtt visszamegyünk, és…

– Nélkülem kell visszatérned! Nem tehetem… Nem megyek vissza, amíg be nem fejeztem, amit elkezdtem.

– De mi az? Mondd el, mi folyik itt! Azóta rettegek, hogy Egyiptomba érkeztem. Tío Ricardo bántott téged? Vagy Papát?

Kézfejével a könnyeit törölgette.

– Inez, a nagybátyád illegális üzletbe keveredett, műtárgyakat csempésznek. Próbáltam megállítani, de túl jók az összeköttetései. Megváltozott, kétségbeesettebb lett, és… – Elcsuklott a hangja. – Nem az az ember, akit egész életemben ismertem. A szemem előtt változott meg. – Megrándult az arca. – Hagytam, hogy ez megtörténjen! Az én hibám.

Az agyam őrülten zakatolt. Emlékeztem, mennyire félt Maspero a törvénytelen árverésektől. De úgy tűnt, mintha nemcsak ezek tértek volna vissza, hanem a műkereskedelem is elszabadult volna. Anyám halk torokhangot hallatott, és olyan bűnbánóan nézett, hogy megszakadt a szívem.

– Hogy mondhatsz ilyet? – kérdeztem gyengéden. – Felnőtt ember.

Elfordította az arcát, mellkasa szaporán emelkedett. Még sosem láttam ilyen zavarodottnak, rémültnek és idegesnek. Anyám mindig visszafogta az érzelmeit, legalábbis a nevelésem során.

– Inez, amikor Egyiptomban vagyok… – Szorosan behunyta a szemét. – Máshogy viselkedem. Olyasmit is megengedek magamnak, amit Buenos Airesben nem.

Pontosan tudtam, mire gondol. Emlékeztem a divatos ruhákra a szállodai szobából. Sokat gondolkodtam rajtuk, és anyámnak ezen a másik oldalán, amit sosem láttam.

– Folytasd! – biztattam csöndesen.

– Apáddal hagytuk magunkat elsodródni, és engem magával ragadott a nagy kaland – mesélte, szája széle lebiggyedt. – Tudtam, hogy a bátyám pengeélen táncol, de biztosított róla, hogy mindent kézben tart, és soha nem üzletelne olyan emberekkel, akikről az a hír járja, hogy illegális tevékenységet folytatnak. Jobban oda kellett volna figyelnem. Többet kellett volna beszélnem vele, segítséget kérni valakitől. Apáddal nem tudtuk, mitévők legyünk, ezért nem tettünk semmit. – Felnézett, és felém fordult. Haja kócos csomókban lógott, arca szigorú volt, és feszült. – Nem tudom, meg tudlak-e védeni. Haza kell menned, Inez!

– Nem hagylak itt. Nem megyek el.

Mama megadóan behunyta a szemét.

– Soha nem fogom megtudni, miért nem tudtam megfékezni a makacsságodat. Inez, ez nem Argentína. Ott hagytam neked némi szabadságot, de itt nem fogok.

Megfogtam a kezét.

– Azt hittem, elveszítettelek. Hadd segítsek!

Kinyitotta a szemét, láthatóan töprengett.

– Tudod, milyen felfedezés reményében jött a nagybátyád Philaira?

Bólintottam.

– Kleopátra. Azt hiszi, Traianus szentélye alatt temethették el – ezért ott kezdték el kiépíteni az alagutat.

– Felfogod, milyen óriási felfedezés lenne ez? Megtalálni Egyiptom utolsó fáraóját olyan, mint megtalálni a Szent Grált. Minden régész erről álmodik. Az egyik legnagyobb felfedezés, Nagy Sándor és Nofertiti után. A sírhelyén talált ereklyék milliókért kelhetnek el a feketepiacon. Nem hagyhatjuk, hogy a nagybátyád ilyen felbecsülhetetlen értékű műkincseket áruljon a Kereskedők Kapujában.

– Milyen kapu…? Ó! A kártya! – kiáltottam. – Megtaláltam a szobátokban. Az egyik oldalán van egy ábra egy kapuról.

– Illegális műkincspiac – magyarázta fojtott hangon. – A kurátorok, vagyis a kereskedők legtöbbször árverezést tartanak a vásárlóknak. De a metaforikus kapu mindig változtatja a helyét, és igen nehéz részt venni rajta, hacsak nem hívják meg az embert.

– Ezt csináltátok – vontam le a következtetést. – Megpróbáltátok lenyomozni a mozgó kaput, és megakadályozni, hogy Tío Ricardo is részt vegyen rajta.

Mama bólintott, és a fülem mögé simított egy hajtincset.

– Az egész helyzet túl veszélyes számodra. Ha bármi történne veled…

– Egyedül nem állíthatod meg! – kiabáltam suttogva. – Azt hiszem, nemsokára megtalálja, én magam is éreztem a mágiát!

Mama összevonta a szemöldökét.

– Que magia?³⁷

– Az aranygyűrűé, amit Papa küldött nekem.

Némán meredt rám, arckifejezése zavart tükrözött, majd mélységes döbbenetnek adta át a helyét.

– Gyűrű? – ismételte értetlenül.

– Levélben küldte – pontosítottam. – Kleopátra gyűrűje…?

– Hát persze. – Arca elernyedt, bólintott. – Az a gyűrű! Elfelejtettem, hogy elküldte, hogy biztonságba helyezze. Hónapokkal ezelőtt volt, azelőtt, hogy… Biztosan tudta… – Félbeszakított mondatokat motyogott, és megrázta a fejét, mintha össze akarná szedni a gondolatait. – Mi van vele?

– Amikor először felvettem, úgy éreztem, a mágia beivódik a bőrömbe. Az energia egy része átszállt rám. Kiderítettem, hogy maga Kleopátra is varázsigéket használt, hogy megőrizze az emlékeit. A hátramaradt mágia mindent felismer, ami hozzá vagy a varázslatához kapcsolódik. Azt hiszem, a legerősebb mágiával bíró tárgy maga a gyűrű.

– Logikus – tűnődött. – Ha évezredeken át nem fedezték fel, a mágiának mostanáig nem volt hova mennie. Nagyon kevés ember érinthette.

Arckifejezése elgondolkodóvá vált.

– Mi az?

– Talán megállíthatjuk – suttogta olyan halkan, mintha csak magában beszélne. – De azzal téged sodornánk veszélybe. A nagybátyád figyelni fog téged, nem tudom, okos dolog-e belekeveredned.

– Késő – jelentettem ki. – Már belekeveredtem.

Anyám hangjában mélységes bánat csengett.

– Tudom.

– Át akartam kutatni a szobáját, hogy találjak az eltűnésetekre utaló jeleket. De lehet, hogy mást is kereshetnék? Valamit, ami segíthet? – Hirtelen belém csapott egy gondolat. – Tudtad, hogy nála van a naplód?

Megrándult az álla.

– Nem tudtam, de nem lep meg. Fel akart kutatni mindent, ami rossz fényt vethet rá. Nem kockáztathatja, hogy elveszítse az engedélyét.

– Még egy ok, hogy körbeszaglásszak.

Megrázta a fejét.

– Ne kelts feltűnést! Ígérd meg, hogy nem szaglászol körbe! Túl nagy a kockázat!

– De…

Ezúttal pont olyan volt, mint máskor – szigorú és hajthatatlan.

– Ígérd meg!

Vonakodva bólintottam.

Elégedett mosollyal arcon csókolt, aztán átölelt, éreztem, hogy nem akar elengedni.

– Bármilyen rémisztő is, hogy itt vagy, örülök, hogy látlak, querida! Annyira hiányoztál!

– Te is – feleltem, a könnyeimmel küszködve. – Megszakad a szívem Papa miatt. Nem tudom elhinni, hogy nem láthatom többé.

Letörölte a könnyeimet.

– Yo tambien, hijita.³⁸ Annyira szerettem, és tudom, hogy a világot jelentetted neki. Semmi nem tette volna boldogabbá, mint ha velünk lehettél volna, és más helyzetben magunkkal is hoztunk volna. Remélem, ezt tudod. A nagybátyád régóta elindult ezen az úton. – Tehetetlenül megvonta a vállát. – Évek óta nem jöttünk ki egymással, folyton veszekedtünk, minden egyes nap. Nem neked való hely volt ez.

– Akkor is jó lett volna, ha magatokkal hoztok.

– Talán hibát követtünk el. – Végignézett arcom minden egyes vonásán. – Megnőttél, Inez. Annyi minden van benned édesapádból!

– Pedig mindenki azt mondja, rád hasonlítok.

Már-már vágyakozóan elmosolyodott.

– Az okos tekinteted, a makacs állad, a rakoncátlan fürtjeid… Inkább hasonlítasz rá, mint rám. Mindig tanulni akarsz, olyan kíváncsi vagy! Minden születésnapodra egy újabb könyvet kértél, újabb vázlatfüzetet, tintát, vonatjegyet külföldre. Apád lánya vagy, Inez, ezért is vagy most itt.

Anyám felállt, és sötét, vastag sálat tekert a nyaka köré.

– Visszajövök hozzád, ha már biztonságban vagyunk, és kitaláltam a tervet. Addig is vigyázz magadra, és erről ne beszélj senkinek!

– Nem fogok – fogadkoztam.

– Whitfordnak sem árulhatod el, hogy találkoztunk.

– És ha elárulnád neki, hogy tudsz Tío Ricardóról? Talán hinne neked.

Bizonytalanul habozott egy ideig, megragadta a libbenő függönyt. Hangja még halkabban szólt, így közelebb somfordáltam hozzá.

– Van még egy dolog, amit meg kell tenned nekem.

– Mi az?

– Úgy kell tenned, mintha szeretnéd a nagybátyád.

Hátrahőköltem, képtelen voltam leplezni a borzongásomat.

– De…

– Szeresd őt, Inez! – szólított fel. – Vívd ki az elismerését! Próbáld jobban megismerni, anélkül, hogy bármit felfednél magadból! Bármilyen gyengeségedet ellened fogja használni. Kezeld őt családtagként! Nem gyaníthatja, hogy tudod az igazságot.

A reggel rendkívüli ragyogással köszöntött be a Níluson. A folyó egyik partjánál levendulaszínű csíkok nyúltak az ég felé, hirdetve a ragyogó napfelkeltét. Kócsagok tarkították a partot, halászok keltek útra, jó fogásban reménykedve. Hatalmasat ásítottam, és kidörzsöltem az álmot a szememből. Egy szemhunyást sem aludtam. Behúztam a függönyt, és nyújtózkodtam, élveztem a reggel hűvös tapintását.

Mindenki más korán kelt.

A csapat fele a felkelő nappal együtt imádkozott – ez a látvány ismerős volt az első kairói reggelem óta, ahol mecsetek százai jelezték az ima idejét, naponta ötször. A másik fele kopt keresztény volt, és csendben mozgott, felkészülve a hosszú munkára.

Elindultam a pattogó tűz felé, és a karomat dörzsöltem, hogy leküzdjem a hideget. A társaság egyik tagja elővett egy elegáns töltőtollat, és belerázta a tintát a tűzhelybe. Lángok csaptak fel a sötét folyadékcseppek nyomán, s parázs táncolt a levegőben. Tío Ricardo az italát kortyolgatta, a többieket figyelte, és kerülte a pillantásom. A társaságunkat kiszolgáló egyik nő egy csésze meleg kávét nyomott a kezembe. Belekortyoltam az erős italba, majd vázlatfüzetemet a hónom alá csaptam. Whit kilépett a szobájából, kék szemével céltudatosan az arcomat vizslatta. Az ő arca távoli volt, és zárkózott. Ismerős arckifejezés. Újra felöltötte a páncélját, mint egy várát védő lovag.

Az eljegyzése pedig az őt körülvevő várárok volt.

Nem emlékeztem a pillanatra, amikortól többet akartam Whittől a barátságnál. El kellett felejtenem az iránta táplált érzéseimet, és inkább a bosszantó jellemvonásaira fókuszálnom. Nagyképű volt, és mérhetetlenül idegesítő, titokzatos és zárkózott. Tegnap este pedig világossá tette az érzéseit.

Ugyanakkor arra is emlékeztem, milyen érzés volt az ajka az enyémen.

Elfordítottam a tekintetem, és eszembe jutott anyám kérése. A távolságtartás volt a legjobb ötlet. Azt kívántam, bár a szívem is belátná. Nem bízhatok benne, emlékeztettem magam századszorra is. A nagybátyám parancsaival takarózott, és távol tartott engem jelentéktelen flörtölésével és szemtelen kacsintásaival.

A nagybátyám embere volt, ízig-vérig.

Tío Ricardo a mellette lévő üres helyre mutatott, én pedig letelepedtem a szőnyegre.

– Buenos días, Tío! – mondtam. A szívem a torkomban dobogott – biztos voltam benne, hogy átlát közömbös viselkedésemen. Undor keveredett bennem a félelmemmel. Nem volt becsületes vagy tisztességes ember. Hazug volt, és tolvaj.

– Jól aludtál? – kérdezte Tío Ricardo.

– Igen. – Elővettem a vázlatfüzetem, és kinyitottam előző napi munkámnál, emlékeztetve magam, hogy feladatom van.

– Ilyesmire gondoltál?

Tío Ricardo lefelé nézett, arcának alsó felét teljesen eltakarta bozontos szakálla. Szeme tágra nyílt, ahogy kérges kezébe vette a füzetemet. Megörökítettem a hatalmas oszlopokat, az oszlopfejeket díszítő élénk színek kísérteteit, a kőbe vésett hieroglifákat. Órák teltek el rajzolás közben, de alig vettem észre.

– Gyönyörű! – ragyogott fel az arca.

Végre egy bók – fel is jegyezhetném a dátumot! Nagybátyám észrevette a legénység és a csapat többi tagjának kíváncsi pillantását, és legnagyobb döbbenetemre körbeadta a füzetet. Isadora kapta meg először, végigpörgette a rajzokat.

– Istenem, de csodálatosak! Én akkor sem tudnék egy egyenes vonalat húzni, ha valaki felajánlaná a fele királyságát. Meg kell tanítanod rá, Inez!

– Csak gyakorlás kérdése – feleltem.

– Badarság – tiltakozott. – Ha ez így működne, már tudnék varrni, pedig nem tudok.

Elmosolyodtam, ő pedig továbbadta a füzetet az apjának. Mr. Fincastle épp csak egy pillantást vetett rá, de Abdullah megcsodálta a részleteket, én pedig éreztem, hogy dagad a keblem a büszkeségtől. Ültő helyemben kihúztam magam, és elpirultam. Amikor a jegyzetfüzet Whithez ért, átadta valakinek az ásatáson dolgozó csapatból, anélkül, hogy ránézett volna, miközben a csészéjéből kortyolgatott.

– Én láttam, amikor készült – magyarázkodott Whit Abdullah megrökönyödését látva.

– Apropó – szólt közbe Tío Ricardo. – Inez, szeretném, ha ezúttal Ízisz templomának belsejét rajzolnád le.

– Alig várom.

– Whitford veled tart.

– Csak elvonja a figyelmem – feleltem, ügyelve arra, hogy nyugodt és szenvtelen maradjak. Nem bírok ki még egy találkozást Whittel. – Gyorsabban dolgozom, ha nem leskelődik senki a vállam felett. Megígérem, hogy vigyázok magamra, és ki sem jövök, amíg nem végeztem.

– Nyugodtabb lennék, ha Whitford veled lenne – erősködött a nagybátyám homlokráncolva. Nem bírtam ki, muszáj volt Whitre pillantanom. Némán a bögréjébe meredt, szája széle lebiggyedt. Egyértelműen nem vágyott a társaságomra.

– Majd én veled megyek – szólalt meg hirtelen Isadora, és ránk nézett.

Hálásan mosolyogtam felé.

– Összepiszkolod magad – jegyezte meg Mr. Fincastle.

Isadora finoman megvonta a vállát.

– Feltételezem, senki nem fog megbotránkozni a piszkos ruhaszegélyemen.

– Én biztosan nem – jelentettem ki. – Hihetetlenül örülök, hogy velem tartasz.

Ha nem pillantottam volna éppen Whitre, nem kaptam volna el a futó szemforgatását. Ujjai azonban megfeszültek a bögréjén, s szép lassan elfehéredtek.

A nagybátyám szúrósan rám pillantott.

– Szólsz, ha van bármi fejlemény?

Igyekeztem a lehető legkifejezéstelenebb arcot vágni, miközben a szemébe hazudtam.

– Hát persze, Tío!

Isadora sejtelmes csillogással a szemében méregetett minket. Hirtelen belém nyilallt a felismerés: lehet, hogy a nagybátyámat átvertem, de őt aligha. Észrevette a feszültséget köztem és Whit között, és a segítségemre sietett. Valahonnan tudta, hogy hazudtam a nagybátyámnak. Isadora információkat gyűjtött, míg ő rejtély maradt számomra. Rádöbbentem, hogy sebezhetővé tettem magam.

Ha nem vigyázok, még kideríti a legnagyobb titkomat.

36 Itt: kincsem. (spanyol)

37 Milyen mágia? (spanyol)

38 Én is, kislányom. (spanyol)

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Whit az ásókkal maradt, együtt dolgozott velük, míg Abdullah és Tío Ricardo kiabálva utasításokat osztogatott. Az ő kezük is ugyanolyan piszkos volt, mint a munkásoké. Mind összedolgoztak, sok év munka volt már a hátuk mögött, s úgy tűnt, szavak nélkül is értik egymást. Sok lőpor tűnt el az alagútban Traianus szentélye alatt, csákányokkal és ásókkal együtt. Isadorával elpakoltunk a reggeli után, egy nagy, szappanos vízzel teli ládában mosogattuk el a tányérokat és a csészéket. Miután elmosogattunk, csak becsuktuk a fedelét. Amikor újra kinyitottam, tele volt friss, tiszta vízzel. Ez valódi csodaszámba ment itt a sivatagban.

Azt kívántam, bár beférne a szobámba, hogy fürdőt is vehessek.

Biztos Isadora is így volt vele, mert rajtakaptam, hogy vágyakozva pillantgat a láda felé. De ő olyan volt, mintha skatulyából húzták volna elő, a haja tökéletes fonatokban tekeredett a feje búbján. Ránézésre nem gondolta volna az ember, hogy egy sebtiben összeeszkábált szálláson alszik, düledező falak közt, ponyvával a feje fölött.

– Indulunk? – kérdeztem, és Ízisz temploma felé mutattam.

A vázlatfüzetet, a ceruzákat, festékeket és a vászontáskámat, benne egy kulacs vízzel és némi Kareem által elkészített elemózsiával bevittük a templomba. Letelepedtünk az oszlopok és vésetek tövébe, és én dolgoztam néhány órát, míg Isadora felfedezőútra indult. Nyugtalannak, feszültnek tűnt, mintha valami piszkálná, és csak a megfelelő pillanatra várna, hogy szóba hozhassa. Éreztem, tudja, hogy hazudtam.

Amikor Isadora visszatért, térdét maga alá húzva mellém telepedett, bokáját eltakarta a sokrétegnyi vászonszoknya. Illemtudó viselkedése, szerénysége anyám tetszését is elnyerte volna. Az én ruhám már most igen tekintélyes mennyiségű koszt gyűjtött össze, az ujjam hegyét pedig megfogta a ceruza.

– Haladtál valamit? – kérdezte Isadora.

Fellapoztam a vázlatfüzetem, és megmutattam a művem.

– Mr. Marqués elégedett lesz, ebben biztos vagyok. Legalábbis remélem. Olyan embernek tűnik, akit nem könnyű lenyűgözni. – Megbökte a vállam. – Könnyű viszont átejteni!

Eltátottam a szám.

– Érdekes megfigyelés. Miből gondolod?

Isadora felvonta fél szemöldökét.

– Mikor legközelebb hazudsz, ne fond össze a két kezed!

Becsuktam a szám, és csak bámultam rá. Kacagni kezdett.

– Ne aggódj, hitt neked – nyugtatott meg, a szemét törölgetve. Továbbra is kuncogott. – Engem viszont nagyon kíváncsivá tettél. Miféle fejleményekről kell jelentened neki?

– Hogy fejlődöm-e – feleltem, ügyelve arra, hogy a kezem a combomon tartsam. – Gyorsaságot vár tőlem, és aggódik, hogy hátráltatom a munkát.

– Hmm. – Félrehajtotta a fejét. – Mit gondolsz, miért olyan sürgős neki?

– Nekem nem árul el ilyesmiket, emlékszel?

– Milyen bosszantó – bólintott Isadora. – Más a kapcsolatotok, mint gondoltam.

– Hogy érted? – kérdeztem, és folytattam a rajzolást.

Összeráncolta a szemöldökét.

– Úgy hallottam, a családod szoros viszonyt ápol vele.

Őszinte érdeklődéssel nézett rám, és rájöttem, mennyire hiányzott a női társaság. Hiányzott Elvira, aki mindig tudta, hogyan nevettessen meg. Mit gondolna vajon arról, amit anyám tett? Megbocsátana neki?

Abban sem voltam biztos, hogy én megbocsátottam-e.

Pedig meg akartam. Kétségbeesetten.

Kaptam egy második esélyt, és gyerekes dolognak tűnt elszalasztani a lehetőséget, hogy több időt tölthessek Mamával.

Isadora csöndben maradt, a válaszomra várt. Ezt kedveltem benne. Nem sok ember viselte türelemmel a csöndet.

– A szüleim rengeteg időt töltöttek itt – magyaráztam. – Ők jobban ismerték. Én még keresem vele a közös hangot. Nehéz kifürkészni őt.

– Hogy érzed magad itt?

– Jobban, mint vártam – vallottam be. – Nagyon más itt lenni, mint olvasni róla. Évekig csak arra vágytam, hogy elkísérhessem ide a szüleimet, de nem engedték. Azt hiszem, valahogy az egész országra haragudtam ezért.

– És most?

Körbenéztem a hatalmas oszlopok, a minket körülvevő hieroglifák, naplóbejegyzések és feljegyzések közt, amelyek generációkat éltek túl.

– Már értem, miért a nagy felhajtás.

– Mesélj az édesanyádról! – szólalt meg hirtelen. Én alig látom az enyémet. Sosem utazik az apámmal.

– Édesanyám… Nagyon kötelességtudó volt – meséltem. – Hűséges volt hozzánk, határozott elképzelései voltak arról, hogy tisztelettudó és becsületes embert neveljen belőlem. Nyilvánvalóan nem mindig érek fel a példájához. A te édesanyád miért nem szeret édesapáddal utazni?

– Apám szereti előírni neki, mit csináljon és hogy viselje magát – felelte Isadora fáradt mosollyal. – Folyton vitatkoznak, és azt hiszem, anyámnak néha szüksége van egy kis magányra, távol az apám okozta fejfájástól.

– Valóban fárasztónak tűnik.

– Én tudok bánni vele – felelte vigyorogva. – Végül is itt vagyok Egyiptomban, nem igaz?

Visszamosolyogtam. Tökéletesen megértettem. Az életem nagy része azzal telt, hogy azt tanultam, hogyan bánjak az emberekkel, akik felelnek értem.

Folytattam a rajzolást. A percek múlásával a kép lassan, részletről részletre életre kelt. A rajztanáromnak köszönhetően biztos kézzel dolgoztam, a vonalaim egyenesek voltak.

Ez a pillanat mindig elbűvölt – létrehozni valami olyasmit, ami addig nem létezett. Az egyik ok, amiért annyira tetszett a templom, az ősi falakba vésett művészet volt. A művészetnek túl kell élnie az alkotót. Próbáltam elképzelni a művészeket, akik a hőségben alkottak, és aprólékos munkával megfestettek minden virágszirmot, minden arcot.

Csodáltam a kitartásukat. Tehetségük lenyűgözött. Nem akartam, hogy ezek a műkincsek átlépjék Egyiptom határát, és eltűnjenek szem elől.

Az illusztrációm satnya utánzat volt csupán, de büszke voltam, hogy egyáltalán sikerült megörökítenem egy ilyen gyönyörű dolgot. Az első kép elkészülte után felálltam, és kinyújtóztattam a tagjaim.

– Szerintem csodás lett – dicsérte Isadora. Biztos észrevette, milyen kritikusan mustrálom minden részletét. – Sokkal jobb, mint ha én festettem volna. Az én alkotásom valószínűleg úgy nézett volna ki, mintha egy kisgyermek ragadott volna ecsetet. – Felállt, és ő is megnyújtózott. – Ha jól megleszel egyedül, azt hiszem, én vissza is térek a táborba.

Elfordult, majd habozott, és felém pillantott.

– Inez?

– Hmm?

– Azt hiszem, tudom, miért siet úgy a nagybátyád. Valószínűleg úgy gondolja, a csapat hamarosan nagy felfedezésre bukkan.

Kiszáradt a szám, miközben némán szitkozódtam a botorságom miatt. Azt hittem, Kleopátra keresését nem verték nagy dobra a csapatban. Ezért nem beszéltem a mágiáról, ami rám tapadt.

– Talán.

Intett, majd elindult.

Folytattam a munkát, bár minden apró neszre a bejárat felé kaptam a fejem, arra számítva, hogy meglátom anyámat, amint előtűnik a sötétből. De senki nem jött, amíg be nem fejeztem a tornácot. Gondolom, mindenki keményen dolgozott, hogy újabb bejáratot ásson ki. Vagy legalábbis egy reménybeli bejáratot Traianus szentélyének egy újabb helyiségéhez.

Ha Whit betartotta a szavát, rossz helyen keresnek. A gondolatra támadt egy ötletem. Talán meg tudom akadályozni, hogy a nagybátyám megtalálja Kleopátra sírhelyét. Rossz irányba terelhetem őket…

– Hát itt van.

Összerezzentem, és majdnem végigcsöpögtettem az egész képet festékkel.

Whit közelebb merészkedett, durva kezében a szandállal.

– Figyelmeztethettél volna – vetettem oda szárazon.

Megállt előttem, lábujjai szinte hozzáértek a csizmámhoz.

– Beszélnünk kell, Olivera!

Türelmetlenül, komoran beszélt, minden szavát átitatta a frusztráltság, amíg úgy tűnt, mindjárt felrobban.

– Miről?

Rám bámult.

– A tegnap éjszakáról.

– A tegnap éjszakáról – visszhangoztam. Karját összefonta a mellkasa előtt. Felálltam, gondoltam, jobb, ha állva beszélgetünk. – Mi van vele?

Hallotta anyámat a szobámban? Vagy azért akar kiabálni velem, mert megcsókoltam?

Reméltem, hogy az utóbbi. Arról legalább beszélhetek.

Rám meredt.

– Nagyon jól tudja, miről beszélek. Ne kerülgesse a forró kását, nem túl hiteles.

– Nincs szükségem további felvilágosításra a családi állapotodról.

– Csodálatos – felelte –, csakhogy én nem erről beszélek.

– Ó! – Nagyot nyeltem. – Nem?

Lassan megrázta a fejét, hideg tekintete mélyén veszedelmes fény villant.

– Ki az ördög volt tegnap a szobájában?

Holtsápadtra váltam. Óvatosak voltunk, Mama olyan halkan beszélt, hogy én is alig hallottam, annak ellenére, hogy csak harminc centire álltam tőle.

Mamának igaza volt. Whit éberen aludt. Összeráncoltam a homlokom. Honnan tudhatta?

– Megvárom, amíg előáll valami hihető magyarázattal. – Elfintorodott. – Gondolom, hazudni fog.

Hátráltam egy lépést. Whit nem mozdult, hűvös érdeklődéssel nézett rám. Széles mellkasa előtt szorosan karba fonta a kezét. Mindig elfelejtem, ahogy fölém tornyosul, ahogy betölti a teret, hogy semmi mást nem látok, csak őt.

– Senki nem járt a szobámban tegnap éjjel.

Ajkát pengevékonyra szorította össze.

– Baromság.

– Még ha járt is volna, semmi közöd hozzá.

Ujjaival a karjába vájt.

– Mit keres itt, Olivera?

A kérdés váratlanul ért. Kavarogtak a gondolataim, és izzadni kezdett a tenyerem. Nem értettem, miért kérdezi ezt tőlem. Gyanakvónak tűnt – mintha nekem lenne rejtegetnivalóm, nem pedig neki.

Nyugalmat erőltettem magamra.

– Azért jöttem, hogy kiderítsem, mi történt a szüleimmel. Azért vagyok itt, mert meg akarom találni Kleopátrát.

– Igazán?

Bólintottam.

Whit tett egy lépést felém.

– Szerintem mindannyiunk elől rejteget valamit.

Düh kúszott fel a mellkasomban. Hogy merészel így sarokba szorítani, mikor ő hivatásszerűen őriz titkokat? Tudta, hogy a szüleim nem tévedtek el a sivatagban, ahogy azt is, hogy a nagybátyám pontosan annyira romlott, mint az általa állítólag gyűlölt régiségkereskedők. A kétszínűsége megdöbbentett. Beletúrtam a hajamba. Kínzott, hogy nem mondhatok semmit, pedig ordítani lett volna kedvem. A szavak égették a nyelvem, s én engedtem az égető késztetésnek, hogy tegyek valamit. Megkerültem Whitet.

Utánam jött.

– Az istenit Olivera, még nem végeztünk!

Sietve megkerültem az egyik oszlopot, igyekeztem elillanni, és egy kis helyiségbe osontam be, amely egy még kisebb helyiségbe nyílt. Amint beléptem, a rózsa íze eltelítette a számat. Megálltam, Whit pedig belém rohant. Előreestem, de erős karját a derekam köré fonta, és elkapott.

– Jól van? – Elengedett, kezét gyengéden a vállamra tette, majd szembefordított magával. Lenézett rám. – Mi történt? Mi a baj? Teljesen elsápadt.

Meg sem próbáltam elrejteni előle. A lüktetés elhalt a bőröm alatt, mintha régi, idegen mágia lenne, ami hívogat haza. Tekintetétől kísérve lassan körbejártam a helyiséget, félrehajtottam a fejem, minden apró mágikus rezzenésre feszülten figyeltem, ami a véremben áramlott.

– Azt hittem, semmit nem érzett a templomban – jegyezte meg Whit. – Hiszen maga reszket! Mi a fene folyik itt?

– Sosem jutottam el idáig. Első alkalommal nem jöttem el eddig a helyiségig. Nagyon enyhe. – Pislogott. Semmi értelme nem volt annak, amit mondtam. Türelmetlenül felsóhajtottam. – Whit, érzem a mágiát!

Eltátotta a száját.

– Akkor kell lennie itt valaminek.

Egyetértésben kutatni kezdtünk, minden sarkot megvizsgáltunk, minden követ szemügyre vettünk, de semmit nem találtunk. Semmi jelét nem láttuk Ízisz falba vésett kártusának.

– Jesszusom, Olivera, ezt nézze!

Egy lakomát ábrázoló, aprólékos festmény tárult elém. Bárcsak jobban ismerném a hieroglifákat!

– Csak hogy tisztázzuk: az, hogy a családi nevemen szólítasz, és káromkodsz, eleget tesz az illendőség szabályainak?

– Lenne szíves idefáradni? Lehetőleg visszabeszélés nélkül? Köszönöm! – tette hozzá, ahogy elindultam.

– Így mindjárt jobb.

Pislogott.

– Hogyan is pontosan?

– Ez a verziód, ami, gyanítom, közelebb áll a korábbihoz.

– Miféle korábbihoz?

– A dicstelen menesztésed előttihez.

Növekvő felháborodással nézett rám. Ajka vége mintha felfelé kunkorodott volna.

– Maga annyira…

– Szókimondó? – segítettem.

– Idegesítő.

Az idegesítő jobb, mint a közömbös. Egyébként sem számít, a közelgő esküvője miatt.

– Mit akartál mutatni?

A kis helyiségben lévő egyetlen oszlopra mutatott. Egy méter széles volt, egészen a plafonig ért.

Bólintottam – rögtön megértettem, mit akar mondani. Nekem is feltűnt.

– Ez az egyetlen helyiség a templomban, amiben van ilyen.

– Pontosan. – Ujjaival finoman dobolt az oszlopon. – Ez a hieroglifa a napot jelöli, mellette pedig a hold olvasható.

– Aligha meglepő. Biztos ezer más falon is megtalálhatók ezek a szimbólumok Egyiptomban.

– Igen – értett egyet –, de mivel Kleopátra az ikreit – akiknek Marcus Antonius volt az apjuk – Héliosznak és Szelénének nevezte el, ami a nap és a hold görög megfelelője, figyelemre méltónak tartom. Főleg Ízisz templomában, akit sokszor kötnek össze Kleopátrával.

– Nem kell tovább győzködnöd. Tudom, hogy fontos ez az oszlop. Érzem – tettem hozzá csöndesen. – Te a tetejét nézed át, én az alját.

– Élvezi, hogy parancsolgathat nekem? – kérdezte feltámadó jókedvvel.

– Úgy tűnik? – vágtam vissza. Kérdésre kérdéssel válaszoltam, ahogy szerette.

A válasza megerősített az elképzelésemben.

– Ugye nem hiszi, hogy ez valóban működik?

– Itt vagy, nem igaz? – vágtam rá habozás nélkül.

– Hogy lehet az, hogy egy perce még meg akartam fojtani, most pedig kacagni támadt kedvem?

– Része a vonzerőmnek.

– Még nem fejeztük be a korábbi beszélgetést.

– Alig várom, hogy befejezzük. Imádom, amikor faggat – tettem hozzá szarkasztikusan.

Whit kuncogott, majd tüzetesen átvizsgálta az oszlopot. Az én részem több tucat domborműből állt, ősi egyiptomi írásjelekből, amelyeket örök időkre az oszlopra véstek. Miközben a hieroglifákat tanulmányoztam, önkéntelenül is reménykedni kezdtem, hogy egyszer majd festek valami olyasmit, amit érdemes lesz megőrizni, ami túlél engem. Ujjaimmal végigsimítottam az oszlop alsó felén, szokatlan ráncokat vagy mélyedéseket kutatva, odafigyelve a hirtelen felbukkanó mágiára.

– Whit – suttogtam.

Mellém térdelt.

– Látom.

Együtt lenyomtuk az oszlop alsó peremének egy kis részét. Az eleje előrebukott, egy vastag ajtó követte az oszlop ívét. A kő csak egy hüvelyknyit mozdult előre, de ez elég volt ahhoz, hogy kihúzzuk. Megálltunk. Szapora légzése betöltötte a kis teret. Én is ugyanúgy lihegtem. Mintha kilométereken át futottam volna.

Izgalom támadt bennem, ahogy az ajtó felé nyúltam. A mágia erős áramlatként söpört végig rajtam, én pedig önkéntelenül is hagytam, hogy magával ragadjon. Tehetetlen voltam az erejével szemben.

– Együtt, Whit!

Egy emberként rántottuk meg az ajtót, a csikorgó hang visszhangzott az üres helyiségben. Nem mozdult egykönnyen, csak közös erővel tudtuk annyira megnyitni a bejáratot, hogy átjuthassunk rajta. Az oszlopon belül keskeny, íves csigalépcső jelent meg. Előreléptem, de Whit elkapta a vállamat.

– Kizárt dolog – jelentette ki. – Én megyek előre.

A mágia morogva tiltakozott bennem.

– De…

– Hozzon gyertyát és egy kancsó vizet!

– Egy lépést sem tehetsz nélkülem! – szóltam rá. – Ha megpróbálod, megbánod, erre mérget vehetsz!

– Elég sok mindent bánok, Olivera.

Megfordultam, és a szemébe néztem.

– Beszélhetünk erről?

– Nem! – forgatta a szemét Whit. – Most pedig menjen a holmijáért!

A tárgyak a festőfelszerelésem mellett voltak, elhagyatottan hevertek a rajz közelében, amelyet korábban készítettem. Amikor visszamentem a hátsó helyiségbe, pontosan ugyanott találtam Whitet, ahogy azt mondta. Felmerült bennem, hogy továbbmegy nélkülem, különösen a megbánásról tett félvállról odavetett megjegyzése után. Vagy inkább a dolgokról, amiket megbánt. Inkább tűnt fáradtnak, lemondónak, mint lehangoltnak.

De megtartotta a szavát.

Meggyújtotta a gyertyákat, és elindult lefelé. Útközben könnyedén a vállára tettem a kezem, a fölöttünk lévő tér egyre sötétedett, ahogy haladtunk a föld alatt. A lépcső keskeny volt, többször is ellen kellett állnom a késztetésnek, hogy behúzzam a hasam. Nem mintha számított volna. Így is szűkös volt a hely. Whitnek oldalazva kellett haladnia, hogy elférjen robusztus testével. Nem tudom, hogy bírta ki. Olyan érzés volt, mintha valaki szorosan az öklébe zárt volna minket. Csak a szűk térben összekeveredő, ziháló légzésünk törte meg a csöndet.

A tizenhat véget nem érő lépcsőfok után végre elértük az alját, ahol azonban egy vastag fallal takart ajtó tartott vissza minket. Whit minden, nem elhanyagolható mértékű erejét latba vetve nekigyürkőzött.

– Nos?

Felmordult.

– Megmozdult?

Rám pillantott.

– Együtt kell nekirugaszkodnunk.

Mellé álltam az utolsó lépcsőfokra, vállt vállnak vetve toltuk a falat, lába az enyémhez feszült. Legcsekélyebb mértékben sem tudtunk távolságot tartani.

– Miért kerülünk mi folyton sötét, zárt terekbe, Olivera? – morogta.

– A kaland izgalma miatt?

Felhorkant, majd kezét a falra helyezte. Követtem.

– Készen áll?

– Igen – feleltem.

Zihálva, nyögdécselve erőlködtünk, de a fal nem mozdult. A gyertyákat nem tudtuk letenni, és nem tudtuk mindkét kezünket használni anélkül, hogy elfújjuk őket. Egy pillanat múlva megálltunk, évszázados levegőt szívtunk be, ami megtöltötte a tüdőnket és a gyomrunkat.

– Van egy ötletem – szólaltam meg két szuszogás között.

– Hallgatom.

– Dőljünk a falnak, és toljuk a lábunkkal! A tér elég kicsi hozzá…

Whit már mozdult is. Mindkét lábát kitámasztotta, lábfejét a szemközti falnak feszítette, én pedig ugyanezt tettem. Együtt toltuk, és a fal apránként engedett. Nem álltunk meg, amíg az álcázott ajtó eléggé el nem tolódott ahhoz, hogy mindketten át tudjuk magunkat préselni. Meleg légáramlat csapott az arcunkba, fütyörészve süvített fel a csigalépcsőn. A karomon égnek állt a szőr. A gyertyák csak néhány métert világítottak meg előttünk, de nem számított. Eleget láttunk. Találtunk valamit.

Körülöttünk temérdek, kétezer évvel korábban elrejtett kincs terült szét.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Whit magához rántott, s mindketten ostobán vihogtunk. Hatalmas teste szinte elnyelte az enyémet, erőteljes vonalai karcsú alakomhoz simultak. Könnyek csordultak végig az arcomon. Szaporán pislogtam – nem akartam egyetlen pillanatot sem elmulasztani. Kleopátra lénye ott kavargott körülöttem, én pedig megértettem, hogy több tárgy is kötődik hozzá, amelyek válaszolnak az aranygyűrűt átitató mágiára.

– Több fény kell! – szólalt meg Whit rekedten.

– Hihetetlen, hogy a nagybátyám szandálja nem elég – szúrtam oda elakadó lélegzettel.

Még jobban rázott minket a nevetés, könnyek csordultak végig az arcunkon.

Felelemelte a világító lábbelit, én pedig a magányosan égő gyertyát, és mindketten a gyéren bevilágított helyiségbe meredtünk. A kamra halvány aranyfénybe borult, számtalan tárgyat vonva ragyogásába. Hasonlóság és méret alapján rendezték el őket. A helyiség bal oldalán, a falnak támasztva ormótlan láda állt, vele szemben pedig egy fából készült szekérnek tűnő holmi.

A falakat bámulatos festmények tarkították, de eredeti, kőre festett színük jócskán megkopott az évek során. A jelenetek Kleopátrát ábrázolták pompás asztalnál ülve, arany étkészlettel, szolgálói körében. A kamra közepén lenyűgöző szépségű, bronz domborműves kanapé terpeszkedett, amelyet elefántcsont és gyöngyház berakások díszítettek. Az egész teret halvány türkiz ragyogásba vonta a pislákoló gyertyafényben megcsillanó csempe. Szorosan feltekert plüss szőnyegek bukkantak fel a sarkokban, még a halvány megvilágításban is jól ki tudtam venni a finom rózsamotívumokat. Égtem a vágytól, hogy minden részletet lerajzoljak.

– Úgy tűnik, ez az előkamra – motyogta Whit. – A sírkamra előtti tér. Egyértelműen kirabolták.

Meglepetten rápillantottam.

– Honnan tudod?

– A rendezett felfordulásból látszik – felelte. – Eredetileg nem így hagyták itt a kamrát. Inkább… – Visszasétált a lépcsőhöz, a gyertya fényében megvizsgálta a bejárat vonalát, majd elégedett mormogást hallatott. – Az ajtót láthatólag legalább egyszer már visszatolták a helyére.

Követtem a gyertya lángját. Különböző szobrokat világított meg, volt köztük olyan apró, amely elfért volna a tenyeremben, és olyan is, ami a csípőmig ért. A tekintetem megakadt a bejáraton, ami egy másik térbe nyílt. A mágia zsibongott a bőröm alatt. A szívem a torkomban dobogott, ahogy beléptem, nyomomban Whittel. A tűz fénye szörnyetegeket festett a díszes falakra.

A következő helyiség kisebb volt, első látásra úgy tűnt, az egészet aranyra festették.

– Te jó isten! – kiáltott fel Whit.

Káprázott a szemem az elém táruló pompától. Több ezer tárgy ragyogott rám: aranyszentélyek istenségek szobrocskáival, hajómodellek, szekerek. Whit tekintete egy pergamentekercsekből álló toronyra siklott. Vágyakozó tekintettel bámulta őket, de ahogy elkapta a tekintetem, elfordult, és egy méretes, pihenő sakált ábrázoló, aranylevelekkel díszített szobor felé mutatott.

– Anubisz – szólalt meg.

Lenyűgözve bámultuk. A csendet végül Whit törte meg.

– Szólnom kell Abdullahnak és Ricardónak.

Az idilli pillanat egy szempillantás alatt szertefoszlott. Dios, mégis miben reménykedtem? Úgy éreztem, a sírkamra vasmarokként zárul körém. A következő szó hangosan, hirtelen szakadt ki belőlem, és visszhangzott a szűk térben.

– Ne!

Csodálkozva nézett rám.

– Ne? Mi az, hogy ne?

Szörnyű hibát követtem el. Ez nem történhet meg, főleg nem Whitford Hayesszel. A tettem súlya kőként nehezedett a vállamra. Anyám elborzadna, ha látná, mi történt. A csalódottság keserű ízét éreztem a számban.

– Nem tehetnénk úgy, mintha nem találtunk volna rá? Kérlek…

– Teljesen elment az esze? Évek óta kutatnak Kleopátra után, Olivera! Tényleg elvenné ezt tőlük?

– Rendben, de csak Abdullahnak szóljunk! Nem bízom a nagybátyámban.

Leesett az álla.

– Nem bízik Ricardóban?

Megráztam a fejem.

– Mi a fene folyik itt? Köze van ahhoz az emberhez, akit a szobájában fogadott múlt éjjel?

– Nincs.

Whit meredten bámult rám.

– Ezt nem hagyom annyiban.

Tetőtől talpig átjárt a pánik érzése. Tönkretettem anyám tervét, hogy megakadályozzam Ricardót abban, hogy megszentségtelenítse Kleopátra végső nyughelyét.

– Nem mondhatok többet – suttogtam. – Kérlek, adj egy kis időt…

– Mégis mire?

Lépések zaja hallatszott az oszlopban megbúvó lépcső felől. Mindketten megdermedtünk.

– Whit – suttogtam rémülten. – Jön valaki!

Whit az előtér bejáratához sietett, én pedig követtem. Olyan hirtelen állt meg, hogy beleütköztem, ő pedig utánam nyúlt. Meg akartam kerülni, de a karjával elzárta az utat. A kamrán belül maradtunk, de a lépcső felől nem láthattak minket. Whit elővette a revolverét, és az utolsó lépcsőfokra célzott. Bevittem a gyertyát a szomszédos helyiségbe, az előtér így sötétségbe burkolózott.

– Okos! – suttogta Whit.

Valaki lefelé jött a lépcsőn, ziháló légzése egyre közelebbről hallatszott. Lélegzet-visszafojtva vártam, egy hang sem jött ki a torkomon. Ekkor kis kék fénycsóva jelent meg, lassan kúszott előre, a cipők halk csikorgásával egy időben. Először egy pár kopott bőrcsizma jelent meg, majd két hosszú, bő, földtől és piszoktól foltos nadrágszár, egy karcsú derék, végül pedig egy őszbe hajló, megviselt arc, amely egyszerre volt ismerős és vészjósló.

Tío Ricardo.

Egyenesen Kleopátrához vezettem! Anyám elborzadt volna a tettemen. A térde megrogyott, és hátratántorodott, ahogy az előtérbe nézett. Alig bírta megtartani a kezében pislákoló fáklyát.

– Dios! – morogta. Majd felegyenesedett, és rémült hangon felkiáltott. – Inez!

Megkerültem Whitet, a fény követte a mozgásomat. Remegve emlékeztettem magam, hogy szerepet kell játszanom.

– Itt vagyok, Tío.

Nagybátyám hunyorogva fordult a hangom irányába. Whit karja az enyémet súrolta, ahogy eltette a fegyverét. Ahogy meglátott, nagybátyám előrelépett, majd hirtelen megállt, ahogy észrevette a nyomomban Whitet. Bozontos szemöldökét sötét ráncba húzta.

– Magyarázatot várok! – szólította fel keményen.

Whit nagy levegőt vett, kinyitotta a száját, de én gyorsabb voltam. Visszavágtam.

– Kémkedsz utánunk? – vontam kérdőre.

Whit felmordult, és a homlokára csapott.

– Hogy én kémkedek? – kérdezett vissza fagyosan Tío Ricardo. – Nem, nem kémkedek. Mi az ördög folyik itt? Mióta vagy itt lent?

– Csak most találtunk rá – siettem a válasszal. Whit elkeseredetten, vészjóslóan fújta ki a levegőt. Tío Ricardo megmerevedett, de a figyelme rám szegeződött.

– Ahogy beljebb mentem a templomban, éreztem a mágiát. Mindent elborított. Követtem a lüktetését, Mr. Hayes pedig kénytelen volt segíteni nekem.

– Kénytelen – ismételte a nagybátyám fásultan.

Szélesre tártam a karom.

– Nem az ő hibája volt.

– Nincs szükségem arra, hogy megvédjen – vonakodott Whit.

– Ezért vannak a barátok.

Tío Ricardo rám szegezte a tekintetét. Olyan mély levegőt vett, hogy a gombjai megfeszültek.

– Ne merészelj még egyszer bármilyen alagútba, sírkamrába vagy sötét barlangba bemenni nélkülem, világos?

– Igen.

– Whitford, kerítsd elő Abdullahot, de ne kelts feltűnést, kérlek!

Whitre pillantottam, de nem viszonozta a tekintetem. A gyertyámmal a kezében eltűnt a lépcső tetején. Nagybátyám és én csupán pár lépésre álltunk egymástól, apró láng pislákolt köztünk. Néhányszor voltunk csak így együtt, teljesen egyedül. Libabőrös lett a karom. Ismét eltűnődtem azon, milyen kétszínű ez az ember.

Ugyanakkor… Úgy tűnt, megkönnyebbült, hogy lát.

– Megtaláltad – motyogta.

– Az aranygyűrű segítségével.

Egyik lábamról a másikra álltam, és körbepillantottam a félig homályba burkolózó előtérben. Itt nem volt annyi műtárgy, mint a másik, kisebb helyiségben, amelyet Whit kincstárnak nevezett, de még így is szép számmal akadtak felbecsülhetetlen értékű darabok. Szobrocskák és bútorok, mézes csuprok és ékszerdobozok. Az igazság mindent elborító hullámként söpört végig rajtam, alig kaptam levegőt, ahogy felfogtam, amit látok.

Nagybátyám ravaszul kémlelte az arcom.

– Ezek szerint te is felfogtad.

Elcsuklott a hangom.

– Papa találta meg ezt a helyet, mielőtt… Meghalt. Így kellett lennie, mert elhozott valamit, ami Kleopátráé volt, és elküldte nekem.

– Az aranygyűrűt. Így találtál rá erre a helyre. Nekem kellett volna adnia.

Feszültség támadt körülöttünk, és megmérgezte a levegőt. Félelem fogott el. Itt vagyok, egyedül, a föld alatt, mindenféle segítség nélkül, egy olyan emberrel, akit alig ismerek.

Halk puffanás hallatszott a lépcső irányából.

További gyertyalángok csatlakoztak a pislákoló fényhez, és Abdullah jelent meg, izgatott mosollyal az arcán. Átpréselte magát a nyíláson, nyomában Whit, mindketten karcsú fáklyát tartottak a kezükben.

Abdullah szája tátva maradt, sötét szemébe könnyek gyűltek.

A nagybátyám odalépett hozzá, megölelték egymást, elnevették magukat, és arabul társalogtak.

Megrendített, hogy nagybátyám csak így képes átverni a sógorát. Álnok kígyó volt, lesben állt, várta a tökéletes alkalmat, hogy lecsapjon. Kijátszotta Abdullahot, ahogyan szegény szüleimet is.

Whit mellém szegődött.

– Jól van? Egész úton rohantam.

Ránéztem, és észrevettem, hogy homlokába hulló zilált fürtjein nedvesség csillog. A feszültség, amit korábban éreztem, eltűnt.

– Végig rohantál? – suttogtam.

Vállat vont.

– Ezért vannak a barátok.

Abdullah és Tío Ricardo felfedezték az előkamrát, és minden apróságot megcsodáltak. Semmihez sem nyúltak, csak döbbent áhítattal álltak, ahogy minden részletet, kis faragást és szobrot megvizsgáltak. Nagyon hiányzott a vázlatfüzetem. Meg akartam örökíteni a falon lévő festményeket, a szobában szanaszét heverő különféle tárgyakat. Legszívesebben leültem volna a luxuskanapéra, de követtem Abdullah példáját. Ők tartották a távolságot, nem akartak megbolygatni semmit.

– Kirabolták – szólalt meg Abdullah.

– Nagy valószínűséggel – hagyta jóvá a nagybátyám.

Rá sem kellett néznem Whitre, tudtam, önelégülten vigyorog.

– Ezt nézzétek! – kiáltott fel a nagybátyám, szemügyre véve a fal egyik részét. Mind körbevettük. A különös kép fegyveres katonákat ábrázolt.

– Az actiumi csata – állapította meg Whit.

Abdullah nagyot csapott a vállára.

– Ezek szerint figyelsz, amikor beszélek. Így igaz. Kleopátra ekkor vesztette el mindenét – a családját, a rangját, a trónját, a szeretőjét és az életét.

– Miután elvesztették az Alexandriáért vívott csatát Octavianusszal, Marcus gyámjával és Caesar utódjával szemben – magyarázta Tío Ricardo –, Marcus Antonius a kardjába dőlt, Kleopátra pedig pár napra rá követte.

Abdullah a falra mutatott.

– Mindkettőjüket megörökítették, egymás mellett, gyermekeik társaságában: az ikrek, Kleopátra Szeléné és Alexandrosz Héliosz, és a legifjabb, Ptolemaiosz Philadelphosz. Szelénét férjhez adták, ikertestvérét meggyilkolták, öccsükről pedig soha többé nem hallottak, a feledés homályába merült.

– A csata után – folytatta Tío Ricardo – Octavianus, immáron Augustus néven megtiltotta, hogy Rómában bárki a Marcus és az Antonius neveket együtt használja. Tetteinek minden nyomát, minden érdemét és elismerését kitörölték a római történelemből. Hírhedt árulóként vonult be a köztudatba.

– Itt azonban megemlékeznek róla – suttogta Whit.

A hangjára felkaptam a fejem. Különös kifejezés ült az arcára, nem tudtam értelmezni. Közelebb léptem a falhoz, az elkárhozott család látványa magával ragadott. Abdullah döbbent-csodálkozó hangot hallatott, és belépett a következő helyiségbe, a kincstárba. Whit továbbra is a falat bámulta.

– A rossz, mit ember tesz, túléli őt; A jó gyakorta sírba száll vele³⁹ – idézte.

– Miért bukkan fel köztünk Shakespeare újra és újra?

Elfordult Marcus Antoniustól. Ekkor jutott eszembe, hogy Whit milyen mélyen azonosulhat a katonával, aki kétezer évvel korábban élt, harcolt és szeretett. A férfival, aki szülőföldje ellen fordult. Kitörölték hazája emlékezetéből és történelméből, eredményeit szándékosan elfelejtették.

Nem akartam együttérezni vele, mégis így tettem. Akárhogy győzködtem magam, hogy megnősül, hűséges a nagybátyámhoz, hogy egyáltalán nem bízhatok meg benne, továbbra is bosszantóan vonzónak találtam.

Elfordultam tőle, és csatlakoztam a nagybátyámhoz és Abdullahhoz a szomszéd szobában. Inkább hallottam, mint láttam, hogy követ engem. Csendes jelenléte megnyugtatott és elbizonytalanított.

Whitford Hayes, az ellentmondások embere.

Arra számítottam, hogy a két férfit ugyanabban az áhítatban találom, mint korábban, ehelyett azonban mindketten egy festett falat bámultak, amelyet több száz csillogó, élénk lápisz lazuli, rózsakvarc és türkiz mozaikcsempe díszített. Fájt, hogy ilyen közel kellett állnom Tío Ricardóhoz, miközben csak arra vágytam, hogy messze kerüljek a férfitól, aki tönkretette a családomat. A szavai állandóan ott motoszkáltak a fejemben, úgy töprengtem rajtuk, mintha megfejtésre váró rejtvény lennének.

Ő aztán tudta, hogy kell színlelni.

– Nézzék ezt a gyönyörű jelenetet! – Abdullah az embereket ábrázoló vésetekre mutatott, akik gyümölccsel teli tálakat cipeltek. – Szőlőt szüretelnek. Itt pedig üvegbe rakják őket.

– Ön szerint ezt találjuk itt bent? – kérdeztem meglepetten. – Kétezer éves szőlőket?

– Mára biztosan bor lett belőlük – vigyorgott Whit, és közelebb hajolt a falhoz. – Valóban, itt rögzítik az évjáratot!

– Lenyűgöző – szusszant fel a nagybátyám. – Ez a sír egyszerre görög és egyiptomi. Még a szöveg is mintha két nyelven lenne a falon. – Szemügyre vette a szöveget, csodálkozó hangon motyogott. – Nézd csak, Abdullah, Ozirisz halála és Perszephoné elrablása!

– És jó adag szkarabeusz – tette hozzá Whit, a véseteket tanulmányozva.

– Azok miért fontosak? – kérdeztem. – Mindenhol látom őket. Amuletteken, falakon, oszlopokon, kis figurákként és a ruhákon is megjelennek.

– A feltámadást, újjászületést szimbolizálják, és azokat védik, akik átköltöztek a túlvilágra – felelte Tío Ricardo. – A bogarakat gyakran hozzák összefüggésbe az egyiptomi napistennel is, aki természetesen mindennap meghal, aztán újjászületik. Ő…

– Ricardo, ne ragadtasd el magad! Kell itt lennie egy ajtónak – vágott közbe Abdullah, és fáklyáját egy öntöttvas tartóba helyezte a kincstár bejárata mellé.

– Egyetértek. Különben miért ne helyezték volna a kincseket a fal mellé? – vetette fel Tío Ricardo.

– Nem akarták akadályozni a bejutást – felelte Abdullah. – Bár érdekes… Nem akarták volna elriasztani a sírrablókat?

– Lehet, hogy megzavarták őket – tűnődött Whit. – Lehet, hogy idejöttek, és rajtakapták őket, amint megpróbálják kirámolni a sírt. Lehet, hogy az ókori egyiptomiak tuszkolták vissza az ajtót, és megbüntették a rabókat. A sírt pedig azóta sem fedezték fel. Nem lehetett egyszerű feladat besurranni Philaira, amikor évszázadokon keresztül szent földnek tartották.

– Meggyőzően hangzik – jelentette ki Abdullah.

Mind az ajtóra szegeztük a tekintetünket, a válasz pedig egy pillanat alatt megfogalmazódott bennem. Talán a bőröm alatt lüktető mágia volt az oka, talán a Kleopátra gyermekeit ábrázoló kép a fejemben.

– Egyes csempékre napot és holdat karcoltak – szólaltam meg.

Nagybátyám és Abdullah egyszerre vágták rá:

– Szeléné és Héliosz!

– Másutt a Kleopátra-kártus is megtalálható, és itt van Marcus Antoniusé – jegyezte meg Whit. – Érdekes, hogy Julius Caesart kihagyták.

– Talán nem is olyan érdekes – töprengett Abdullah. – Ricardo, mit gondolsz, mi van az ajtón túl?

– A sírkamrája – felelte Tío Ricardo. – Tudom, mire célzol, sahbi. Arra gondolsz, Caesart talán szándékosan hagyták ki, mert nem temethették el Kleopátrával együtt.

– Miért, ki mást temethettek? – kérdeztem. A fejemben kavarogtak a gondolatok. Soha nem jutott eszembe, hogy esetleg mással együtt temethették el. Lehet, hogy a csempék arra utalnak, ki más fekszik mellette?

– Könyörgött Octavianusnak, hogy ne válasszák el Antoniustól – felelte Whit. – Lehet, hogy tiszteletben tartotta a kérését?

– Nem valószínű – válaszolta lassan Tío Ricardo. – Kleopátra bökte a csőrét. Miért engedelmeskedett volna?

– Hogy megbékítse az egyiptomiakat – szólt közbe Abdullah. – Éppen legyőzte a fáraójukat. A népe szerette Kleopátrát, emellett ő volt az egyetlen görög uralkodó, aki hajlandó volt megtanulni az egyiptomi nyelvet. Azt akarták volna, hogy tartsák tiszteletben az uralkodó utolsó kívánságát.

Előreléptem, és ösztönösen benyomtam a napot ábrázoló türkizkék csempét. Egy szintbe került a fallal. A kezem felujjongott a felfedezés izgalmától. Jó barátok lettünk. Majd kipróbáltam a többi megjelölt csempét – mindegyik úgy működött, mintha gombok lennének.

Whit csettintett.

– Mint az oszlopnál!

– Szelénét és Hélioszt megtaláltuk az emeleti kamrában. Innen tudtuk, hogy meg kell vizsgálnunk az oszlopot – magyaráztam Abdullahnak. Még mindig nehezemre esett a nagybátyám felé nézni. Valahányszor megtettem, anyám emléke sejlett fel. A húgáé, akit elárult.

Nem szabadna segítenem nekik, de nem is mehetek el. Anyám tudni akarna mindent, ami történt, és én nem hagyom újra cserben.

– Azt hiszem, meg kellene próbálnunk más sorrendben nyomkodni a megjelölt csempéket – vetette fel Whit. – Csak nyolc ilyen csempe van, Marcus Antonius kivételével. Őt nem találtuk meg az oszlopon.

Mindannyian beleegyeztünk, és mindenki két csempét vett szemügyre.

– Háromra – mondta Tío Ricardo. – Kezdjük veled, Whitford.

– Váhed, itniín, tálátá⁴⁰ – számolt Abdullah.

Whit megnyomta a csempéit, én követtem, majd Tío Ricardo és végül Abdullah.

Semmi sem történt. Mindenféle lehetséges sorrendet kipróbáltunk, amíg egy utolsó, nyilvánvaló válasz nem maradt.

– Dios mio! – morogta Tío Ricardo. – Talán Marcus Antoniust tényleg mellé temették.

A hadvezér csempéit is bevettük a sorrendbe, ám ez sem vezetett eredményre. A nagybátyám csalódottan morgott.

Abdullah meglepett hangot hallatott, lehajolt, és egy aprócska kis csempére mutatott, amire sólyom képét karcolták.

– Ez Hórusz.

Caesar és Kleopátra fia.

– Caesarion! – kiáltott fel Tío Ricardo. – Néha még Ízisz gyermekével is összefüggésbe hozták.

– Kleopátra, Caesarion és Marcus Antonius – sorolta Abdullah. – Ők fekszenek a fal túloldalán. Csak az ő csempéiket nyomjuk meg!

Nagybátyám egyetértően bólintott. Ám miután különböző sorrendben benyomtuk őket, a fal továbbra sem mozdult.

– Mi lenne, ha egyszerre nyomnánk be őket? – javasoltam. – Merthogy együtt temették el őket.

Abdullah helyeslően bólintott. A szívem megtelt melegséggel.

– Mindet együtt, háromra.

– Váhed, itniín, tálátá – számolt Whit.

Megnyomtuk a csempéket, majd hangos kattanás után felhangzott a két évezred után elmozduló, azóta érintetlen kövek elnyújtott csikorgása. Egy ajtó körvonala jelent meg, az élek követték a négyzet alakú csempék formáját. Abdullah lökött rajta egy utolsót, és kitárult az ajtó. Levegő áramlott a helyiségbe, meleg ölelésébe vonva minket. A gyertyák pislákoltak, de nem aludtak el.

Abdullahra pillantottam, de őt nem rendítették meg a történtek. Úgy tűnt, számított rá. Talán ez tipikus, ha több mint két évezred után először nyitnak ki egy kamrát.

Tío Ricardo elment a fáklyáért, és átadta Abdullahnak, aki elsőként lépett be a sírkamrába, nyomában a nagybátyámmal. Whit intett, hogy kövessem őket.

Vettem egy mély levegőt, és beléptem a sírboltba.

39 William Shakespeare: Julius Caesar. (Vörösmarty Mihály fordítása)

40 Egy, kettő, három. (arab)

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Újabb akadályba ütköztünk. Csalódottan haraptam az ajkamba, alig vártam, hogy lássam, mi vár rám, mégis rettegtem attól, hogy továbbhaladjak. Sem Abdullah, sem Tío Ricardo nem tűnt úgy, mint akit aggaszt a vastag fal. Hatalmas volt, közepén két szentélyajtóval, amelyekbe további hieroglifákat véstek. Mindkettőn rézkilincs volt, amelyeket vastag kötelek kötöttek össze.

– Papiruszrostból készült – tájékoztatott Abdullah.

– Szét kell szakítanunk, hogy megtudjuk, ki van a másik oldalon! – mondta Tío Ricardo, olyan gyermeki izgalommal a hangjában, amit még sosem hallottam tőle. Elővette a zsebkését, hogy átvágja a kötelet, de tétovázott. Bűnbánó fejcsóválással lépett el a rácsos bejárattól, és átnyújtotta a kést Abdullahnak.

– Ezek szerint észhez tértél? – kérdezte Abdullah gunyorosan. – Azt hittem, ennél jobb tanárod voltam.

Ricardo a szemét forgatta.

– Legyen a tied a megtiszteltetés!

– Használd az eszed, Ricardo! – figyelmeztette Abdullah. – Folyton fejjel rohansz a falnak. – Néhány pillanatig tűnődve hallgatott. – Először Inez rajzolja le az ajtót, majd, ha nyilvántartásba vettük, én feltöröm a zárat. A szarkofágot azonban nem fogjuk felnyitni, sem elmozdítani a sírkamrából.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam. Anyámnak és nekem tehát van időnk kieszelni valamit.

– A rajzholmim fent van. Elkezdhetem lerajzolni a többi helyiséget.

Abdullah bólintott.

– És a csapat?

– Lehozzuk őket ide? – kérdezte Tío Ricardo.

Abdullah elgondolkodott, majd megrázta a fejét.

– Még ne. Azt javaslom, folytassák a munkát a Traianus szentélye alatti helyiségekben. – Meleg barna szemében izgatottság csillant. – Most, hogy tudjuk, mi van Ízisz temploma alatt, kíváncsi vagyok, vajon a kettő összekapcsolódik-e a föld alatt.

Izgalom buzgott fel bennem. Ezt a mágiát érezhettem a szentély alatt!

– Egyetértek – mondta Tío Ricardo. – Whit, míg Inez rajzol, mi feljegyezzük, mi mindent találtunk a két helyiségben. – Hozzám fordult. – Meg tudsz birkózni a feladattal?

– Természetesen – feleltem.

– Bien, bien – helyeselt Tío Ricardo. – Azt hiszem, szólnunk kellene Mr. Fincastle-nek, hogy őrizze a lépcsőház bejáratát.

– Segítek a leletek rögzítésében – ajánlkozott Abdullah.

A nagybátyám lehajtotta a fejét, és libasorban felsétáltunk a két kamrán át a rejtett lépcsőn, mindannyian a saját feladatunkkal.

Aznap éjjel, amikor a tábor többi lakója aludt, anyám eljött hozzám. Az ágytakarómon ültem, és aggódva babráltam a lepedővel, amíg a hold lágy fényében fel nem sejlett a körvonala a függöny túloldalán. Félrehúzta a szövetet, és belépett. Most is sötét ruhát viselt, karcsú alakját hosszú, fekete ruha és kétsoros kabát takarta el. Feje köré sálat tekert, eltakarva a haját és az arca nagy részét.

Felálltam, és felemeltem a mutatóujjam, majd Whit szobája felé mutattam. Azonnal megértette, és intett, hogy kövessem. Szótlanul Philai partja felé vezetett. A hold magasan fénylett felettünk, ragyogásával megvilágítva az utunkat. Többször is megállt, hogy körülnézzen, nehogy veszélybe kerüljünk. Mr. Fincastle őrködött, de már ő is lefeküdt aludni. Amint elértük a folyópartot, végül lelassított.

Aztán megfordult, és szorosan átölelt. Más volt az illata, nem a szokásos virágos parfümjét viselte, ami mindig rá emlékeztetett. Itt, Egyiptomban földesebb volt az illata.

Még mindig nem tudtam elhinni, hogy él, és rám talált. Mérhetetlenül szerencsés voltam. Kaptam egy második esélyt, amikor már nem is reménykedtem.

– Ma történt valami – motyogta. – Mindannyian sokáig maradtatok a templomban. Miért?

Megnyaltam kiszáradt ajkaimat.

– Mama, az én hibám volt. Intenzív, elsöprő erejű mágiát éreztem. Egyenesen Kleopátra sírjához vezettem őket.

Egész testében megdermedt.

– Megtalálták Kleopátrát.

Elkínzott arccal bólintottam.

A Nílus felé fordult, és figyelte, ahogy a folyó lustán hömpölyög mellettünk. Csillagok milliói ragyogtak a koromfekete éjszakában, visszatükröződtek a vízfelszínen.

– Tudtad, hogy az ókori egyiptomiak a folyóba dobták az értéktárgyaikat?

Bólintottam.

– Az éves árvíz idején, amikor Anuketnek áldoztak.

Mama bólintott, és a vízbe merítette a tenyerét.

– Képzeld csak el, miket láthatott az évszázadok során!

A gondolat kitisztította az elmém. A Nílus mindent tudott, látta Egyiptom legjobb és legrosszabb oldalát is.

– Kleopátrát egyenesen Alexandriából hozták hajóval Philaira, egy semmi máshoz nem fogható szertartás keretében. – Felegyenesedett, arca sápadt volt. – A nagybátyád tönkre fogja tenni a végső nyughelyét, az illegális üzelmekből pedig milliókat fog keresni a Kereskedők Kapujánál.

– Mama, hogyan állíthatnánk meg? Mit tehetnénk? – A kérdés visszhangzott a sötét éjszakában, mielőtt folytattam. – Ma éjjel el kell indulnunk Kairóba. Foglaljunk magunknak helyet egy Argentínába tartó hajóra, hagyjuk ezt az egészet magunk mögött…

– Hogy tehetnénk ilyesmit? Két ember nem elég, hogy elvezesse az Elephantinét, és nyilvánvalóan nem tudunk visszaúszni Kairóba. Egy szigeten vagyunk, a minket körülvevő folyó pedig tele van krokodilokkal.

– Dehát egyedül jöttél ide! – emlékeztettem.

– Aligha – felelte, és nagyot szusszantott. – Csatlakoztam egy utazó társasághoz. Tehetnénk így, de a barátom csak hetek múlva ér ide. Én pedig okkal vagyok itt, Inez. A bátyám tőrbe csalt engem, minket.

– Akkor értesítsük a hatóságokat! – erősködtem. – Ez a helyes döntés.

Megrázta a fejét.

– Most kell cselekednünk, Inez! Nem tudom, mennyi ideig tettethetem még, hogy halott vagyok. Most kell lecsapnunk Ricardóra. Sosem fogna gyanút.

– Dehogynem, különben miért bérelte volna fel Mr. Fincastle-t?

Türelmetlenül legyintett.

– Azt csak azért tette, hogy megvédje magát a konkurenciától.

Miércoles. Ezek szerint többektől is tartanunk kell?

Hirtelen magam mögött akartam hagyni az egész átkozott szigetet. Véget vetni ennek az egész nyomorult ügynek.

– Miért nem tudod ezt az egészet magad mögött hagyni? Tizenhét évet adtál Egyiptomnak az életedből! – Arra a hat magányos hónapra gondoltam, amit minden évben a szüleim nélkül töltöttem Argentínában. Fájt, hogy soha nem vittek magukkal. Elmulasztott születésnapok és ünnepek, órák, amiket soha nem kapok vissza… Most pedig apám már nincs velünk, és meg akartam kapaszkodni Mamában. Rémület fogott el. Nem akartam elveszíteni őt Egyiptom miatt. – Nem volt még elég?

Mama halkan felzokogott. Megszakadt érte a szívem.

– Nem tehetem. Azt hittem, megérted.

– Mit? Mit nem értek?

– Ricardo ölte meg az apád! – Minden szót zihálva ejtett ki. – A karjaim közt halt meg!

Hangosan csengett a fülem. Nem kaptam levegőt, forgott velem a világ. A rémület a bőröm alá kúszott, én pedig elkezdtem dörzsölni a karom. Hirtelen kirázott a hideg.

– Micsoda?

– A nagybátyád szabadult meg tőle.

Megrándultam, és arcomat a tenyerembe temettem. Mama hozzám lépett, és szorosan átölelt.

Hangja elszántan csengett a fülemben.

– Ezt nem ússza meg szárazon. Azt akarom, hogy tudja, én tettem tönkre. Én, akit alábecsült, a húga, akiről azt hitte, túl buta és jelentéktelen ahhoz, hogy megértse a munkáját.

Hirtelen kellemetlen érzés kúszott a bőröm alá. Még soha életemben nem láttam ilyen kitárulkozónak, még velem sem. Mindig visszafogott volt, sosem veszített a tartásából. A ruhaujjamba töröltem a könnyeim, a gyász megfájdította a szívem. Bántott, hogy így kell látnom az anyám, de megértettem a benne tomboló haragot.

Elhúzódott, és a szemembe nézett.

– Segítesz nekem, Inez?

Nem volt kérdés. Életben volt, és én bármit megtettem volna, hogy ez így is maradjon. Bármi is történjen ezután, együtt visszük végig. Imádkoztam, hogy ez elég legyen ahhoz, hogy mindketten életben maradjunk. A nagybátyám időzített bomba, ami elpusztíthat minket, Abdullahot, az egész csapatot. Sokat nyerhetett ezzel a történelmi felfedezéssel. Bólintottam, és ő végigsimított a göndör hajamon, amely annyira hasonlított apáméra. Nem érdemelte meg, ami történt vele.

– Igen – mondtam. – De figyelmeztetnünk kellene Abdullahot. Tudnia kell az igazságot arról az emberről, akivel üzleti kapcsolatban áll.

Kifutott az arcából a vér.

– Nem hallottad, mit mondtam? – A karomért nyúlt, megragadott, a körme a bőrömbe vájt. Pánik csendült a hangjában. – A nagybátyád gyilkos! Mi lesz Abdullahhal, ha a bátyám útjába kerül?

– Én nem…

– Megöli! – suttogta Mama. – Inez, én képtelen lennék…

– Mire, Mamita?

– Nem veszíthetek el több embert. Abdullah a barátom, és nem hagyom, hogy kockáztasd az életét, Inez. Meg kell esküdnöd, hogy megóvod azzal, hogy egy szót sem szólsz.

– Esküszöm – leheltem.

Egy ideig még szorosan tartott, mintha meg akarna bizonyosodni arról, hogy nem teszem kockára Abdullah életét, megtartom a szavam, és nem hagyom, hogy a nagybátyám markába kerüljön. Farkasszemet néztem vele, majd lassan bólintott.

Elengedte a karomat, én pedig fellélegeztem. Ellenálltam a késztetésnek, hogy megdörzsöljem, ahol megmarkolt.

– Hogyan segíthetek?

– Van egy ötletem, ami működhet. – Az ajkába harapott. – De bátornak kell lenned, Inez.

Gúnyosan elvigyorodtam.

– Nem hallottad talán, hogyan kerültem Egyiptomba?

Elmosolyodott. Ez volt az első őszinte mosoly, amit az arcán láttam, mióta megtudtam, hogy él. Előhúzott egy hosszú selyemkendőt a zsebéből, és felém nyújtotta. Puha volt, finom virágmintákat hímeztek bele.

– Te és a virágaid – motyogtam. – Sosem hiányzik a kert?

– Az elmúlt évtizedben a fél életemet Egyiptomban töltöttem – felelte. – Ennyi idő után a sivatagban hogyne hiányoznának a növények? Sok minden hiányzik, amikor elmegyek Argentínából. Té de maté, empanadas, az óceán illata az erkélyről… – Felemelte a tekintetét, ami ugyanolyan volt, mint az enyém. Színváltó, örökké nyughatatlan tekintet. – Te.

Átjárt a melegség érzése. Bele sem gondoltam, mennyire hiányzott, hogy halljam ezeket a szavakat, hogy mennyit jelentenek majd.

– Mit kell tennem? – kérdeztem.

– A mágia nagyon régről való – aki megidézte, nagyon nagy erejű varázsló lehetett. Mindent, amit el tud takarni, összezsugorít.

– Például a bátyád szemüvegét.

Vállat vont, szája sarkában huncut mosoly bujkált.

– Lehetséges. Különleges eseményekre tartogattam.

– Biztosan – vágtam rá. – Például a bátyád bosszantására?

– Nem nehezíti meg a dolgom – felelte mosolyogva. A melegség lassan kifutott az arcából, tudtam, arra gondol, amit Tío Ricardo tett velünk. Az életre, amit ellopott tőlünk.

Megköszörültem a torkom, el akartam vonni a figyelmét.

– Tehát azt szeretnéd, ha…

– Összezsugorítanál annyi műkincset, amennyit csak tudsz – bólintott, a hangja komor és eltökélt volt. – Ne szólj róla senkinek!

Kiszáradt a szám.

– Éjszaka pedig add át őket nekem, hogy biztonságba helyezzem őket.

– Tío Ricardo észreveszi, ha valami eltűnik – tiltakoztam.

– Halkabban! – Idegesen a part felé pillantott. – Okosan válassz műkincseket! Keress feleslegesnek tűnő dolgokat, minden sírban előfordulnak ilyesmik. Hasonló ékszerek, szobrok, csecsebecsék. Őszintén kétlem, hogy a bátyám minden tárgyat megjegyzett volna. Nem fogunk tudni mindent biztonságban tárolni, de ha gyorsak vagyunk, szerintem sok mindent meg tudunk óvni a kapzsiságától.

Mama előrehajolt, és kezét a vállamra tette.

– Most figyelj rám, Inez, ez nagyon fontos! – Megvárta, míg bólintok. – Először a papiruszokat zsugorítsd össze! Bármilyen tekercset, pergament találsz, azzal kezdd a munkát!

Összeráncoltam a homlokom.

– Miért? Tío Ricardo biztosan az ékszerekre csap le először. Az több pénzt hoz a konyhára.

Anyám megrázta a fejét.

– Ennél a bizonyos papírnál nem többet.

– Miféle papírnál? – kérdeztem. – Mondd el, hogy néz ki, akkor megpróbálom megkeresni.

Mama elgondolkodott, majd újra megrázta a fejét.

– Nem, gyanút keltenél, ha kifejezetten ezt a papírt keresnéd.

Újabb kérdés merült fel. Továbbra is körülvett minket a Nílus, elég messze voltunk Asszuántól ahhoz, hogy ez problémát jelentsen.

– Még ha sikerrel is járunk, akkor is itt vagyunk, ezen a szigeten.

– Nem, érkezik egy barátom, aki segít. Azt mondta, valamikor Navidad⁴¹ előtt ideér. Segít mindent felpakolni a hajóra, aztán onnan elhajózunk Kairóba.

Az agyam zakatolt.

– De mi lesz Tío Ricardo bűntársaival? Gondolom, nekik is beszámolt a felfedezésről.

Bólintott, arckifejezése elgondolkodóvá vált.

– Többségük Thébában van, így, ha eljutunk Kairóba, mielőtt Philaira érnének, biztonságban lehetünk. Nehezebb dolguk lesz, ha a műkincsek az Egyiptomi Múzeumban lesznek, Monsieur Maspero figyelő tekintete előtt.

– Honnan tudod mindezt?

– Sok időt töltöttem azzal, hogy a bátyám után kémkedtem, és átnéztem a leveleit. – Szorosabbra kötötte a sálat a fején. – Kérlek, ne próbálj megkeresni, Inez! Majd én megtalállak. Túl kockázatos – mindkettőnk számára.

– Sikerülni fog a tervünk?

Nagy levegőt vett, majd lassan, nyugodtan kifújta.

– Muszáj lesz. Apád azt akarná, hogy segítsünk, bármiben, amiben csak tudunk. Úgy hiszem, örül, hogy együtt dolgozunk valamiért, amit annyira szeretett.

Bár az előttem álló feladat nem volt könnyű, segített a tudat, hogy az ellen dolgozom, aki elvette tőlem az apámat.

Mama a kezébe fogta az arcom.

– Légy óvatos! Emlékezz, mit mondtam – a nagybátyádnak az odaadó unokahúg képét mutasd!

Azzal elindult a parton, és eltűnt az éjszakában.

Az előkamra csendje szinte fojtogatott. Az izzadságtól nyirkos volt a nyakam, ahogy egyik szobrocskát rajzoltam a másik után, vázlatfüzetemben egyiptomi istenek és istennők egész hadát örökítettem meg. Abdullah vagy a nagybátyám folyton ott téblábolt, Whittel a sarkukban, minden egyes tárgyat számba vettek. Fáradságos munka volt.

Emellett anyám selyemkendőjét sem vehettem elő. Megtöröltem a homlokomat, és hátrapillantottam a vállam fölött. A három férfi a kincstár bejáratánál kuporgott, a Whit kezében lévő vastag bőrnapló fölé görnyedve. Sutyorogtak egymás közt, Abdullah vadul gesztikulált a műtárgyak felé.

Lassan elfogott a rettegés.

Valahol a lelkem mélyén gyűlöltem a tervünket, ugyanakkor azt sem akartam, hogy a nagybátyám sikerrel járjon. Megölte az apámat, és azt hitte, megúszta. A tekintetem Abdullahra siklott.

Most pedig el akarta árulni a sógorát.

Mély levegőt vettem, majd lassan a térdemnek támasztott táskámba nyúltam. Senki sem nézett felém. Kihúztam a kendőt, az ölembe rejtettem, majd közelebb húzódtam a szemmagasságban lévő leletekhez. Sutyorgásuk még jobban elhalkult, ahogy a kincstárba léptek.

Kifújtam a levegőt, és a négyzet alakú kendőt Anubisz szobrára terítettem. Halk pukkanás hallatszott, és a kendő a földre hullott. A szobor immáron talizmán méretűre zsugorodott. Újra hátrapillantottam a vállam fölött. Még mindig a másik helyiségben voltak.

Még három szobrot zsugorítottam össze, egyiket a másik után. Óvatosan betettem őket a táskámba, arcomon verejték gyöngyözött. Hadakoztam magammal, rosszul érintett, hogy el kell vinnem a leleteket eredeti helyükről, de tudtam, a nagybátyám sokkal rosszabbat tenne. Legalább ezek a tárgyak biztonságban lesznek, és anyám büszke lesz rám.

A tekintetem végigsiklott a kamra minden sarkát díszítő több száz csillogó műtárgyon, míg végül megakadt egy kék, nagyjából tenyérnyi nagyságú, kígyót ábrázoló figurán. Közelebbről szemügyre vettem az aprólékos vésetet, és felismertem az egyedi azúrkék árnyalatot, az ókori egyiptomi fajanszt.

Ahogy a mérges kígyót tanulmányoztam, Shakespeare jutott eszembe. „Jer, gyilkos féreg, és / Éles fogaddal oldd egyszerre föl / Az élet únott kapcsait! Szegény / Mérges bolond, dühödj meg és – harapj!”⁴² – motyogtam.

Libabőrös lett a karom. A legenda és a római történetírók szerint Kleopátrát egy ilyen kígyó marta halálra. Logikusnak tűnt, hogy egy ilyen szobor is helyet kapjon a sírkamrájában. Gyorsan felvázoltam a figurát a füzetembe.

Amikor befejeztem, becsuktam a könyvet. Figyelmem visszatért a szobrocskára, és kimért óvatossággal, a mutatóujjammal könnyedén végigsimítottam a fején. Vibrált körülöttem a mágia, gyorsan elhúztam a kezem.

De túl későn. Az emlék kéretlenül tört rám, és tudtam, újabb, Kleopátra által megbűvölt tárgyra bukkantam.

Az uralkodónő görnyedten állt, könnyek csorogtak az arcán, ahogy rémülten, fájdalmasan felkiáltott.

Kétségbeesett volt.

Úgy zokogott, mintha meghalt volna valaki.

Libabőrös lett a karom.

Annak a pillanatnak voltam tanúja, amikor értesült Antonius halálhíréről? Kleopátra a földre rogyott, és a mellkasát püfölte.

Összerogytam a bánat súlya alatt. Zihálva kapkodtam a levegőt, és egy másodperccel később magamhoz tértem. Az előtér csendje vett körül, a vázlatfüzetem súlyát éreztem az ölemben. Az ujjaim foltosak voltak, és a levegő zihálva távozott összeszorult mellkasomból.

Anélkül, hogy belegondoltam volna, a kendőt a kígyószobor fejére ejtettem. Minél távolabb akartam kerülni tőle. Nem akartam újra érezni a fájdalmát. Úgy fájt, mintha hasba szúrtak volna.

– Hogy halad a munka?

Hangos zihálás tört ki belőlem, kezem mintegy magától a szívemhez kapott. Felnéztem, és láttam, ahogy Whit fölém tornyosul, tucatnyi tekercset cipelve óvatosan egy faládában. A tekintete az ölemben lévő vázlatfüzetre siklott, majd a behajlított térdem előtt heverő kendőre.

– Nem mondták még, milyen irtózatosan udvariatlan dolog sunyi módon mások mögé lopózni?

Kíváncsian nézett rám.

– A hadseregben még biztattak is.

– Háborúban állunk? Fogalmam sem volt róla.

– Nagy-Britannia mindenkivel háborúban áll. – Elindult, majd megállt.

– Szép kendő.

Nagyot nyeltem.

– Gracias.

Whit csatlakozott a nagybátyámhoz és Abdullahhoz a másik kamrában.

A szívem a torkomban dobogott. Gyanút fogott? Emlékezhet rá, hogy anyámé volt? Megráztam a fejem, kiráztam belőle a gyanakvó gondolatokat. Nem dicsérte volna meg, ha felismeri. Lassan kifújtam a levegőt. Óvatosan levettem a kendőt az összezsugorított kígyóról, és a táskámba tettem. Majd végigpásztáztam az előkamrában lévő több száz tárgyat.

Rengeteg munka állt még előttem.

Aznap este huszonkilenc felbecsülhetetlen értékű szobrocskát adtam át anyámnak. Átvette őket, gondosan becsomagolta egy másik kendőbe, majd nagy bőrtáskájába tette.

Megnyaltam kiszáradt ajkamat.

– Több száz van még. Alig tudtam valamit elhozni.

– Minden kis apróság számít, Inez – motyogta. – Helyesen cselekszünk. – Lebiggyesztette a száját. – Akkor is, ha rossz érzés. Sokkal szívesebben hagynám a leleteket ott, ahol vannak. Gyűlölöm, hogy erre kérlek.

– Én is – feleltem. Szívem megtelt reménnyel. Talán meggondolja magát. Biztos volt más módja is, hogy megakadályozzuk a nagybátyámat abban, hogy…

– Ne feledd, csak Navidadig van időd, hogy megmentsük, amit csak tudunk. Sikerült összezsugorítanod néhány pergamentekercset is?

Bólintottam. Megcsókolta az arcom, és visszament arra, amerre jött, egy keskeny ösvényen, valahol a templom mellett.

A szavaiból vigaszt kellett volna merítenem. Akárcsak én, ő sem akarta háborgatni a sírt. A tudatnak, hogy ugyanúgy érzünk, ugyanazon az oldalon állunk, segítenie kellett volna. De ahogy a sötétben eltűnő alakja után néztem, nem tudtam szabadulni a kínzó gondolattól, hogy mindent csak még jobban elrontok.

Mindannyiunk számára.

41 Karácsony. (spanyol)

42 William Shakespeare: Antonius és Cleopatra. (Szász Károly fordítása)

HUSZONHATODIK FEJEZET

Két hét telt el, s még mindig nem nyitottuk ki a sírt. Egy másik, a táborban folytatott beszélgetés után Abdullah és Tío Ricardo úgy döntöttek, hogy az ajtó feltörése előtt mindent feljegyeznek és lerajzolnak. Az ásócsapat tovább dolgozott Traianus szentélye alatt, lassan, de biztosan haladva Ízisz temploma felé. Valóságos labirintus volt alattunk, Whit több időt töltött a föld alatt, mint fölötte, és segített végigrobbantani a helyiségeken. Amikor éppen nem puskaporral teli zsákot tartott a kezében, mellettem állt az előtérben, és aprólékosan feljegyezte a leleteket egy vastag, bőrkötéses naplóba, hasonlóba, mint az én vázlatfüzetem. Úgy tűnt, ugyanúgy érdeklik a leletek, mint Abdullahot és a nagybátyámat, úgy kémlelte a teret, mintha valami konkrét dolgot keresne. Ha így is volt, nem mondta el, miben reménykedik.

Még Isadorát is belekényszerítették a fárasztó munkába, ám ő sosem panaszkodott az egyhangú feladatok miatt. Néha előttem termett, jegyzetfüzete fölé görnyedve, és részletesen rögzített minden leletet a szekciójában.

Hosszú napok álltak mögöttünk. Whit mellettem dolgozott, de amint kiment az előtérből, elővettem a kendőt, és összezsugorítottam mindent, ami fénylett vagy aranyból volt.

Messze a legrosszabb pillanat minden napomban.

Ám valahányszor Ricardo végigsétált a kamrákon, és elismerően szemügyre vette a dolgokat, alábbhagyott a bűntudatom. Valahányszor felkapott egy drágakövekkel kirakott ékszert, összeszorult a gyomrom, azon tűnődtem, vajon az árán gondolkodik-e. Szerencsére Abdullah rajtakapta, és kiabálva leteremtette az ostobaságáért.

Az étkezések élénk beszélgetésekkel teltek, Abdullah a gyermekeiről és unokáiról szóló történetekkel szórakoztatott minket. Anyámmal mostanában a folyóparton találkoztunk, magas papirusznádak mögé rejtőzve.

Két hét alatt közel kétszáz leletet sikerült összezsugorítanom. Igyekeztem olyan tárgyak közül válogatni, amelyeket nem jegyeztek fel, vagy a kamrában való elhelyezkedésük és méretük miatt könnyen elsiklottak fölöttük.

Mégis aggódtam, és képtelen voltam palástolni a nyugtalanságomat Mama előtt. Önutálattal viaskodva átadtam neki az aznapi munkám eredményét, ő azonban a kezébe fogta az enyémet.

– Mi a baj? – kérdezte.

Elfelejtettem, milyen könnyedén átlát rajtam.

– Bár lenne valami jobb módja – motyogtam. – Tío Ricardo felügyeli a leletek leltározását. Miért tenne ilyesmit, ha el akarná lopni őket?

– Jól figyelj, rám, Inez – kezdte. – Bármit, amit leírnak, kihúzhatnak utána, átírhatják, akár ki is dobhatják a papírt. Kinél vannak a feljegyzések? A nagybátyádnál?

A bőrkötéses könyvecskére gondoltam, ami gyakran volt Whit vagy Isadora kezében. Nap végén azonban mindig a nagybátyámhoz került, nem Abdullahhoz. Másnap reggel került vissza Whithez. A nagybátyám könnyedén átírhatja a leltárt – de Whit vajon észrevenné? Isadora túl jó megfigyelő volt ahhoz, hogy a szokatlan változások elkerüljék a figyelmét.

Bár… Több száz mészkő szobrocska, hajó és ékszer feküdt a sírhelyen. Én biztosan nem venném észre, ha néhányat kitörölnének vagy kihúznának a leltárból.

Mamának igaza volt.

– Holnap érkezik a barátom, Inez – suttogta Mama, és megszorította a kezem. – Készen állsz az indulásra?

Megráztam a fejem.

– Ma éjjel összepakolok.

Másnap reggelre minden holmim visszakerült a táskámba. Körülnéztem a szűk kis szobámban, szemügyre vettem a kopott szőnyeget, az üres ládát, ami éjjeliszekrényként szolgált, a vékony hálózsákomat.

Közel egy hónapot töltöttem ezen a szigeten, együtt dolgoztam a legénységgel – még ha nem is tartoztam közéjük. Mindenkit név szerint ismertem.

És mindennap összetört, hogy a nagybátyám elárulja őket. Figyelmeztetni akartam a csapatot, de ahogy anyám bölcsen rámutatott, nem tudjuk, kiben bízhatunk. A legénység egy része talán ugyanazoknak a bűnözőknek dolgozik, mint a nagybátyám. A sírrablás évszázados mesterség volt Egyiptomban.

Kiléptem a szobámból, rajtam a vászonszoknyám és a kabátom, amely bár tiszta volt, a föld alatt töltött hosszú órák nem múltak el fölötte nyomtalanul. A tábor felé közeledtem, a karomat dörzsöltem a hidegben. Whit bádogpoharát megemelve köszöntött. Kávéjának illata megcsapott a tűz mellől. Letelepedtem egy szabad szőnyegre, tudtam, nagybátyám figyel engem.

Hálásan vettem át Kareemtől a teával teli bögrét. Nem fért más gondolat a fejembe, mint hogy ez az utolsó napom Philain.

Régóta elfojtott érzelmeim a felszínre törtek. Lehorgasztottam a fejem, hogy elrejtsem a könnyeim. Megkönnyebbültem, hogy magam mögött hagyhatom a nagybátyámat, ezt a hitvány embert. Az is vigasztalt, hogy az orra elől csentem el néhány értéktárgyat. Monsieur Maspero gondoskodni fog arról, hogy otthonra leljenek az új kairói múzeumban. Aztán régészeket küld Philaira, ezzel is keresztbe húzva nagybátyám számításait.

Ám egy kis, csendesebb részem lázadt a gondolat ellen, hogy elhagyjam Whitet.

Századszorra is emlékeztettem magam arra, hogy megnősül. A legbölcsebb és legkevésbé fájdalmas megoldás az, ha továbblépek. Semmi jó nem származik abból, ha olyasvalaki után sóvárgok, aki nem lehet az enyém.

Isadora huppant mellém. Kecsesen térdre ereszkedett, miközben forró teával teli bögrét egyensúlyozott a térdén anélkül, hogy egyetlen cseppet is kiöntött volna.

– Feltűnően kipihent vagy ahhoz képest, hogy egy ideiglenes szálláson kell aludnod.

– Sokat gyakoroltam – mosolygott rám. – Micsoda ravasz teremtés vagy! Jó sok titkod van.

– Hm?

– Sosem mondod ki a nevét.

A csevegésünk kezdett furcsa mederbe kerülni. Igyekeztem közömbös arckifejezést ölteni, bár az orcámat elöntő pír elárult.

– Mármint kiét?

Felvonta egyik mézszínű szemöldökét.

– Mr. Hayesét, természetesen.

– Nem igazán került szóba – feleltem röpke tétovázás után.

– Nem hiszem, hogy ez az oka.

Odébb fordultam, hogy a szemébe tudjak nézni. A térdem csupán néhány centiméterre került terebélyes szoknyájától. Szórakozottan belekortyolt a teájába, világos szemében nevetés bujkált. A jókedve felháborított. Nem szerettem arra gondolni, hogy az érzéseim, amelyeket eleve nehezemre esett elfogadni, ennyire nyilvánvalóak.

– Mit gondolsz, mi az oka?

– Nem láttad, hogy néz rád? Mintha… Birtokolni akarna.

– Megnősül – feleltem fásult hangon. – Nem számít, hogy néz.

– Milyen kár! – válaszolta. – A férfiak olyan unalmasak tudnak lenni, de ő nem az.

– Te sem mutatsz meg mindet első látásra, Isadora – mondtam, tekintetem szándékosan elidőzött takaros ruházatán. Tudtam, valahol rejteget egy pisztolyt.

– Ahogy te sem! – replikázott Isadora.

Hangos zaj hallatszott a Philai túlsó oldalán kikötött hajó irányából.

– Dios, most meg mi van? – csattant fel Tío Ricardo, felébresztve az álmodozásomból.

Whit velem szemben ült, és a naplójában lévő feljegyzéseket nézegette. A nagybátyám kirohanására felnézett, és ahogy találkozott a pillantásunk, halványan elmosolyodott.

Követtem nagybátyám tekintetét, és megláttam egy csapatnyi embert, akik a homokpadok felé eveztek. Az egyik férfi ismerősnek tűnt. A nagybátyám menetrendszerűen sápítozott a folyón tolongó turisták miatt. Philai szigete, bár sokkal félreesőbb volt, mint más, Thébában található látnivalók, mégis kiemelt úti célnak számított. Nem véletlenül hívták a Nílus ékkövének.

– Egy csapat női turista. – Mr. Fincastle egyik kezével napellenzőt formált, a másikkal a revolvere után nyúlt. – És jó néhány úr. Nyilvánvalóan amerikaiak.

– És nyilvánvalóan nemkívánatosak – morogta a nagybátyám.

A turisták nem vették észre, hogy nem látják őket szívesen, és vidáman, hangosan beszélgetve közeledtek felénk. Tío Ricardo kérlelő pillantást küldött Whit irányába, aki elvigyorodott, becsukta a naplóját, majd talpra ugrott. Még azelőtt utolérte a csapatot, hogy a táborhelyünkhöz értek volna.

Whit megvillantotta sármos mosolyát, amitől több hölgy is felragyogott a társaságban. Rosszallóan csóváltam a fejem. A Mr. Hayes álarc, amit mások előtt magára öltött, most teljes pompájában megmutatkozott. Amikor ismét odapillantottam, Whit engem figyelt. A tekintetem az egyik csinos hölgyre siklott, és felhúztam a szemöldököm.

Ő pimaszul megvonta a vállát, én pedig felnevettem, már csak azért is, hogy elrejtsem a szívembe hasító fájdalmat. Whit még mindig nem akart beszélni a katonaságnál töltött éveiről, és a családjáról sem árult el sokat, mégis kialakult köztünk egyfajta könnyed, baráti viszony. Kereste a társaságom, amikor volt egy kis szabadideje. Vacsorát hozott, ha későre járt az idő, és még mindig egy vázlattal bíbelődtem, én pedig mindig gondoskodtam róla, hogy reggelente forró kávé várja őt. Nem számított sokat, de mégis apró gesztusok voltak, amiket valóságosnak éreztem.

Felálltam, lesöpörtem a homokot a vászonszoknyámról, és ebéd utáni szokásomhoz híven a templom felé sétáltam. Ahogy elhaladtam mellettük, Tío Ricardo felemelte a fejét.

– Soká tart még?

Küszködtem, hogy könnyednek tűnjön a hangom. Ez minden nappal egyre inkább nehezemre esett. Rettegésben éltem, hogy rájön a titkomra. Ha a közelben volt, alig tudtam féken tartani a bánatomat, a dühömet.

– Az előtérben elkészültem a festménnyel, részletesen felvázoltam a kincstárat, és lefestettem az alapokat. Mostantól csak a részleteket kell kidolgoznom.

– Remek! – nyugtázta.

– Ricardo! – kiáltotta Whit.

Nagybátyám a teáscsészébe sóhajtott. Bosszúsan szusszantva felállt, és a turistacsoporthoz vonszolta magát. Azok lenyűgözve bámultak rá, a régészre: sűrű, kócos haj, viseltes nadrág és térdig érő, kopott csizma. Arca barázdált, napbarnított, a forró évszakok nyomot hagytak rajta. Az ősi műemlékek közt állva remek látványt nyújthatott, nem csodálkoztam, amikor a hölgyek közül többen is kinyitották legyezőiket.

Éppen folytatni akartam az utamat a templom felé, amikor nagybátyám hirtelen megfordult, és visszatrappolt hozzánk, kifejezetten mogorva ábrázattal. Visszaült a kőre, amelyet rögtönzött székként használt. Két levél kandikált ki a napbarnított kezéből.

A kíváncsiság erőt vett rajtam.

– Mi az?

Abdullah elvigyorodott.

– Meghívó?

Tío Ricardo láthatóan mérlegelte a választ, a ráncok egyre elmélyültek az arcán. Ha szobrot akarnának állítani neki, ezt az arckifejezését kellene megörökíteni. A nagybátyám, úgy általában.

– Ki nem állhatom, ha önelégült vagy – mordult vissza a nagybátyám.

Leültem a kőre.

– Miféle meghívó?

– Az újévi bálra, a Shepheard’sbe – felelte Abdullah vidoran. – A nagybátyád sosem megy el.

– Miért nem akarsz elmenni? – szóltam közbe.

Nagybátyám vállat vont.

– Azért, mert nem akarom itt hagyni a munkám, amikor annyi dolog van, Inez. Soha nem fogom bejelenteni az eredményeinket, és bár bízom a csapatunk nagy részében, tudom, hogy naiv dolog azt hinni, hogy a felfedezésünk nem marad sokáig észrevétlen. Elengedhetetlen, hogy mindent, amit találtunk, megfelelően és objektíven rögzítsünk, mielőtt a magukat régészeknek nevező inkompetens úriemberek leereszkednek Philaira. Idióták, mindannyian.

Majdnem meggyőzött. De jól emlékeztem, hogy megkeményedtek a vonásai, amikor Papáról beszélt, és hogy elhitette velem, hogy a szüleim a sivatagban bolyongva haltak meg.

Színpadon lenne a helye. Egy vagyont kereshetne.

– A bál alatt senki nem fog idejönni szaglászni – szólt közbe szelíden Abdullah, folytatva a megkezdett beszélgetést. – Ne feledd, én itt leszek, és rendet tartok, mivel engem nem hívtak meg.

– Ahogy mondtam, idióták – füstölgött Tío Ricardo. – A legtöbben közönséges kincsvadászok, akik bármi mozdíthatót ellopnak. Tényleg bármit – koporsókat, múmiákat, obeliszkeket, szfinxeket. Többezernyi leletet. Kevesen vannak – folytatta –, akik tisztességes leltárt készítenek, és felfogják, milyen fontos megőrizni Egyiptom múltját.

– De mivel maguk is egyiptomiak, gyakran kirekesztik őket, ahogyan engem is – jegyezte meg Abdullah halk dühvel. – És amíg hátrányos helyzetben vagyok a kutatási területen, semmi, amit megtalálunk, nem jut a Régészeti Hivatal tudtára.

Majd’ megszakadt a szívem. A nagybátyám árulása össze fogja törni.

– Ricardo! – Abdullah kinyújtotta a kezét. – Add ide, kérlek!

A nagybátyám némán átnyújtotta a második levelet Abdullahnak, aki átolvasta egyszer, majd kétszer.

– Nem értem – mondta Abdullah. – Maspero visszavonta a régészeti pátensed? Dehát miért?

Nagybátyám arcára harag ült ki.

– Gyanítom, Sir Evelyn keze van a dologban. A gazember!

– El kell menned a bálra! – jelentette ki Abdullah. – Helyre kell hoznod a dolgot. Tudod, mi forog kockán.

– Zazi gyűlölte Kairót – tiltakozott Ricardo.

– Ez igaz – bólintott Abdullah.

– Mégis velem jött.

Abdullah megrázta a fejét.

– Ha veled megyek, az csak ront a helyzeten. Jól tudod.

– De…

– Ismerem a húgom, és ő azt mondaná, menj!

Ricardo felhördült.

– Álcázhatnánk…

– Nem tudunk átverni egy tapasztalt régészt. – Abdullah előrehajolt, összevonta bozontos szemöldökét. – Gondolj arra, mit akarna Zazi!

A nagybátyám felindultan meredt a sógorára. Majd lassan, fokozatosan megenyhült Abdullah csendes határozottságának súlya alatt.

– Rendben van, elmegyek. Navidad másnapján.

Valahogy megfeledkeztem a közelgő karácsonyról. Családként sosem ültük meg a napján. A szüleim minden évben Egyiptomban voltak, és akkor ajándékoztunk, amikor visszatértek. A múltkori ajándékozás volt apámmal az utolsó. Bárcsak tudtam volna! Elzárkóztam, és mogorva voltam, bosszantott, hogy télen kaptam egy vigaszünnepet, amikor Buenos Airesben mindenki más rendesen ünnepelt, a decemberi nyáron.

Amikor Papa megkért, hogy sakkozzunk, nemet mondtam.

Összeszedtem a holmimat, és felálltam, felkészülve arra, hogy visszamenjek dolgozni. Whit továbbra is élénk beszélgetést folytatott a csinos turistákkal, én pedig körültekintően nem néztem felé.

– Inez! – szólalt meg Tío Ricardo, amikor elsuhantam mellette. Megálltam, és felhúztam a szemöldököm. A nagybátyám a bögréjébe bámult, ujjai szorosan a füle köré szorultak. – Holnap hajnalban feltörjük az ajtót.

Valahogyan sikerült teljesen közömbösnek maradnom, pedig remegés futott végig a testemen. A nagybátyám kíváncsian nézett rám, én pedig óvatosan megmozdultam. Mély ránc jelent meg a két szemöldöke közt. Arra gondoltam, talán összezavarodott a közömbösségem láttán, elvégre olyan hevesen győzködtem, hogy csatlakozhassak az ásatáshoz.

Mosolyt erőltettem az arcomra, próbáltam elfedni az igazságot.

Mire kinyitják a sírt, én már rég nem leszek itt.

Whit órákkal később a festményem fölé görnyedve talált rám, miközben aprólékosan megörökítettem egy gyöngyökkel és türkizzel kirakott ékszerdobozt. Mögöttem ténfergett, és figyelte a munkám.

– Túl nagy lett – jelentette ki.

Megfordultam, és a szemébe néztem.

– Nem igaz.

– Miért duzzog?

– Nem duzzogok – ellenkeztem, és utáltam, hogy a hangom elárul. – Miért nem vagy az új barátaiddal?

– Fájdalom, de elmentek – felelte. – Viszont hagytak egy levelet magának. Egy úriember hozta, és igen bosszúsnak tűnt, mikor az értésére adtam, hogy nem árulom el neki, hova ment.

A szemöldököm a hajvonalamig futott.

– Nem ismerek itt semmiféle úriembert.

Whit komoly tekintettel méregetett.

– Azt üzeni, továbbra is áll a vacsorameghívása, ha visszatérne Kairóba.

Elgondolkoztam, majd tágra nyílt a szemem.

– Biztosan Mr. Burton. A Shepheard’sben szállt meg.

– Mhm. Hogyan találkoztak?

Kíváncsian fürkésztem.

– A vacsoraasztalomhoz kísért.

– A vacsoraasztalához – ismételte. – Milyen figyelmes!

– Zavar talán?

Megvonta a vállát.

– Dehogy, Olivera. Miért zavarna?

A szavai közömbösen hangoztak, de elkaptam egy árulkodó rándulást a szája sarkában. Leesett az állam.

– Te féltékeny vagy!

Felnevetett.

– Egy fenét vagyok!

– Bevallom, meglep a viselkedésed – mondtam. – Azt hitted, elkerüli a figyelmem, hogy nem tudod levenni rólam a tekinteted?

– A nagybátyja kért meg, hogy tartsam magán a szemem – csattant fel Whit. – Csak azért figyelem, mert azt nézem, nem kerül-e bajba!

– Tudom, hogyan kell viselkednem – feleltem kissé sértődötten.

– Ha! – mormogta.

Percekig bámultuk egymást. Lassan elpárolgott a dühe. Felvontam a szemöldököm, és magyarázatot követeltem, de ő makacsul hallgatott egy hosszú, elviselhetetlen pillanatig. Majd sokkal nyugodtabb hangon megkérdezte:

– Odaadjam a levelet, vagy sem?

Kinyújtottam a kezem.

Csak két ember volt, aki tudta, hol vagyok Egyiptomban, és sejtettem, mit szólnak ahhoz, hogy búcsú nélkül távoztam. Hagytam egy üzenetet, de el tudtam képzelni, mit szól a nagynéném. Furdalt a lelkiismeretem, és bár amiatt nem éreztem rosszul magam, hogy becsaptam a nagynénémet, azt sajnáltam, hogy otthagytam az unokatestvéremet. Ám ha megosztottam volna Elvirával a terveimet, el akart volna kísérni. Ha pedig így lett volna, a nagynéném mindent megtett volna, hogy megtalálja. Ezt nem kockáztathattam.

– Add ide!

Whit a zsebébe nyúlt, és előhúzott két borítékot. Mindkettőre vetett egy futó pillantást, majd az enyémet átnyújtotta, a másikat pedig homlokráncolva visszatömte a zsebébe. Rögtön felismertem nagynéném takaros, csinos kézírását. Nem olvastam el az első levelét, és őszintén szólva azt sem tudtam, hová tettem. Hetek óta nem láttam, mióta elhagytuk Kairót. Megborzongtam, és a vázlatfüzetem lapjai közé csúsztattam a borítékot.

Whit felvonta a szemöldökét.

– Ki küldte?

– Honnan tudta Mr. Burton, hol keressen?

– Valószínűleg a Shepheard’s személyzete jutott arra a következtetésre, hogy Ricardóval van. Ki küldte a levelet?

– Később elolvasom.

– Nem ezt kérdeztem.

– Semmi közöd hozzá, Whit.

– Na és ha fontos? – erősködött.

– Hidd el, nem az. – Összehúztam a szemem. – Azt hittem, nem beszélgetünk személyes dolgokról.

Szemforgatva leült mellém, hosszú lábát maga alá húzta, nehogy felborítson valamit.

– Nem is beszélgetünk, kivéve, ha elszomorítja valamelyikünket.

– Nem vagyok szomorú.

– Tudom, mikor szomorú, Olivera – jelentette ki Whit. – Minden az arcára van írva.

– Akkor ne nézz az arcomra! – feleltem élesen.

Whit eltátotta a száját, majd becsukta.

– Mit akartál mondani?

– Semmi hasznosat – motyogta.

– Elárulom, kitől jött a levelem, ha te is elárulod – mondtam. – Kis kíváncsi!

A tekintete a zsebére siklott.

– Apámtól.

– Ó! – Nagyon ritkán beszélt a családjáról. Valamelyest megbántam, hogy felhoztam, de bosszantott a kérdéseivel. Whit nem mondott többet, ezért megköszörültem a torkom, és így szóltam:

– Az enyémet a nagynéném küldte. Biztos nagyon dühös.

Whit összeszorította a száját.

– Valószínűleg azt akarja, hogy hazamenjen.

– Biztosan a családod is ezt akarja.

Megfeszítette a kezét. A feszültség úgy nőtt körülötte, mint gőz a forró víz fölött.

Csendben ültünk, és amikor világossá vált, hogy nem mond többet, folytattam a munkát.

– Holnap felnyitjuk a sírját – szólalt meg hirtelen Whit. – Említette a nagybátyja?

Pengevékonyra húztam az ajkaim, és bólintottam.

– Nem örül neki?

Örültem én. Az Egyiptomban töltött idő enyhítette a neheztelésemet, a templomokkal teli hatalmas sivatag és az aranyló homok alatt rejtőző milliónyi titok hívogatott. Az emberek melegszívűek, kedvesek és végtelenül szívélyesek voltak. A csapat részévé váltam, és az érzés, hogy mindannyian egy célért dolgozunk, mámorító volt, és váratlanul ért. Ott akartam lenni velük, amikor kinyitják Kleopátra sírját.

De nem leszek ott. Lehetetlen. Megköszörültem a torkom, és megpróbáltam közömbös maradni. Eszembe jutott, hogy valószínűleg ez az utolsó alkalom, hogy kettesben vagyok Mr. Whitford Hayesszel. Találkozott a tekintetünk, tudtam, hogy nem fogok válaszolni a kérdésére, mert nem akartam megint hazudni. Elegem volt a titkolózásból, a bujkálásból, a vállamra nehezedő súlyos teherből.

Az igazsággal akartam foglalkozni, amennyire csak bírtam, és minél előbb el akartam kezdeni.

Akkor vége lehetne, még mielőtt elkezdődött volna.

– Whit, bevallok neked valamit, és szeretném, ha nem válaszolnál semmit. Nem akarom tudni, mit gondolsz, vagy mit mondanál. Csak igazat akarok mondani. Érted?

Összehúzta a szemét.

– Nem fog tetszeni, ugye?

– Valószínűleg nem – ismertem be.

– Akkor ne mondja el!

– Meg fogom bánni, ha nem teszem.

Whit összeszorította a száját, vállai megfeszültek, mintha felkészülne a végső csapásra.

Mély levegőt vettem, és rávettem magam, hogy a szemébe nézzek. Rémisztőek voltak, és hidegek. Megborzongtam.

– Vonzódom hozzád, Whit. Jobban, mint gondoltam. – Jobban, mint egy baráthoz, nyeltem le a szavakat. A büszkeségem még mindig kíméletlenül irányított. – Számunkra nincs holnap. Nincs még ma sem. De azt akartam, tudd, hogy ezt érzem. Akkor is, ha te nem így érzel.

Csak nézett rám, egy szót sem szólt. Csöndben várt, amíg ott álltam, és akkor is, amikor elkezdtem összeszedni a holmim. Csak akkor szólalt meg végre, mikor remegő lábakkal elindultam.

– Inez – suttogta rekedten. – Én is így érzek.

Megálltam, a vállam megfeszült, a karjába akartam vetni magam. Át akartam magam adni annak, amire mindketten vágytunk. De számunkra ez lehetetlen volt. Elvégre megnősül. Összeszorítottam a fogam, és kisétáltam a kamrából, fel a lépcsőn, egyenesen a szobámba. A szívem mindvégig őrülten kalapált.

Néhány óra múlva elhagyom a szigetet az anyámmal, és magammal viszek több száz felbecsülhetetlen értékű műtárgyat, hogy biztonságba helyezzem őket Kairóban, kimentve Tío Ricardo karmai közül.

Meg kellett volna könnyebbülnöm, de nem tudtam kiverni a fejemből, hogy talán nagy hibát követtem el azzal, hogy megvallottam az érzéseimet.

Hogy a fene esne belém!

A fáklya fénye táncoló árnyékot vetett a falra, ahogy Inez elsétált, az illata ott lebegett körülötte, lassan az őrületbe kergetett. Kihúzta magát, bár a világ súlya nyomta a vállát. Jobb lett volna, ha semmit sem mond, én pedig bolond voltam, hogy válaszoltam. Akár hazudhattam is volna. Remegő kézzel elővettem apám levelét, és elolvastam. A szívem a torkomban dobogott.

Whitford!

Fárasztó ugyanazt leírnom újra és újra. Anyádat az őrületbe kergeted. Nem tudom, meddig bírja. Ez az utolsó levelem, legközelebb magam megyek érted.

Nem fogsz örülni, hogy látsz, erre mérget vehetsz.

Gyere haza!

A.

Hatalmas űr támadt bennem, és azzal fenyegetett, hogy elemészt. Hiába kerestem heteken át, nem találtam meg a pergament. Kétségbeesett, hiábavaló vágyálom volt. Nem volt már itt több dolgom. Ahogy álltam, nyugalom telepedett rám, s a pislákoló fáklyához léptem.

Majd meggyújtottam a levelet.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

A hold tükörképe fodrozódott a vízen, ahogy a Nílus éneke kavargott körülöttem. A békák kuruttyoltak, a madarak csicseregtek, időnként hirtelen csobbanás törte meg az éjszaka csendjét.

A parton álltam, karomat szorosan összefontam reszkető mellkasomon, nagy táskám a lábam mellett pihent. A hideg beszivárgott a vászonruhám alá, és borzongás futott végig a hátamon.

Mama tűnt elő a sötétből, karcsú alakja a part fölé magasodott. Intett, én pedig visszaintettem, azonban a kezemet ügyetlenül leejtettem, amikor észrevettem egy magasabb alakot, aki vele együtt jött lefelé.

Egy férfi volt vele, alkalmi öltönyben, szélfútta, sötét hajjal. Kedves kék szeme volt, és tétován mosolygott.

– Inez, ő a barátom, akiről meséltem.

Felém nyújtotta a kezét.

– Örülök, hogy megismerhetem. Az édesanyja mindent elmondott kegyedről.

Visszahúztam a kezem. Fesztelen viszony volt köztük, és nyugodt viselkedése mintha lazított volna a lapockáim közt feszülő csomón. A fejemben azonban egymást kergették a kérdések. Mikor találkoztak? Hogyan keveredett bele a dolgunkba? Miért bízott meg benne anyám? Tudott Kleopátráról, a nagybátyámról vagy Papáról?

Mama a holmim felé mutatott, mielőtt feltehettem volna a kérdéseim. Tartottam a szám, tudtam, hogy bőven lesz alkalmunk beszélgetni a Kairóba vezető úton. Most azonban gyorsan kellett cselekednünk.

– Van még ebben valamilyen műtárgy? – kérdezte Mama.

Bólintottam, és röpke pillantást vetettem a barátja felé. Úgy tűnt, nem lepi meg a kérdés.

– Sikerült még hatot eltennem. – Lehajoltam, átkutattam szépen összecsomagolt holmimat, és elővettem az egyik ingembe gondosan becsomagolt ékszert. A kis csomagot anyám felé nyújtottam.

– Ott van a hajóm – szólalt meg a férfi, és állával felé bökött. Követtem a tekintetét, és a magas cserjéken túl megbúvó, karcsú hajót pillantottam meg. Felkaptam a táskám, és utánuk botorkáltam, a szívem hevesen dobogott.

Hát itt vagyunk!

Karácsony reggelén Tío Ricardo, Whit és a legénység hűlt helyemet találja Philain. Mintha eltűntem vagy egy másik világba kerültem volna, mint a mesékben. Gondoltam rá, hogy hagyok üzenetet Whitnek, de nem tettem. Már mindent elmondtam, amit akartam. Nem árulhattam el, hová megyek, kivel és mik a terveim. Nem volt értelme üzenetet hagyni.

Életemnek ezen fejezete hamarosan véget ér.

Mama barátja ért először a hajóhoz, óvatosan átvette Mama holmiját, és beemelte a hajóba. Mama homlokát ráncolva simította le a ruháját. Megfordult, állát lehorgasztva kutatott a földön.

– Elvesztettél valamit? – kérdeztem.

– Igen, a kis selyemtáskám. Benne van a fejfájás elleni gyógyszerem – felelte. – Sosem utazom nélküle.

Mindannyian térdre ereszkedtünk, és átkutattuk a sziklás partot. Semmit nem találtam, ezért úgy döntöttem, visszamegyek az úton, amin jöttünk.

Idegesen nézegettem a táborhely felé. Bármelyik pillanatban megütheti a fülemet a nagybátyám kiabálása. Vagy Whit, ahogy rohan felém, csalódottan.

– Lehet, hogy fent, a parton ejtettem el? – suttogta Mama néhány lépéssel mögöttem.

– Majd én megnézem! – mondtam. – Találkozunk a hajónál!

Mama bólintott, majd megfordult, és némán csatlakozott a barátjához. Felrohantam a partra, leguggoltam, és kutatni kezdtem. Sűrű csoportban álló, tüskés növények akadályozták a kilátást, de figyelmesen keresgéltem. Végül megpillantottam egy ezüstösen csillogó táskát a holdfényben. Megragadtam, és a sziklán csúszkálva lefelé indultam. Sikerült megőriznem az egyensúlyom, és mire kiértem a partra, zihálva kapkodtam a levegőt. Anyámat kerestem, de senkit nem találtam.

A környék kísértetiesen csendes volt. A homokos részhez sétáltam, ahol utoljára láttam Mamát és a barátját, de egyikük sem volt ott. Először fel sem fogtam, amit láttam. A part üresen állt, csak a lábnyomaik jelezték, hogy ott jártak. A levegő megtelt pánikkal. A nagybátyám észrevette volna őket? Vagy Mr. Fincastle? De akkor biztosan hallottam volna valamit. Föl-alá sétáltam a parton, a rettegésem egyre fokozódott. Hangosan ziháltam.

A felismerés lassan bekúszott a tudatomba.

A hajó elment. Valóban elment.

Átnéztem a Nílus felett, és gombóc nőtt a torkomban.

Láttam a hajó elmosódott körvonalait, olyan messze volt, hogy csak hunyorogva tudtam kivenni az alakját. Zajtalanul haladt a vízen.

Anyám pedig benne ült, és ment, csak a folyó tudta, hová.

Noche Buena volt.

Szenteste. És anyám itt hagyott engem.

Nem is tudom, meddig álltam a Nílus felett, reménykedve, hogy valamiféle tévedés történt, hogy csak elvesztették az irányítást a hajó felett, vagy hogy egy krokodil ragadta el őket.

Bármit elhittem volna, csak az igazságot nem.

A szemem közt egyre nőtt a fájdalom, a nyomás hullámokban jött. Égett a szemem. A homokba roskadtam, éles kavicsok vájtak a bőrömbe. Alig vettem észre. Az elmúlt két hét eseményei peregtek a fejemben, egyik borzalmas jelenet a másik után. Nem bírtam felfogni. Miért hagyott itt? Nem akarta, hogy segítsek neki a leletekkel?

Fáztam, rettegtem, és gyötört a bűntudat. A mardosó érzés, hogy bolond voltam, átjárta az érzékeimet. Anyám selyemtáskájáért nyúltam, átkutattam, abban reménykedve, hogy megtalálom…

Az ujjaim egy apró, összehajtogatott cetlit tapintottak ki. Túl sötét volt ahhoz, hogy el tudjam olvasni, ezért talpra kászálódtam, és elindultam vissza, a táborba. A szégyen kavargott a gyomromban, olyan fájdalmas volt, mintha mérget ittam volna. Amikor elértem a tábort, megpróbáltam nesztelenül visszaosonni, de eszembe jutott, hogy Whit éberen alszik.

Amint beléptem a kiürített szobámba, elővettem egy gyufát, és gyertyát gyújtottam. Csak a szőnyeget és a ládát hagytam hátra. Remegő ujjakkal bontottam ki az üzenetet.

Drága Inez!

Isten Veled. Tudom, jobb lett volna abban a hitben hagyni, hogy meghaltam, de amikor megérkeztél Philaira, bele kellett vonjalak a terveimbe. Arra kérlek, hagyd el Egyiptomot. Felejtsd el, amit láttál, amit hallottál, és térj vissza az életedhez! Annyi minden vár még Rád. Menj hozzá a konzul fiához, alapíts családot, kezdj új életet!

Ne keress engem! Nem fog tetszeni, amit találsz, Inez.

Mamita

Hangosan felzokogtam. Tenyeremet a számra szorítva próbáltam tompítani a zajt. Zavarodottság és gyász kavargott bennem. Nem értettem, miért hagyott el, miért hitette el velem, hogy együtt megyünk.

– Olivera?

Lefagytam, a könnyek némán csorogtak végig az arcomon. Whit a zizegő függöny túloldalán állt, mezítláb. Az ajkamba haraptam, próbáltam csendben maradni.

– Hallak – szólalt meg csendesen. – Minden rendben?

Próbáltam határozott hangon felelni, de nem sikerült.

– Hagyjál, Whit!

Félrehúzta a függönyt, és a félhomálytól pislogva belépett. Tekintete a szőnyegre siklott, ahol összegömbölyödve ültem. Whit térdre vetette magát mellettem, és átkarolt, magához húzott. Izmos lába az enyémhez nyomódott.

– Inez! – suttogta. – Elmegyek, ha azt akarod, de tudnom kell, jól vagy-e. Megsérültél?

– Azt hiszem, összetört a szívem – suttogtam.

Körém fonta a karját, hüvelykujjával köröket írt le a derekamon. A simogatás feloldotta a mellkasomban lévő szörnyű csomót, amely lassan eltűnt. Könnyebben kaptam levegőt, és a könnyeim is kezdtek elapadni. Whit még soha nem volt ilyen gyengéd, ilyen türelmes velem. Várt, nem erőltetett semmit. Ezt az oldalát még sosem láttam, bár tudtam, hogy létezik. A leheletében nem keveredett whisky, a tekintete tiszta volt. Hetek óta nem láttam inni, azóta, mióta a flaskája a folyóba veszett.

A vallomása ott lebegett körülöttünk.

Én is így érzek.

A legősibb mágiához hasonlatos energia járta át a testem. Hagytam magam elmerülni a pillanatban. Tudtam, amint kinyitom a szám, minden megváltozik. Az igazság megváltoztatja a dolgokat. Lassan végigcsúsztattam a kezem a mellkasán, éreztem egyenletes szívverését a tenyerem alatt.

Még egy lélegzetet engedtem, mielőtt elhúzódtam tőle. Ekkor a mutatóujjával felemelte az állam, és a lágy fényben találkozott a tekintetünk. Kék szeme a számat pásztázta. Megremegtem. Meg akart csókolni, én pedig nem tettem ellene semmit, pedig kellett volna. Később gyűlölni fog, de legalább lesz egy emlékem a tökéletes pillanatról. Lehunyta a szemét, kifújta a levegőt, és amikor újra kinyitotta, kezével óvatosan eltávolított magától, egy kis rést teremtve kettőnk közt.

– Elmondod, mi bánt?

– El akarom – feleltem –, de félek.

– Nem kell félned tőlem – jelentette ki. – Soha.

Whit elhallgatott, arckifejezése nyílt és mit sem sejtő volt.

– Szörnyű hibát követtem el – kezdtem. – Nem tudom, mennyit tudsz, mennyire avattak be… a dolgokba, de elegem van a titkolózásból. A hazudozásból. – Megnyaltam kiszáradt ajkam, és továbbra is állhatatosan bámultam a térdem. – Két hete, amikor hallottál valakit a szobámban, rájöttem, hogy anyám életben van.

Whit megfeszült.

– Azt állította, Tío Ricardo illegális egyiptomi műkincscsempészetben vesz részt, és aktív szerepet vállal a Kereskedők Kapujában.

– Hazugság – suttogta keményen.

– Honnan tudod? – vontam kérdőre.

Tétovázott, én pedig folytattam.

– Hittem neki – mondtam, és tehetetlenül megvontam a vállam. – Ő az anyám. Miért mondaná, ha nem lenne igaz?

Whit elfordította a tekintetét, és összeszorította a fogát.

– Mit mondott még?

– A segítségemet kérte. Az anyám, akiről azt hittem, hogy meghalt, megkért, hogy segítsek neki. – Megnyaltam az ajkam. – Így hát megtettem.

Whit halk szavait átszőtte a rettegés és a baljósság.

– Mit tettél, Inez?

Összeszorítottam a szemem, féltem a szemébe nézni.

– Az elmúlt néhány hétben nagyon sok műtárgyat zsugorítottam össze Kleopátra sírjában, amiket aztán átadtam neki. Az volt a terv, hogy mindent elviszünk Kairóba, és rábízzuk az Egyiptomi Múzeumra. Be akartuk vonni a régészeti hivatalt, és én reméltem is, hogy véget vetnek a nagybátyám árulásának.

Whit ökölbe szorította a kezét.

– Összepakoltam a holmim – suttogtam –, és ma este találkoztam vele lent a folyónál. Aztán itt hagyott, és magával vitte az összes műtárgyat. Hagyott nekem egy levelet – tettem hozzá, és átadtam a levelet –, de most… Azt mondod, hogy hazudott nekem.

– Abszolút így volt – jelentette ki összeszorított fogai közt.

Elolvasta a levelet, a másik kezét továbbra is ökölbe szorítva, szorosan a combjához nyomta. Amikor befejezte, összehajtotta a levelet, és visszaadta nekem.

– Ennyi? – A hangja kimérten csengett, mintha próbálná visszafogni magát.

Megráztam a fejem.

– Azt is mondta, hogy Tío Ricardo ölte meg az apám.

– Micsoda?

Megrándultam.

– Első este, amikor besurrantam a hajóra, hallottam, ahogy Papáról beszél. Úgy hangzott, mintha vitatkoztak volna.

– Így is volt, de a nagybátyád nem ölte meg az apádat.

– Akkor ki tette? – kiáltottam. – Egyértelmű volt, hogy a nagybátyám kezdettől fogva hazudik nekem. Kitalált valami nyakatekert történetet arról, hogy a szüleim eltévedtek a sivatagban. Nem tudtam, mit gondoljak, kinek higgyek! Továbbra sem tudom, bízhatok-e benned! Kairóban találtam egy levelet, amelyet anyám írt Monsieur Masperónak, és amelyben segítséget kért, mert úgy vélte, a bátyja bűnözővé vált.

Keresztbe tett lábbal elém helyezkedett.

– A nagybátyád nem vesz részt a csempészetben, Inez. – Mély levegőt vett. – Létezik egy Társaság nevű szervezet, a tagokat kurátoroknak hívják. Ők azok, akik a Kereskedők Kapuját működtetik, és édesanyád segít portékát gyűjteni az árveréseikre.

Küzdöttem, hogy felfogjam a szavait. Összeraktam a darabkákat, megpróbáltam megérteni, amit mondott.

– Az anyám kurátor – ismételtem meg.

Whit bólintott.

– Ricardo gyanította az igazságot, de azt gondolta, az apád is benne van. – Óvatos tekintete találkozott az enyémmel. – Ezek szerint ő nem volt benne?

– Az anyám elmondása szerint nem – suttogtam. – Azt mondod, apám…

Whit elsápadt, és a hajába túrt.

– Tudnod kell valamit, Inez. Édesanyádnak viszonya volt… Véletlenül jöttem rá, és megesketett, hogy nem mondok semmit. Esküdözött, hogy hiba volt, és véget vet neki. De aztán észrevettem, hogy hosszú időre eltűnt. Alig írt apádnak. Akkor azt gondoltam, hogy talán még mindig tart.

Mennydörgés visszhangzott a fejemben.

Nem tudtam elhinni, amit Whit mondott. Egyszerűen nem volt helyénvaló, akár egy holdtalan éjszaka vagy kiszáradt folyómeder. Megráztam a fejem, ami egyre hangosabban zúgott.

Amikor újra megszólaltam, a hangom rekedt volt.

– Annyira boldognak tűnt, hogy lát.

– Nem biztos, hogy nem így volt. – Tétovázott. – Mennyit sikerült megkaparintania?

Keserűen felnevettem.

– Közel háromszáz leletet. Ékszereket, apró csónakokat, mészkőszobrokat.

Különös kifejezés ült ki az arcára, mintha egy gondolat elszomorította volna.

– És mi a helyzet a pergamenekkel? Elvitt akár egyet is?

Felvontam a szemöldököm.

– Mama is kérdezett egy pergamenről. Tudtam, hogy keresel valamit. Mi az?

– Egy rajz, ami egy önmaga farkába harapó kígyót ábrázol. Egy uroborosz. Ismerősen hangzik?

Megráztam a fejem.

– Valószínűleg görög írás, diagramok, rajzok is lehettek rajta – próbálkozott Whit. – Mintha valami használati útmutató lenne.

– Nem – jelentettem ki. – Semmi ilyesmit nem találtam. Mi ez?

– Alkímia.

– Alkímia? – ismételtem.

– Nem fontos. Ami most számít, az Lourdes.

Igen. Az anyám, a tolvaj.

– Egyvalamit még mindig nem értek. Mi van a Masperónak írt levéllel?

– Amit a szállodai szobában találtál? Könnyen lehet, hogy szándékosan hagyta ott. Gondolj csak bele, miért ne küldte volna el?

Hirtelen tisztán felvillant előttem a boríték képe. A súlya, a tapintása, a benne lévő gyűrött levél.

Még bélyegző sem volt rajta. Vitába akartam szállni, megvédeni Mamát, de egy szót sem tudtam szólni. Minden vele töltött pillanatot beszennyezett, tönkretett a csalárdsága. Én pedig ostoba gyerek módjára segítettem neki ellopni felbecsülhetetlen értékű, monumentális történelmi jelentőségű műalkotásokat! A nagybátyám le lesz sújtva, ha megtudja az igazságot.

Mama mindenre gondolt.

– Azt akarta, hogy megtalálják a levelet, hogy a gyanú a bátyjára terelődjön. Annyira ostoba voltam! – keseregtem. – Mindvégig manipulált engem!

Whit gyengéden megfogta a karom.

– Az iránta való érzéseidet fordította ellened. Aljas dolog volt. Én is hittem volna a saját anyámnak.

A szégyen futóhomokként szippantott magába. Nem érdemeltem megértést, sem könyörületet. Amit tettem, megbocsáthatatlan ostobaság volt.

– Nem kell kedvesnek lenned velem.

– Neked pedig – felelte Whit állhatatosan – nem kell olyan szigorúnak lenned saját magaddal. Ebben nem.

Hallottam a szavait, de nem voltam hajlandó elfogadni. Szörnyű hibát követtem el, és minden porcikámmal jóvá akartam tenni.

– Most mit tegyek?

– Feküdj le! – felelte gyengéden. – Reggel majd beszélünk Ricardóval.

A szívem kihagyott egy ütemet.

– Nem kell belekeveredned miattam.

– Tudom. De bele fogok. – Whit elvette a kezét, rögtön hiányozni kezdett a meleg érintése. – Próbálj elaludni, Inez!

Elfordult, indulásra készen.

– Whit – szólaltam meg.

Megállt a bejáratnál.

– Mi az?

– Borzasztóan rendes ember vagy – feleltem –, még ha próbálod is palástolni.

– Csak el ne mondd senkinek! – felelte bujkáló mosollyal, majd kiment a szobámból.

Az ágytakaróra zuhantam. Kavarogtak a gondolataim. Az egyetlen mód, hogy helyrehozzam a dolgokat, az volt, hogy valahogy megállítsam anyámat.

Csakhogy fogalmam sem volt, hogyan.

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Karácsony napjának reggelén rettegéssel telve nyitottam ki a szemem. Bebújtam a takaró alá, a bánat úgy telepedett meg a szobában, mint a szmog Buenos Aires ipari negyedében. Perceken belül a nagybátyám szemébe kell néznem, és elmondanom neki, hogy mindannyiuk orra előtt elárultam őket. Miután megmostam az arcom és felöltöztem, kiléptem a szobából, tenyerem nyirkos volt az izzadságtól. Whit a kő ajtókeretnek támaszkodva állt, egy csésze teával a kezében.

Szótlanul átnyújtotta nekem, én pedig szerény mosollyal vettem el.

– A tűz mellett van – motyogta. – Abdullahhal.

Megrándultam. Hát persze. Nem csak a nagybátyámnak szól a mondandóm – amit tettem, Abdullahra éppúgy hat, talán jobban is. A csapat nagy része már az ásatáson volt, nagybátyám és Abdullah az előttük heverő naplóra meredtek. Talán épp most beszélik meg a sír feltárását. Összeszorult a gyomrom.

Tönkreteszem a pillanatot.

Egymás mellett sétáltunk a tűzhöz, majd leültünk velük szembe a szabad szőnyegre, viszonylag közel egymáshoz. Whit jó barát volt – talán az egyik legjobb.

Tío Ricardo fel sem nézett a naplóból.

– Nem a kincstárban kéne dolgoznod a rajzokkal?

Összekulcsoltam a kezem az ölemben.

– Valamit el kell mondanom mindkettőtöknek.

Egyszerre néztek fel az írásból, mindketten rám szegezték a tekintetüket. Alig aludtam valamit, a kimerültségtől beesett a vállam, a hangom rekedt volt.

– Mi az? – kérdezte Tío Ricardo türelmetlenül. Abdullah csitítólag a karjára tette a kezét, mintha figyelmeztetné, ne legyen illetlen.

Tudta, hogyan kezelje finoman. Hasznos tulajdonság a munkában, még hasznosabb a családi életben.

Whit vetett rám egy oldalpillantást. Hosszúra nyúlt a csend. Húztam az időt, nem jöttek ki a számon a szavak. A szemem sarkából észrevettem az apró mozdulatot. Meleg keze megmarkolta az enyémet. Megszorította, majd elengedte.

Nagy levegőt vettem, és akadozva beszélni kezdtem. Küzdöttem, hogy ne sírjam el magam, hogy a hangom kimért maradjon. Egyikük sem szakított félbe, de egyre szörnyülködőbb kifejezés ült ki az arcukra. Tío Ricardo mintha kővé dermedt volna. Alig kapott levegőt. Whit mellettem maradt, némán támogatott. Amikor befejeztem, a csend nyomasztóan ült rám.

– Meg fogom állítani, ha ez lesz az utolsó dolog is, amit teszek – fejeztem be rekedten.

A nagybátyám felállt, majd imbolyogva odébb botorkált. Hallottam a halk üvöltését, de nem csak dühöt véltem felfedezni. Elkínzott hangja volt. Eluralkodott rajtam a késztetés, hogy odamenjek hozzá. Tudtam, nem akarja most a vigasztalásom, de meg kellett próbálnom. Fel akartam állni, de Whit kinyújtotta a karját, és megállított.

– Adj neki egy percet!

– De…

Nagybátyám a homokba rúgott. Ha vízforraló lenne, most gőz csapna ki az orrából. Ha nem is szó szerint, de a haragja mindent felégetett.

– Talán több időre lesz szüksége – jegyezte meg Abdullah, és a nagybátyám után nézett. – Hadd engedje ki a haragját. Nem tart sokáig. Majd visszajön, ha készen áll.

Tíz perc múltán csatlakozott hozzánk, vörösen, kócos haja az égnek meredt. Durva mozdulattal lesimította, attól féltem, megsérti magát. Majd visszaült, zihált, tekintete találkozott az enyémmel.

– Tönkre akar tenni – jelentette ki indulattól remegő hangon.

Bólintottam.

– Tolvajként, gyilkosként állít be!

Ismét bólintottam.

– Te pedig hittél neki – vádaskodott.

– Ricardo – szólt rá élesen Abdullah. – Koncentráljunk az elveszett leletekre!

– Azok odavannak – felelte Tío Ricardo zordan. – Nem szerezhetjük vissza őket. Lourdes már Kairó felé tart, ott pedig át fogja adni őket a szeretőjének, aki tesz róla, hogy addig ne kerüljenek elő, amíg a Kereskedők Kapujában áruba nem bocsátják őket.

– És amint a gyűjtők, a történészek vagy a múzeumok ráteszik a kezüket, valaki ki fogja deríteni az eredetüket – folytatta lassan Abdullah. – Nincs sok hátra, és mindenki megtudja, mit fedeztünk fel.

– De Mama csak néhány nap múlva éri el Kairót – szóltam közbe. – Van időnk, hogy utolérjük, hogy szóljunk a hatóságoknak. Ismerjük őket, tudjuk, hova tartanak! Induljunk el, most azonnal!

– Ma felnyitjuk a sírt – válaszolta Abdullah. – Nem hagyhatjuk Kleopátrát felügyelet nélkül, már nem tudjuk elfedni a nyomainkat. Túl sok embert avattunk be Philain.

A nagybátyám láthatóan mérlegelte a helyzetet, tépelődött. Láttam rajta, hogy anyám után akar rohanni és visszaszerezni, amit elloptak, de Abdullah sem a levegőbe beszélt. Próbáltam elkapni a tekintetét, de ezúttal nem volt hajlandó rám nézni. Ha el is nyertem a bizalmát, mostanra el is vesztettem. Visszaéltem vele, és az árulásom távolságot teremtett köztünk.

Akár egy hatalmas sivatag.

– Egyetértek – mondta végül.

– Feltárjuk a sírt, és feljegyezzük, amit tudunk – összegezte Abdullah.

– Aztán Whit és én kiderítünk az elveszett leletekről mindent, amit csak tudunk – tette hozzá Tío Ricardo.

– Túl sok időt vesztegetünk el – mondtam. – Menjünk, és…

– A te ostobaságod miatt kerültünk ebbe a helyzetbe! – csattant fel a nagybátyám.

– És nincs többé „mi”. Amint feltártuk a sírt, te itt maradsz, és befejezed a rajzokat.

Fellángolt bennem a düh.

– Talán, ha már az elejétől fogva őszinte lettél volna…

Tío Ricardo szeme megvillant, állkapcsa megfeszült.

Whit megrántotta a ruhám ujját, szótlanul jelezve, hogy ne szóljak többet.

Mama miattam menekült el. Nem ülhettem tétlenül a rajzaim felett.

– Tío Ricardo, por favor…

– Egy szót se többet! – dörrent rám Tío Ricardo, és újra talpra ugrott. – Nincs több időm az ostobaságaidra!

Whit a nagybátyámra meredt.

– Az anyjáról van szó!

Tío Ricardo undorodó hangot adott ki, és elviharzott. Félúton sem volt, amikor Mr. Fincastle és Isadora útját állta. A közelünkben kuporogtak, és élénk érdeklődéssel figyelték az eseményeket. A nagybátyám felém intett, majd eltűnt a szemünk elől. Isadora odasétált a kis csapathoz, az apja szorosan a nagybátyám nyomában maradt. Isadora takaros kék ruhát viselt, karcsú derekán széles szalaggal. Aranyló haja a válla körül libegett.

– Jó reggelt! – köszönt mosolyogva. – Remélem, mindannyian jól aludtak.

Senki sem válaszolt.

– Ebéd után feltárjuk a sírt – tájékoztatta Abdullah. – Mindannyian álljanak készen addigra! – Felállt, szája sarka lefelé biggyedt. – Nagy nap a mai, nem igaz? Feliz Navidad.⁴³

Elfacsarodott szívvel sétáltam el.

Mindent tönkretettem. Tudhattam, sejthettem volna! Abdullah csendes gyásza a húsomba vágott. Jobban szerettem volna, ha kiabál velem, ahogy a nagybátyám tette. A csalódottsága fájt, de nem volt-e ő is ugyanúgy hibás, mint én? Hazugságai, titkolózása mindannyiunk ellen dolgozott. Azt kívántam, bárcsak…

Whit a térdével megbökte a térdem.

– Elég!

Összerezzentem.

– Mi az?

Előrehajolt, és halkan beszélt, hogy Isadora ne hallja.

– Tudom, mit csinálsz. Nem változtathatod meg, ami történt, vagy amit tettél. Próbáld nem tönkretenni magad emiatt! Anyád elárult téged. Ha haragudni akarsz valakire, az legyen ő!

A könnyek szúrták a szemem.

– Nem tudom, képes vagyok-e erre.

– Próbáld meg! – mondta gyengéden. Felállt, és kinyújtotta a kezét. – Gyerünk, Olivera. Mutatni akarok neked valamit.

– Továbbra is meg akarsz tanulni lőni? – vágott közbe Isadora. Róla meg is feledkeztem. – Most is megtaníthatlak, ha szeretnéd. Karácsonyi ajándékként.

Whit összeráncolta a szemöldökét.

– Majd én megtanítalak lőni!

Talpra ugrottam. A gondolat, hogy szitává lőjek valamit, hirtelen mámorítónak tűnt.

– Menjünk!

– Olivera… – kezdte Whit. Isadora felvonta a szemöldökét a bizalmas megszólításon.

– Ha meg akarsz tanulni, most megtaníthatlak – jelentette ki a lány.

– Jó kezekben leszek – mondtam Whitnek. – Láttad, hogy lő Isadora, nem?

– Utána találkozunk Traianus szentélyénél. És az isten szerelmére, vigyázz magadra!

Isadora maga után húzott, el a többiektől, a víz felé vettük az irányt, és egy sziklákkal és fákkal szegélyezett, tágas térre jutottunk. Követtem a vízpartra, a cipőm megtelt homokkal.

Valami a szemembe ötlött, felsikoltottam.

Isadora megpördült, és elnézett a vállam fölött.

– Skorpió! Még jó, hogy nem mart meg!

Megborzongtam, ahogy az állat felmászott a dombon. Megállt, és letelepedett egy sima felületű sziklára. Elfordultam, és csatlakoztam Isadorához a parton.

– Azt hiszem, egyelőre jobb, ha a folyó felé vesszük az irányt. Aztán felállítom a megfelelő célpontokat, ha már hozzászoktál a fegyverhez.

– Gracias – motyogtam, a fejem még mindig tele volt Tío Ricardo csalódottságával.

Dühös arckifejezése bevésődött az emlékezetembe. Amíg élek, nem felejtem el.

– Jól vagy? – kérdezte Isadora. – Sápadtnak tűnsz.

– Összevesztünk a nagybátyámmal – ismertem be. El akartam kerülni a hazugságokat. Elegem volt belőlük. – És én voltam a hibás. Legalábbis javarészt.

– Bocsánatot kértél?

Keserűen felnevettem.

– Nem sokra mentem vele.

Isadora elhúzta a száját.

– Mindenki követ el hibákat.

– Igaz, de ettől nem igazán érzem magam jobban. – Tétováztam. – Rossz emberben bíztam meg.

– Könnyen megbízol az emberekben – helyeselt. – Túlságosan is.

Meglepetten pislogtam. Fellángolt bennem a düh.

– Egyáltalán nem ismersz engem.

Isadora elővette a pisztolyát. A vékony fegyver megcsillant a napsütésben. A szívemre célzott vele. Valami megvillant a szemében, nem egészen tudtam kivenni, mi. A világ elsötétült, csak a fegyver csövét láttam.

– Az a fajta ember vagy, aki az egész tábort rábízná egy kedves idegenre, még akkor is, ha az illetőnél fegyver van.

Hátraléptem.

– Mit akarsz? Fordítsd el!

Isadora a szemét forgatta.

– Most megijedtél. De ehhez egy kicsit késő van, Inez. – Elfordult, és célba vette a skorpiót a parton. Mély levegőt vett, és meghúzta a ravaszt.

A golyó szétrobbantotta az állatot, nyomában porzott a homok.

Némán átnyújtotta a pisztolyt.

– Te jössz.

43 Boldog karácsonyt! (spanyol)

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Verőfényes napsütésben értem Traianus szentélyéhez. Az ókori Egyiptomban Ré isten uralkodott a nap és az ég felett, ő adta a meleget és az életet. Philai szigetén, híján a modern komfortnak, könnyű volt elképzelni, hogy ő vezeti lépteimet, miközben leereszkedem a fáraó ágyához. A lecke Isadorával jól sikerült, és bár mesterlövészi babérokra egyelőre nem törhettem, büszkeséggel töltött el, hogy jól célzok.

Isadora és az ő vakmerő természete! Miután rám fogta a fegyvert, úgy viselkedett, ahogy általában szokott. Figyelmes, vidám és ügyes volt, gödröcskéi megvillantak, amikor elmosolyodott. Úgy tett, mintha nem fenyegetett volna pisztollyal. De talán pont ez volt a lényeg.

Vajon óvatosságra intett?

– Olivera!

Visszatértem a jelenbe. Lépések hallatszottak a közelben, és pislákoló fény jelent meg a lépcsősor tetején, majd Whit izmos alakja.

– Ezek szerint még egyben vagy. – Gúnyolódva mondta, de kihallottam egy kis megkönnyebbülést a hangjából.

– Isadora jó tanár.

– Mit gondolsz róla? – kérdezte.

Átgondoltam a választ.

– Kedvesnek tartom – feleltem óvatosan. – Nem egy tipikus angol úrihölgy, nem makulátlan és illedelmes, de szerintem éppen ez a vonzó benne. Ravasz, körmönfont és elbűvölő – már amikor az akar lenni. Még sosem találkoztam hozzá hasonlóval. Te mit gondolsz?

– Nehéz kifürkészni, még nehezebb megfogni.

– Olyan, mint… Te.

Azt hittem, megsértődik, de legnagyobb meglepetésemre bólintott.

– Pontosan.

– Tehát ezért nem kedveled. És nem is bízol benne.

– Olivera, nem bízhatok meg saját magamban. – Végigvezetett az alagúton, és elértünk egy új helyiséghez, amit nemrég fedeztünk fel, és por és füst szagát árasztotta a robbantás után. A mennyezet magasan, vészjóslóan húzódott felettünk. A fal mentén irdatlan sziklák tornyosultak. A kamra szűk volt, én pedig köhögtem, próbáltam megtisztítani a torkom a füstös levegőtől. Whit a gyertyát két szikla közé támasztotta, kabátját egy magasabb sziklára dobta, majd szembefordult velem.

Arca maszatos volt a kosztól, és a gyertya fénye árnyékokat vetett a vonásaira. Csak tekintetének kékje ragyogott a félhomályban.

– Mit keresünk itt?

– Mondjuk, hogy ez az én karácsonyi ajándékom neked – felelte óvatos félmosollyal. Intett, hogy álljak a földön összetekert kötél mellé. A kötél másik vége eltűnt a magas mennyezet sötétjében.

– A karácsonyi ajándékom – ismételtem, miközben Whit a kötél másik végét a derekam köré kötötte. A lehelete végigsimította az arcom, miközben csendben dolgozott. Felemeltem a fejem, és az arcát bámultam. A figyelmét kizárólag a csomóra összpontosította.

Whit kihúzta a mellényzsebéből a nagybátyám elvarázsolt szandálját, és átnyújtotta.

– Csatold be a pántját! – utasított.

Így tettem. A cipő orra azonnal kékes lángra kapott. Aztán minden különösebb ünnepélyesség nélkül felmászott, egyre feljebb és feljebb, amíg a kamra sötétjében szem elől nem vesztettem.

– Whit! – kiáltottam.

– Itt vagyok! – mondta. A hangja visszhangzott. – Készen állsz?

– Ha muszáj.

Halk kuncogás csapta meg a fülemet.

– A szabad kezeddel kapaszkodj a kötélbe, Olivera! Ne sikíts!

– Ne… ó! – Erős rántást éreztem, elvesztettem a lábam alól a talajt, és kilőttem a magasba.

Lefelé menet Whit elhaladt mellettem, épphogy elkaptam villanó mosolyát, mielőtt felrepültem a plafon felé, ő pedig a saját testével ellensúlyozva majdnem leért a földre. A kék láng megvilágította a barlang rücskös falait, amik minél magasabbra emelkedtem, annál simábbak lettek.

Whit lelassított.

– Látod? – kiáltott fel nekem.

Hunyorogtam, körülnéztem és a lábam segítségével megfordultam.

– Nem. Mit kéne… Miércoles!

Kék, zöld és vörös színű, ősi festményekkel díszített falrész tárult elém. Egy csillagokból álló nő nyelte el a Napot és a Holdat, azok pedig keresztülutaztak rajta, hogy hajnalban újjászülessenek.

– Ez Nuit istennő – suttogtam. A láng közelében csorgott az arcomon az izzadság, a tenyerem nyirkos lett, de nem foglalkoztam vele. Olyan hihetetlen látvány tárult a szemem elé, ami egy pillanatra feledtette velem a szomorúságom. Súlytalan voltam, szinte lebegtem, csak a kötél szorítása emlékeztetett arra, hogy nem egyedül vagyok.

Whit megrántotta, én pedig lenéztem. Alig látszott. Füttyentettem, ő pedig lassan, óvatosan leeresztett. Amikor a lábam földet ért, meglazította a csomót a derekam körül. A keze megnyugtatott és biztonságot adott. Arra vágytam, hogy elkalandozzon a testemen.

– Ez gyönyörű volt. – Meghatottan megköszörültem a torkom. – Gracias.

Elmosolyodott, az őszinte mosolyával.

– Feliz Navidad, Inez.

Megköszörültem a torkom.

– Én is szeretnék neked adni valamit.

– Igazán?

Kerülve a tekintetét lehajoltam, elővettem a táskámat, és kotorásztam benne. Előhúztam a vázlatfüzetet, és a közepéig lapoztam. Egyetlen lapot téptem ki belőle, egy Whitford Hayest ábrázoló rajzot. Nem azt, amit a Groppiban készítettem hetekkel ezelőtt. Ez a rajz úgy ábrázolta Whitet, ahogyan én látom őt. A közvetlen tekintetű Whitet, a felszín alatt rejtőző érzelmeivel.

Szótlanul átadtam neki a rajzot.

A nadrágjába törölte a kezét, és óvatosan átvette. A tekintete a papírra siklott. A szája kinyílt, majd ugyanolyan gyorsan be is csukódott. Mintha nem tudná rávenni magát, hogy kimondja, amit gondol.

– Köszönöm – motyogta rekedten –, de nem írtad alá.

– Ó! – feleltem. – Úgy emlékeztem, aláírtam. Van egy tollad vagy ceruzád?

Zavarodottan bólintott, figyelmét továbbra is a rajzra szegezte.

– A kabátzsebemben.

A kabátjához sétáltam, és átkutattam a zsebeit. Mindenféle dolog előkerült. Tollhegyek, egy zsebkendő, egyiptomi pénzérmék, egy rugós kés. Whitford Hayes mindenre felkészült.

Tovább turkáltam a zsebében.

– Miért van nálad gyufa?

– Hátha fel kell robbantani valamit.

Felnevettem, és folytattam a keresést.

Az ujjaim valami apró, sima dolognak ütköztek. Kíváncsian kivettem, és felismertem az elveszettnek hitt gombomat. Amit az első nap óta nem találtam.

Akkor találkoztam először Whittel.

Szótlanul átnyújtottam neki a gombot.

– Miért van ez nálad?

Felpillantott, és elnémult. Mindkét orcáját elöntötte a pír.

– Kerestem – folytattam, kitöltve a csendet, mert egyértelmű volt, hogy nem fog válaszolni. – Miért tetted el?

– Amúgy is fityegett – felelte kissé védekezőn.

Vártam. Éreztem, több van a háttérben.

A hajába túrt, és kissé ingerülten nézett rám.

– Nem tudom – felelte végül. – Édesanyád rengeteget beszélt rólad, milyen könyveket olvasol, hogyan tréfálod meg a nagynénéd és az unokatestvéreid, mit szoktál enni, hogy szereted a kávét. A kikötőben olyasvalakire számítottam, akit már ismerek, mégis megleptél. A nevetés kerülgetett, amikor megszöktél előlem, huncut mosollyal az arcodon.

Melegség öntött el.

– Nem bírtam rávenni magam, hogy kidobjam a gombot… – Felsóhajtott, majd gyengéden hozzátette: – Sem arra, hogy visszaadjam.

Elpirultam, mert tudtam, mennyire nehezére esik ilyen sebezhetőnek mutatkozni előttem. Felfedni az irántam táplált érzéseit. Gondolkodás nélkül a zsebembe akartam süllyeszteni a gombot, de Whit felém nyújtotta a markát.

Hitetlenkedve felnevettem.

– Meg akarod tartani?

Szótlanul bólintott.

Odaadtam neki. Óvatosan összetekerte az ajándékát, és a gombbal együtt, kissé remegő kézzel, a zakója zsebébe helyezte.

– Neked is boldog karácsonyt, Whit!

Minden erőfeszítésem ellenére mélyültek az érzéseim iránta. Émelyegtem a gondolattól, hogy nem mondtam el neki az igazat az érzéseimről, amikor lehetőségem volt rá. Minden erőmre szükségem volt, hogy ne csókoljam meg újra. Csalódottság zúdult rám. Már túl késő volt. Jegyben járt. Valaki várt rá otthon. És míg az én érzéseim iránta elmélyültek, ő csupán vonzalmat érzett irántam.

A vonzalom közel sem szerelem.

Megköszörültem a torkom, a szemem égett, az arcom lángolt.

– Mennünk kellene!

Egyikünk sem mozdult. Csend burkolt körül minket. Mintha csak ketten lettünk volna Philain, vagy az egész világon.

– Tízéves korom óta jegyben járok – szólalt meg halkan. – A családom rendezte el. Pontosan kétszer találkoztunk.

– Miért mondod ezt el nekem?

Lehorgasztotta a fejét, tekintetét elnyűtt bakancsa orrára szegezte. Majd felpillantott, és a szemembe nézett.

– Igazad van. Nem számít. Soha nem is számított.

Kiszakadt belőlem az összes levegő. Meg kéne könnyebbülnöm? Valószínűleg.

– Mindig barátok leszünk, Olivera.

Tudatos pontossággal nyúlt a kezemért. Kérges tenyere keményen simult a kezembe. Összefűzte az ujjainkat, s én megborzongtam. A szemei melegen ragyogtak, ahogy lassan, nagyon lassan a szájához emelte a kezem.

Lágy, hosszú csókot nyomott a kézfejemre.

Testem minden egyes zugában éreztem a csókot. Whit elengedte a kezem, majd kivezetett az alagútból, a napfényre.

Az ajándékától csak rosszabbul éreztem magam.

Csatlakoztam a többiekhez, miután elmondták a szokásos ebéd előtti imát. Most az egyszer gyéren és kínosan folyt a társalgás. Az emberek mintha érezték volna a feszültséget a nagybátyám és köztem, jobban, mint máskor. A meleg szorongatott gyűrött, piszkos és festékfoltos vászon utazóruhámban. Ez volt a hivatalos munkaruhám, ami azt jelentette, hogy szinte mindennap ezt viseltem. Este minden tőlem telhetőt megtettem, hogy megszabaduljak a leglátványosabb foltoktól, de a sivatag nyomaitól nem lehetett egykönnyen megszabadulni.

Elvira elszörnyedne, ha látná.

A hiánya élesen belém hasított. Többet gondoltam rá, mint vártam. Tudtam, miből állnak a napjai, még ha egy világ is választott el tőle. Korai reggeli – kávé nélkül –, amit a tanórák követnek. Könnyű ebéd, majd látogatások a környéken. Késői vacsora, végül lefekvés. Nekem mindig sikerült valamilyen módon kiszakadnom a rutinból, Elvira pedig követte a példám.

Kis kalandok, nyomomban egy nevetgélő árnyékkal.

Bárcsak hoztam volna magammal valamit, ami az övé, csak hogy érezzem a közelségét. Hogy felidézzem a mosolyát, a hangját a fejemben.

Ebéd után a nagybátyám és Abdullah csendesen tanácskozott Mr. Fincastle-lel és Isadorával, majd egy kicsit később intettek Whitnek és nekem, hogy csatlakozzunk hozzájuk a tábortól egy kicsit távolabb.

– Megvan a holmid? – kérdezte tompán a nagybátyám, ahogy hozzájuk léptem. A táskámra mutattam, benne a vázlatfüzetemmel, a szénceruzáimmal és a festékeimmel.

– A csapat sejti, mire készülünk? – kérdezte Whit.

– Titokban akartuk tartani – felelte Abdullah –, így természetesen mindenki tud róla.

– Küldjék el őket! – hallatszott egy durva hang. Mr. Fincastle az udvart szegélyező oszlopok között állt, félig árnyékba burkolózva. Előrelépett, kezében puskával, és nyugtalanul nézett a templom bejárata felé. – Nem szabadna megbízni bennük.

Abdullah általában mosolygós arca megfeszült. Válla megmerevedett.

– Miért is, Mr. Fincastle?

– Ne válaszoljon! – csattant fel Tío Ricardo. – Ahogy már többször mondtam, nem érdekel a véleménye. Azért vettem fel, hogy elvégezze a munkát, és nem tűröm, hogy tiszteletlenül bánjon a csapatom tagjaival. Világos?

Isadora megfeszült a nagybátyám éles hangjára. A zsebéhez kapott. Tudtam, mit rejteget.

– Megnehezíti a munkámat – morogta Mr. Fincastle, majd az első oszlop felé indult. Háta merev és hajlíthatatlan volt, mintha a frontvonal felé menetelt volna, hogy életét adja Istenért és a hazáért.

Az elhivatottsága nyugtalanító volt.

– Soha semmiben sem vallott kudarcot – mondta Isadora. – Jó abban, amit csinál. Hagynia kellene, hadd csinálja! – Megfontolt léptekkel indult az apja után, mintha egyértelművé akarná tenni, hogy nem menekül előlünk.

– Nem kellett volna hagynom, hogy felvedd, Ricardo – mondta Abdullah, miután Isadora hallótávolságon kívülre ért.

A nagybátyám Mr. Fincastle távolodó alakja után nézett.

– Tudod, miért ragaszkodtam hozzá.

Whit tekintete rám siklott. Anyám miatt. A bűnöző, csempész anyám miatt, és a szerencsétlen ügylete miatt a Társasággal.

Forró szégyen bugyogott fel a torkomon, olyan íze volt, akár a savnak.

Inkább éreztem, mint láttam Tío Ricardo homlokráncolását. A rosszallása hullámokban áradt belőle. Szó nélkül előrelépett, és eltűnt a templomban, menet közben becsatolta a szandál pántját. Felszállt egy szikra, lángra kapott, a lángok beborították a cipő orrát. Utánaindultunk, majd intett Abdullahnak, hogy ő menjen le elsőként a lépcsőn. Csendben, összpontosítva haladtunk egy sorban az előcsarnokban és a kincstárban.

Éles, fiatal hang kiáltott fel.

Megfordultam, és láttam, ahogy Mr. Fincastle a hosszú, fakó tunikája nyakánál fogva tartja Kareemet. Kareem rugdosódott, Mr. Fincastle lábszárát célozva, de alacsony termete miatt kudarcra volt ítélve.

– Engedje el! – vakkantotta Abdullah.

– Követte magukat…

– Aligha nevezhetjük veszélyesnek. Engedje el! – A nagybátyám előrelépett, és mutatóujjával Kareem felé bökött, aki ficánkolva próbált kiszabadulni Mr. Fincastle szorításából.

– Ahol egy van, van több is – jelentette ki Mr. Fincastle, majd durván eleresztette Kareemet. Dühös pillantást vetett a nagybátyámra, és eltűnt a lépcsőn.

– Szörnyű ember! – jelentette ki undorodva Abdullah. – Gyere, Kareem, csatlakozhatsz hozzánk.

– De viselkedj! – figyelmeztette Tío Ricardo. – És az isten szerelmére, ne törj össze semmit!

Kareem bólintott, meleg barna szeme felcsillant. Kezét a galabijájába törölte, és felém mosolygott. Whit igyekezett elrejteni a vigyorát, majd intett Kareemnek, hogy menjen előtte. Együtt lenyomtuk a csempét, s a rejtett ajtó hangos nyögéssel tárult fel, megtörve a mély csendet. Vastag fal állta el az utunkat, a magas ajtókat vastag, mindkét rézkilincset átfogó kötél zárta le. Rám telepedett az érzés, hogy illetéktelenül hatolunk be. Megzavarunk valamit, ami mind ez idáig rejtve volt, biztonságban a kíváncsi tekintetek elől.

Békén kellene hagynunk, nem háborgatni.

Abdullahra pillantottam. Az arckifejezése hasonló nyugtalanságot tükrözött.

– Mire gondolsz? – kérdezte Ricardo, a sógora arcát fürkészve. – Meggondoltad magad?

– Ezt már megbeszéltük – felelte Abdullah némi bosszúsággal. – Jobban szeretném, ha érintetlenül hagynánk, de tudom, hogy lesznek mások, akik nem osztoznak a szándékomban. Attól tartok, megbánnám, ha visszafordulok, anélkül, hogy leírnám és tanulmányoznám, amit látunk, mielőtt ez a szent hely elpusztulna. – Mély lélegzetet vett. – Ne kérdezd meg újra! Megyünk tovább.

Ricardo félreállt.

– Akkor oldd ki a kötelet!

Abdullah előrelépett, és munkához látott. Whit megbökte a karomat, s a két szoborra mutatott, amelyek a kétszárnyú ajtó mindkét végén álltak. Eddig nem is vettem észre őket. Magas nők voltak, hosszú köntösbe öltözve, inkább tűntek görögnek, mint egyiptominak, legalábbis az én gyakorlatlan szememnek. Aprólékos részletességgel faragták őket. Egyszerre Shakespeare jutott eszembe.

– Iras és Charmian? – találgattam. Kleopátra szolgálólányai?

Tío Ricardo bólintott.

– Még a túlvilágon is óvják.

– Gyűlölni fogjuk, a kit rettegünk⁴⁴ – idéztem. – Charmian mondja a legszebb sorokat.

– Nem – szólt közbe Whit. – Végezz, nemes hölgy! Szép napunk leszállt, Sötét következik.⁴⁵ Mindkettőt sajnáltam.

Megértettem. Két fiatal hölgy, akik arra kárhoztattak, hogy meghaljanak a királynőjükkel, hűségük taszítja őket az alvilágba, jövőjük horizontján nincs több szép nap, csak örökké tartó sötétség.

Whit elgondolkodva nézett rám.

– Szerinted mindhármukat áspiskígyó ölte meg, vagy méreg?

Mindent számba vettem, amit tudtam Kleopátráról, összegyűjtöttem a fejemben, amit Plutarkhosz tollából olvastam, az emlékekkel együtt, amelyek belém ivódtak.

– Sikeres hadi stratéga volt, mindent aprólékosan eltervezett, így nekem elképzelhetetlennek tűnik, hogy a sorsát egy vadállat kénye-kedvére bízza. Különben is, a kígyók nem közismerten lomha állatok? – Megráztam a fejem. – Szerintem jól eltervezte a halálát.

– Akkor tehát bürökpohár – jelentette ki Whit. – Teljesen egyetértek, de el kell ismerned, hogy az áspiskígyó drámaibban hat, mivel az egyiptomi uralkodók szimbóluma.

A helyiségben furcsa csend honolt, s én megfordultam, arra számítva, hogy már át is törtek a falon. Ehelyett azonban Abdullah és Tío Ricardo bámult rám és Whitre. Mindkettejük arca zavart tükrözött.

– Befejeztétek a morbid eszmecseréteket? – kérdezte Tío Ricardo szárazon.

Elpirultam, és elfordítottam a tekintetemet Whitről. Abdullah befejezte a kötél kioldását, és átadta Whitnek. Ezután a nagybátyámra nézett, és együtt meglökték az ajtó egyik oldalát, mire az szélesre tárult, felfedve egy másik, fojtogató sötétségbe burkolódzó kamrát. Meleg levegő csapódott az arcomba, és belekapott a hajamba. Ősi íze volt, mint a rég eltemetett titkoknak, amelyeket kőfalak zárnak közre.

A gyertyalángok vad táncba kezdtek, majd kialudtak. Körülzárt minket a mindent elnyelő sötétség. Kareem zihált, én pedig utánanyúltam, és megragadtam keskeny vállát. Megszorítottam, hogy tudja, nincs egyedül, még ha úgy is érzi.

Valaki közelebb botorkált hozzám, egy izmos alak, aki izzadság és bőrkabát szagát árasztotta.

Whit.

Ujjaival megsimította a kezem, s összeszorított állkapcsom rögtön meglazult.

– Mindenki őrizze meg a hidegvérét! – szólt Abdullah. – Ricardo, a szandált!

Tompa hang hallatszott, ahogy a nagybátyám sietett engedelmeskedni. Kék láng lobbant fel, én pedig megkönnyebbülten sóhajtottam.

A férfiak gyufát vettek elő, és újra meggyújtották a gyertyákat. Előrehajoltam, és Kareemre néztem.

– Jól vagy?

Bólintott, és zavartan rám mosolygott. Újra megszorítottam vékony vállát. Mindannyian átsétáltunk, kezünkben különböző fényforrásainkkal. Elakadt a lélegzetem, szívem vadul ostromolta a bordáimat. Ez a szoba kétezer éven keresztül állt csendben a homályban, csodáját szikla és homok takarta.

De többé már nem.

Ott álltam, ahol egykor az ókori egyiptomiak. Ugyanazt az áporodott levegőt szívtam, éreztem a minket körülvevő négy fal szorítását. Pislogva szoktattam a szemem a látványhoz, s a kamra lassan kirajzolódott előttem, sarkai tisztán és élesen látszódtak.

Előttem egy emelvény állt, rajta egy szarkofággal, amely két másik fölé magasodott. A rózsák íze szinte berobbant a számba – nem kellett közelebb mennem ahhoz, hogy tudjam, ki fekszik középen.

Egyiptom utolsó fáraója.

Kleopátra.

– Plutarkhosz tévedett. Nem hamvasztották el. Marcus Antonius fekszik a balján – szólalt meg Tío Ricardo rekedten.

– Caesarion pedig a jobbján – tette hozzá Abdullah.

Kleopátra és Caesar első gyermekének szarkofágját több véset is díszítette, mögötte pedig egy óriási szobor állt. A szobor feje fölött Hórusz magasodott, sólyom alakjában, a szárnyait széttárva, mintha repülne.

– Milyen kedves volt Augustustól, hogy megengedte, hogy együtt temessék el őket – jegyezte meg Whit szárazon.

– Nem kedvesség volt – javította ki Tío Ricardo –, számítás. Nem akarta, hogy zavargások söpörjenek végig Egyiptomon, hiszen Kleopátrát már a saját korában istennőnek tartották. Ne felejtsd el, hogy Augustusnak még a fáraó gyermekeivel is meg kellett küzdenie!

– Őket az anyjukkal együtt ábrázolják a falakon – mondta Abdullah. – Milyen rendkívüli!

Úgy éreztem, mintha nem tudnám elég gyorsan befogadni a helyiség minden részletét. A falakat csoda szép, széttárt szárnyú szkarabeuszok díszítették. A három szarkofágot szobrok százai vették körül, sok furcsa állatokat ábrázolt, az egyik falnak pedig tizenegy hosszú evezőt támasztottak.

– A napbárkához – mondta Whit, követve a tekintetem. – Az szállítja őt és a családját az alvilágba.

– Ezt nézzétek! – kiáltott fel Kareem.

Egy emberként néztünk felé. A nagybátyám arca eltorzult az iszonyattól.

Kareem egy cserépedény mellett állt, egyik sovány kezével a fedelet tartotta, a másikkal pedig kikanalazta a tartalmát. Mutatóujját sötét, sűrű folyadék borította.

A fiú az ajkához emelte a kezét.

– Ne! – ordította Abdullah.

Késő. Kareem lenyalta a ragacsos masszát.

Tekintete elgondolkodóvá vált, majd elvigyorodott, és visszatette a fedelet.

– Méz.

– Az a méz több mint kétezer éves! – mennydörögte Tío Ricardo. – Nem hiszem el, hogy a szádba vetted!

Kareem megvonta a vállát.

– Jó illata volt.

Whit odébb állt, s kissé felém fordult. A szeme sarkában nevetőráncok gyűltek. Mielőtt elfojthattam volna, kitört belőlem a nevetés. Abdullah kuncogva felborzolta Kareem haját.

– Nem kapsz több mézet – mondta neki kedvesen. – Menj, és segíts a többieknek! – Kareem elindult, szandálja visszhangzott a köveken.

Tío Ricardo megrázta a fejét, és magában motyogott, majd fontosabb dolgokra összpontosított. Hallgattam, ahogy Abdullah és ő a falakon lévő különböző ábrázolásokat elemzik. Az északi falon Kleopátra szerepelt Nuit istennővel. A nyugati falon az Amduat tizenkét órája, a keleti falon pedig az első varázsige a Halottak Könyvéből. Végezetül a déli falon Kleopátra volt látható különböző ókori egyiptomi istenségekkel: Anubisszal, a halál istenével, aki sakálfejét oldalra fordította, Ízisszel és Hathorral.

A szarkofágja körül hellenisztikus faragvány volt látható az actiumi csatáról, arról a napról, amikor a királyok királynője mindent elvesztett. Kleopátra egy hatsorevezős hadihajó orrán állt, miközben katonái eveztek az Octavianus elleni utolsó összecsapás színterére. A győzelme után Octavianus felvette az Augustus nevet.

A kamra telis-tele volt arannyal. Anyám mindenre rátette volna a kezét, mindent ellopott volna, amit ért. Az idő gyorsan pergett, a köztünk lévő távolság folyamatosan nőtt. Legszívesebben elhagytam volna a sírkamrát, és anyám után rohantam volna.

– Inez, nem lesz könnyű dolgod! – szólalt meg Tío Ricardo, miközben ravaszul, fürkésző tekintettel figyelt engem. – Legjobb, ha mindjárt hozzálátsz.

A nap végére teljesen elgémberedtek az ujjaim. Begörcsöltek és fájtak, de azért elég büszke voltam rá, hogy sikerült megörökítenem a sírkamrát. Porosan, koszosan és a kimerültségtől könnyezve botorkáltam be a szobámba, még ahhoz is túl fáradt voltam, hogy egyek valamit. Az égő gyertyát az ágytakaróm melletti könyvhalomra tettem, és azonnal a mosdótálhoz léptem. Megmostam az arcom, a nyakam és a kezem, majd a takaróra borultam, és megfogadtam, hogy órákig meg sem mozdulok. De ez csupán egy pillanatig tartott.

Az aggodalomtól összeszorult a gyomrom. Fel-alá járkáltam a szobában, kezemmel türelmetlenül babráltam. Nem akartam elhinni, hogy a nagybátyám itt akar hagyni, miközben minden az én hibám volt. Annyira rendbe akartam hozni köztünk a dolgokat, hogy majdnem megfulladtam. Tennem kellett valamit, bármit, csak hogy eltereljem a figyelmemet. Arra gondoltam, átmegyek Whithez, de lebeszéltem magam róla.

Többé nem mehetek hozzá.

Körbejártam a helyiséget, és a tekintetem megakadt Tía Lorena levelén, amely a láda tetején hevert. Igazán nem kellene ilyen gyáván viselkednem. Mégis mi állhat benne, amitől rosszabbul érezném magam, mint most?

Hangos sóhajtás kíséretében kinyitottam a levelet. Többoldalnyi írásra számítottam, de csak két, sebtiben összehajtott lapot találtam. Homlokráncolva ültem fel, hunyorogtam a félhomályban, és elolvastam az első levelet.

Kedves Inez!

Nem is tudom, hol kezdjem. Nem válaszoltál a legutóbbi levelemre, amiből arra következtetek, elveszhetett a postán.

Nem könnyű megírnom, amit akarok.

Elvira eltűnt.

Lassan megőrülök. Nem hallottam róla semmit, és a hatóságok nem tudnak segíteni. Könyörgök, gyere haza!

Gyere haza!

Lorena

A következő másodpercek összefolytak, a szavak értelmetlenül úsztak át előttem.

Mi az, hogy Elvira eltűnt? A nagynéném biztosan téved… Szaporán pislogtam, hogy visszatartsam a könnyeimet, és eszembe jutott nagynéném első levele, amelyet röviddel Egyiptomba érkezésem után írt. Sietve keresgélni kezdtem a szobámban, átkutattam a vászontáskámat, közben szünet nélkül káromkodtam. A levél makacsul rejtőzködött előlem. Hogy lehettem ilyen felelőtlen?

Ekkor eszembe jutott a második papiros a borítékban. Remegő kézzel elővettem, és az utolsó sorig elolvastam.

Inez!

A húgom sosem vetemedett volna ilyen vakmerőségre, ha nem kerül a hatásod alá. Figyelmeztettelek, ha elszöksz Buenos Airesből, nagy bajba kerülsz. Most a húgom elszökött, és ez a te hibádból történt, mert megmutattad neki az utat. Attól félünk, elrabolták – vagy rosszabb.

Ha bármi történik Elvirával, sosem bocsátok meg neked.

Megkeserítem életed hátralevő részét, erre mérget vehetsz.

Amaranta

– A fene essen belé! – zokogtam.

– Az ördögbe is! – hallatszott mögöttem Whit kiáltása. – Most meg mi történt?

Rémülten megpördültem. Homlokráncolva rántotta félre a függönyt.

– Whit! Meg kell találnom a nagybátyám!

Belépett a szobámba.

– Mi történt? Teljesen elfehéredtél.

– Hol van a nagybátyám?

Gyengéden a karjába vont, én azonban kétségbeesetten elhúzódtam – meg akartam találni Tío Ricardót. Most vacsoráztak, még biztosan ébren van.

– Mennem kell!

– Nyugalom, Inez! – motyogta a hajamba. – Hova akarsz menni?

– Buenos Airesbe!

Megmerevedett, elhúzódott és rám nézett. Szép arcára kiült az aggodalom.

– Te… – Elakadt a szava, szája elnyílt. – Elmész Egyiptomból?

Kifújtam a levegőt, és küzdöttem a növekvő rémület ellen, ami kiéhezett keselyű módjára marcangolt.

– Az unokatestvérem, Elvira eltűnt. A nagynéném kétszer is megpróbált szólni, de én ostoba módon figyelmen kívül hagytam a leveleit.

– Várj csak! Nem lehet, hogy ez csapda?

Pislogtam.

– Micsoda?

– Tenne ilyesmit a nagynénéd? Rávenne hazugsággal, hogy hazamenj?

A gondolat fel sem merült bennem, de amint megértettem a szavait, megráztam a fejem.

– Sosem tenne ilyesmit. Azok után, amin keresztülmentem, amikor hallottam a hírt a szüleimről. Nem találna ki ilyesmit Elviráról. – Összeszorítottam a szemem. Bár kimondtam, magam is alig hittem a szavaimat.

Whit óvatosan kivezetett a szűk hálóhelyiségből. Mire megtaláltuk a nagybátyámat – aki az ágyán ülve olvasgatott –, újra elfogott a remegés, könnyek csorogtak végig az arcomon.

Félredobta a könyvet, és talpra ugrott.

– Qué pasó? Mi történt?

– Elviráról van szó – kezdtem. A szája körüli ráncok elmélyültek, amikor elmondtam az összes részletet, és átadtam neki a gyűrött leveleket.

Nagybátyám komoran meredt rám, majd többször is átolvasta a levelet. Átjárt a rémület. Mi lesz, ha nem hiszi el, hogy a nagynéném küldte őket? Mi lesz, ha nem hisz nekem?

Hazudtam neki. Elárultam.

Tío Ricardónak nem muszáj megengednie, hogy vele menjek. Hazugnak, bolondnak nevezhet – megteheti. Mindkettőben igaza lenne.

Feszültség vibrált köztünk, miközben lélegzet-visszafojtva vártam a válaszát.

– Visszaviszlek Kairóba – mondta végül. – Csomagolj!

Inez sarkon fordult, és kiment a szobából. A szoknyája pörgött a bokája körül. Teljes figyelmemet Ricardóra irányítottam. Most, hogy Inezzel Kairóba mennek, itt a tökéletes alkalom, hogy felhozzak egy másik témát, ami mételyezi az elmém. Nem akartam, de muszáj volt. Már régen elő kellett volna hozakodnom vele.

Ricardo fáradtan végigsimított az arcán.

– Micsoda felfordulás!

– Az.

Ricardo a könyv fölé görnyedt, amelyben gondosan számontartottam az összes leletet. Fintorogva nézte az írásokkal teli oldalt. A holmija szanaszét hevert kis szobájában. Ha nem tudott kiabálni, szeretett dobálózni.

– Benne volt a levegőben – szólalt meg.

– Micsoda?

– Inez csalfasága – felelte. Mutatóujjával a papírra bökött. – Gondosan készített másolatot, de nem mindig. A kék kígyó hiányzik. Egy vagyont fog érni, tökéletes modellje annak a viperának, amely megölte Kleopátrát. Az egyetlen kígyó az egész sírban.

– Még mindig dühös rá.

– Mindig is az leszek – felelte fáradtan. – Te miért nem vagy dühös?

A falnak támaszkodtam, keresztbe vetettem a bokám, és vállat vontam.

– Maga szerint mennyire ismerte az anyját?

– Ez nem mentség.

– Szerintem az – feleltem csöndesen. – Lourdes elidegenítette magától a saját lányát. Inez nem tudta, hogy itt másik életet él, ahogy azt sem, milyen jól hazudik. És ne felejtsük el, halottnak hitte az anyját. Ahogyan mi is, amikor hetekig nem találtuk. Maga bármit megtett volna érte – emlékszik, amikor azt hitte, a kurátorok gyilkolták meg?

– Az még azelőtt volt, hogy megtudtam volna, hogyan árult el engem – vágta rá Ricardo, és becsapta a könyvet. – Mit akarsz?

– Itt az ideje, hogy hazatérjek – feleltem.

Szembefordult velem, és leesett az álla.

– Most?

Újra próbáltam megkeresni a tekercset, de nyoma sem volt. Nem hagyhattam többé figyelmen kívül a családomat, legalábbis ok nélkül nem. Okom pedig már nem volt.

– Túl sok levelet kaptam otthonról. Nem hagyhatom figyelmen kívül őket.

Elhallgatott, elgondolkodott.

– Ennek semmi köze ahhoz, hogy Inez elmegy Egyiptomból?

– Semmi – feleltem. Előbb-utóbb úgyis hazamentem volna. Még akkor is, ha megtaláltam volna, amit kerestem.

– Még nem járt le a szerződésed.

Bólintottam. Számítottam rá, hogy ezt fel fogja hozni.

– Maga hozott vissza az élők közé, Ricardo. Mindig is az adósa leszek. De nem maradhatok tovább. A húgomnak szüksége van rám.

– Rendben – felelte. A hangja hideg volt. – Ahogy Kairóba értünk, keresek mást a helyedre.

Összeszorítottam a fogamat. Tudta, hogy szívesebben maradnék.

– Rendben.

Sarkon fordultam, egyenes háttal, a gyomromban hatalmas űrrel. Még nem álltam készen arra, hogy véget vessek az itt töltött időmnek. Nem álltam készen arra, ami következik. Egy számomra idegen nő férje leszek.

Gyermekeink lesznek.

– Whitford!

Megálltam, és félig megfordultam. Ricardo odalépett hozzám, és a vállamra tette a kezét.

– Jó munkát végeztél. Örülök, hogy megváltoztattad az életed.

– Bár nem is igazán az én életem, nem igaz?

Ricardo szánakozva rám mosolygott.

– Még mindig van választásod.

– Nem, nincsen.

Sóhajtott, és megszorította a karom.

– Tudom, hogy Inez sokat jelent számodra. Köszönöm, hogy békén hagytad.

Elmentem, mielőtt újabb hazugságra vetemedtem volna.

44 William Shakespeare: Antonius és Cleopatra. (Szász Károly fordítása)

45 William Shakespeare: Antonius és Cleopatra. (Szász Károly fordítása)

NEGYEDIK RÉSZ

EZER
MINARET KÖZT
BOLYONGTAM

HARMINCADIK FEJEZET

Nagybátyám állta a szavát, és másnap reggel, a hajnal első sugaraival már az indulásra készült. Nyomorúságos éjszakám volt, forgolódtam, és azért imádkoztam, hogy Elvirát megtalálják. Whit az éjszaka folyamán megjelent az ajtóban, mintha hívtam volna. Szó nélkül átnyújtott egy konyakkal teli bádogpoharat.

Elvettem tőle, miközben tudatosult bennem, hogy vékony hálóingem lágyan lengi körül a testem. Egyszer sem nézett lejjebb a szemem vonalánál. Belekortyoltam, a folyadék égette a torkom, ahogy utat tört a gyomrom mélyére.

– Hallottalak – mondta halkan. – Forgolódtál. Gondoltam, talán segíthet.

Kortyoltam még egyet, majd visszaadtam a poharat.

– Nem ízlik.

Csodálkozva bámult rá, a bádogdoboz kicsi volt irdatlan kezében.

– Nekem sem. Már nem.

– Nem hiányzik?

– Csak a felejtéshez kellett – válaszolt egy pillanattal később. – De többé nem futhatok el. Tartsd meg, és idd meg! Segít elaludni, Olivera. – Elfordult, mielőtt felelhettem volna.

Sok mindent szerettem volna neki mondani, de a nyelvembe haraptam, és visszadőltem az ágyra. A konyak elég nyugalmat adott ahhoz, hogy logikusan végiggondoljam a helyzetet. Több hétbe telik, amíg a posta Dél-Amerikából eljut Afrikába. Nagynéném biztosan egymás után írta a két levelet. Lehet, hogy mostanra Elvira már biztonságban hazatért.

De akkor miért nem írt Tía Lorena újabb levelet? Lehetséges, hogy egyszerűen még nem érkezett meg. Talán, mire visszahajózunk és megérkeztünk a Shepheard’s Hotelbe, újabb levél vár rám.

Ez a gondolat jócskán felvidított.

Kareem sietett a segítségemre, s amikor kiléptem a szobámból – talán utoljára –, megláttam Whitet, amint a nagybátyámnak segít a csomagjaival. Felém pillantott, ugyanolyan zavarban volt, mint én, s az arcomat tanulmányozta. Tekintete a fáradt szemeimről a szám lefelé ívelő vonalára siklott, majd elkomorult. Traianus szentélye mellett állt. Nagybátyám odakiáltott neki, s Whit elfordult, hogy visszatérjen hozzá.

Elköszöntem a legénységtől, majd Abdullahtól, sőt még Mr. Fincastle-től is, akinek mogorva búcsúja megerősítette az iránta táplált kezdeti ellenszenvemet. Isadora szorosan átölelt, amivel igencsak meglepett.

– Ne feledd, ne légy ilyen bizakodó! – suttogta. – Nem leszek mindig ott, hogy lövészeti leckéket adjak. Ugye emlékszel, hogyan kell?

– Aligha fogom elfelejteni a leckét – feleltem szárazon.

– Írj majd! – kérte. – Tudod, hol találsz.

Megígértem, hogy írok neki. Mielőtt bárki elszólíthatott volna, Ízisz templomához siettem, csizmám nyomán porzott a forró homok. A templom belsejében minden ugyanúgy festett, csak én éreztem úgy, mintha kimostak és kiakasztottak volna száradni.

Ez lesz az utolsó esélyem, hogy láthassam Kleopátra végső nyughelyét, mielőtt csodájára jár a világ. Ez a pillanat csak róla és rólam szólt, számban rózsa ízét éreztem, bőröm alatt életre kelt a mágia.

Amikor megérkeztem a sírkamrába, a könnyek már szúrták a szemem. Az ereklyék aranyosan csillogtak a gyertya lágy fényében. Minden részletet a fejembe akartam vésni, s ami még fontosabb, nem akartam elfelejteni, milyen érzés volt megtalálni őt.

Örülök, hogy a családja körében nyugszik. Ahogy annak is, hogy mindenről, ami a túlvilági útjához szükséges, feljegyzést készítettek. Évekkel később Abdullah gondos jegyzetei útmutatóul szolgálhatnak majd azok számára, akik a földi életének utolsó pillanatait tanulmányozzák. Az idő azonban elszállt, s én vonakodva elhagytam Kleopátra szarkofágját. Tekintetem a kincstárban időzött, azt kívántam, bár visszatehetném a gyűrűt oda, ahová való.

A gyűrűvel kezdődött minden.

Papa nem ok nélkül küldte, de talán soha nem fogom megtudni az igazi okot. A gondolat olyan volt, mint egy tőrdöfés a szívembe.

Mintha újra el kellene búcsúznom tőle. Mi történt vele?

Bár tudnám a választ.

Gondolataim újra Elvira körül forogtak, tudtam, ideje indulnom. A táborhelyre menet elhaladtam Kareem mellett. Sietve magamhoz intettem.

– Elmegyek, és el akartam köszönni. Nagyon boldog vagyok, hogy megismerhettelek.

Elmosolyodott.

– Ne szomorkodj, sitti! Vissza fogsz térni.

Szaporán pislogva visszatartottam a könnyeim. Reméltem, hogy így lesz, de ez Elvirától és a nagybátyámtól is függött.

– Ma el szalama!⁴⁶ – köszönt.

Lementem a partra, ahol az Elephantiné már várt ránk. Minden holmink a parton sorakozott, Tío Ricardo és Whit elmélyülten beszélgettek. Az előbbi komornak, az utóbbi frusztráltnak tűnt. Majd nagybátyám felszállt a hajóra, én pedig csatlakoztam Whithez a homokos parton. Ugyanolyan zilált volt, mint mindig, gyűrött inge kigombolva, kopott, elnyűtt csizmáján a pucolás rég nem segített, haja pedig rakoncátlanul, féloldalasan lógott a homlokába.

Egymásra meredtünk, Whit keze a zsebében, az enyém idegesen összekulcsolva a hátam mögött.

– Miről beszélgettetek? – kérdeztem végül. Nem tűnt jó hangulatú társalgásnak.

Rám nézett.

– Soha nem akartam, hogy bármilyen érzéseket táplálj irántam – mondta. – Sajnálom, hogy így alakult.

– Én nem – feleltem.

– Visszamegyek veled Kairóba.

Nagyot dobbant a szívem, s gyakorlatilag a levegőbe emelkedtem, mint egy szárnyait széttáró madár. Whit azonban leolvasta az arcomra kiülő örömöt, és megrázta a fejét.

– Vissza kell mennem Angliába.

Visszazuhantam a földre.

– Hazamész?

– A katonaság után teljesen szétestem. Egy részem talán még mindig össze van törve. De Ricardo munkát és célt adott nekem. Irányt mutatott. Segített egy kicsit összeszednem magam. De nem hunyhatok szemet a kötelezettségeim felett. A szüleim egy éve várnak a hazatérésemre. Nem halogathatom tovább.

Utóbbi az esküvőjére vonatkozott. Egy világ választ el majd minket egymástól, én Argentínában leszek, ő Angliában. Neki felesége lesz. Az Egyiptomban töltött napjai mindig is meg voltak számlálva. Ahogy az együtt töltött időnkre gondoltam a szigeten, lassan elárasztott a szánakozás érzése. Ahogy együtt dolgoztunk, leltárba vettük az ereklyéket, legyenek bármily aprók. Egy csapat voltunk, de ezentúl nem leszünk semmik. Még barátok sem.

– Sajnálom, hogy nem találtad meg, amit kerestél – mondtam csendesen. – Mi volt az?

Egy ideig hallgatott, majd vállat vont.

– Kleopátrának volt egy felmenője, akit szintén Kleopátrának hívtak, és híres alkimista és varázsló volt. Egy pergamenlapot kerestem, amelyet a halála előtt írt.

Egy emlék villant fel előttem. Bizonytalan volt, és homályos.

– Mi állt rajta?

Örömtelenül felnevetett.

– Egy legendát kergettem, Olivera. Valószínűleg nem létezik, vagy ha létezett is valaha, már régen megsemmisítették.

– Mi állt rajta? – ismételtem. Az emlék egyre élesebbé vált. Kleopátra készített valamit, amit… egy tekercsről olvasott? Vagy egy lapról? Nem emlékeztem pontosan.

– Indulás! – kiáltott ránk Tío Ricardo a hajóról.

Minden gondolatom elszállt Kleopátráról és a felmenőjéről. Egyikünk sem nyúlt a másik után. Nem hittem, hogy képes lennék rá, szinte elvakított a csalódottság. Whit is hallgatott, mintha nem jöttek volna szavak a szájára.

Csatlakoztam hozzá a fedélzeten, a köztünk lévő távolság egyre nőtt, mintha Whit már el is ment volna.

Egy napsütéses délutánon érkeztünk Kairóba, december utolsó napján. Az út hátralévő része csigalassúsággal haladt, és az Elephantiné körül is akadtak gondok, ami miatt néhány napig nem tudtunk továbbhajózni. Hosszú, magányos esték töltötték ki az időmet. Nagybátyám magába fordult, leveleket írt és adott fel postán, amikor megálltunk Thébában élelemért és egyéb ellátmányért. Whit barátságos volt, amikor egymás közelében kellett lennünk, de sosem kezdeményezett beszélgetést, s vacsora után gyakran visszavonult a szobájába. Tudtam, hogy így a legjobb. De a szívem továbbra is majd megszakadt, és heves hangulatváltozások kerülgettek. Alig vártam, hogy útra kelhessek, hogy segítsek megtalálni Elvirát. Kétségbeesetten akartam maradni, hogy segítsek nekik megtalálni az áruló anyámat. Megfogadtam magamnak, hogy helyrehozom a dolgokat, erre most elmegyek.

Az inga ide-oda lendült, s az idegeim lassan felmondták a szolgálatot.

– Lefoglalom az utad Buenos Airesbe – jelentette ki Tío Ricardo, ahogy felkapaszkodtunk a Shepheard’s bejáratához vezető lépcsőn. Az elülső terasz ugyanolyan zsúfolt volt, mint aznap, amikor először indultam útnak. Az utazók teáztak és régi barátokkal beszélgettek. Az alattunk kanyargó utca ismerősen nyüzsgött, a lovas kocsik fel-alá zötykölődtek a főutcán.

Hiányozni fog Kairó, s a bánat úgy szorított, akár egy túlságosan szorosra húzott fűző.

Helyesen döntöttem. Elvirának szüksége van rám. Ugyanakkor nem tudtam megfeledkezni róla, milyen csúnyán cserben hagytam – mindenkit.

– Szeretnél táviratot küldeni? – zökkentett ki a merengésemből Tío Ricardo. – Gyorsabb, mint a posta.

– Sí, por favor – feleltem spanyolul. Megszoktam, hogy angolul beszélgetek a nagybátyámmal, de most, hogy Argentínába tartottam, az elmém már átkapcsolt. – Mit gondolsz, milyen hamar indulhatok Alexandriába?

– Tőled függ – felelte. – Szeretnél hallani a nagynénéd felől? Lehetséges, hogy Elvirát már megtalálták.

– Ez nekem is eszembe jutott – bólogattam, és vártam, hogy a szemem hozzászokjon a Shepheard’s előcsarnokának félhomályához. Az emberek kis csoportokban, vidáman beszélgetve nyüzsögtek, míg mások a falak mentén elhelyezett, különféle kanapékon ültek. A gránitoszlopok tekintélyesen magasodtak fölénk, a philai oszlopokra emlékeztetve. Hiányzott a kis sziget, testemet-lelkemet kimerítette a szomorúság. Nem tudhattam, mikor látom újra.

– Talán vár engem egy levél.

A recepcióhoz siettünk, ahol Sallam ismerős mosolya fogadott minket.

– Jó napot, Señor Marqués, Señorita Olivera és Mr. Hayes. Örülök, hogy újra látom önöket, ráadásul éppen időben érkeztek a szilveszteri bálra.

Intett néhány szállodai alkalmazottnak, akik csodálatos virágokkal teli vázákat cipeltek a bálterembe. Színpompásan tündököltek merész vörös, rózsaszínű és lila színekben. Valószínűleg nem fogok részt venni az esti ünnepségen, de azért udvariasan viszonoztam a mosolyát.

– Sallam, nem érkezett levél a számomra?

Azonnal elkezdte átnézni a fiókokat, és kotorászni kezdett a papír- és levélkötegek között. Miután mindent átvizsgált, újra körülnézett, majd rám nézett.

– Nincs semmi az ön számára. Várt valamit?

Nagybátyám óvatosan a vállamra tette a kezét, Whit együttérző pillantást vetett rám.

Aggodalom kúszott a bőröm alá. Nagyon reménykedtem egy megnyugtató levélben az unokatestvérem hogylétéről. Sokatmondó csend telepedett ránk.

– Elvirát még mindig nem találták meg.

– Küldhetne Inez egy táviratot? – kérdezte Whit.

– Természetesen – felelte Sallam kissé elkomorodva. – Señorita Olivera, nem akar leülni? Sápadtnak tűnik.

– Nem, jól vagyok, kérem, csak szeretnék üzenetet küldeni…

– Inez! – kiáltott egy hang a hátam mögül.

A padló megbillent a talpam alatt, s én remegő térddel a pultba kapaszkodtam. Éppen időben fordultam hátra, mielőtt valaki a nyakamba borult. Kék tollak csiklandozták az orrom, s én pedig könnybe lábadt szemmel léptem hátra.

– Elvira! Hát itt vagy…

Elfúlt a hangom. Hát nem tűnt el, nem volt veszélyben!

Nem veszítettem el egy újabb szerettemet.

A könnyek forrón tolultak a szemembe. Elvira felnevetett, s újabb ölelésre tárta a karját. Orchideaillata volt, mint a kertünknek otthon.

– Néhány napja érkeztem.

Megszorítottam, majd megkönnyebbüléssel vegyes bosszúsággal húzódtam el tőle.

– Édesanyád üzenetet küldött nekem, ami szerint eltűntél! Két levelet is küldött, Elvira, halálra rémült! Mit képzeltél?

– Hagytam neki levelet! – kiáltotta. – Ugyanúgy, ahogyan te is. Biztos nem találta meg. – Elvira arcára kiült a zavarodottság. – Legalábbis azt hiszem, hagytam neki üzenetet.

– Por el amor de Dios! – motyogta Tío Ricardo. Zaklatott és bosszús tekintettel lépett elő. – Az unokatestvéred, ha nem tévedek.

Elvira azonnal Tío Ricardo felé fordult.

– Egyszer már találkoztunk, señor. Nem emlékszik?

A ráncok megfeszültek mogyoróbarna szeme körül.

– Dios mentsen meg az önfejű nőszemélyektől! Mindkettőjüknek foglalok utat hazafelé…

– Ne! – kiáltottam. Gyorsan átgondoltam. – Szeretnék maradni és segíteni…

– Az unokatestvéred aligha utazhat egyedül vissza – mondta Tío Ricardo. – El kell kísérned.

Az előcsarnokban a zaj fülsiketítő morajlássá fokozódott, de az én fülemben csak nagybátyám rémisztő szavai visszhangoztak.

– Hát megint elküldesz… Mindezek után.

– A primád miatt – felelte nagybátyám lassan, mintha egy akaratos kisgyerekhez beszélne. – Neki köszönheted.

Elvirának volt annyi esze, hogy szégyenlősen lesüsse a szemét.

– Attól tartok, nem gondoltam bele, mi lesz azután, hogy találkozunk Kairóban. De csak nem kell ilyen hirtelen hazamennünk…

– Nekem vissza kell térnem a munkámhoz – vetette oda hűvösen Tío Ricardo. – Nincs időm mindkettőtöket pesztrálni.

Csalódottság tört rám, küzdöttem a remegéssel. Míg aggódtam és zaklatott voltam, ő kedves volt, és figyelmes, segíteni akart nekem. Most azonban visszatért irántam érzett korábbi haragja. Még mindig nem bocsátott meg. Egyetlen mondatával semmissé tett mindent, amit tettem – minden rajzot, amit készítettem.

Ez volt a végső büntetés. A tekintetem találkozott Tío Ricardóéval, s láttam, engem figyel. Mogyoróbarna szeme kihívóan villant rám, megerősítve gyanúmat.

Elvira figyelme a csapatunkat erősítő izmos férfira terelődött. Whitet tanulmányozta, zöld szeme elismerően csillogott. Ő huncutul felé biccentett, csibészes viselkedése pontosan olyan volt, mint amikor először találkoztam vele az alexandriai kikötőben, hetekkel ezelőtt. Ez volt az ő álarca, és kételkedtem benne, hogy valaha is újra láthatom, mi rejtőzik mögötte.

– Találnom kell egy kísérőt nektek – folytatta a nagybátyám. – Nyilvánvalóan fölösleges abban bíznom, hogy úrinők módjára viselkedtek.

A jobb szemem megrándult. Érdeklik is őt az illemszabályok! Düh bugyogott a felszínre, és keményen küzdöttem, hogy ne zúdítsam az unokatestvéremre. Ha ő nem lett volna, legalább még mindig Philain lehetnék.

– Küldök egy táviratot a nagynénédnek – folytatta mogorván a nagybátyám. – Találkozzunk itt fél kilenckor! Elkísérlek titeket a vacsorához. Whit, egy szóra!

Úgy vezette el, mintha nem tudna elég gyorsan elmenekülni.

Elvira türelmetlenül rángatta a ruhaujjam.

– Annyi mindent kell mesélnem neked!

Én azonban semmit nem akartam hallani.

– Mit keresel itt, Elvira?

Az arckifejezésem láttán lehervadt a mosolya.

– Azért jöttem, hogy veled legyek – felelte. – Elkísértelek volna, ha szólsz. – A hangjában némi vádaskodás volt. – Nyilvánvalóan szükséged van rám. Nézd meg, milyen állapotban van a ruhád!

Meglepetten pillantottam lefelé. Az öltözékem meglehetősen megviselt állapotban volt, török nadrágomon makacs foltok éktelenkedtek, de végre elég tiszta volt ahhoz, hogy felvehessem, s egykor fehér ingem sem volt már patyolattiszta. A bőrcsizmám ugyanolyan kopottas volt, mint a nagybátyámé, s tükörbe sem kellett néznem, hogy tudjam, a nap rózsaszínűre pirította az arcbőröm.

Ehhez képest Elvira minden porcikájában makulátlan fiatal hölgynek tűnt ragyogó ruhájában, amely jól ment sötét hajához és szeméhez. Minden masnija csinosan megkötve, s bonyolult frizurájából egyetlen hajszál sem bomlott ki.

– Mindannyian aggódtunk érted – jelentettem ki végül.

– Miattam aggódtatok? – nevetett. Komor maradtam, s nevetése lassan elhalt festett ajkán. – Na és te? – szegezte nekem a kérdést, dühvel a hangjában. – Hányszor sírtál nekem, hogy hátrahagytak? A szüleid meghaltak, te pedig se szó, se beszéd eltűntél! Nekem sem szóltál!

Igaza volt. Rettenetesen viselkedtem. Igazságtalan volt haragudnom rá – nem tudhatta, az érkezése mennyire felforgatta az életemet.

– Elvira, annyira sajnálom! Perdóname!⁴⁷

– Persze hogy megbocsátok! Azért jöttem idáig, hogy ne légy egyedül. – Kinyújtotta a kezét, s megfogta az enyémet. – Muszáj volt megszöknöm, máskülönben édesanya nem engedett volna el.

Egy pillanatra együttéreztem a nagybátyámmal. Bizonyára ugyanúgy érezhetett, mint én, amikor először megláttam Elvirát, teljesen egyedül egy ismeretlen városban.

– Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy egyedül hajóztál el idáig…

– Volt segítségem – válaszolta. – A szobalányod mindent ugyanúgy elrendezett nekem, mint neked. Még feketébe is öltöztetett az útra. Tényleg nagyon egyszerű volt, úgy tettem, mintha te lennék. Folyton azt kérdezgettem magamtól, mit tenne Inez ebben a helyzetben? – Ajka ravasz mosolyra húzódott. – Egész sokat, mint kiderült.

– Írnod kell Amarantának – jelentettem ki. – Őrjöng, és megfenyegetett, hogy ha bármi történik veled, megkeseríti az életem.

Elvira elsápadt.

– Dios, rémes tud lenni, amikor dühös.

– Tudom én! Régen az ágy alá bújtam előle.

Elvira felnevetett.

– Nem is!

– Nem – vallottam be. – De akartam. – Újra megöleltem. – Szóval, kivettél itt egy szobát?

– Olyasmi – felelte, s mióta megláttam, most először tűnt nyugtalannak. – Megérkeztem, és azt mondtam a kedves úrnak a recepción, hogy családtag vagyok, és rád várok. Megkaptam a szobád – illetve, gondolom, a szüleid szobáját. Nem bánod?

Megráztam a fejem.

Elvira megkönnyebbülten bújt hozzám.

– Ó, de örülök! Aggódtam, hogy zavarni fog. – Átfonta a karját az enyémen. – Gyere fel! Van valami, amit látnod kell!

– Mi az?

Beharapta az ajkát.

– Egy levél a papádtól.

46 Viszontlátásra! (arab)

47 Bocsáss meg! (spanyol)

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Elvira saját kis rézkulcsával nyitotta ki az ajtót. Félig izgatottan, félig rémülten léptem be a szobába, hogy elolvassam a levelet. Ezek apám utolsó szavai hozzám – bármi is áll a levélben, biztos, hogy összetör majd.

Úgy tűnt, unokatestvérem megérezte belső nyugtalanságomat, mert halkan, serényen gyújtogatta a gyertyákat a szobában. Nyomában mindent lágy, aranyszínű fény vont be.

Kinyitotta a szüleim egykori hálószobájának ajtaját, s én zihálva léptem be. Elvira rendet rakott az egész lakosztályban – a szüleim holmija immáron nem hevert szanaszét. A csomagjaikat egymás mellé halmozta a kanapén, a ruháikat szépen összehajtogatta. Naplóik és leveleik takaros kupacban feküdtek az asztalon. A szobájukban bevetette az ágyat, s különböző tárgyaikat kategóriákba rendezve helyezte az ágytakaróra.

Most a kezét tördelve figyelt.

– Segíteni akartam. – Többet tett, mint én.

– Elvira – suttogtam letaglózva. – Gracias.

Kecsesen leült a kanapéval szemközti egyik székre. Arcán megkönnyebbült mosoly terült szét. Aztán előrenyúlt, lekapta a legfelső levelet a kupacról, s felém nyújtotta. Leültem a mellette lévő fotelba, óvatosan szemügyre vettem a borítékot, majd kivettem a kezéből.

– Júliusban írták. – Tétovázott. – Szeretnél egyedül lenni?

Megfontoltam a kérdését, de a jelenléte megnyugtatóan hatott, mintha otthon lennék.

– No, gracias.

Mély levegőt vettem, kinyitottam a borítékot, elővettem a levelet és olvasni kezdtem.

Drága Kislányom!

Ha megtaláltad ezt a levelet, akkor jobban hasonlítasz rám, mint valaha reméltem, s tudnod kell, milyen mérhetetlenül büszke vagyok rád. Mostanra nyilván rájöttél anyád csalárdságára. Ha mégsem, kérlek, kérdezősködj, keresd tovább az igazságot! Kíváncsiságod és makacsságod segítőtársaidként szolgálnak majd.

Anyádra sok rosszat lehet mondani, de a legszörnyűbb tulajdonsága a hűtlensége. Vigyázz, nehogy téged is lépre csaljon, ahogyan velem tette. Könyörgök, légy okosabb nálam!

Lourdesszel köztünk minden visszavonhatatlanul véget ért. Azt kívánom, bár előbb láttam volna az igazi arcát. Talán mindketten megúszhattuk volna. Most azonban meg kell őriznem mindent, ami kedves nekem, nehogy kapzsi kezei közé kerüljenek. Részben ezért is küldtem Neked a gyűrűt, querida! A segítségével olyasmit fedeztem fel Philain, amit mindenki elől rejtegettem – különös tekintettel édesanyádra. Azonban lehetséges, hogy kudarcot vallottam. Anyád miatt nehezen találtam olyan emberekre, akikben bízhatok.

Most be kell fejeznem a levelem, de könyörgök, tégy meg nekem még valamit!

Sose add fel a keresésem!

Szerető Papád

Papa kézírása sebtében kunkorított betűkkel ért véget. Hirtelen, váratlan kérése volt az, ami leginkább letaglózott.

– Hol találtad ezt?

– A többi levelük közt rejtőzött, lepecsételve. Biztosan elkeveredett a többi között, ezért nem küldték el. Vagy talán elfelejtette hozzáadni az egyik csomagjához, amit neked küldött? Tudom, hogy szörnyen szétszórt volt.

A gondolatok egymást kergették a fejemben. Papa nyilvánvalóan azért bukkant rá Kleopátra sírjára, mert a két tárgy – a gyűrű és az ékszeres doboz – mágiája kölcsönhatásba lépett egymással. Ugyanez történt velem is. Azért vitte magával a gyűrűt a sírkamra előteréből, mert tudta, ha valaki megtalálja a fadobozt a bazárban, ugyanarra a csodálatos felfedezésre juthat. Akkor már ismerte anyám valódi arcát, így megpróbálta megóvni Kleopátrát a karmaitól. De anyám megtalálta a Philaira vezető utat, s engem használt fel, hogy hozzáférjen a leletekhez.

Mélységes keserűség lett úrrá rajtam. Megráztam a fejem, hogy kitisztuljon, s a levél többi részébe kapaszkodtam, abba, amit apám mondani akart nekem.

Mi történt vele ezután? Ahogy megütött a felismerés, rettegés kúszott fel a gyomromban. Anyám talán megtalálta és fogva tartotta valahol, vagy még rosszabb, megölte. De talán bujkál, és most is reménykedik, hogy rátalálok.

Összecsavartam a kezemben a levelet, az utolsó sor úgy beleégett az elmémbe, mint valami billog.

Soha nem adom fel a keresését!

– Inez? – szólt rám Elvira. – Jól vagy?

Átadtam neki a levelet, és a fejemet törve talpra ugrottam. Fel-alá kezdtem járkálni, türelmetlenül várva, hogy a végére érjen.

Miután elolvasta, értetlen arckifejezéssel felnézett rám.

– Össze vagyok zavarodva.

Gyorsan elmondtam neki, mi történt az első kairói napom óta. Beszéltem az aranygyűrűről, amit az a hitvány Mr. Sterling ellopott, az ékszeres doboz felfedezéséről Kairó óvárosában, és arról, hogyan lopakodtam fel az Elephantinéra. Meséltem neki a nagybátyámról, ahogy a mágia elvezetett a Traianus szentélye alatti alagutakhoz, majd Ízisz templomának rejtett lépcsőjéhez. Végül pedig meséltem neki az anyámról, és arról, amit tett. A szégyen égette a torkomat. Egyedül Whitet hagytam ki a történetből.

Még mindig nem ülepedett le a dolog annyira, hogy akár csak rágondoljak, nemhogy beszéljek róla.

Mindent szó nélkül végighallgatott, s amikor befejeztem, hátradőlt a székén, és az ajkába harapott.

– Nos, elég sok minden történt, mióta eljöttél Buenos Airesből.

Csuklós kuncogás tört ki belőlem.

– Mondhatni.

– Szólnunk kell a hatóságoknak – jelentette ki Elvira. – Most rögtön! Hagyjuk ki a vacsorát, és…

Megráztam a fejem, mire elakadt a szava.

– Lehetetlen. Emlékszel Mr. Sterlingre? A társadalom megbecsült tagja, a kormány minden szintjén vannak kapcsolatai. Nem bízom benne. Egyedül benned bízom, meg talán Whitben… – Elakadtam, mert elfelejtettem, hogy nem akartam felhozni.

Elvira persze észrevette az elszólásomat.

– Whit? Az meg kicsoda? Egyáltalán, milyen név ez a Whit?

– A neve Whitford Hayes, Tío Ricardónak dolgozik – feleltem. – Az az izmos fickó, akiről le sem tudtad venni a szemed, mikor megérkeztünk.

– És ilyen baráti viszonyban vagy vele? A mama fel fog háborodni. – Elvigyorodott. – Fantasztikus! Mesélj még!

– Együtt dolgoztunk. – Igyekeztem visszaterelni a beszélgetést értelmesebb témák felé. – Barátok vagyunk, semmi több, kérlek, fékezd a fantáziád! Nem Emma Woodhouse vagy, bármit is hiszel magadról.

Elvira legyintett.

– Ha Emma létezne, a legjobb barátnők lennénk, én mondom neked. Életem célja, hogy legalább egy szerelmespárt összeboronáljak! Mit szólsz például a mamához és a nagybátyádhoz?

Elhúztam a szám.

– A gondolat is felháborító.

– Nem vérrokonok. – A száját piszkálta, és szaporán pislogott. – Szerintem a mama rettenetesen magányos.

Nehéz volt így elképzelni a nagynénémet. Számomra mindig is megközelíthetetlennek tűnt, egy erődnek, ami sosem omlik össze.

– Szerintem meg kéne írnod a saját szerelmi történeteidet. Tehetséges vagy, Elvira!

Elkerekedett szemekkel nézett rám.

– Honnan tudod?

Rákacsintottam.

– Tudom, hol tartottad a kéziratot, drágám. – Elvira elfordult, megragadta az egyik díszpárnát és felém hajította. Jó néhány méterrel mellé lőtt. – Mintha te nem olvastál volna bele a naplómba!

– Hihetetlen, hogy elolvastad… – Zihálva elhallgatott. – Tényleg tehetségesnek tartasz?

– Igen – feleltem. Átvágtam a szobán, és szorosan átöleltem. – A legtehetségesebbnek. Ígérd meg, hogy befejezed a történetet, Elvira!

Tekintete elhomályosult, ahogy álmodozni kezdett.

– El tudsz képzelni szebb dolgot, mint hogy az egyik történetemet bőrkötésben árulják a könyvesboltok polcain?

– Nem tudok – suttogtam. – Be kell fejezned!

– Megígérem. – Hátralépett. – Whit is ott lesz a bálon?

Bólintottam.

– Kérlek, töröld le azt az önelégült mosolyt az arcodról! Jegyben jár.

– Tehát még nem házas – konstatálta mosolyogva. – Talán sor kerülhet egy csókra éjfélkor…

A szememet forgatva csóváltam a fejem. Whit soha többé nem tenne ilyesmit.

– Csillapodj! Nem is hívtak meg minket. A nagybátyám a vacsoraasztalhoz hívott meg. Ha jól tudom, a vacsora nem egyenlő a táncos mulatsággal.

Ártatlanul pislogva nézett rám.

– Biztos vagy te ebben? Mert ha igen, meg kellene magyaráznod, hogy került hozzám egy meghívó. – Könnyedén előkapott egy kis, keménypapírból készült kártyát a nappali ruhája zsebéből, s elégedetten elém tette.

Futó pillantást vetettem a kártyára.

– Már tudod is, mit fogsz felvenni, ugye?

– Természetesen – bólintott. – Anyám lánya vagyok. Neked is választottam valamit.

Önkéntelenül is lenyűgözve bámultam az unokatestvérem, amint átkutatja az utazótáskám, majd a sajátját. Végül selyempapírba csomagolt ruhát vett elő, amelyet gondosan kiterített az ágyamra.

– Nem tudtam, mit csomagoljak, ezért mindenből kettőt hoztam – magyarázta. – Szerintem ez nagyon jól fog állni neked.

Nem ellenkeztem. Az elefántcsontszínű selyemre aranyszínű virágokat varrtak, a szegélyét pedig finom indákkal átszőtt, krémszínű csipke borította, mintha csak egy erdőben nőtt volna. A vállakat vékony, rózsaszín tüll hangsúlyozta, ami lágyan lebegett a karomon.

– Biztosan nem ezt akarod felvenni?

Elvira huncutul elmosolyodott, s óvatosan kicsomagolta a saját ruháját. Felnevettem. Az ő ruhája ugyanolyan volt, mint az enyém, de elefántcsont helyett a selyem az arany legvilágosabb árnyalatában tündökölt.

– Úgy fogunk kinézni, mint az ikrek – nevetgéltem.

– Fürdőt kell venned! – jelentette ki kritikusan. – Rendelek neked egyet. És kétszer is moss hajat!

A fürdőkád a szüleim egykori szobájával szomszédos kis helyiségben volt, és miután megtöltötték forró vízzel, kéjesen sóhajtva belesüllyedtem. Philai minden percét élveztem, de hazudnék, ha azt állítanám, nem hiányoztak a modern kényelem vívmányai. Unokatestvérem rendelkezése szerint kétszer is megmostam a hajam a rózsaillatú szappannal, amit Argentínából hozott, majd tisztán, ragyogó bőrrel másztam ki – jóllehet, kissé megpirultam a napon.

Lassan készülődtünk, segítettünk egymásnak a pokoli fűzőkkel, turnűrökkel és hosszú uszályokkal. A hajam végre megszáradt, Elvira befonta, és gyöngyökkel díszített csatokkal tűzte fel a fejem tetejére, elegáns kontyban. Én pedig csipkeszalaggal segítettem feltűzni a sűrű haját.

Elvira gyufát gyújtott, majd szénnel körberajzolta a szemét, én pedig követtem a példáját. Rózsakrémet kentünk a bőrünkre, ami puhává és harmatossá tette, és méhviasszal színeztük meg az ajkunk. A rutin megnyugtatott, emlékeztetett a számtalan bálra, amelyre együtt készülődtünk. Ahogy szemügyre vettük magunkat a tükörben, az unokatestvéremhez fordultam.

– Tía Lorena szégyenkezne miattam?

– Csöppet sem.

Belém karolt, s együtt elindultunk lefelé, hogy találkozzunk a nagybátyámmal.

Ez volt az utolsó éjszakám Egyiptomban.

Éppen becsuktam a bőröndömet, amikor a szálloda ajtaján hangos kopogás törte meg az ünnepélyes csendet, megszakítva az indulás körül forgó gondolataimat. Már elküldettem a jegyemért Angliába, és utasítást hagytam, hogy az egyenruhámat abban a pillanatban égessék el, amint elhagyom a Shepheard’söt. Nem is tudom, eddig miért nem tettem meg. De nem, ez nem igaz.

Mindennek a tábornokhoz volt köze.

Újabb kopogás.

– Whit, tudom, hogy bent vagy, és éppen leiszod magad a sárga földig whiskyvel!

Kinyitottam az ajtót, Ricardo állt előttem.

– Jó ideje nem ittam semmit.

Morgott egyet, és benyomakodott a szobába, szemügyre véve az ürességet. Az egyenruhámon kívül semmit nem hagytam hátra.

– Megkérnélek még valamire, mielőtt elmész – szólalt meg Ricardo. – Mikor indulsz?

– Még egypár napig biztos nem – feleltem, és becsuktam az ajtót. – Van pár elintéznivalóm.

Nevezetesen az, hogy tegyek róla, senki ne kövessen a hazautamon Angliába. Kairóban szert tettem ellenségekre, és bár Angliáig talán nem ér el a kezük, rendeznem kellett velük a tartozásaim.

Ricardo egy borítékot húzott elő a zsebéből, és felém nyújtotta.

– Ez egészen biztosan elég lesz.

Fizetett az elvégzett munkámért.

– Mit kell tennem?

– A húgom több száz műtárgyat csempészett ki, és ha van esze – és mindketten tudjuk, hogy van –, gyorsan túlad rajtuk. Minél tovább tartja őket magánál, annál kockázatosabb helyzetbe kerül. Azt akarom, derítsd ki, hogy a húgom Kairóban van-e.

– Örömmel – feleltem szárazon. – Szinte biztosan a föld alatt van, de azért körbekérdezősködhetek.

– Igen, biztos vagyok benne, hogy a kurátor barátaid a Társaságból örömmel látnak majd – tette hozzá, és az ajtó felé indult.

– Már akik nem akarják a fejemet – mormoltam. – A kérdéseim magára irányíthatják a figyelmet.

– Gondoskodj róla, hogy ne így legyen! Mindenáron. – Megragadta a kilincset, majd félig felém fordult. – Ne veszítsd el magad újra, Whit!

Nem volt szívem megmondani neki, hogy már elvesztettem. Amint visszaérek Angliába, Whitford gyakorlatilag eltűnik, hogy a helyére egy cím lépjen. Aztán elment, és kimért mozdulattal becsukta maga mögött az ajtót.

Sóhajtottam. Még egy utolsó hajrá.

Mindig is szerettem Kairó zsúfolt utcáit. Könnyen láthatatlanná tudott válni az ember. Hatásos trükk, amire szükségem volt ahhoz, hogy beosonjak egy bizonyos épületbe az ópiumbarlangok és bordélyházak között. A városnak ez a része a szórakoztatás számtalan formáját kínálta az utazóknak, akik a templomokon és sírokon kívül másra is vágytak. Ő is hasonló tevékenységeket űzött, mielőtt Ricardo rátalált volna, nyakig eladósodva.

Felmásztam az épület omladozó falán, ujjaimat a barázdákba fúrtam, majd felhúztam magam, és beugrottam a nyitott ablakon. Ha emberismeretem nem csal, Peter a hátsó szobában húzza meg magát, hasist szív, és másokra bízza a feladatait, míg ő maga pihenőt tart a lopott műtárgyak elosztása után.

A folyosón izzadságszag vegyült az áporodott levegőbe, de ez nem zavart, sorra kukkantottam be a folyosón sorakozó szobákba. A füstfelhőből megismertem a férfit, akit kerestem. Kényelmesen, nyugodtan ült egy alacsony díványon, koszlott párnákkal körülvéve, s lábát keresztbe vetette egy kopott, piszkos török szőnyegen. A szobában magas ládahalmok álltak, némelyiken a Bulaq felirat díszelgett, de a legtöbbön nem. Fogadni mernék rá, hogy tele vannak csecsebecsékkel, és csak arra várnak, hogy eladják őket.

Egyiptom vonzotta az opportunistákat. Honfitársam, Peter Yardley régiségszakértőként és a főkonzul titkáraként dolgozott. Ám mielőtt Egyiptomba jött volna, zsoldoskatona volt, titkokkal, kábítószerekkel és régiségekkel csencselt.

– Ki jár itt?

Beléptem a szobába, és berúgtam az ajtót.

– Helló, Peter.

Halk kuncogás ütötte meg a fülem.

– Rajtad kívül senki sem hív így.

A füst eloszlott, és felfedte Peter vézna alakját. Mély árkok barázdálták az arcát, véreres szeme kimerültségről árulkodott. Ruhája jó ideje nem láthatott szappant, bűzlött az izzadságtól és a tömény szesztől. Kellemetlen érzés hatolt a bőröm alá. Nem is olyan régen még én is hasonló állapotban voltam.

– Szörnyen festesz.

Elfintorodott, és intett, hogy üljek le a vele szemben lévő alacsony székre. Talpon maradtam, tudatosítottam magamban az egy emelettel lejjebbről jövő zajokat. Három, talán négy dolgozó férfi hangját vettem ki.

Peter mosolya elhalványult, kezét leejtette.

– Gondolom, nem csevegni jöttél.

Megráztam a fejem. A Kereskedők Kapujában tartott aukciókra bizonyos kurátorok illegális árukat is hoztak. Az egyik ilyen árverést Peter vezette, és amikor kártyáztunk, egyszer megemlítette, hogy egy ismerősének az ismerőse olyan nővel állt kapcsolatban, aki gyakran lopott műkincseket adott el. Továbbítottam az információt Ricardónak, akkoriban azon tűnődtünk, hogy vajon Lourdes lehetett-e az a nő.

– Hallottál arról, hogy mostanában nagy szállítmányok érkeztek Kairóba?

Hátradőlt, sötét szemei összeszűkültek.

– Mindig jönnek szállítmányok. Nem akarsz leülni?

– Nem.

– Akkor áruld el, merre voltál az utóbbi hónapokban! Nem látlak a kártyaasztalnál, Whit.

Ez azért volt, mert nem bírtam a kártyát, még akkor sem, ha az volt a legjobb módja az információszerzésnek.

– Kifogytam a szerencséből. – Előhúztam a borítékot a zakóm zsebének mélyéről, és a könyökéhez helyeztem a kerek asztalra. – Ha már itt tartunk, azt hiszem, így kvittek vagyunk.

Peter ujjaival a boríték sarkát babrálta.

– Van egy ötletem. Ezt tartsd meg, és dolgozz nekem! Sosem értettem, eddig miért nem tetted.

– Elmegyek Egyiptomból.

– Nagy kár.

– Egyszer minden véget ér.

Megfordultam, hogy elinduljak, de az ajtóból még visszaszóltam a vállam fölött.

– Csak óvatosan a bulaqi raktárnál, Peter!

– Állj!

Megdermedtem az ajtóban. Lassan Peter felé fordultam, aki felpattant, s kezében egy pisztolyt szorongatott.

– Honnan tudsz a raktárakról?

– Tedd le a pisztolyt!

– Hayes! – szólt rám Peter, és kibiztosította a fegyvert. – Honnan tudsz róluk?

Belerúgtam a hozzám legközelebb álló ládakupacba. A legfelsőben whiskys- és rumospalackok sorakoztak. Az üvegek hangosan csörömpöltek, de én az alsó kettőre mutattam.

Az oldalára egy, a kikötőhöz közeli raktárhelyiség címét írták.

– Ide van írva, te barom!

– A francba! – Peter a mellkasomra szegezte a pisztolyt. – Azt hiszem, mégiscsak le kéne ülnöd. Most egy kicsit elbeszélgetünk.

Akaratlanul is olyasmibe botlottam, amibe nem kellett volna.

– Ugye nem fogsz lelőni, Peter? – kérdeztem halkan.

– Ha azt teszed, amit mondok, nem. Tulajdonképpen két lehetőséged van. Úgy tűnik, mostantól nekem fogsz dolgozni. Kivéve persze, ha a másik lehetőséget választod, bár akkor némiképp halott leszel.

Nevetve megráztam a fejem.

– Nem tűnik túl vonzónak.

– Az ördögbe is, ülj már l…

Felé hajítottam az egyik whiskysüveget.

Peter megpördült, és ösztönösen tüzet nyitott. Üvegek törtek szét, a szesz a falakra fröccsent, eláztatta a szőnyeget. Az émelyítő szag elbódított. Peter ordítva töltötte újra a fegyverét, ám én már előkaptam a revolverem, hüvelykujjam a monogramot érintette, amely nem az enyém volt.

Cél és tűz!

Peter feje hátrabukott a lövés erejétől. Vér csurgott a két szemöldöke közötti lyukból a szája köré. Már szólt a többieknek, esélyem sem volt a menekülésre. Mit számított még egy hulla?

Tucatnyit is láttam.

Hátat fordítottam, és a magam mögött hagyott kuplerájra vissza sem pillantva menekültem, nyomomban a földszintről felhangzó kiáltásokkal.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Bármerre néztem, mindenütt csillogott valami. Ragyogó aranyszínű függönyök tündököltek a gyertyafényben, hosszú szalagokkal díszített papírzászlók lobogtak a nyitott ablakokból beáramló hűvös szellőben. Az újévre készülve a szálloda ünnepi díszbe öltözött. A nagybátyám a bejáraton át a feldíszített ebédlőterembe vezetett bennünket, ahol egy pincér ezüstbe öltöztetett asztalhoz kísért minket. A kerámiapadlót perzsaszőnyegek díszítették, az asztalon pedig a legfinomabb porcelánok és evőeszközök, valamint hatalmas virágcsokrok sorakoztak. Elvira gyakorlott szemmel szemügyre vett mindent, és csak kissé elkerekedő tekintete árulta el tetszését.

Több más pár is csatlakozott hozzánk, a hölgyek ragyogó estélyi selyem- és szaténruhái megcsillantak a lágy fényben, míg a férfiak finom vasalt ingeket és méretre szabott öltönyöket viseltek, ünnepi öltözékük sötét volt, és elegáns.

Nagybátyám egyszerű szürke öltönyben jelent meg, kőkemény arccal és pengevékonyra húzott ajkakkal. A haját sem fésülte meg. Ha nem tartanék tőle, akár azt is mondhatnám, jól állt neki ez a külső. Kitűnt a túlságosan is makulátlan, pomádéval hátrasimított hajú férfiak tengeréből. Az állott levegőt drága parfümök, pezsgő és édes virágok keveréke töltötte meg.

– Ez a ruha a House of Worth divatházból való – suttogta Elvira, amikor az egyik hölgy leült velem szemben. – Bármibe lefogadnám!

– Nem szereted a szerencsejátékokat, és egészen biztosan nincs pénzed – suttogtam vissza.

– Küldtem üzenetet édesanyádnak – vágott közbe Tío Ricardo, keserű hangulatot csempészve a beszélgetésünkbe. – Szívesen.

Elvira kissé elvörösödött, és mormogott egy halk graciast. Majd gyorsan magához tért, és témát váltott.

– Señor Marqués, meséljen el nekem mindent a Philain töltött idejéről!

Az asztal alatt belerúgtam az unokatestvérembe, nagybátyám hidegnek és egyben dühösnek tűnt.

– Istenkém, most meg mit tettem? – rezzent össze Elvira. – Nem szabad kérdezősködni?

– Ne hozd szóba a nagybátyám munkáját! – sziszegtem.

– Egész idő alatt Philain volt? – kérdezte az egyik férfi az asztal túloldaláról, francia akcentussal. – De hát ott semmi nincs! Szent föld, mostanra már bizonyosan alaposan feltárták.

A nagybátyám megvonta a vállát.

– A többi terület foglalt volt.

A férfi bölcsen bólintott, tökéletesen bedőlt Tío Ricardo nemtörődömségének.

– Úgy. Kár, hogy a honfitársaim nem becsülik önt jobban.

– Jól boldogultam Monsieur Maspero irányítása alatt – válaszolta óvatosan a nagybátyám, majd felém fordult. – Hogy tetszenek az ételek, Inez?

Átfutottam az étlapot, s gondolatban lefordítottam franciáról. Összefutott a nyál a számban. Kezdetnek gombás-hagymás levest kérek, majd friss salátát sült zöldségekkel. A főételt, a sült bárányt mentás zselés mártással, vajas spárgával és tejszínes burgonyával különösen vártam.

– Csodálatos – jelentettem ki. Tisztában voltam vele, csak azért tette fel a kérdést, hogy elterelje a beszélgetés témáját. Amikor a pincér megérkezett, nagybátyám mindhármunknak bort rendelt, majd folytatta a beszélgetést a jobbján ülő úriemberrel.

A vacsora hátralévő részében egyikünkhöz sem szólt.

Nem hibáztattam a dühéért, a csalódottságáért, amiért ilyen keveset gondoltam felőle. Hogy képesnek tartottam a gyilkosságra. Csalódtam magamban, amiért bedőltem anyám hazugságainak.

Én sem tudtam magamnak megbocsátani, így tökéletesen megértettem, a nagybátyám miért nem tud megbocsátani nekem.

Ugyanakkor sajnáltam, hogy még mindig vissza akar küldeni Argentínába, ezzel elvéve tőlem a lehetőséget, hogy helyrehozzam a dolgokat. A lelkem mélyén tudtam, hogy ezt a bűntudatot egész életemben cipelni fogom majd.

A bál nem sokkal vacsora után kezdődött, és bármilyen hihetetlen, az unokatestvéremmel sosem maradtunk táncpartner nélkül. Ahogy az óra közeledett az éjfélhez, a táncparkettre vezettek, ahol a modern zenét játszó banda ritmusára forogtam körbe-körbe. Elvira egy magas, szőke úriemberrel táncolt, aki kissé ismerősnek tűnt. Többször szem elől tévesztettem, de végül a frissítőket kínáló asztalnál találtunk egymásra, ahol sorakozott a limonádé és a hűtött fehérbor.

– Ez az utolsó halálosan unalmas volt – jelentette ki Elvira, és felém bicegett a táncparkett mellett libegő hölgyek szűk csoportján keresztül. – Kétszer is rálépett a lábamra.

– Az utolsó táncpartnerem csak hollandul beszélt – kontráztam rá. – Azt hitte, hogy az ikertestvérem vagy.

Elvira felnevetett két korty limonádé között.

– Ezt már hallottuk. – A tekintete végigsiklott a tömegen. – Annyi külföldi van itt! Már legalább egy amerikai leszólított engem.

Érdeklődve figyeltem, ajkamon várakozó mosollyal.

– Mit csináltál?

Megvonta a vállát.

– Kedvesen sértegettem spanyolul, ő meg azt hitte, bókolok neki.

Elnevettem magam.

– Büszke vagyok rád!

Elvira szeme tágra nyílt.

– Lám csak, végre itt van!

Kíváncsian megpördültem, s a tömegben nagybátyám ismerős, magas alakját és zilált, sötét haját fürkésztem. Azonnal megláttam egy széles vállú, vörösesbarna hajú, izmos férfi mellett. Tetőtől talpig feketét viselt, ami jól állt neki. Az aranyszívű sötét lovag.

Whit.

– Nem úgy néz ki, mint aki megnyerne egy ökölharcot? – kérdezte Elvira álmodozón.

– Nem pártolom az agressziót – feleltem elvékonyodott hangon. Elvira felvonta a szemöldökét.

A bálterem túloldalán Whit összevont szemöldökkel elfordult a nagybátyámtól. Kék szeme végigpásztázta a termet, majd megtalált engem. Mintha csak mi ketten lennénk az egész teremben. Határozott könnyedséggel vágott át a tömegen, tekintete végig az arcomra szegeződött.

– Most nagy bajban vagy! – sutyorogta Elvira.

A férfi megállt előttünk, s felém, majd Elvira felé biccentett.

– Helló, Whit! Engedd meg, hogy bemutassam a primámat, Señorita Elvira Montenegrót. Elvira, az úr Whitford Hayes.

– Lord – tette hozzá Whit finom mosollyal. – Lord Whitford Hayes.

– Lord? – ismételtem döbbenten.

Félrehajtotta a fejét, majd az unokatestvéremhez fordult.

– Hát megtalálták. Már korábban gratulálni akartam.

– Köszönöm – felelte Elvira. – Nagyon örvendek, Lord Hayes.

Whit kék szeme az arcomra villant, és vidáman összeszűkült. Dühösen összefontam a karom, amiért elfelejtette megemlíteni a rangját. Nem csoda, hogy siet haza. A leendő felesége valószínűleg hercegnő vagy királyi fenség.

– Honnan ismeri az unokatestvéremet? – kérdezte Elvira. – Miért tegeződnek? Miért nem hallottam még magáról?

Whit különös arckifejezéssel szemlélte az unokatestvéremet, először mulatott rajta, majd bosszantotta, végül sértett arcot vágott.

– Együtt dolgoztunk – kezdte szárazon. – Azért tegeződünk, mert rászolgált, és… – Bosszús pillantást vetett felém – nem tudom, miért nem mondott rólam semmit. Úgymond kollégák vagyunk.

A kolléga szót mintha kissé megnyomta volna – ezt egészen biztosan nem képzeltem.

– Miféle játszma ez, Whit? – kérdeztem. Képtelen voltam rejtegetni a dühöm.

– Nem játszmázom – vágott vissza Whit –, csupán tisztázom a dolgokat. Gyere, táncoljunk!

– Ez kérdés volt? – kérdezte Elvira. – Nem hinném. Inez, mi akkor most Mr. Hayesnek drukkolunk?

Mielőtt válaszolhattam volna, Whit megtette helyettem.

– Barátként jöttem. Azt hittem, legalább barátok vagyunk.

– Azok is vagyunk – feleltem csöndesen.

– Milyen kiábrándító – tette hozzá Elvira. – Viszont a nagybátyád erre tart, és nem tűnik jókedvűnek. Azt hiszem, őt kell táncba vinnem. Majd később meghálálod egy pohár punccsal!

Elvira nagy tüll- és csipkelobogtatás közepette elindult, hogy keresztezze az elszántan közeledő nagybátyám útját.

Whit kissé meggörnyedt, hogy a szemembe nézhessen.

– Van kedved táncolni, Olivera?

Kinyújtotta a kezét, s én megfogtam. Semmiképpen sem utasíthattam vissza a táncot Whittel. Közelebb húzott magához, s azt vettem észre, hogy a szeme mélykékbe hajlik. Napszítta bőre aranylóan ragyogott a gyertyafényben. A zene felcsendült, Whit a hátamra csúsztatta a kezét. Felszegtem az állam, a szemébe néztem. Meleg lehelete végigsimított az arcomon.

– Tehát lord vagy.

Whit láthatóan mérlegelte a válaszát.

– Az apám márki.

Összevontam a szemöldököm ahogy körbe-körbeforogtunk a bálteremben, s Whit fürgén átvezetett minket a többi táncoló pár között. Nem érdekelt sem a címe, sem a gazdag családja. Az érdekelt, hogy ez egy újabb olyan titok, amit nem akart velem megosztani. Rengeteg titka volt, és fájt a tudat, hogy soha nem fogom tudni mindet felfedni.

– Miért nem mondtad el soha? Azt hittem, erre már rászolgáltam.

– Mit számított volna?

– Összekuszáltam az életem – állapítottam meg. – Sebezhető voltam, kínosan éreztem és szégyelltem magam. Anyám bűnöző, apám valószínűleg halott. Te láttál a legrosszabb állapotomban. Én pedig még a neved sem tudom.

Szorosan összefonta körülöttem a karját.

– De igen, tudod.

Megráztam a fejem.

– Nem azt, amelyik a címeddel jár.

– Somerset – felelte halkan, lehelete megsimította az arcom. – De te soha nem szólíthatsz így.

Erőlködtem, hogy ne hagyjam el magam, ne omoljak a karjaiba. Nem akartam elgyengülni. Nem akartam még jobban megtörni. Túl sok mindent adtam neki, s egy része még mindig elérhetetlen volt számomra.

– Inez – szólalt meg –, próbáltam magam távol tartani tőled. Nem akartalak megismerni, ahogy azt sem akartam, hogy te megismerj engem.

Összehúztam a szemem, hogy palástoljam a csalódottságomat.

– Akkor mi változott?

A mellkasára vonta a kezem. Éreztem a szíve erős lüktetését, beleborzongtam.

– Akartam egy táncot, egy emléket, amit megőrizhetek, mielőtt szétválnak az útjaink…

Feszültség sugárzott a vállamból. Kék szeme az arcomra szegeződött, s éreztem, kezdem megadni magam. Végtelen gyengédséggel tekintett rám, s megszakadt a szívem a gondolattól, hogy nem lesz alkalma többé így nézni rám.

– Ezt haza akarom vinni magammal – folytatta halkan.

Nagyot nyeltem. Nem tudtam többé ellenállni, közelebb húzódtam hozzá.

Az ajka a halántékomat súrolta.

– Tudom, ez önző dolog, és remélem, meg tudsz nekem bocsátani.

Én is akartam ezt a közös emléket.

– Megbocsátok – leheltem.

Whit körbeforgatott a táncparketten. Szorosan magához ölelt, tiszta, mentolos illata elbódított. Párok örvénylettek körülöttünk, suttogtak, fecsegtek, számolták vissza a perceket az újévig. Whit elengedte a derekam, és hátrált egy lépést.

– Köszönöm a táncot.

Egy ismerős arc lépett be a látóterembe. Kifutott a vér az arcomból. Már több mint egy hónapja nem láttam őt, de bárhol felismerném.

– Olivera? Inez, mi a baj?

Whit arca úszott be elém, de én képtelen voltam levenni a tekintetem a férfiról, aki hidegen bámulta a nagybátyámat, amint Elvirával táncol. Kezében pezsgőspoharat szorongatott, és Kleopátra aranygyűrűje csillogott a kisujján.

– Ez Mr. Sterling – suttogtam. – Itt van, és a nagybátyámat bámulja. Dühösnek tűnik.

Whit félig elfordította a fejét, a könnyed mozdulat nem rejtette el állkapcsának hirtelen megfeszülését.

– Gondolod, hogy a Társaság tagja? Ő is a Kereskedők Kapujánál üzletel?

– Gyanítjuk, hogy így van – suttogta a fülembe. – Próbáltuk kitalálni, hogyan bukkanhatnánk édesanyád nyomára, de a nagybátyád a gyűrű visszaszerzésével is megbízott.

A bálterem közepén a zenekar új dalba kezdett, emlékeztetve a közönséget, hogy megkezdődött a visszaszámlálás éjfélig.

– Miért küldött érted a nagybátyám, amikor már megtaláltuk Kleo… – Whit rám szegeződő tekintete félbeszakított. Gyorsan kiigazítottam magam, és halkabban folytattam. – Miért akarja a nagybátyám visszakapni a gyűrűt? Nincs már rá szüksége, hogy megtalálja őt.

Nem is kellett neki, mert ott voltam neki én.

Whit hallgatott, karját szorosan összefonta a mellkasán.

– Tényleg nem jut eszedbe semmi, amiért a nagybátyád vissza akarná szerezni a gyűrűt?

A hangsúlya rádöbbentett arra, ami a nagybátyám számára oly nyilvánvaló volt. A gyűrű segítségével Mr. Sterling is megtalálhatja Kleopátra sírját. Ha a Társaság tagja, akkor van rá módja. Mi lenne Kleopátrával, ha Mr. Sterling megtalálná? Maradhatna Egyiptomban?

Vagy a kegytárgyai idegen országok kiállításait gazdagítanák?

Nem szívesen gondoltam erre a valószínű kimenetelre.

– Lehet, hogy nem is számít – mondtam lassan. – A mágia mindentől függetlenül rátapadhatott. Nem feltétlenül van szüksége a gyűrűre ahhoz, hogy megtalálja a sírt.

Whit megrázta a fejét.

– Nem hiszem, hogy így van, mert akkor már régen meglátogatta volna Philait. A mágia a varázslat erejétől és a saját kénye-kedvétől függően tapad másokra. Gondolj bele, hány ember érinthette a gyűrűt, mióta Kleopátra kimondta a varázsigét.

Tucatnyian lehettek, mielőtt végül a sírba került.

– Aztán az apám, én, és végül Mr. Sterling – soroltam. – No és hogy tervezed ellopni? Gyakorlatilag az ujjához nőtt.

– Megvannak a módszereim.

A nagybátyám gondoskodni fog róla, hogy az unokatestvéremmel ott üljünk a legközelebbi vonaton Alexandriába, de előtte még segíteni akartam valahogy mindazok után, amit tettem. Papa rám bízta azt a gyűrűt, és Mr. Sterling egyenesen az ujjamról lopta le.

– Hadd segítsek!

Whit megrázta a fejét.

– Vannak kapcsolataim a városban, akik segíthetnek nekem. Csak útban lennél, Inez. És különben is… te elmész.

– Előtte még szeretnék segíteni – feleltem kétségbeesetten. – Elszúrtam, és mardos a bűntudat, hogy nektek kell feltakarítanotok utánam, és én még csak itt sem leszek.

Majd’ beleőrültem, hogy sosem fogom megtudni, mi lett Papával. Nem akartam felhagyni a keresésével. De hogyan folytathatnám egy másik kontinensről?

Mereven nézett rám. Feltűnt, milyen fáradtnak látszik. Kék szeme alatt mély árkok húzódtak.

– Semmit sem tehetsz. Gondolj Elvirára! Nem lenne igazságtalan, ha az utolsó itt töltött napjaidon hanyagolnád? Ez már nem a te gondod, Inez.

A tekintetem a bálterem közepén lévő díszes órára siklott.

– Két perc múlva éjfél.

– Így van – felelte. – Ideje elbúcsúznunk!

A mutató előremozdult.

– Még egy perc – leheltem.

Whit komoran figyelte, ahogy körülöttünk mindenki tapsolt és éljenzett, az urak a kalapjukat dobálták, a hölgyek a zsebkendőjüket forgatták a levegőben. Én tökéletesen mozdulatlanul álltam tekintetének kereszttüzében. Lassan előrehajolt, és a fülembe suttogta:

– Boldog új évet, Inez!

– Feliz año nuevo, Whit.

A zaj körülöttünk fülsiketítővé fokozódott, ahogy lágyan az arcomhoz simította az ajkát. Aztán felegyenesedett, és beleolvadt az őrjöngő tömegbe.

HARMINCHARMADIK FEJEZET

Elvira és én visszasétáltunk a szobánkba, a szánkban pezsgő ízével és a fülünkben lüktető zenével. A szívem minden lépésnél egyre jobban sajgott. Egyszer minden darabot a helyére kell raknom.

Ma este nem volt menekvés a nyomorúságom elől.

Soha többé nem akartam látni Whitford Hayest.

– Megcsókoltad?

Elvirára pislogtam.

– Ittas állapotban akarsz faggatni?

– Olyan szomorúnak tűnsz – mondta. – Gondoltam, talán ő az oka.

– Ahogy már korábban is mondtam, megnősül. – Megköszörültem kiszáradt torkomat.– Most rajtam a sor, hogy megkérdezzem, megcsókoltad-e valamelyik férfit azok közül, akikkel táncoltál.

Enyhe pír futott át az arcán.

– Az egyikük elhívott reggeli teára a teraszra.

Felvontam a szemöldököm.

– Szükséged lesz gardedámra.

– Ezt nem gondolod komolyan – hüledezett.

– Elvira!

Finoman megvonta a vállát.

– Tényleg muszáj? Idegen országban vagyok…

– Ami tele van britekkel, akiknek nagyon hasonló elképzeléseik vannak az illemről mint a Buenos Aires-i társaságnak. Sokan közülük üzleti és üdülési céllal utaznak Argentínába, teszem hozzá.

Elvira mogorván lebiggyesztette a száját.

– Pont úgy beszélsz, mint az anyád. – Megdermedtem, ő pedig rögtön a szája elé kapta a kezét. – Az én anyám! Úgy értettem, az én anyám! Ó, Inez, annyira sajnálom. Lo siento! – A kezem után nyúlt, és megszorította. – Bocsáss meg!

– Semmi baj! – feleltem, de a gyomrom közben összerándult. A szavai szinte arcul csaptak. Tudom, hogy nem úgy értette, de akkor is fájt. – Remélem, mihamarabb véget ér ez az éjszaka.

Úgy léptünk be a szobába, mint két megtépázott virágszál, ruhánk gyűrött volt, hajunk kiszabadult az elegáns fonatból. Elvira hatalmas ásítással a kanapéra vetette magát. Ránevettem, miközben kiszabadítottam a hajam a hajtűk rabságából, és könnyed hangnemben szólaltam meg.

– Elvira, nem akarok túlságosan anyáskodó lenni, de kérlek, ébressz fel a randevúd előtt! Veled megyek. Nem, ne vágj ilyen arcot! Ez a helyes és a biztonságos módja a dolognak!

– Jól van, jól van!

– Miért olyan fontos ez neked?

Elvira fészkelődött a székében, szeme tágra nyílt és megtelt könyörgéssel.

– Inez, én még soha életemben semmit nem csináltam egyedül. Olyasmire vágyom, ami nincs napirendhez kötve, amit nem hagyott jóvá az anyám. Egy nap valószínűleg férjhez megyek egy vadidegenhez, akit kiválasztanak a számomra. De holnap olyasvalakivel töltöm az időm, akit én választottam. Hát nem érted?

Hihetetlen, milyen gyorsan végigjártuk ugyanazokat a köröket. Elvira mindenhová követett, bízott bennem, hogy mutatom az utat a nagy kalandban. Az én felelősségem volt, hogy vigyázzak rá. Hogy megvédjem őt attól a szerencsétlenségtől, amibe kerültünk. Mint amikor hatéves korunkban fent ragadtunk egy fán, vagy amikor eltévedtünk Buenos Aires belvárosában. Bízott bennem, hogy épségben hazaviszem.

De ahogy kikötünk, az életünk szervezetté válik, és a nagynéném által egyengetett útra terelődik. Ezek voltak a korlátlan szabadság utolsó pillanatai.

– Értelek – mondtam. – Élvezd a randevút azzal a fickóval! – Majd lehajoltam, és csókot nyomtam az arcára. – De én akkor is ott leszek. Ne felejtsd el lemosni a kormot a szemhéjadról lefekvés előtt!

Elvira szemét forgatva felkászálódott, hogy kisegítsen az estélyi ruhám szoros fűzőjéből. Kicsit túlságosan meghúzta a merevítőjét, mire felnyikkantam. Mikor már alsóruhában voltam, viszonoztam a szívességet, majd mindketten bementünk a saját hálószobánkba. A szüleim holmijai nélkül a szoba akárkié lehetett volna.

Nem biztos, hogy ettől jobban éreztem magam.

Hangos kopogásra ébredtem. Megdörzsöltem a szemem, és óvatosan felültem az ágyban. A kopogás egyre hangosabb lett. Méltatlankodva motyogtam, félrelöktem a szúnyoghálót, kimásztam az ágyból, magamra vettem a fehér köntösömet, és kibotorkáltam a nappali helyiségbe. Az éles kopogás folytatódott, s én felrántottam az ajtót.

Nem számítottam rá, hogy Whitet fogom viszontlátni.

Ott állt az ajtóban, dörömbölésre emelt kézzel. Hirtelen leengedte a karját, és az ajtókeretnek dőlt.

– Hát itt vagy.

Körbepillantottam.

– Hol máshol lennék?

– Be kell jönnöm! – jelentette ki Whit.

Félreálltam, hogy beengedjem, ő pedig becsukta maga mögött az ajtót.

Szokatlanul fáradtnak tűnt, a jól ismert gombos ingében és khakinadrágjában, lábszárközépig érő, kopott, fűzős bakancsában, volt valami kétségbeesés az arcán. Tekintete vad volt, zihálva lélegzett, mintha a szobámig futott volna. Ekkor megütött a gondolat – mi van, ha meggondolta magát velünk kapcsolatban?

Megnyaltam az ajkam.

– Mit keresel itt?

– Elvira itt van?

Először nem is értettem a kérdést, aztán a szavai betörtek álomittas, ködös elmémbe. A gyomrom mélyén rettegés támadt fel.

– Itt kellene lennie.

Whit a szoba közepén állt, kezét zsebre vágta, ajkát lebiggyesztette.

– Nézd meg, Inez!

Már a szomszéd szoba felé tartottam. Ahogy kinyitottam az ajtót, az üres ágy kihívóan meredt rám. Elkeseredett nyöszörgés szakadt ki belőlem. Megmondtam neki, hogy ébresszen fel, és ne menjen el nélkülem! Megpördültem, csípőre tettem a kezem.

– Hol láttad őt? – szegeztem a kérdést Whitnek. – Nyilván a teraszon ül, és süteményt majszol a gavallérjával.

– Kivel? – vágott közbe Whit.

– A férfival, akivel táncolt. Nem tudom a nevét. – Eltátottam a szám. – Eszembe sem jutott megkérdezni. Úgy képzeltem, elkísérem a randevúra.

Whit elismerésre méltóan erőlködött, hogy figyelmét az arcomra szegezze, de ahogy megmozdultam, a köntösöm felfedte hálóingem fodros szegélyét. Whit elfordult, s leült arra a székre, amelyen nem tornyosultak a szüleim holmijai.

– Én nem láttam őt – mondta komoran. – Lementem a szálloda előcsarnokába kávézni, és az egyik alkalmazott megjegyezte, hogy látott valakit tizenegy körül, aki úgy nézett ki, mint te, és beszállt egy kocsiba.

– Az nem ő volt – jelentettem ki. – Neki több esze van. Tévedés történt.

– Rendben – felelte Whit. – Hol van?

– Mondtam már, a teraszon teázik.

– Nem láttam őt odakint – szólt Whit óvatosan.

Baljós érzésem támadt.

– Hadd öltözzek fel!

– Kérlek! – motyogta Whit.

Bementem a szobámba, becsuktam magam mögött az ajtót, s gyorsan kiválasztottam egy világoszöld, krémszínű csíkos nappali ruhát. Ekkor rájöttem, hogy akadt egy kis gondom. A ruhát csak fűzővel és turnűrrel hordhattam, s míg az utóbbit fel tudtam venni egyedül, az előbbihez segítségre volt szükségem. Felsóhajtottam. Ez a nap már így is szörnyen indult. Kinyitottam az ajtót, és kidugtam a fejem.

– Whit, barátok vagyunk, ugye?

– Igen – jött Whit türelmetlen válasza. – Mi az ördög tart ennyi ideig?

Pontosan éreztem, milyen sürgető a helyzet. Az agyamban csak úgy zakatoltak a lehetőségek, hogy hol lehet Elvira – mert tudtam, hogy soha nem szállna be egy idegen kocsijába.

– Segítenél bekötni a fűzőmet?

Whit a kezébe temette az arcát.

– A fenébe is, Olivera!

Hallgattam.

– Keresek valakit, aki segít – mondta végül Whit elszántan.

Megráztam a fejem.

– Azzal csak időt veszítünk. Kérlek, kösd be a fűzőmet, egy pillanat csak, aztán elfelejthetjük az egészet!

Whit mogorván bámult rám, én pedig vártam, hogy megértse, ez az egyetlen észszerű megoldás. Válogatott szitkokat motyogva hozzám lépett, hideg kék szemét le sem vette az arcomról.

– Fordulj meg! – sziszegte összeszorított fogai közt.

Némán engedelmeskedtem, mert éreztem, ha tovább feszítem a húrt, tombolni kezd. Aggódtam Elviráért, de azért elfojtottam egy mosolyt.

Whit hangja gyilkos volt.

– Ne vigyorogj!

– Nem is vigyorogtam.

Hevesen megrántotta a zsinórt, alig kaptam levegőt.

– Hazug kis kígyó vagy! – Gyorsan dolgozott, az ujjai véletlenül végigsimítottak a hátamon.

– Nem először csinálod – jegyeztem meg lazán. – Nem egyszerű dolog. Abból ítélve, milyen hatékonyan…

– Elég! – csattant fel Whit.

Ismét elvigyorodtam.

– Végeztem – jelentette, a lehelete a tarkóm csiklandozta. – Menj, vedd fel a ruhád…

Bocsánatkérő mosollyal fordultam felé.

– A ruha hátán vagy két tucat apró gomb van. Szükségem lesz a segítségedre.

Whit ölni tudott volna a tekintetével. Gyorsan felöltöttem a turnűrt, majd beleléptem a ruhába, és átdugtam a karom az ujjain. Ahogy visszatértem, nyugalmat erőltettem magamra. Whit tekintete nem változott. Megkerült engem, s gombolni kezdett.

– Ez a ruha nevetséges.

– Egyetértek. Sokkal szívesebben viselném azt, amit te.

Whit felhorkant.

– A társadalom sosem engedné, hogy ilyen haladó szellemű légy.

– Egyelőre talán nem – hagytam rá könnyedén, miközben finom borzongás futott végig a hátamon az ujjai melegétől, amit a ruha anyagán keresztül is éreztem.– De egyszer majd igen.

Emlékeztetnem kellett magam, hogy jegyben jár.

Whit úgy lépett el tőlem, mint a tűztől.

– Befejeztem. Hacsak nem akarod, hogy megfésüljem és befonjam a nyamvadt hajadat is. – Tudod, hogyan…

– Nem!

Gyorsan befontam a hajam, és követtem Whitet ki a szobából. Próbáltam tartani vele a lépést. Elértük az előcsarnokot, gyorsan körbesétáltunk, megnéztük a teraszt, majd a szomszédos szobák beugróit is. Elvira nem volt sem az étteremben, sem a bálteremben. Az idő lassan dél felé járt.

– Whit – szólaltam meg lassan, ahogy a pánik fojtogató hullámokban tört rám. – Hol van Elvira?

– Menjünk, beszéljünk újra Sallammal! – javasolta. – Próbálj megnyugodni! Lehet, hogy összefutott egy régi ismerősével.

– Senkit nem ismer itt – tiltakoztam, miközben a recepcióhoz vezetett. Az előcsarnok zsúfolásig telt emberekkel, kerülgetnünk kellett őket.

– Ne feledd, hogy Kairóban az évnek ezen időszakában rendkívül sok turista van – mondta. – Nézz csak körül, lehet, hogy belebotlott egy régi barátjába.

Sallam mosolyogva köszöntött minket.

– Jó napot, Mr. Hayes és Señorita Olivera. Örülök, hogy együtt látom önöket. Éppen elkerülték egymást Señor Marquésszel, aki üzleti megbeszélésre ment. Ha jól tudom, önöket is várják. Meneszthetek önöknek egy kocsiért?

– Egyelőre nem – felelte Whit. – Mondja, nem látta ma reggel Señorita Montenegrót?

Sallam pislogott, s megsimította őszülő szakállát.

– Ha jobban belegondolok, mintha önt láttam volna ma reggel, Señorita Olivera, amint beszáll egy lovas kocsiba, igaz, más öltözékben. Az unokatestvére lehetett.

Mozdulatlanul álltam, nem akartam elhinni, hogy Elvira ilyen ostoba lehet.

– Miféle kocsiba? Látta, kivel volt?

Sallam megrázta a fejét.

– Csak egy röpke pillantást vetettem rájuk, de a nagybátyjára emlékeztetett. Magas és széles vállú. Azt gondoltam, Ricardo az.

– A nagybátyám? Tío Ricardo vitte el valahová? – ismételtem, a félelem tőrként hatolt a szívembe. Már értettem, miért szállt be a kocsiba. Ismerte a kísérőjét. Whit felé fordultam. – Mit tegyünk? Hogyan találjuk meg?

Whit gyengéden a karomra tette a kezét, s épp el akart terelni a recepciótól, amikor Sallam megszólalt:

– Ma reggel üzenete jött, Señorita Olivera. – Kotorászott a szekrényben, s elővett egy kis, négyzet alakú borítékot. A kézírás valahonnan ismerősnek tűnt.

Elvettem a levelet, megköszöntem, és követtem Whitet, miközben feltéptem a borítékot. Egyetlen papírlap volt benne, valamint két jegy: az egyik a másnap reggel Alexandriába induló vonatra szóló helyjegy volt, a másik pedig az Argentínába tartó gőzhajóra. Türelmetlenül kirántottam a papírt, és elolvastam a néhány sornyi üzenetet.

Majd újra elolvastam, a szívem úgy vert, mint holmi ketrecbe zárt vadállat. Azt is alig vettem észre, hogy Whit megállt, és elvette tőlem a levelet.

Gyorsan elolvasta, álla úgy megfeszült, akár vasból is lehetett volna.

– A francba!

A pulzusom dübörgött, amitől furcsán megszédültem. Alig ismertem fel a környezetem, ahogy Whit visszavitt a lépcsőn, végig a hosszú folyosón, végül be a szobába, amin az unokatestvéremmel osztoztam.

Elvirával.

Elvirával, akit elraboltak.

– Add ide a levelet! – követeltem, Whit felé fordulva. – Tévedés történt.

Szótlanul visszaadta. A szeme szinte lángolt, ahogy tekintetemmel újra átfutottam a kusza sorokat.

Drága Inez!

Sajnálom, de a biztonságod érdekében drasztikus lépésre szántam el magam. Elvira helyetted tűnt el, és bár tudom, soha nem fogsz megbocsátani, reménykedem, hogy egyszer majd megérted. Talán, ha Neked is lesz egy lányod.

Még ma este el kell menned Kairóból.

Csak idő kérdése, és rájönnek, egy másik lányt vittek magukkal a kikötőbe, és a nyomodba erednek.

Lourdes

A kezem megremegett, a cetli a földre hullott. Anyám feláldozta Elvirát. Aki nővérem helyett nővérem volt. Megdöbbentett Mama önzősége: csak az érdekelte, hogy soha ne találják meg azt, aki a legsebezhetőbb, akit az üzlettársai felhasználhattak volna ellene. A gyenge pontot, akit kihasználhatnak.

Engem.

Whit lehajolt, és felemelte a cetlit a földről, arcára gondterhelt kifejezés ült ki.

– Mi az? – kérdeztem.

Megrázta a fejét.

– Semmi, én…

– Mondd el!

Lassan elöntött a pánik. Fogalmam sem volt, hol lehet az unokatestvérem egy olyan városban, amelyet alig ismertem. Némiképp kiülhetett az arcomra a rémület, mert Whit megrogyasztotta a térdét, így kék tekintete a szemem magasságába került. Nem is próbáltam elrejteni a félelmemet.

Csöndes volt, nyilvánvalóan aggódott.

– Mondd el! – követeltem újra.

– Azon gondolkozom, talán a kikötőnél lévő raktárakról beszéltek-e – felelte óvatosan. – Tudom, hogy csempészeti ügyletek folytak ott, mert Ricardo megkért, szaglásszak körbe, hogy kiderítsük, mire készül édesanyád.

– Szerzek egy lovas kocsit, és utánamegyek!

Whit ritkán emelte fel a hangját, de olyankor mindig csengett a fülem.

– Szó sem lehet róla!

– Engem akarnak – ellenkeztem. – Hát nem érted? Olvasd el még egyszer anyám üzenetét! Az egyik üzletfele talán kiszúrta Elvirát tegnap este. Ugyanolyan ruhát viseltünk, bárki összetévesztett volna bennünket! – Rémisztő gondolat hasított belém. – A férfi, akivel táncolt… Talán anyámmal dolgozott… – Elakadt a szavam. Megragadtam Whit kabátjának hajtókáját. – Ő került veszélybe, pedig nekem kellett volna!

– És ezért átvennéd a helyét? – kiabált Whit. – Meg is halhatsz!

Megráztam a fejem.

– Nem hiszem. Anyám megtudja majd, mi történt, és eljön értem. Én vagyok a gyenge pontja – nézd csak meg, milyen messzire elment, hogy figyelmeztessen!

– Az anyád? Ne légy már ilyen naiv! – Whit újra felemelte a hangját. – Lourdes feláldozná az unokatestvéred életét! Valószínűleg ő ölte meg apádat, és hazudott neked róla! Szívtelen, fondorlatos, manipulatív nő! Mit gondolsz, miért kellett az ellenségeinek emberrabláshoz folyamodniuk? Biztosan valami megbocsáthatatlan dolgot tett, és bármit is lopott el, azt akarják, a te életedért cserébe!

– Úgy érted, bármilyen műtárgyat.

Whit állkapcsa megfeszült.

– Bármibe lefogadom, hogy átverte őket.

– Anyám talán hagyná, hogy Elvira meghaljon értem, de én ezt nem tehetem. Én nem az anyám vagyok.

Whit megragadta a karomat, az arca elszánt és kétségbeesett volt.

– Nem hagyom, hogy ezt tedd!

– Nem parancsolhatsz nekem.

– Senki nem parancsolhat neked, és ez is a probléma része! – csattant fel Whit.

– Nem is tudtam, hogy vannak problémáim.

– Persze hogy vannak! Mindenkinek vannak.

– A tieid mik? – érdeklődtem. – Hagyjuk is, úgyis tudom.

– Abban biztos vagyok – morogta Whit. – Nem rejtegettem őket előled.

Bosszankodva elengedett, és kócos hajába túrt.

– Be kell vonnunk a nagybátyádat. Erről tudnia kell.

– Rendben – feleltem nehéz sóhajjal. – Menj, hagyj neki üzenetet a recepción!

A megkönnyebbülés ellágyította félelemtől megfeszült arcvonásait. Bólintott, és megfogta a kezem.

– Ígérem, mindent megteszünk, hogy visszahozzuk Elvirát.

Kényszeredetten elmosolyodtam.

– Hiszek neked.

Whit megszorította a kezem, és elment. Az ajtó halk kattanással csukódott be mögötte. Tízig számoltam, majd követtem őt, óvatosan, tisztes távolságból. A nagybátyám kétségkívül meg fog próbálni segíteni az unokatestvéremnek, de az anyám üzlettársai engem akartak. Ezt nem lehetett megkerülni.

A szemem sarkából láttam, ahogy Whit a recepcióhoz lép. Gyorsan átsuhantam az előcsarnokon, majd leszaladtam a terasz lépcsőjén, magasba lendítve a karom, hogy leintsek egy lovas kocsit.

Whit téved. Anyám jegyeket vett nekem, hogy kimenekítsen az országból. Nem akarná, hogy meghaljak, s ezen a pénz sem változtathatott. A szívem mélyén tudtam, hogy szeret annyira, hogy keresztbe tegyen az ellenségeinek.

Erre az életemet is feltenném.

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

Megérkeztem a kikötőbe, a piramisok körvonala sötét foltként sejlett fel a feketedő égbolton. Több száz hajó ringatózott lágyan a Níluson, a folyó ritmusában. Mögöttem egy kőépület állt, homlokzatán a felirat már évekkel ezelőtt kifakult. Az ösvényen patkányok mászkáltak, ahogy közelebb értem a csobogó vízhez. Helyiek beszélgettek a turistákkal, nílusi vízi szolgáltatásaikat ajánlották fel nekik.

Nyugtalanul néztem körül. Ismerős raktárépületek sorakoztak a kikötő mentén – emlékeztem, hogy láttam őket, amikor utoljára Bulaqban jártam. Nem tudhattam, melyik rejti az unokatestvéremet, mindegyik elhagyatottnak tűnt.

Némelyiken még az ablakokat is betörték. A sorban első felé vettem az irányt, ajkamat harapdálva. A tömeg miatt viszonylag biztonságban éreztem magam. Ki merne kezet emelni rám ennyi ember előtt?

Próbáltam nem elképzelni, mit mondana Whit.

Az első raktár ajtaja zárva volt. A következő felé néztem, de azon is hosszú lánc zárta le a bejáratot. Elsétáltam még három mellett, körbejártam, Elvirára utaló nyomok uán kutatva. Üres ládák és hordók halmai tornyosultak előttem és fölöttem. A kikötő melletti tömeg zaja halk morajlássá csendesedett, ahogy egyre távolodtam a víztől. Minden ajtót, ami mellett elhaladtam, zárva találtam.

Ekkor a szemem sarkából mozgást érzékeltem.

Két, nadrágba és kétsoros kabátba öltözött férfi bolyongott az egyik épület előtti szakaszon. Izmosak voltak, s halkan beszélgettek. Néhány méterre álltak tőlem, rutinosan körülnéztek.

Éppen kiáltani akartam nekik, amikor egy idegen kéz tapadt a számra. Egy erős kar átfogta a derekam, s hátrarántott. Kemény felületnek ütköztem. Küszködtem, s megpróbáltam hátrafelé rúgni. Sípcsonton találtam a férfit.

– A rohadt életbe, Inez! – sziszegte a fülembe Whit.

Azonnal abbahagytam a küzdelmet, ő pedig behúzódott egy rakás szállítóláda mögé.

– Te vagy a legidegesítőbb emberi lény, akivel valaha összehozott a balsors – vicsorgott Whit. – Legszívesebben magam fojtanálak meg!

– Muszáj megtennem – feleltem hevesen. – Nem kellett volna utánam jönnöd!

– A francokat! – Whit megfogta a kezem, és megpróbált visszarángatni arra, amerről jöttem, de én ellenálltam.

– Nem megyek vissza!

– Na és ha nem tudlak megvédeni? – kérdezte Whit, szeme tágra nyílt a rémülettől. – Kérlek, ne tedd ezt velem!

– Nem mehetek el…

– Menjünk, mielőtt meglátnak minket! Az embereik itt járőröznek…

Ekkor kattanás hallatszott – a töltött pisztoly hangja olyan volt, akár az ágyúdörgés.

– Whit!

A támadó mögénk lopakodott, s Whit tarkójára fogta a pisztoly csövét. Mosolygott, kék szeme lángolt, foga megcsillant a holdfényben. Whit elengedett, és lábát lendítve lekuporodott. A férfi a földre került, a fegyver elsült. A lövés visszhangzott a fülemben. Távolról sikolyokat hallottunk.

Whit ráugrott a férfira, s lesújtott rá. A fegyver kirepült a kezéből, majd lezuhant. Hangos csattanással landolt a lábam mellett. Ösztönösen a koszos földre vetettem magam, és megragadtam.

– Inez, fuss! – ordította Whit, ahogy a két férfi, akiket korábban láttam, magasra emelt ököllel körülvette. Whit elhajolt az első ütés elől, egy másikat pedig az alkarjával hárított. Előrelendítette a kezét, s az egyik férfi halántékát találta el. Hallottam, ahogy csattantak a fogai. – Inez! – kiabálta, s rúgást mért a második férfira. – Azt mondtam – épphogy sikerült elhajolnia a harmadik férfi jobbhorga elől –, hogy fuss!

– Vigyázz! – sikoltottam tébolyultan, majd gondolkodás nélkül a levegőbe lőttem a pisztollyal. Whit meg sem rándult, a támadója viszont igen, s ő kihasználva ellenfele zavarodottságát, bevitt még egy ütést.

A harmadik férfi talpra ugrott, előrántott egy tőrt, s Whit felé hajította, akinek éppen hogy sikerült félreugrania. A lendülettől a kés szaltót vetett a levegőben, majd eltűnt az egyik hordóban.

Whit előkapta a revolverét, és a harmadik férfira lőtt. Éppen csak elvétette a gyomrát. A csőre töltött fegyver dörrenése visszhangzott a fülemben. A szemem sarkából megpillantottam egy apró lyukat, s a halántékomra irányuló ezüstszínű fém megvillant a holdfényben.

– Dobd el! – morogta egy férfihang.

Eldobtam a fegyvert.

– Rúgd el magadtól!

Engedelmeskedtem.

A támadóm ordítva folytatta:

– Állj fel, és ne harcolj az embereimmel, vagy a kishölgynek annyi!

Whit felállt, az arca sápadt volt, a mellkasa szaporán járt fel-alá. A két férfi, akiket legyőzött, eszméletlenül feküdtek a lábánál.

– Ne bántsd őt, inkább engem!

– Whit! Ne!

Ő azonban rám ügyet sem vetve, ádázul bámulta a támadómat.

– Dobd el a fegyvered! – szólította fel a támadóm.

Whit nem habozott. Odadobta, s a pisztoly a lábunk előtt csattant, a monogramjával felfelé. A könnyek szúrták a szemem. Sosem árulta el, kié volt a fegyver, de tudtam, hogy sokat jelent neki.

– Elviráért jöttem. Kérem, engedje el! – hadartam. – Magával megyek, csendben maradok, de kérem, ne bántsa sem őt, sem a barátomat!

A hátam mögül hirtelen ismerős hang harsant.

– Mindkettőt hozd fel a fedélzetre!

A fegyveres férfi felém rontott, s egy piszkos rongyot szorított az orromra és számra. A vegyszerszagtól öklendezni kezdtem, és könnybe lábadt a szemem. Tompán hallottam Whit dühödt ordítását. Küzdöttem a mellkasomat szorító érzés ellen, de lassan minden elhomályosodott.

Pislogtam. Elsötétült a világ.

Behunytam a szemem, s többé nem láttam semmit.

Egy sírban tértem magamhoz.

Düledező falai sötétbarnák voltak, ládák és hordók hada töltötte meg az egyébként is szűk teret, amelyet egyetlen szál gyertya világított meg. Küzdöttem, de a kezem nem akart megmozdulni – valami durva felületű dolog felhorzsolta a csuklóm körüli finom bőrt. A karomat hátrakötötték, szorosan és kényelmetlenül.

– Whit! – kiáltottam.

– Itt vagyok – felelte, s megkerülte az egymásra rakott ládákat. Az ő kezét is hátrakötötték, jobb orcáján zúzódás húzódott, s vér szivárgott az ajkából.

– Megsérültél – állapítottam meg.

Letérdelt előttem.

– Órákig eszméletlen voltál – mondta, a hangja rekedt volt, ideges. – Hogy érzed magad?

– Szédülök. Szomjas vagyok. De azt hiszem, ezen kívül minden rendben. Mit tettek velem?

– Az a rongyot átitatták kloroformmal – mondta dühtől remegő hangon. – Csöpögött belőle. Féltem, hogy túl sokat kaptál.

– Jól vagyok – ismételtem, s előrehajoltam, hogy összeérjen a térdünk. – Van valami használható a zsebedben?

– Mindent elvettek – felelte reményvesztetten. – A pisztolyt, még a gombot is. – Felnyögtem.

– Kérlek, mondd, hogy rejtegetsz valahol egy kést! – Whit komoran megrázta a fejét.

– A bakancsomban volt egy, de azt megtalálták.

– Rettenthetetlen bűnözők – mondtam. – Nem láttad Elvirát?

Ismét megrázta a fejét.

– Ez volt az első dolgom, miután idehoztak minket. Átvizsgáltam ennek a nyomorult sírboltnak minden szegletét. Sem Elvirát nem találtam, sem semmilyen rá utaló jelet.

Gombóc telepedett a torkomba.

– Dios, remélem…

A közeledő léptek hallatára elhallgattam.

Négy, fekete maszkos férfi jelent meg a sírkamra bejáratánál, még mindig sötét ruhában. A középső ismerősnek tűnt, de nem tudtam hová tenni. Magas volt, a csípője keskeny. A másik három talán Whit ellen harcolhatott a kikötőben, mert ketten kissé sántítottak.

– Talpra! – vakkantotta a magas férfi.

Remegve, ügyetlenül felálltam. Whit is így tett, de a három férfi azonnal megragadta a karját, és elrángatta tőlem.

Whit rúgkapálva küzdött, amiért egy ökölcsapással jutalmazták. Zihálva összecsuklott. Közrefogták, rúgták a hasát, a bordáit. Fájdalmas nyöszörgése visszhangzott a fülemben. Az egyik támadó előkapott egy tőrt, s végighúzta Whit karján, amivel az arcát védte. A hosszúkás, mély sebből dőlni kezdett a vér.

– Elég! – sikoltottam. – Hagyják abba!

– A további félreértések elkerülése végett tudni szeretném a nevét – szólalt meg halkan a magas férfi. A hangja olyan ismerősen csengett, hogy a tarkómon felállt a szőr. Sötét éjszaka volt Philain. Az arcát nehéz volt kivenni, de a holdfényben ezüstösen csillogó, szőke hajára tisztán emlékeztem.

Ahogy a mély hangjára is.

Kiszáradt a torkom. Nem emlékeztem, mikor ittam utoljára.

– Inez Olivera.

– Értem – felelte udvarias hangon, mintha csak az egészségem felől érdeklődne.

A karomon égnek állt a szőr.

– Tehát nem Elvira Montenegro? A másik azt állítja, ez az ő neve, de lehet, hogy hazudik.

Megráztam a fejem. A hányinger kerülgetett. Mióta Egyiptomba érkeztem, többször is az unokatestvérem nevét használtam. Ostoba, botor hiba volt.

– Én vagyok az, akit keres. Kérem, engedje el Elvirát!

– Hol van az anyád?

– Nem tudom.

Felemelte a kezét, és erősen arcul csapott. A hang visszhangzott a sírboltban. Vér ízét éreztem a számban.

Whit az őt lefogók arcába könyökölt. Talpra ugrott, szemei vadul lángoltak.

– Ha még egyszer hozzáérsz, búcsút inthetsz a nyomorult életednek.

– Azt hiszed, abban a helyzetben vagy, hogy fenyegetőzhetsz? – kérdezte finoman a magas férfi. Fejével a társa felé bökött – akinek a fegyvercsöve egyenesen a szívemre mutatott.

Whit elhallgatott, és mogorván nézett maga elé. A három férfi ismét lefogta.

A magas férfi újra rám figyelt.

– Megint megkérdezem. Hol van az anyád?

Megnyaltam száraz, kicserepesedett ajkam.

– Nem tudom.

Gyomorszájon vágott. Elakadt a lélegzetem. Előrehajoltam, s könnyek gyűltek a szemembe.

Whit felüvöltött, majd újból rúgkapálni kezdett.

– Fussunk neki még egyszer – susogta vészjóslóan a magas férfi. – Ha nem árulod el, hol van, lezárom a sírt. Jól gondold meg, mit válaszolsz. Hol van az anyád?

Felmerült bennem, hogy hazudok.

Egytucatnyi valószínű hely volt a nyelvem hegyén, csak ki kell választanom egyet, messze innen, nagyon messze…

– Ha rájövök, hogy hazudtál – folytatta a férfi ugyanazon a rémisztő, halk hangon –, lelövöm az unokatestvéred. Tehát, hol van az anyád, Inez?

Kihúztam magam, és a vállamat takaró anyaggal letöröltem a vért a számról.

– Nem tudom.

A férfi szeme megvillant a gyertyafényben. Meleg, barna tekintete volt, kopott bőr színét idézte.

– Ahogy akarod. De tudd meg – az unokatestvéred osztozni fog a sorsodban.

– Engedje el! – kiabáltam. – Nem tud semmit, csak most érkezett! Kérem!

A magas férfi ügyet sem vetett rám, a másik három pedig elengedte Whitet, aki összeverve, zúzódásokkal borított arccal a földre rogyott. Hallottuk, ahogy a nehéz kő megcsikordul a kövön, s a helyiség lassan, fokozatosan sötétségbe borult.

Ezután csend lett. Csapdába estünk.

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

Whit mellé kuporodtam, rángattam a kötelet, de nem engedett. Whit a tömör földpadlón fekve motyogott, az oldalán hevert, hosszú lábait szorosan a mellkasához húzta. Lassan kinyitotta véreres szemét.

– Mennyire sérültél meg?

– Nagyon – zihálta. – Fel tudsz ülni?

– Egyelőre nem.

A térde mellé dőltem, karomat a combjára támasztottam. Válaszul felnyögött.

– Lezárták a bejáratot.

– Hallottam – motyogta. – Közelebb tudsz jönni?

– Miért?

– Tudnom kell, mit tettek veled.

Whit hangja halálos volt, a tarkómon égnek állt a szőr. Előrehajoltam, ő pedig felém hunyorgott. Véres tekintete végigfutott az arcom ívén, és megpihent fájó orcámon. A düh egyre növekvő hullámokban sugárzott belőle, megtöltötte a körülöttünk lévő levegőt.

Csúnyán káromkodott.

A magányos gyertya baljósan pislákolt az egyik ládán, árnyéka táncolt a sziklán. Ha valahogy ki tudnánk szabadulni a kötelekből, találhatnánk valami használhatót az egyik ládában vagy hordóban. A falak mintha egyre szűkültek volna. Összeszorult a tüdőm. Tudtam, hogy lassan elveszítjük a fényt és a levegőt, de azt nem tudtam, mennyi időnk maradt. Elmémben egy pergő homokóra képe sejlett fel. Valahányszor pislogtam, újabb szem homok pergett le.

– A hajtűmmel szét tudnád szedni a kötelet?

Megrázta a fejét, és lassan, nyöszörögve felült.

– Nem hiszem. Mi mást rejtegetsz még a hajadban?

– Sajnos nincs más.

Whit lenézett a cipőjére.

– Bárcsak ne találták volna meg a pengém!

– Mit fogunk csinálni, Whit? – kérdeztem halkan.– Hogyan fogunk ebből kijutni?

– Talán ki tudok vergődni a kötélből – mondta. – Magamnál voltam, amikor a csomót kötötték, és széttartottam a könyököm, amikor rögzítették.

– Nem tudom, ez mit jelent.

– Van egy kis mozgástér – magyarázta. A karizmai fel-le mozogtak, ahogy a kötésen dolgozott. – Ha a csuklómat mozgatva feszítem és lazítom a kötelet, akkor ki tudom oldani.

– Ügyes trükk. Hol tanultad?

Ború árnyékolta az arcát, mintha esőfelhő alatt sétált volna.

– Egy barátom tanította arra az esetre, ha valaha elrabolnának.

– És elraboltak?

Egy hajtincs a homlokára hullott. Legszívesebben visszasimítottam volna.

– Eddig még nem – felelte.

– Mi történt a barátoddal?

Whit egy hajszálnyi szünetet tartott, mielőtt folytatta.

– Meghalt.

Tovább akartam kérdezősködni, de az arckifejezése elkomorult, s az ösztönöm azt súgta, fogjam vissza magam. Elhallgatott, tovább dolgozott a kötélen, s egyik szitokszót mormolta a másik után. Elbűvölő álarcát levetette, helyette egy túlélő került elém. Egy tapasztalt harcos, akinek semmi köze az elegáns báltermekhez. A társadalmi elvárások, szabályok és kötelesség messze voltak tőlünk. Azt a Whitet figyeltem, akiről mindvégig tudtam, hogy létezik, akit azért rejtett el, mert megmutatta őt a legsebezhetőbb mivoltában. A legfiatalabb fiút, akinek derékba tört a katonai karrierje.

– Olivera! – suttogta Whit. – Azt hiszem, sikerült, istenemre mondom!

Felállt, a kötél kibomlott, majd lehajolt, hogy kibogozza az engem gúzsba kötő csomót is. Szédültem a megkönnyebbüléstől.

– Gracias.

– Egyelőre ne köszönd – felelte, és felsegített. – Még ki kell jutnunk innen. – Lenézett az alkarján éktelenkedő sebre. – Ha volnál szíves feláldozni az alsószoknyád…

Lehajoltam, és letéptem egy hosszú darabot az anyagból. Whit elvette, és egyetlen gyors mozdulattal, foga és bal keze segítségével rögtönzött kötést készített belőle. Kevesebb mint egy perc alatt végzett, mintha ezerszer is látott volna már el tőr ejtette sebeket.

Whit az oldalát tapogatva a bejárathoz sétált. Követtem, bár tudtam, hogy a világon semmi esélyünk sincs arra, hogy puszta erőből sikerüljön elgurítanunk a követ. Ő is erre a következtetésre juthatott, mert dühösen elfordult.

– Mocskok! – vicsorgott.

– Nézzünk körül a ládák közt! – javasoltam.

Whit az egyik rakáshoz lépett, én pedig a másikhoz. Felemeltem az első fedelet. Semmi nem volt benne. Összeszorult a torkom, ahogy rátértem a másodikra, majd a harmadikra, de az eredmény mindnél ugyanaz volt.

– Semmi – mondta Whit.

– Itt sincs.

A hordókra pillantottunk, majd azokat is átnéztük. Továbbra sem találtunk semmit.

Hirtelen teljes súlyával rám nehezedett az igazság, s a térdem megadta magát. Whit felkiáltott, és felém rohant, majd a földre rogyva az ölébe húzott. Észre sem vettem, hogy sírok, amíg le nem törölte az államig csorgó könnyeimet.

– Nyugodj meg, Inez! – suttogta. – Itt vagyok.

Nekidőltem, ő pedig átölelt. Izzadság és vér keverékét éreztem – belélegeztem az illatát, amely annyira valóságosnak tűnt. Tele volt erővel, lendülettel, élettel, s néhány órán belül mindez az energia el fog veszni belőle. Nem bírtam elviselni.

– Azt hiszem, végünk van – mormoltam a mellkasához simulva. – Te is erre a következtetésre jutottál?

Erősebbre fűzte a karját körülöttem.

Percek teltek el, az egyetlen zaj a sírboltban a sötétben összekeveredő, halk légzésünk volt.

– Egyszer megkérdezted tőlem, miért menesztettek dicstelenül.

Felemeltem a fejem.

– És most, hogy meghalunk, végre elmondod?

– Kedvesem, akarod hallani vagy sem?

Visszahajtottam a fejem. Gyengéd szavai balzsamként hatottak. Whit kivette a hajtűmet, és levette a kalapomat a fejemről. Félredobta.

– Kartúmban állomásoztam – kezdte. – Charles George Gordon tábornok alatt. Tudod, ki ő?

Megráztam a fejem.

– Övé a pisztoly?

Whit bólintott.

– A mocskok ellopták tőlem. – Ujjaival kisimította az arcomból a fürtjeimet. – Gordon tábornok lehetetlen feladatot kapott – folytatta. – A mahdisták gyorsan közeledtek, azzal a szándékkal, hogy átvegyék az uralmat a város felett, de Gordon kitartott. Anglia utasította, hogy hagyja el a várost, ő azonban nem volt hajlandó, ehelyett nőket, gyerekeket és betegek embereket küldött Egyiptomba, hogy megmenekítse őket a Kartúmra mért támadásoktól. Összesen több mint kétezer-ötszáz embert evakuált a városból és helyezett biztonságba. Idővel a környező, angolok által megszállt városok is megadták magukat a mahdistáknak, és Kartúm elszigetelten és kiszolgáltatottan maradt.

Felemeltem a fejem, és kissé elhúzódtam, hogy lássam Whit arcát.

– Gordon továbbra is tartotta a várost, nem volt hajlandó távozni. Engem arra kényszerített, hogy menjek a mentőcsapat elé, amiről tudta, hogy jön, és segítsek bevezetni őket a városba. Vonakodva, kényszeredetten mentem, és végül találkoztam a Níluson navigálni próbáló brit erőkkel. – A szája megvetően lebiggyedt. – A felmentő sereg vezetője, Wolesley úgy döntött, hogy egyiptomiak helyett kanadaiakat alkalmaz a hajók navigálására, és hónapokat pazarolt el arra, hogy megvárja, amíg Észak-Amerikából ideérnek.

Keze ökölbe szorult a combomon.

Óvatosan noszogattam, nem akartam, hogy bezárkózzon.

– Mi történt azután?

– Kijelentettem, hogy magam megyek oda – felelte Whit halkan. – Wolesley-nek ez nem tetszett. Megtiltotta, hogy Gordon tábornok segítségére siessek. Így hát ellenszegültem a Koronának, és kiosontam a táborból. Egyedül eveztem fel a Níluson. Átvágtam a csatatéren, csontvázak közt. Emberek, lovak, tevék. Minden méretben. Mennyi elpazarolt élet! – A hangja elkínzott suttogássá halkult. – Mentem, amilyen gyorsan csak tudtam, de nem számított. Két napot késtem. A mahdisták a palota lépcsőjén lefejezték Gordon tábornokot. Egy héttel később dezertálás miatt dicstelenül menesztettek.

Felemelte a fejét, kék szemében gyötrelmes fény villant.

– Most is ugyanúgy döntenék. De bárcsak előbb tettem volna meg. Talán segíthettem volna rajta, megmenthettem volna.

Egy éve hordozta magában valaki más bűntudatát. Cipelte, pedig nem az övé volt. Megértettem, miért bújt álarc mögé, miért próbált mindenkit meggyőzni arról, hogy nem érdekli a világ, vagy hogy mi történik vele. Le akartam venni róla a terhet, mintha kézzelfogható dolog lenne, azért, hogy újra hagyja magát szabadon érezni.

– Hátramaradt volna, akármit is csinálsz, Whit.

– Nem voltam ott, amikor szüksége volt rám.

– Segítségért mentél – ráztam a fejem. – Tudta, hogy bármire képes lettél volna, hogy segíts neki. Mindent megtettél, amit csak tudtál, a saját károdra. – Megsimogattam a nyakát. Tudtam, milyen nehéz volt neki felfedni olyasvalamit, ami miatt ekkora szégyent érzett. Amit egyedül viselt volna. – Szerintem tisztességesebb vagy, mint gondolod. Igazi hős.

– A katonai bíró nem így gondolta.

– Nem érdekel, mit gondolt! – A hangom ellágyult. – Köszönöm, hogy elmondtad.

– Nos, nem tettem volna, ha nem lennék majdnem biztos benne, hogy végünk van.

Megráztam a fejem. Csak részben ezért tette. Talán korábban is hittem volna neki, de most azért mesélte el a történetét, hogy lelassítsa a lassan minket elborító rettegés hullámát.

– Azért mondtad, hogy megvigasztalj.

– Igen. – Nagyot nyelt. – És azt akartam, hogy valaki tudja az igazságot.

– Sosem gondoltam volna, hogy így fog végződni – suttogtam. – Whit, egy ponton majd kapcsolatba kell lépniük az anyámmal. Ha megtudja, mit tettek, a segítségünkre siet.

Nem válaszolt, de nem is volt rá szükség. Tudtam, hogy nem hisz nekem.

– El fog jönni. Ha nem érdekelné a sorsom, nem küldte volna a jegyeket és nem figyelmeztetett volna. Én vagyok a gyenge pontja, emlékszel? Az Achilles-ina.

– Rengeteg pénzről van szó, Olivera.

– Eljön. Meglátod!

Whit szomorúan rám mosolygott. Megremegett az ajkam, ő pedig gyengéden végigsimított rajta.

– Ne!

Melegség öntötte el a hasam, s most először tudatosult bennem a közelségünk, a súlyom a hosszú lábain, a karja, ahogy szorosan átölel, ahogy a lehelete csiklandozza a homlokom. Mindketten mozdulatlanok voltunk, mintha éreztük volna, ha megmozdulunk, megtörik a varázs. A pulzusom felgyorsult, amikor egymás szemébe néztünk. Olyan szelíd volt a tekintete, amilyennek még sosem láttam, nem is tudtam hogy képes rá.

Engedtem a késztetésnek, amivel idáig küzdöttem, s elsimítottam a homlokába hulló kósza hajtincset.

Az érintésemre behunyta a szemét, elakadt a lélegzete.

Amikor legközelebb kinyitotta a szemét, arca hirtelen elszántságtól lángolt.

– Inez – suttogta lassan. – Meg kell bocsátanod azért, amit tenni fogok.

A pillanatban, ahogy ajkát az enyémre tapasztotta, minden gondolatom, minden aggodalmam elszállt. Közelebb húzott magához, karját a derekamra szorította. Egyik keze felfelé siklott a hátamon, megtámasztotta a fejem, s végigsimított kócos hajamon. Még hevesebben csókolt, s én beleolvadtam a csókjába. Végigsimítottam széles vállán, ő megremegett az érintésem alatt. Kissé kinyitotta a szám, nyelvével finoman érintette az enyémet. Felnyögtem, mire még szorosabban ölelt. Éles vágyakozás hasított az ágyékomba. Közelebb húzódtam. Whit kéjesen mormogott, keze lejjebb csúszott, a derekam alá, ahogy magára húzott.

Hirtelen kinyitottam a szemem, ahogy megéreztem, mennyire kíván.

Whit kissé eltolt magától, hogy szemügyre vegye az arckifejezésem. Szája gyengéd mosolyra húzódott. Az arcom lángolt, a pulzusom lázasan száguldozott.

– Sosem volt még hozzád hasonló barátom – szólalt meg. – Akkor ott a kikötőben, amikor elszaladtál előlem, szinte mindenedet hátrahagyva, vérlázítóan gúnyos mosollyal az arcodon… Az ördögbe is, de megleptél! – Újra megcsókolt, beszívta az alsó ajkam. – Amikor a nyomorult kocsi után kellett rohannom, nem hittem el, hogy ilyen merész vagy. – Nevettem, mire újabb csókot adott. Magához húzott, gyengéden megfogta a mellem, hüvelykujjával a ruhám feletti érzékeny bőrt érintette. Végigfutott rajtam a hideg.

– Minden barátodat így csókolgatod? – kérdeztem zihálva.

– Tudtad, hogy rózsaízed van? – suttogta az ajkamra.

Megráztam a fejem. Szédültem az érintésétől, szorosan átölelt, széles mellkasának dőlve biztonságban éreztem magam, mintha megvédene mindentől, ami következik. Úgy csókoltam, mintha tudtam volna, nincs több lehetőségünk. Úgy csókoltam, mintha ez lenne az utolsó.

A gyertyaláng kialudt.

Megdermedtünk, lélegzetünk egymásba gabalyodott a sötétben. Whit mindkét karjával átölelt, s mellkasunk úgy feszült egymásnak, hogy egy titok sem vághatott utat magának köztünk. Zokogás tört fel a torkomon, elfojtott zihálást hallattam. Könnyek csorogtak az arcomon. Whit lecsókolta őket.

– Ez már a vég, Whit? – suttogtam.

Megszorított, s ajkát gyengéden az enyémre simította.

– Ha ez a vég, nem is akarok máshol lenni.

Összesimultunk a koromsötétben. Whit szórakozottan simogatta a hátam, csak a lélegzésünk hallatszott, meg valamilyen bogár motoszkálása a kőfalban. A sötétségben csókokat váltottunk, amik elterelték a figyelmemet a közelgő rémületről, amely lassan, percről percre közelebb hatolt. Egész életemben nem tapasztaltam még ilyen teljes, végtelen, hideg sötétséget.

A bejárat felől fojtott hangok érkeztek.

Elfordítottam a fejem, szívverésem felerősödött.

– Hallottad?

Whit talpra ugrott, felsegített, majd a kijáratot elzáró kőhöz tapogatóztunk.

– Ki van ott? – kiáltotta.

Újabb tompa kiáltás hallatszott a túloldalról. Whitre néztem, és elmosolyodtam, a megkönnyebbüléstől úgy elgyengültem, hogy majdnem a földre zuhantam.

– Ez Mama!

Whit bizonytalanul megrázta a fejét.

– Nem hiszem.

– Ő az, tudom! Mondtam, hogy el fog jönni.

Whit összeráncolta a homlokát, és közelebb húzódott a bejárathoz. Figyelmesen hallgatózott. Előreosontam, de ő ügyesen maga mögé manőverezett. Kívülről erős zaj harsant. Whit megpördült, és átkarolt, hátralökött az egyik ládakupac mögé.

A robbanás körülvett minket.

HARMINCHATODIK FEJEZET

Szörnyű csengés visszhangzott a fülemben, kitartóan, akár egy szúnyog zümmögése. Whit átfogta a fejem, hosszú teste megvédett a körülöttünk repkedő kavicsok záporától. Megrándult, én felnyújtottam a karom, és megérintettem az arcát. A tenyerembe tette az arcát, szemét összeszorította.

Óvatosan felemelkedett rólam, állkapcsa összeszorult, az arca megfeszült.

– Whit, jól vagy?

Felmordult.

Felültem, odakúsztam hozzá, próbáltam megkeresni, hol sérült meg.

Óvatosan az ölembe húztam a fejét.

Egy alak közeledett. Remegő kezem nyirkos volt. Anyám értem jött. Még időben ideért.

– Mama? – köhögtem. – Mama!

– Ő nem – köhögte Whit – az – újabb köhögés – anyád!

Az alak előrelépett. Elfordítottam a fejem, és Tío Ricardo porlepte arcával néztem farkasszemet. Felettünk állt, zihálva, pisztollyal a kezében. Tetőtől talpig beborította a homok. Valahol a kalapját is elhagyta. A nagybátyám kifürkészhetetlen tekintettel bámult rám, keményen, rezzenéstelen arccal.

Mintha egyáltalán nem is látna.

Anyám nem jött el.

Zokogás tört fel a torkomon. Mégsem én voltam a gyenge pontja.

– Inez – lehelte a nagybátyám. – Inez!

Whit kissé bizonytalanul mindkettőnket talpra állított.

Tío Ricardo előrelépett, és szabad kezét segítségre nyújtotta. A másik kezében pisztolyt fogott.

– Mennyire sérültél meg?

– Azt hiszem, szereztem néhány zúzódást – zihálta Whit, és könnybe lábadt a szeme. – Semmim sem tört el. Tudok járni… vagy futni, ha nagyon kell.

– Nagyon kell. Biztosan hallották a robbanást. Azonnal indulnunk kell, mielőtt visszajönnek.

Követtük őt, a szívem vadul ostromolta a bordáimat. Egy alagúton futottunk keresztül, a falak szorosan összezáródtak, évszázados emlékeket rejtegettek. Whit mellettem maradt, megragadta a kezemet, és segített eligazodni a földön heverő törmelék között. Semmi sem tűnt ismerősnek.

– Hol vagyunk?

– A Királyok Völgyében – vetette oda a válla fölött Tío Ricardo, utat törve magának a felfordulás közepette.

Egyszer csak kibukkantunk a napfénybe. Pislogtam, vártam, hogy a szemem hozzászokjon a vakító fényhez. Tío Ricardo azonnal elkezdett leereszkedni a száraz homokkal és éles sziklákkal borított hegy aljára. Hátranéztem, és megdöbbenve láttam, hogy egy hatalmas sziklaszirt emelkedik ki a sivatag homokjából. Egy alagútból bukkantunk ki, amely a mészkőhegy gyomrában rejtőző sírhoz vezetett. Tátongó nyílások tarkították a hegy oromzatát, s én megálltam, hunyorogva vettem szemügyre. Lehet, hogy az egyik sírban az unokatestvérem vergődik.

– Siessünk! – kiáltotta Tío Ricardo. Már elérte a hegy alját, megfordult, és minket bámult, ahogy a hegyoldal tetején álltunk.

– Nem! – kiabáltam le neki. – Nem mehetünk el Elvira nélkül! Itt kell lennie valahol…

Egyszer csak pisztolylövés dördült.

Iszonyatos sikoly szakadt ki belőlem, ahogy a nagybátyámat a lövés leverte a lábáról, majd hátrafelé repült. A bal karján vér csorgott. Lerohantam a kavicsos hegyoldalon, s megbotlottam a hosszú szoknyámban.

Whit egy pillanat alatt mellettem termett, és talpra segített. Megráztam magam, továbbindultam, majd ismét térdre estem a nagybátyám mellett, aki a hasán feküdt.

– Tío!

Felpislogott rám, s kábán meresztette a szemét. Eltéptem a szoknyám szegélyét, és a textilt a sebére szorítottam.

– A francba! – káromkodott Whit, s lehajolt a nagybátyám fegyveréért. – Már jönnek is!

Négy férfi közeledett lóháton, a hangjuk visszhangzott a völgyben. Félkörbe álltak körülöttünk, s egyikük a lova kantárját rángatva, hideg dühvel nézett le rám. Nem ismertem volna fel. Sötét ruhát viselt, haja mereven simult hátra a túl sok pomádétól. Levette a szemüvegét, és hamiskásan elmosolyodott.

Az amerikai üzletember, aki szégyenlősen vacsorázni hívott, és aki a postámat kézbesítette.

Mr. Burton.

A társai, köztük a magas szőke férfi, már elővették a fegyverüket, s célba vettek minket.

– Mr. Hayes, kérem, tiszteljen meg azzal, hogy leereszti a fegyverét! – szólította fel Mr. Burton. – Jó, most rúgja el magától! Van más trükk is a tarsolyában? Tőr, bármi ilyesmi? Nincs? Rendben van.

Ezután Mr. Burton rám fordította a figyelmét. Jéghideg indulatának ereje majdnem ledöntött a lábamról.

– Állj fel, és távolodj el Ricardótól, Inez! – mondta, a hangjából hiányzott minden melegség.

Leszállt a lova bal oldalán. A társai követték, a fegyverüket továbbra is ránk szegezték.

Felismertem a zömök férfit, a hatalmas izmokkal. A másik kettő, a magas szőke és a másik sűrű szakállú, elindult Whit felé. Egyikük Whit revolverét tartotta a kezében, az oldalán a tábornok monogramjával.

– Hálás lennék, ha feltartaná a kezét – jegyezte meg Mr. Burton. Whit fintorogva engedelmeskedett.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Állj fel, Inez! – ismételte Mr. Burton. – Lépj távolabb a nagybátyádtól!

– De hiszen megsérült! Kérem, hadd segítsek neki!

– Nem tudtam, hogy értesz az orvosláshoz – vetette oda hidegen Mr. Burton. Előhúzta a pisztolyát, és a szívemre célzott. – Nem mondom el többször. Állj fel!

– Állj fel, Olivera! – szólalt meg Whit falfehéren.

Fel akartam állni, de nagybátyám megragadta a csuklómat. A szeme kissé kitágult, majd lefelé, a nyakkendője felé pillantott. Gondolkodás nélkül meghúztam, s az engedett. A zsebembe gyömöszöltem, és felálltam.

Távolabb léptem a nagybátyámtól, közben lázasan gondolkodtam. Nem volt igazi fegyver, de több volt a semminél.

– Hozd ide a lányt! – szólt oda Mr. Burton a zömök fickónak.

Elsuhant mellettem, és a vállamnak ütközött. Meginogtam, alig bírtam talpon maradni.

Whit vicsorogva fordult meg. A zömök férfi felnevetett, majd eltűnt a sziklás felszínen látható alagutak egyikében.

– Úgy tűnik, az élve eltemetés nem volt elég motiváció – jegyezte meg Mr. Burton.

– Mit akarnak? – csattantam fel.

– A műtárgyakat, amiket az anyád ellopott tőlem. Tudni akarom, hová ment. Együtt dolgoztatok Philain, nyilvánvalóan megbízott benned.

– Otthagyott engem, és elvitte a kincset. Nem tudom, hová ment. Az utolsó ember, aki látta őt, az a magas úriember, aki ott áll maga mellett.

– A szuka abban a pillanatban átvert minket, ahogy megérkeztünk Kairóba – köpte a szőke.

Mr. Burton kibiztosította a pisztolyát, s Whit nyomban elém állt.

– Engedje le! – morogta. – Az igazat mondja. Nem tudja, hol van az anyja.

– Ó, most már hiszek neki – felelte Mr. Burton. – De szerencsére bevált a tervem, és előcsalogattam azt a személyt, aki tudja a választ a kérdésemre. – A nagybátyámra mutatott. – A golyó csak súrolta. Ültessétek fel!

Mr. Burton két társa leszállt a nyeregből, Ricardóhoz léptek, és térdre rántották. Vér szivárgott át a pamutingén, s a durva mozdulattól megvonaglott.

– Várunk egy percet, amíg mind össze nem gyűltünk – mondta Mr. Burton.

Whit tekintete Mr. Burtonról a körülöttünk lévő többi férfira siklott. A válla megfeszült, a keze ökölbe szorult. A zömök férfi megjelent az alagút elején, mellette egy görnyedt, alacsony alakkal. Ziháltam, és elindultam előre…

– Gondoskodjon róla, hogy a lány ne mehessen el, Mr. Hunt, ha volna szíves – szólalt meg Mr. Burton.

Az egyik férfi, aki felsegítette Ricardót, felém szaladt, de Whit elkapta.

– Vissza!

Azonnal megálltam. Átjárt a Whit iránt érzett aggodalom. Nem tetszett, ahogy Mr. Burton verőemberei végigmérték, mintha eldobható lenne. Mr. Burton ravaszul mustrált, én pedig elfordultam, dühösen, hogy elárultam az érzéseimet Whit iránt.

A zömök férfi Elvirát vonszolta lefelé a sziklás hegyoldalon, és közeledett. A lány arcát zúzódás csúfította, és a szeme kivörösödött, mintha sírt volna. Valaki a száját is betömte egy vastag kötéllel, ami felsértette a bőrét.

A düh fortyogott a véremben, s azzal fenyegetett, hogy kirobban, de Mr. Burton továbbra is egyenesen rám szegezte a fegyverét.

– Elvira – dadogtam.

A szemembe nézett.

Huszonnégy óra leforgása alatt elvesztett egy létfontosságú dolgot. A képességet, hogy a világban szétnézve lehetőségeket lásson. Most csak rémületet érzett.

Meg akartam nyugtatni, hogy minden rendben lesz, de nem akartam hazudni neki.

– Hol van a húgod? – Mr. Burton a nagybátyám felé fordult.

– Te jobban ismered őt, mint bárki más.

A szavak lassan jöttek a nagybátyám szájára, mintha harapófogóval húznák ki őket.

– Nem olyan jól, mint gondoltam.

– Gyanítottad, hogy köze van a Társasághoz – állapította meg Mr. Burton. – És tudom, hogy követte őt a raktárba, Mr. Hayes. Hová mehetett? Mert Kairóban nincs.

A nagybátyám összerezzent. Láthatóan eszébe jutott valami.

– Ki vele! – nógatta Mr. Burton.

– Megmondom, amint szabadon engedi az unokahúgaimat és Whitet. Nekik ehhez semmi közük.

Mr. Burton összehúzta a szemét.

– Ez eléggé valószínűtlennek tűnik.

– Pedig így van.

Hosszú szünet következett, amíg Mr. Burton és a nagybátyám némán farkasszemet néztek.

– Tudod, mit gondolok? – kérdezte halkan. – Szerintem te tudod, mennyi pénzt kereshetsz azzal, ha magadnak gyűjtögeted a kincseket. Ugyanúgy vágysz Lourdes zsákmányára, mint én.

– Először is – kezdte a nagybátyám, s még a ziháló hangjába is sikerült némi undort csempésznie – ezek nem kincsek, hanem történelmi jelentőségű ereklyék az egyiptomiak számára…

Mr. Burton a levegőbe lendítette a kezét.

– Teszek rá! Hidd el, jobban jársz velem, mint az üzlettársammal. Ő nem lesz ilyen megértő.

A felismeréstől pislogtam.

– Van még más is?

– Mindenki dolgozik valakinek, kedvesem – vetette oda Mr. Burton. – Ricardo, a helyet!

– Előbb engedd el őket!

Mr. Burton szemében megszállott fény villant. A fegyverét először Elvirára szegezte, majd Whitre.

– Hagyod, hogy meghaljanak?

Továbbra is képtelen voltam felfogni, hogy ez a férfi ugyanaz a fess, kedves úriember, aki a postánkat kézbesítette, aki vacsorára invitált. Nem lehetett ugyanaz, és mégis. Mr. Burton a mutatóujjával intett a zömök férfinak, ő pedig előrevonszolta a vonagló Elvirát.

Mr. Burton kijelentette:

– Le fogom lőni.

– A főnök azt mondta, ne bántsuk a lányt – szólt közbe a zömök férfi nyugtalanul.

Elvira összerezzent, ahogy Mr. Burton végigsimított az arcán.

– Így van. De az még azelőtt volt, hogy ketten lettek volna.

Úgy kapkodtam a levegőt, mintha gyomron rúgtak volna.

– Thomas – kezdte Tío Ricardo békítően. – Elmondom, amint…

Mr. Burton Elvira halántékához emelte a fegyvert.

Elvira felsikoltott, a hangja halkan és tompán csengett, tele rémülettel. Ahogy felemelte a fejét, és iszonyattól tágra nyílt tekintete találkozott az enyémmel, az idő mintha megállt volna. A szívem fájdalmasan összeszorult, s egy pillanat alatt egyik emlék a másik után tört be a tudatomba.

Elvira a tizenhatodik születésnapján, ahogy anyám kertjének közepén áll, ez egyszer mozdulatlanul, türelmesen, amíg lefestettem, ahogy a naplójába ír.

Egy szempillantás, és kilencévesen ülök a vacsoraasztalnál, ő pedig titokban kapkodja el a főtt répát a tányéromról, mert tudja, hogy utálom, és bajba kerülök, ha nem eszem meg az utolsó falatig.

Újabb szempillantás, és Elvira az ágyam mellett ül az éjszakán, amikor megkaptam a nagybátyám első levelét. Magához ölel, ringat, amíg álomba sírom magam.

Egy utolsó pislogással visszakerültem a sivatagba, s a borzalmas látvány a szemem elé tárult. A fegyver csöve közelebb húzódott a halántékához.

Nagybátyám és én egyszerre kezdtünk beszélni.

– Várjon! Ne! – sikoltottam. – Por favor, no…

– Állj! Elmondom…

Whit előrevetette magát.

Mr. Burton lőtt. A hang a testem minden zugát átjárta, és olyan fájdalommal töltött el, hogy felsikítottam.

És csak sikítottam.

És sikítottam.

Vér és csont fröccsent az arcomra. Elvira vörös tócsában rogyott a földre. Könnyek szúrták a szemem, ahogy odarohantam hozzá, a világ elmosódott és vörösre váltott körülöttem. A haragtól felforrt a vérem. Elvira gyönyörű arca a felismerhetetlenségig roncsolódott. Egy másodperc alatt megsemmisült, életét egyik pillanatról a másikra kioltották.

A hajamba markoltam, s képtelen voltam elhallgatni. Képtelen voltam abbahagyni a tébolyult sikoltozást. A gyász minden gondolatomat kitöltötte. Észre sem vettem, mekkora veszélyben vagyok, amíg meg nem csapott Mr. Burton drága kölnijének a szaga. Mellém térdelt, kibiztosított fegyverét a szívemre célozta.

A golyó darabokra szaggatna. Nem élném túl.

Whit felém fordította elgyötört arcát. A kétségbeesés mély vonalakat vájt a homlokára. Megmozdítottam a kezem, ujjaimmal a zsebem fölött babráltam.

– Ricardo – motyogta Mr. Burton, figyelmét a nagybátyámra irányítva. – Ő lesz a következő. Hol van? Jobb, ha nem hazudsz!

Lassan előhúztam a nagybátyám nyakkendőjét. Whit követte a mozdulatomat. A szemébe néztem, s ő finoman megdöntötte az állát.

– Por favor – kezdte Ricardo rekedten. – Csak tippelni tudok.

– Rendben – bólintott Mr. Burton. – Halljuk a tipped!

– Azt hiszem, El-Amarnában lehet – mondta a nagybátyám.

– Miért? – kérdezte Mr. Burton hidegen.

– Lehet, hogy egy rejtett sír után kutat – magyarázta, majd látva, hogy Mr. Burton nem ereszti le a fegyverét, gyorsan hozzátette: – Nofertiti után.

– Nofertiti – ismételte Mr. Burton. – Ő volt az, aki…

Összecsavartam a nyakkendőt Mr. Burton arca fölött. Forró víz ömlött a homlokára, az arcára és a szemére. Ordítva dőlt hátra, kezével takarva az arcát. A forró víz a földre csöppent, sistergett a perzselő homokon. Újat csavartam a szöveten, még több vizet fröcsköltem felé, ami immáron eláztatta sötét nadrágját és ingét. Mögöttem dulakodás hangja hallatszott: öklök csattantak csonton és izmokon, nyögések és tompa káromkodások harsantak. Ahogy megfordultam, láttam, ahogy Whit öklével lesújt az egyik férfira.

A zömök férfi Whit felé közeledett, a fegyverét rászegezve…

– Vigyázz! – süvöltöttem.

Whit a földre vetette magát, a lövés elszállt a feje fölött. Kezével a puska után nyúlt, a hátára fordult, s a zömök férfi gyomrába lőtt.

A fickó úgy puffant a homokba, akár egy zsák. Megingott a lábam, a levegőben nehéz fémszag terjengett. A hátamon végigcsorgott az izzadság. Igyekeztem nem nézni Elvira mozdulatlan alakja felé, sárga ruhája összegyűrődött a combja körül.

– Te szajha! – hallatszott egy hörgő hang.

Mr. Burton hátrarántott, s szorosan a nedves mellkasához szorított. A kezével keményen a számra csapott. A bőre foltos volt, és vörös, karját haragos hólyagok borították.

Whit talpra ugrott, szemmagasságba emelte a puskát, és belenézett a célkeresztbe. Egy mozdulattal előre- és hátracsúsztatta a fegyvert, és tüzelt.

A hang egy hosszú, ijesztő pillanatra megsüketített. Széllökés súrolta az arcomat.

Mr. Burton hátrarepült.

Megfordultam, és láttam, ahogy széttárt tagokkal fekszik a földön, szemei közt egyetlen tátongó lyukkal.

– Figyelmeztettelek – vetette oda Whit ridegen. Aztán előrerohant, és szorosan a karjába zárt. – Jól vagy?

Nem tudtam, mit válaszoljak. Elhalóan feleltem:

– Nem sérültem meg.

De nem voltam jól.

HARMINCHETEDIK FEJEZET

A szüleim lakosztályának erkélyén álltam, a holdfény ezüstös fénybe borította az ezer minaret városát. Álomba sírtam magam. Rémálmom volt, felébredtem és megint sírtam. Felriadtam, és konstatáltam, hogy még órák vannak a pirkadatig.

A gyász nem hagyott aludni.

Az éjszaka hűvös volt. Tél borult az országra, hideg futkározott a hátamon, s én borzongtam. Elfordultam, remegő kézzel behúztam magam mögött az ajtót. A hálószoba túl messzinek tűnt, egy lépést sem tudtam már tenni, ezért a kanapéra rogytam. Az ékszeres doboz a fa dohányzóasztalon pihent. Tanácstalanul előrehajoltam, és a tenyerembe temettem az arcom.

Egy emlék tört rám. Mind közül a legrosszabb.

Kleopátra lakrészét római katonák dúlták fel. A mágiájához szükséges hozzávalókat tönkretették, porig égették. A bájitalos üvegeit üresen hajították ki az ablakon. Megfosztották az erejétől, s a császárral szemben állt, a szolgálói pedig zokogtak rémületükben.

Elárasztottak az érzelmek. Düh, kétségbeesés, bánat. Mindent elvesztett.

Arra vágyott, hogy békében hagyják a szerelmével.

Pislogtam, s a pillanat tovaszállt, ködbe veszett. A szobában uralkodó csend szinte dübörgött a fülemben. Végre hagytam a nagybátyámat pihenni, de nyughatatlan voltam.

Le akartam vadászni az anyámat.

Bárhol is legyen, megtalálom. Megfizet azért, amit ellopott tőlem.

A nagybátyám úgy aludt, mint akit agyonütöttek. Próbáltam kényelembe helyezni, az álláig betakargattam, de ő állandóan lelökdöste magáról a dunyhát nyughatatlan álmában. Az ágya mellett ültem egy széken a szállodában. A szobája rendetlen volt, zsúfolt, könyvei és összetekert térképei szanaszét hevertek a padlón, ahogy a ládája és a ruhái is.

Az agyamban lüktetett a vér.

Akármeddig ültem a fürdőkádban aznap reggel, képtelen voltam megszabadulni a körmöm alá kérgesedett, a fülembe és a hajamba ágyazódott homoktól. Nem lehettem eléggé tiszta. Nem tudtam kitörölni az elmémből Elvira arcát. A kétségbeesést, ami a szemében tükröződött, közvetlenül a halála előtt.

A halála előtt, ami az én hibám volt.

Utánam jött, a nyomomban járt, s én nem tudtam megvédeni. Hogyan bocsáthatnék meg magamnak valaha is? Nem kellett volna belekeverednie a dolgomba. Bízott abban, hogy vigyázok rá. Be kellett volna reteszelnem az ajtót, hogy ne hagyhassa el a szobát. Előtte kellett volna felébrednem, s megakadályoznom a végzetes döntését, hogy lemenjen a hallba.

Fel kellett volna ismernem, mi az anyám.

De nem ismertem fel, ő pedig elszökött.

Számra szorított tenyeremmel próbáltam visszafojtani a zokogást. Nem akartam felébreszteni a nagybátyámat.

Hátradőltem, s próbáltam nyitva tartani a szemem. Nem aludtam, nem ettem semmit az elmúlt… Ki tudja, mennyi ideje. Egyik nap a másikba olvadt, aztán a második napon a nagybátyám végre kinyitotta a szemét. Pislogás nélkül bámult a gyengén megvilágított szobába. Whit már korábban bejött, és leült mellém, míg én a nagybátyám körül tevékenykedtem, hideg vizes ronggyal törölgettem a homlokát.

– Hola, Tío! – Felálltam, s leültem mellé az ágyára. – Hogy érzed magad?

– Mi történt?

– Thébában kezeltek, majd visszahoztak a kairói szállodába. A hatóságok letartóztatták az elrablóinkat. Whittel… – Elakadt a hangom. – Egy thébai temetőben hagytuk Elvirát. Nem tudtam, mi mást kezdhetnénk… a testével. Azt mondták, bármikor elszállíthatjuk a koporsóját. Gondolom, Argentínára értették. A nagynéném a közelében akarja majd tudni.

Whit felállt, és a vállamra tette a kezét. Hüvelykujjával körkörös mozdulatokat írt le.

Nagybátyám gyengéd, fájdalommal teli tekintettel nézett rám.

– Annyira sajnálom, Inez! Nem akartam, hogy mindez megtörténjen.

Álltam a tekintetét.

– Mindent tudni akarok. Megérdemlem az igazságot.

Bólintott, nagyokat nyelt.

– Kicsivel több mint két évtizede végzek ásatásokat Abdullahhal. Anyád már meglehetősen korán elkezdett furcsán viselkedni. Azt állította, unatkozik az ásatásokon, ezért Kairóban maradt, és más módját találta meg a szórakozásnak. Hazudni kezdett nekem, megszállottan kutatott, elsősorban alkímiai iratok után.

A tekintetem Whitre siklott, de az arckifejezése semmit sem árult el a gondolatairól.

A nagybátyám folytatta a monológot.

– Ahogy teltek az évek, mindig kifogásokat keresett, sosem csatlakozott hozzánk a különböző ásatási helyszíneken. Apád egyre jobban aggódott, de szerette a munkáját, ezért szemet hunyt a viselkedése felett. A húgommal szemben Cayo mindig is túl elnéző volt.

– Folytasd! – nógattam. – Mi történt ezután?

A nagybátyám lesütötte a szemét.

– Az elmúlt szezonban apáddal váratlanul vissza kellett térnünk Kairóba. Éppen egy találkozóra tartottam Masperóval, amikor megláttam anyádat egy csapat férfival. Whit nyomozásának köszönhetően tudtam, hogy a Társaság kurátorai. Próbáltam figyelmeztetni, de nem hallgatott rám. Azt hiszem, apád ekkor kezdett gyanakodni, hogy viszonya van. Cayo furcsán kezdett viselkedni, titkolózott előttem, nem bízott bennem sem.

Whit elhúzódott tőlem, és leült az ágyra a nagybátyám mellé. Kicserélte a homlokán lévő vizes ruhát egy frissre.

– Amikor felfedezhette Kleopátra sírját – szóltam közbe. – Küldhetett nekem csomagot Philaiból?

Tío Ricardo bólintott.

– Igen, azt hiszem. Sok turista jött-ment a szigeten. Volt rá lehetősége.

Bólintottam.

– Valamit még mindig nem értek. Papa miért nem fordult hozzád? És te miért voltál rá dühös?

– Sokat győzködtem Cayót, hogy bocsássa meg anyád viszonyát – felelte Ricardo halkan. – A botrány tönkretette volna Lourdest, én pedig akkor még hittem, hogy segíthetek rajta. Folyton vitatkoztunk, egy idő után apád már üldözési mániában szenvedett, azt hitte, közöm van anyád ügyleteihez.

Megnyaltam az ajkam.

– Nem bízott benned. Ezért küldte el nekem a gyűrűt.

– Úgy hiszem, igen.

– Mi történt ezután?

– A szüleid távoztak. Minden jel szerint visszatértek Kairóba. Ekkor láttam őket utoljára.

– Oda, ahol apám vélhetően meghalt – tettem hozzá.

– Miért vélhetően? – kérdezte Whit.

– Mert anyám hazug – jelentettem ki. Apám utolsó levele az elmémbe égett. Sose add fel a keresésem! Nem hagyom cserben. – Mi van, ha apám életben van? Bárhol lehet.

– Olivera – szólított meg Whit gyengéden. Tekintete tele volt együttérzéssel.

– Lehet, hogy életben van – ütöttem tovább a vasat. Elfordultam Whittől, hinni akartam, reménykedni, hogy az apám életben lehet. Botorság volt, szinte lehetetlen, de mégis lehetséges. – Mondd el a történet végét, Tío!

– Amikor a szüleid már hetek óta nem jöttek vissza, s a leveleimre sem válaszoltak, elhagytam Philait, és ide jöttem. – Könnyek gyűltek a szemébe. – Inez, mindenhol kerestem őket, de eltűntek. Senki nem tudott a hollétükről. Féltem, hogy a Társaság gyilkolta meg mindkettejüket. Hetekig tartó nyomozás után elő kellett hozakodnom egy hihető történettel az eltűnésükről.

– Ekkor írtál nekem.

Szomorúan bólintott.

– Eközben anyám kifundálta, hogyan állítson be téged felelősnek apám állítólagos haláláért. Hátrahagyott egy Monsieur Masperónak címzett levelet, amiben figyelmeztette, hogy veszélyes vagy, hogy bűnözőkkel állsz kapcsolatban.

– Akkor – szólt közbe Whit, felvéve a történet fonalát – biztosan Philaira utazott abban a reményben, hogy felfedezed a sírt, ahogy a férje is.

– Én pedig egyenesen odavezettem – bólintottam keserűen. – Magával vitte a kincseket, túljárt Mr. Burton eszén, akinek az üzlettársa kitervelte, hogyan raboljanak el engem, a cserében reménykedve.

– Bárki is legyen az üzlettársa, biztos, hogy erős szálak fűzik a Társasághoz.

– Hát nem nyilvánvaló? – vágtam rá keserűen. – Csakis Mr. Sterling lehet az.

Whit megrázta a fejét.

– Sir Evelyn is lehet. Ő telepített kémet Philaira.

– Akit nem találtál meg – tette hozzá a nagybátyám savanyúan.

– Minden lehetséges gyanúsítottat kikérdeztem – felelte Whit ridegen. – Természetesen diszkréten. Senki nem jött számításba.

Eltávolodtunk a valódi kérdéstől. Már nem Philain voltunk, Elvira pedig halott volt. Engem csak ez érdekelt.

– Az én hibám, hogy Elvira meghalt, Tío. Van fogalmad róla, hová mehetett az anyám? Lehet, hogy tényleg El-Amarnában van?

– Honnan tudhattad volna, hogy Elvira utánad fog jönni?

– Mert mindig is ezt tette – feleltem. A gyötrelemtől összeszorult a gyomrom. – Mindig is azt csinálta, amit én. Mama pedig őt vetette oda a mészárosoknak helyettem! – Előrehajoltam, tekintetemet a nagybátyámra szegezve. – De én helyre fogom hozni, Tío. Vissza fogom szerezni a műtárgyakat, helyrehozom a…

– Teszek a műtárgyakra! – üvöltötte Tío Ricardo. Erős hangja félbeszakította a gondolatmenetem. – Engem a biztonságod érdekel. – A kezem után nyúlt, s én hagytam, hogy megfogja. – Inez, haza kell menned.

– Ha azt hiszed, ezek után elmegyek, akkor nagyot tévedsz. – A düh feltámadt a mellkasomban, dübörgött a fülemben. – Nem megyek sehova, amíg anyám meg nem fizet azért, amit tett. Elvira meghalt. Ezt nem tudom… Ezt soha nem fogom megbocsátani. Tudja az igazságot Papáról, és én soha nem fogok lemondani róla! Amíg élek, nem! Mamát meg kell állítani, és én ezt meg is fogom tenni!

– De… – kezdte a nagybátyám.

– Te magad mondtad – szóltam közbe türelmetlenül. – Valószínűleg újabb sírt, újabb kincseket keres. Alkímiai papírokat. Ki tudja, hányan fognak még szenvedni miatta? Hányan fognak meghalni? Te tudnál ezzel együtt élni? Mert én biztosan nem.

– Rendben van, maradj! – felelte Tío Ricardo, hangjában a jól ismert hidegséggel. – Nem tudom, hol fogsz lakni, de maradhatsz Egyiptomban, ha akarsz.

Zavarodottan pislogtam rá.

– Hogy érted, hogy hol fogok lakni? A Shepheard’sben, veletek együtt.

– Milyen szobában? Milyen pénzből?

A haragtól szinte felforrt a vérem. Remegő hangon szólaltam meg.

– A saját pénzemből. Elvégre örököltem, nem? Akár egy királyságot is megvehetnék magamnak. Egészen biztos vagyok benne, hogy lesz pénzem szállásra.

Whit ránk pillantott, szeme közt elmélyültek a ráncok.

– Királyságot?

– Inez – szólalt meg a nagybátyám, hangjában gyilkos indulattal. – A pénzed nálam van, amíg férjhez nem mész.

Értetlenül pislogtam, biztos voltam benne, hogy rosszul hallottam.

– Emlékszel az első leveledre, amit küldtél nekem?

– Persze hogy emlékszem! – csattant fel.

– Hozzáférést biztosítottál a vagyonomhoz. Ezek a te szavaid voltak, vagy megint csak hazudtál?

Tekintetében tébolyult düh villant.

– Azt mondtam, kaphatsz járandóságot. Különben is, ez még azelőtt volt, hogy beleavatkoztál volna a dolgaimba…

– Beleavatkoztam?

– Azelőtt, hogy ostoba módon veszélyeztetted az életedet, azelőtt, hogy rájöttem volna, milyen pocsék emberismerő vagy! Rossz emberekben bíztál, könnyelműen kockáztattad a testi épségedet, majdnem belefulladtál a Nílusba! Eleget tűrtem már, ahogy te is, saját magad miatt! Menj haza, Inez!

Mély levegőt vettem.

– Tío…

– Pénz nélkül nem boldogulsz egy idegen országban, Inez – jelentette ki. A hangja könyörtelenül csengett. – Nem segítek tönkretenni az életed.

Amikor visszatértünk a Shepheard’sbe, egy távirat várt rám. Nem az küldte, akire számítottam. Ő még sosem írt nekem. Egyszer sem. Nem számítottam rá, hogy kitöröl az életéből, de így tett. Körültekintően.

A fene essen belém!

Szűkös hotelszobám teraszán ültem, és csak meredtem magam elé. A nyüzsgő utcát bámultam, de nem igazán láttam. Egyre nőtt a zaj, ismerősen, tompán csengett. Az elmémet már elködösítette az ital. A whisky. Az üvegre pillantottam, a címkén elmosódott az írás.

Whisky. Hát persze. Üdv újra, hűséges barátom!

Égette a torkom. Pokoli lesz kijózanodni. Addig nem hagytam abba, amíg minden teljes feledésbe nem merült. Még mindig túlságosan is tisztán láttam Inez arcát, jól emlékeztem az ízére.

Hiba volt megcsókolni.

Mi lesz, ha a tervem nem működik? A félelem marta a torkom. Az éjjeliedényes szekrényhez rohantam, és hánytam. Miután kiöblítettem a szám, visszabotorkáltam a keskeny íróasztalhoz, a lehetőségeimet latolgattam, pontosabban a lehetőségeim hiányát.

Csupán a szabadság puszta illúziója miatt maradtam Egyiptomban. Kerestem valamit, ami megváltoztathatja az életem. Ám mind ez idáig rossz helyen keresgéltem. Valahol sejtettem, hogy van egy határidő. A szüleim engedelmességet várnak tőlem. Én pedig engedelmeskedni fogok, mert ismerik a gyenge pontom.

Lejárt az időm, és most teljesítenem kell a kötelességem.

A könyökömnél fekvő papír üresen meredt rám, keményen és türelmetlenül. Ismét elgondolkoztam a tervemen és azon, hogy működhetne, ha nem cseszném el. Ennek azonban megvolt az esélye. Felemeltem a tollat, és két sort kanyarítottam a papírra, a szüleim lakcímével együtt. Izzadság csorgott a szemöldökömre. Boldogok lesznek, hogy hallanak felőlem. Az öntörvényű fiú betartja az ígéretét.

A levelet egy borítékba tuszkoltam, ráfirkantottam a bátyám nevét, majd eldobtam a tollat, ami elgurult, és a nyüzsgő utcára zuhant. Pompás. Valaki örülni fog neki.

Öt perccel később kopogtak. A szobámba botorkáltam, még mindig a whiskysüveget markolászva, és pislogva körülnéztem. Úgy emlékeztem, csak egy ágyam van. Ismét kopogtak, ezúttal hangosabban, én pedig mogorván ajtót nyitottam.

– Segítséget kért, uram?

A szállodai alkalmazott kezébe nyomtam a borítékot. Fiatal volt, de arckifejezésem láttán lassan lehervadt az arcáról a vigyor. Azt hiszem, úgy hívták, Ali.

– Ezt vigye a távírdába! – Csodálkoztam, hogy még képes vagyok összefüggően beszélni. De ez nem volt elég.

– Mi a cím?

– Hát nem tudja? – kérdeztem keserűen. – Több ilyet küldtem már az elmúlt napokban.

Ali pislogott.

– Nem emlékszem a címre, uram.

– Anglia, a pokol legmélyebb bugyra.

– Hogyan, kérem?

Az ajtókeretnek dőlve felsóhajtottam.

– Benne van a levélben.

– Köszönöm, uram. Holnap reggel az első dolgom lesz kézbesíteni.

– Nagyszerű.

– Tehetek még valamit önért?

Az üvegre pillantottam, és megráztam a fejem. Még mindig több centi borostyánszínű folyadék volt az alján. Az elég lesz. Ali végigsurrant a folyosón.

– Shukran – mormoltam, és becsaptam az ajtót. Nagyot húztam az üvegből, alig éreztem a szesz erőteljes, füstös ízét.

Sikerült.

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

Másnap reggel dühöngve ébredtem. A nagybátyám gyakorlatilag kizárt a vagyonomból, koldusbotra juttatott. Anyám megúszta a gyilkosságot, s hamarosan szembe kell néznem a nagynénémmel, és el kell mondanom neki, hogy az egész az én hibám volt. Bámultam a sápadt arcom a mosdótál fölött lógó tükörben. Mama színes, virágokkal szőtt kendője mintha gúnyolódott volna rajtam. Azért tartottam meg, hogy emlékeztessen arra, amit velem tett. Harci zászlóként lógott a nyakamban, s addig nem voltam hajlandó levenni, amíg meg nem találom őt.

Elfordultam a tükörtől, a véremben düh fortyogott, miközben becsaptam magam mögött az éjjeliedényes szekrény ajtaját. Mindenfajta ünnepélyesség nélkül kinyitottam a bőröndöm, s elkezdtem beledobálni az összes holmimat. A nagybátyám egészen bizonyosan helyet foglalt nekem az első hajóra, amely elhagyja Egyiptomot, és Argentína felé veszi az irányt.

Hirtelen kopogás rántott ki dühös gondolataim közül.

Átvágtam a szobán, és kinyitottam az ajtót.

– Te vagy az.

– Jó megfigyelő vagy. – Whit az ajtófélfának dőlve nézett rám.

Amíg meg nem láttam az arcát, fel sem tűnt, hogy vártam rá. Nem beszéltünk a barlangban történt dologról, sem arról, mit jelentett számunkra.

– Bejöhetek?

Szélesebbre nyitottam az ajtót, hogy beengedjem. Elsuhant mellettem, megcsapott az ismerős illat, de valami más is belekeveredett. A levegőt átjáró whisky szagára elfintorodtam. Úgy tapadt hozzá, mint a tulajdon bőre.

– Ittál.

Ugatva felnevetett. A hangja közel sem volt barátságos.

– Ma reggel aztán vág az eszed, Olivera!

A csalódottságtól meggörnyedt a vállam. Ismét falat húzott maga köré, nem értettem, miért, és zavarodottságomtól égett a szemem. Ez a Whit sosem hívna engem a kedvesének. Elfordítottam a tekintetem, nem akartam, hogy lássa, hogyan hat rám a viselkedése. A levegő vibrált a feszültségtől körülöttünk.

– Inez – szólalt meg halkan. – Nézz rám!

Erőt vettem magamon, hogy felemeljem a fejem. A nappali helyiség két oldaláról bámultuk egymást, a kezét a zsebébe süllyesztette.

– Miért állsz olyan messze? – kérdeztem.

Whit láthatóan mérlegelte a választ, a figyelme a testemen kalandozott, s óvatosan megkérdezte:

– Mit csinálsz?

Nem tetszett, ahogy megkövült az arca. Zárkózott és távolságtartó volt. Mintha egy erődöt néznék. A férfi, aki a sötétségben szorosan átölelt, már messze járt. Aki vigasztalt, hevesen csókolt, aki megmentette az életemet.

Az előttem álló férfi idegen volt.

Talán szándékosan. A szavaim keményen koppantak.

– Minek tűnik? Csomagolok. A nagybátyám hazaküld.

– Csak úgy feladod? – kérdezte tompán. – Azok után, amit az anyád Elvirával tett? És az apáddal? Azok után, amit ellopott Abdullahtól és a nagybátyádtól?

A kérdései mardostak. Bűntudat és szégyenérzet öntött el.

– Nem hallottad, mit mondott? – vágtam vissza, nem törődve a keserű ízzel a számban. – Nincs pénzem. Legalábbis, amíg meg nem házasodom. Mi mást tehetnék, mint hogy hazamegyek? Úgyis találkoznom kell a nagynénémmel. És biztosan találok valakit, akihez hozzámehetek. A konzul fiához, Ernestóhoz. – Harsányan felnevettem, bántani akartam Whitet, ahogyan ő is nyilvánvalóan bántani akart engem. – Anyámnak tetszene.

– Ezt akarod? – vont kérdőre.

– Mi mást tehetnék?

– Nem mehetsz hozzá. – Felemelte a kezét, és megdörzsölte vértől vöröslő, fáradt szemét. Amikor azonban újra rám nézett, kék tekintete szinte perzselt.

– Miért nem?

– Mert – suttogta rekedten – ő nem fog úgy csókolni, ahogy én. – A padló szinte megmozdult a talpam alatt. Nem értettem, hogy mondhat nekem ilyesmit, miközben olyan távol áll tőlem. Mintha az a pillanat a sírboltban meg sem történt volna. – Mit akarsz ezzel mondani?

– Mondom – felelte Whit, ugyanazzal a rekedt suttogással. Libabőrös lettem tőle. Felém indult, s minden egyes lépése üvöltésként visszhangzott a fülemben. A karját a derekamra fonta, és magához húzott. Halkan felsóhajtottam. Whit felém hajolt, ajka egy centire volt csak az enyémtől. A lehelete az arcomat csiklandozta, a whisky füstös szaga lebegett köztünk.

– Gyere inkább hozzám!

EPILÓGUS

Porter a Földközi-tengert bámulta, a táviratot a kezében szorongatva. A papír összegyűrődött a sok olvasástól, de még mindig úgy kapaszkodott belé, mintha az élete függene tőle. Azt gondolta, így is van. Utastársai összezsúfolódtak a fedélzeten, mindenki izgatottan várta, hogy először megpillanthassa Alexandria kikötőjét. Századjára is újraolvasta a rövid üzenetet.

INEZ BEDŐLT A DOLOGNAK.

Borzalmas hajóút volt mögötte. Ez azonban már nem számított.

Whit megtartotta a szavát.

Ideje volt számot vetni.

SZERZŐI UTÓSZÓ

Történetem első ihletőforrása egy fiatal nő volt, aki Egyiptomba hajózott – nem turisztikai céllal. Éreztem, hogy van mondanivalója, és különösen érdekesnek találtam a viszonylag kiváltságos helyzetben lévő fiatal nő történetét, aki úgy dönt, hogy a korszak általános eszméivel szemben bátran kiáll valami mellett. Inez tudja, hogy nem tud – és nem is szabad – szembeszállni az egyiptomi hatalmi erőkkel, de a saját harcát megvívhatja, még ha ez azt is jelenti, hogy a saját anyja ellen kell küzdenie.

Bár A folyó mélyén történelmi fantasy, a lehető legpontosabb, 1800-as évek végi háttérrel akartam megalapozni. Egyiptomban ugrásszerűen megnőtt a világ minden tájáról érkező turisták száma, Kairó metropolisszá fejlődött. Minden évtizedben új szállodák nyíltak, ahol királyi családok, méltóságok, felfedezők, vállalkozók, misszionáriusok és számtalan, a világ minden tájáról érkező utazó megfordult, munka és az új élet reményében. Ez a korszak sorsfordító volt a gyarmatok terjeszkedése, a császári uralom és a régészet számára is.

Miután Anglia lebombázta Alexandriát, Egyiptomban sokan vesztették el kormányzati állásukat, amit külföldiekkel töltöttek be, és a saját örökségüket és felmenőiket sem volt szabad tanulmányozniuk. Évtizedekbe telt, mire az egyiptomiak elfoglalták helyüket a régészetben, eközben pedig a korlátozások nélküli turizmus gyakran a templomok, szentélyek és sírok meggyalázásához és kifosztásához vezetett. A szobrok immáron impozáns házak pázsitjait díszítették. Leletek milliói tűntek el, amelyek többsége soha nem is került vissza Egyiptomba.

A könyvben két olyan történelmi személyiséget is megjelenítek, akik jelentős szerepet játszottak az 1880-as években, abban a reményben, hogy bepillantást engednek az Egyiptomban nagyhatalmi tisztségeket betöltő nem egyiptomiak aggasztó hozzáállásába. Monsieur Gaston Maspero francia egyiptológus volt, aki az egyiptomi kormány szolgálatában az ásatásokért és a régészeti leletekért felelt. Az 1835-ös korlátozó törvény ellenére lehetővé tette, hogy másolatok kerüljenek ki az országból. Ez a partage néven ismert rendszer nagy hasznára vált a brit régészeti projekteket szponzoráló múzeumoknak és oktatási intézményeknek, mivel megnyitotta számukra a régészeti leletekhez vezető utat. Számos egyiptomi számára ez azt jelentette, hogy ezek a leletek hozzáférhetetlenné válnak – nem ritkán végleg. Maspero létrehozta az Egyiptomi Múzeumban a hírhedt árusító termet, amely lehetővé tette a turisták számára, hogy valódi történelmi leleteket vásároljanak.

Sir Evelyn Baring, vagy ahogyan később ismerték, Lord Cromer Egyiptomban a főellenőr szerepét töltötte be, a pénzügyeket és a kormányzást felügyelte. Felháborító politikája, különösen a nyugati világ Egyiptom feletti felsőbbrendűségébe vetett hite és azon meggyőződése, hogy az egyiptomiak nem képesek kormányozni saját magukat, sok egyiptomi férfit és nőt vágott el a felsőoktatástól. Ezenfelül minden alkalommal igyekezett aláásni a női szakemberek tekintélyét. Az én szememben ő gazember, és a könyvemben is így jelenítem meg. A mondatainál és cselekedeteinél nagyvonalúan bántam a valósággal, de a lehető legpontosabban, legnagyobb aprólékossággal és érzékenységgel kívántam ábrázolni méltatlan eszméinek lényegét.

Whit brit katonai tapasztalatait Charles Gordon tábornok valós kartúmi megmentési kísérlete ihlette, de a fikció kedvéért mintegy három évvel előrébb hoztam a halála körüli eseményeket. Az utolsó napjait illetően számos, egymásnak ellentmondó forrás létezik, de az általános konszenzus szerint halála előtt mintegy kétezer nőt, gyermeket és beteg vagy sebesült katonát sikerült evakuálnia Kartúmból. Gordonban Whit számára egy ellágyult, atyai figurát jelenítettem meg, míg a valóságban összetett emberről van szó, akit a britek romantikusan néha mártírként, néha szentként ábrázoltak. Ám beleillett a történelmi fantasy keretébe, mint a Whitet féltő háttérszereplő.

Az 1880-as évek a fotográfia izgalmas korszaka is volt – remélem, megbocsátják nekem, hogy egy Kodak masinát is beleszőttem a történetbe. Ez volt az első hordozható fényképezőgép, amely mindenki számára lehetővé tette a képkészítést gombnyomásra, szélesebb körben azonban csak 1888-ban terjedt el, annak ellenére, hogy már 1884-ben szabadalmaztatták.

Utolsó megjegyzésem a köznyelvi egyiptomi arab nyelv helyesírására vonatkozik. Nincs szabványos vagy egységes romanizált változat, és ennek következtében a helyesírás régiónként és korszakonként eltérő. Például a shokran, vagyis „köszönöm” szó a származástól függően shukran-ként is írható.⁴⁸ Végül az egyiptomi arab helyesírást alkalmaztam, ahogyan azt egyiptomi barátaim és egyiptológusok tanították nekem.

Az egyiptomi arab egyébként nagyon különbözik a többi arabul beszélő nemzet nyelvétől. Azt mondják, más országoknak nem okoz gondot az egyiptomi arab nyelv megértése, amely kötetlenebb, míg egy egyiptominak gondot okozhat más arab nemzetek nyelvhasználatának megértése. Ennek oka az, hogy a legtöbb arab filmet és tévéműsort Egyiptomban forgatják, így az egyiptomi arabot széles körben megértik.

48 A magyar fordításban azonban a nálunk elterjedtebb „shukran” alakot használjuk.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Egyiptom iránti rajongásom kislánykoromban kezdődött. Imádtam a róla szóló könyveket, a szépirodalmi és a nem szépirodalmi műveket egyaránt. Évekig arról álmodoztam, hogy eljutok oda és Kairó utcáin csámborgok, felfedezem az ősi templomokat, és megpillanthatom a piramisokat. Amikor elképzeltem Inezt fekete ruhába öltözve, amint özvegynek adja ki magát, egyszerűen tudtam, hogy csakis Egyiptomba utazhat.

Ahogy mondani szokták: a többi már történelem.

Ez a könyv nem jött volna létre számos ember útmutatása, hozzájárulása és segítsége nélkül, akiknek a támogatásáért mérhetetlenül hálás vagyok. Nagyon köszönöm Sarah Landisnek, hogy hitt a történetben, és hogy tökéletes otthont talált neki.

Köszönöm Eileen Rothschildnak, csodálatos szerkesztőmnek. Boldog vagyok, hogy a könyv és én is a te gondos kezeidbe kerültünk. Köszönöm, hogy olvastál, olvastál és megint csak olvastál. A te bölcsességeddel és éleslátásoddal gazdagabb lett a történet. Még emlékszem, amikor először meséltem neked a sírjelenetről, amelyben Inez és Whit csapdába esik, miközben fel-alá sétáltam a bolt parkolójában. Már akkor is érzékelted a történet iránti izgatottságomat és szeretetemet. Köszönöm, hogy segítettél életre kelteni ezt a könyvet.

Hálás köszönet a Wednesday Books csapatának. Annyi minden történik a színfalak mögött, ami által életre kel egy történet, és nagyon hálás vagyok mindazért, amit tesztek. A marketingcsapatnak: Brant Janeway-nek és Lexi Neuville-nek (aki feldobta a napomat azzal, hogy e-mailben elküldte a döbbent reakcióját a könyv végére – bocs, ez van, Lexi!). Mary Moates-nek (publicista), Melanie Sandersnek (szerkesztő), Devan Normannek (belsőépítész), köszönöm, köszönöm!!! Kerri Resnicknek, a rendkívüli borítótervezőnek, fantasztikus vagy!

Lisa Bonvissutónak, aki kifogyhatatlan türelemmel válaszolt az e-mailjeimre és kérdéseimre. Óriási köszönet Micaela Alcainónak, aki megvalósította álmaim borítóját!!! Hálás vagyok a barátságunkért, amiga!

2021 októberében egy álmom vált valóra, amikor Egyiptomba utazhattam. Lehetőségem nyílt arra, hogy háromhetes kutatóútra induljak Egyiptomba, ahol azokon a helyeken ettem és fordultam meg, ahol a szereplőim is tették volna. Amikor csak tehettem, olyan szállodákban laktam és olyan éttermekben ettem, amelyek már 1884-ben is léteztek, ami valóra vált álom volt. Köszönettel tartozom Adel Abuelhagog és Nabil Reda egyiptológus útmutatásának és türelmének, hogy minden kérdésemre válaszoltak, és egyik templomot mutatták meg a másik után (a kedvenc éttermeik mellett).

Utazásom során hat napig utaztam egy nílusi utasszállító hajón, s ezt az élményt soha nem fogom elfelejteni. Hatalmas köszönet a csodálatos legénységnek: Ahmed reisnek, Adamnek, Hassannak, Mahmoodnak, Magaraknak, Hamdy-nak, Husamnak, Mahmoodnak, Ramadannak, Asmaellnek, Shikunak és Mohammednek. Megtanítottatok vitorlázni, szívesen láttatok a konyhában, és fűszerekkel és receptekkel teli zsákokkal bocsátottatok utamra. Örökké hálás leszek a csodálatos emlékekért.

Szívből köszönöm dr. Chris Naunton egyiptológusnak, aki elolvasta a kéziratot, és felbecsülhetetlen visszajelzéseket adott. Köszönöm a rengeteg e-mailt, amit kaptam, tele jegyzetekkel, javaslatokkal és múmiák képeivel. Katherine Livingston klasszika-filológus régészeti ismeretei fantasztikusak. Köszönöm az alapos olvasást és a visszajelzést, valamint a szakszövegajánlásokat!

Kristin Dwyernek, aki ismét megmentett az írás közbeni érzelmektől, köszönöm. Mimi Matthewsnak, aki történészi szemmel olvasott – köszönöm az emlékeztetést Inez ruhagombjait illetően! Hatalmas köszönet Alexandra Brackennek az olvasásért és a visszajelzésekért, különösen a mágikus rendszerrel kapcsolatban. Valódi inspiráció vagy! Köszönöm Natalie Fariának és Jordan Gray-nek, hogy ilyen csodálatos bétaolvasók vagytok!

Köszönöm Kerri Maniscalcónak, aki egy órát telefonált velem, hogy segítsen nekem egy különösen kényes jelenet kitalálásában. Óriási köszönet Adrienne Youngnak, aki segített nekem kibogozni a cselekményszálakat.

Rebecca Rossnak, a legkitartóbb szurkolómnak, az első olvasómnak, a vázlatíró társamnak és kritikusomnak. Erről a történetről mindig te fogsz eszembe jutni. Köszönöm, hogy az első mondattól kezdve láttad a lehetőséget, hogy velem tartottál Egyiptomba a könyvem oldalain keresztül. Hálás vagyok, hogy együtt éltük át, és most már szerkesztő/nyomdatársak is vagyunk! ☺

Stephanie Garbernek, aki kezdetektől fogva imádta az ötletet, és tudta, mi lehet belőle. Nagyon köszönöm, hogy ilyen gyorsan elolvastad az egész kéziratot, hogy kiemelted, amit jól csináltam, és ami még fontosabb, hogy őszinte voltál, amikor tévedtem. A támogatásod mérhetetlenül sokat jelent nekem. Alig várom, hogy egy csomó sütőtökös receptet próbáljunk ki együtt!

Az összes csodálatos szerzőnek, aki írt A folyó mélyén című könyvről: Ava Reid, Elizabeth Lim, Mary E. Pearson, Amélie Wen Zhao, Stephanie Garber, Rebecca Ross, Rachel Griffin, Heather Fawcett, Jodi Picoult és J. Elle. A lelkes e-maileitek megannyi örömteli pillanatot szereztek nekem.

Millió köszönet Emily Henrynek, aki nem is tudom, hányszor hallgatta végig, ahogy kétségbeesetten latolgatom, hogyan írjam a romantikus szálat a könyvben. Köszönöm, hogy elterelted a figyelmemet egy rögtönzött Sherry Thomas könyvklub-üléssel. Kedves Olvasó, ha idáig eljutottál, kérlek, vedd meg a The Luckiest Lady in London című könyvet! Nagyon szívesen!

Hihetetlenül szerencsés vagyok, hogy a családom, a barátaim és az íróközösségem ilyen nagyszerű támogató közeget nyújt nekem. Ők azok, akik szurkolnak nekem, megünneplik a sikereimet, és kitartanak mellettem a hullámvölgyekben. Tudjátok, kik vagytok, és mindannyiótokat nagyon szeretlek.

Köszönöm a szüleimnek, hogy már ilyen fiatalon megismertették velem az olvasás örömét. Köszönöm, hogy kislánykoromban megszerettették velem Egyiptomot, és hogy a szemük sem rebbent, amikor hétévesen kijelentettem, hogy egyiptológus akarok lenni. Ti tettetek történetíróvá.

Rodrigo, ezt ajánlom figyelmedbe! Szerintem élvezni fogod. ☺

Andrew James Davis, életem szerelme, köszönöm, hogy szemrebbenés nélkül fogadtad, hogy Egyiptomba akarok menni. Három hétre. Októberben. Ami az év legszebb időszaka Asheville-ben, amikor minden levél piros és arany színekben pompázik. Amikor attól rettegtem, hogy meg kell írnom ezt a könyvet, mert féltem, hogy elrontom, te emlékeztettél, hogy nem is lehetnék jobb helyen, és hogy ember vagyok. Köszönöm, hogy emlékeztettél, hogy a szívemből írok. Igazad volt. Abszolút így volt. Éljünk meg még rengeteg októbert a kedvenc városunkban! Nagyon szeretlek.

És köszönöm Jézusnak, hogy ott szeretsz, ahol vagyok.

MÉLTATÁSOK

„Ügyesen megtervezett, robbanásszerűen kalandos, és lángol a romantikától. Egy lüktető régészeti kaland!”

– Stephanie Garber, bestselleríró

„Végy egy bátor hősnőt, egy történelmileg megalapozott Indiana Jones-szerű kalandot az ókori Egyiptomban, és adj hozzá egy csipetnyi mágiát – ez az elragadó olvasmány receptje.”

– Jodi Picoult, a New York Times No. 1. bestseller szerzője

„Elragadó történelmi fantasy, igazi kincs.”

– Elizabeth Lim, bestselleríró

„Ragyogó és varázslatos. Romantikus, lebilincselő kaland.”

– Rebecca Ross, bestselleríró

„Ami egy sorozat első könyvét illeti, ebben minden megvan, amire szükséged van, hogy bekapcsolódj a történetbe – izgalmas környezet, magával ragadó cselekmény, szimpatikus karakterek és remek írás.”

– Jessica, goodreads.com

„Imádtam a könyv történetvezetését. Teljesen magával ragadott az elbeszélés, és képtelen voltam letenni.”

– MontanaMomReadsAllTheTime, Barnes & Noble

„Izgalmas, fordulatos, letehetetlen ééés egyiptomos volt! Imádtam! De az az epilógus! Szétfeszít a kíváncsiság, hogy mi lesz a második kötetben, hány kötet lesz, és egyáltalán, ide az összeset MOST!”

– kai, moly.hu

„Aki szereti az egyiptomi történelmet és úgy magát Egyiptomot, szeretni fogja a könyvet, mivel nagyon jó kis képet ad róla. A hangulata egyszerűen csodás. Mintha én magam is ott lennék.”

– Carlton Lassiter, moly.hu