Hannah Nicole Maehrer: Accomplice to the Villain

Copyright © 2025 by Hannah Nicole Maehrer

Hungarian Translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Hannah Nicole Maehrer: Accomplice to the Villain

Red Tower Books, Entangled Publishing, LLC, 2025

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978-615-6507-81-5 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Elizabeth Turner Stokes

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Korrektor: Kótai Kata, Kiss Regina

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: romantikus, fantasy

Nagyszüleimnek:

Georgann-nek, Richardnak, aki sajnos már nincs velünk, Rosalie-nek és Jamesnek. Amiért oly nagylelkűen átadtátok a mesék iránti szereteteteket.

Nagyon szeretlek titeket.

És mindannyiótoknak:

íme az én elképzelésem arról, milyen is lenne egy morálisan szürke fantasy-gonosztevő bűntársának lenni.

A Gonosz bűntársa egy sírva nevetős fantasy-románc az erkélyről szórakozásból lehajigált végtagokkal és üstfőzetet megmérgező irodai manókkal. Ezenkívül a történet olyan elemeket tartalmaz, melyek nem minden olvasó számára tolerálhatóak, mint a vér, halál, csatározás, súlyos sérülések, extrém fájdalom, kínzás, családon belüli elidegenedés, vulgáris nyelvezet, szexuális helyzetek, gyermekbántalmazás és állatok ketrecbe zárása. Kérjük azokat az olvasókat, akik érzékenyek az efféle témákra, legyenek óvatosak.

Előszó

Egyszer volt, hol nem volt…

Evie Sage első hónapja A Gonosz alkalmazásában meglehetősen szokatlanul telt, de legalább nem volt katasztrofális mértékben sokkoló. Hol egy kiömlött üstfőzet, hol egy megmérgezett gyakornok. Bár akadt néhány különös… incidens. A legutóbbi például, amikor két órával korábbra kérették be egy olyan megbeszélésre, melyet letudhattak volna egy hollópostán kiküldött kurta üzenettel.

Találj jobb dolgokat, amikre panaszkodhatsz, Evie! Például a kéz, amit egy hete az újrahasznosító konténerben találtál!

Bár ez legalább jó lehetőséggel szolgált, hogy megkérdezze a főnököt, elkélne-e egy pluszkéz a melóhoz. A férfi arcára kiülő őszinte megrökönyödés láttán Evie olyan röhögőgörcsben tört ki, hogy kis híján rosszul lett.

Cseppet aggasztónak találta, hogy ártalmatlan vicce jobban zavarta a főnökét, mint a kidobott pergamenek közé hajított, levágott végtag – Becky gyűlölte, ha bármi belekeveredett az újrahasznosításra szánt pergamenek közé –, de kissé elkalandoztak a gondolatai.

Felsóhajtott, kidörzsölte az álmot a szeméből, és nézte, ahogy a Mészárlak láthatatlan gátja megremeg az ujjai alatt. Figyelmét elterelte a felkelő nap, mely színt csöpögtetett a fekete égboltra. Mintha valaki narancssárga és rózsaszín tintát csurgatott volna egy sötétszürke kárpitra. Elragadó látvány, már ha az lehet bármi is reggel nyolc óra előtt.

Marv, a főkaput őrző Dicstelen kedélyesen odaintegetett neki, mire Evie ragyogó mosollyal válaszolt, és csókot dobott felé, amibe a férfi alaposan bele is pirult.

– Jó reggelt, Ms. Sage! Ki korán kel, aranyat lel? – Az őr máskülönben zabolátlan loboncát vörös bőrsisak fedte, míg Evie oldalra font tincseiből csak néhány kósza fürt hullott az arcába, ahogy a kora reggeli szellő meglegyintette.

A lány hátralépett, amikor a gigantikus faajtó ismerős nyikorgással kitárult előtte. Az előcsarnok párás hidege lehűtötte az arcát, érzékeit eltelítette a parázsló fa és a dohos falak illata.

– Mondjuk inkább úgy, hogy ki korán kel, azt nem rúgja ki a főnök, és őt ismerve, attól tartok, ez szó szerint értendő.

Marv felkuncogott, miközben a lány cipősarkai hangosan végigkopogtak a kőpadlón; a fáklya fénye bevilágította a teret, és melegséget csempészett a csípős, reggeli levegőbe. Halk nyögés hallatszott a tágas, nyitott tér másik végéből, az egyetlen sarokból, mely így is sötétségbe burkolózott.

Evie homlokát ráncolva hadonászott.

– Hahó! Bármiféle ijesztő hangot próbálsz is kiadni, lennél szíves a fáklya fényében csinálni, hogy láthassalak, és rendesen sikíthassak?

– Sage? – A Gonosz reszelős hangjára bizsergés futott végig a lány gerincén. – Nem kellene itt lenned – morogta a férfi.

Sötét alakja megmozdult az árnyékban.

Evie dohogva felvonta a szemöldökét, karba tette a kezét, és a háta mögé söpörte vastag varkocsát.

– Ebben egyetértünk. Most is ágyban lenne a helyem, kedvenc alvós társammal összekucorodva.

Mintha hallotta volna, ahogy A Gonosznak elakad a lélegzete.

– Társ? – Furán sértetten ejtette ki a szót, Evie szinte beleborzongott.

– Igen. – A lány felszegte az állát. – Mr. Muffin a neve.

– Mr. Muffin? – Evie látta, ahogy a férfi árnyéka lassan a fény felé araszol, morcos hangjába zavar vegyül. – Egy Muffin nevű férfival hálsz? Ki a háromlábú hóhér visel ilyen nevetséges nevet?

Evie az ajkába harapott, hogy elfojtsa a mosolyát a férfi nyilvánvaló felháborodása láttán.

– Egy mackó, akit hatéves koromban kaptam.

Ezt hosszú csend követte, majd egyetlen lapos hang.

– Ó…

Evie felhorkant, és közelebb lépett, ahogy A Gonosz is, végre belépve a fáklyák és a felkelő nap csóváinak bűvkörébe. A lány alig egy méterre lecövekelt, és ahogy megpillantotta főnöke arcát, elkerekedett a szeme. Még mielőtt átgondolhatta volna, kicsúsztak a száján a szavak:

– Hű, te aztán… szörnyen festesz.

Az agya pókhálós, értelmes része felnyögött, és elfordult, hogy ne legyen szemtanúja az ezt követő eseményeknek.

A Gonosz máskülönben gondosan ápolt borostája szinte szakállá duzzadt, az inge kitűrve, a haja kócos, a nadrágja pedig érthetetlenül gyűrött volt.

– Csínján a bókokkal, Sage, azt sem tudom, mit kezdjek ennyi dicsérettel.

Aggodalom kúszott a lány gyomra mélyére. Még főnöke szarkasztikus megjegyzései is furcsán hatottak, már-már óvatosnak. Így hát megköszörülte a torkát, és még közelebb merészkedett, hogy jobban szemügyre vehesse a férfit. Lila karikák éktelenkedtek a szeme alatt, állkapcsa megfeszült, a homlokán egy ér lüktetett.

Evie elkomorodva csettintett a nyelvével.

– Valamelyik gyakornok megint jó reggelt merészelt kívánni? Ezerszer megmondtam nekik, hogy a barátságos üdvözlés szigorúan tilos.

A Gonosz egy pillanatra lehunyta a szemét, szája szigorú vonallá préselődött; mintha bármilyen érzelmet elfedhetne, ha elég erősen szorítaná.

– Bármennyire szívesen hibáztatok is másokat a saját baklövéseimért, attól tartok, senki mást nem tehetek felelőssé zilált külsőmért, csakis magamat. – Sötét tekintete végigvágtázott a lány halvány narancssárga ruháján, ökölbe szoruló keze egyértelműen elárulta nemtetszését a színválasztását illetően. – Meg téged. Mert volt képed hozzá, hogy a szemtanúja legyél.

Hirtelen becsapódott mögöttük az ajtó, mire Evie ijedten a mellkasára és vadul kalapáló szívére tette a kezét.

– Igazán nem tűnik igazságosnak, hogy engem hibáztass, amikor te kértél meg rá, hogy ilyen korán bejöjjek.

A férfi arcát szabdaló barázdák továbbmélyültek – ha ez egyáltalán lehetséges volt –, amitől csak még szebb lett…

Már ha ez is lehetséges lett volna.

Idegességében és fáradtságában Evie hamar elvesztette a türelmét, míg azt várta, hogy eljussanak a férfi agyáig a szavai.

– Küldtél egy hollót…

Miután főnöke továbbra is üres tekintettel meredt rá, Evie-ből kibuggyantak a szavak, a szája alig várta, hogy minden gondolatot kiadjon a fejéből, és helyet csináljon az újaknak.

– Hajnali négykor bukkant fel az ablakom alatt, és a frászt hozta rám. Üzenetet hozott, hogy korán reggel sürgős megbeszélést tartunk.

A Gonosz zárt ajka mögül halk hümmögés hallatszott. Ez kisöpörte a lányból korábbi fáradtságának utolsó morzsáját is; akár egy erős üstfőzet, csak még jobb, még melegebb.

– Nem rémlik, hogy bármit is írtam vagy küldtem volna… Az önuralmam nem valami fényes, Sage, és úgy tűnik, a memóriám sem. Biztosan nem voltam még teljesen éber. Kérlek, ne is foglalkozz azzal az üzenettel!

Fémes csörömpölés zaja hallatszott a hátsó udvar felől – valószínűleg a Dicstelen Őrség tagjai gyakorlatoztak halálos fegyvereikkel. Odaillő volt, tekintve hogy Evie épp azt képzelte, megragad valami éleset, és egyenesen a főnöke lábujjába szúrja.

– Hogy ne foglalkozzak vele?! Nem lehetett volna, hogy te nem foglalkozol vele, mielőtt az a nyomorult madár két és fél évet lefarag az életemből?

– Ez egy riasztóan pontos szám – morogta a férfi, formás derekára tett kézzel.

– Nekem is riasztó volt – vetette oda a lány flegmán, az őt bámuló férfit szuggerálva.

– Igyekszem mindig kordában tartani a mágiámat, de azt hiszem, olykor, amikor alszom és ellazul a testem, kényelmetlenül mocorogni kezd, lehetetlenné téve a pihenést.

Egy érzés nyilallt a lány mellkasába, ami nem lehetett más, csakis együttérzés, és tüstént eloszlatta a haragját, akár a napfény az árnyékokat.

– Ó, sajnálattal hallom. Segíthetek valahogy?

A Gonosz állkapcsa elernyedt.

– Segíteni… a halálmágiámmal? Ami elől a legtöbben visítva menekülnének?

Evie ártatlanul pislogott.

– Azt is beiktathatom, miután segítettem, ha attól jobban érzed magad.

A férfi hitetlen arckifejezése könnyen nevetésbe fordulhatott volna, ha Evie egy kicsit tovább forszírozza…

De persze, ahogy az Evie-vel lenni szokott, először beütött a krach.

A Gonosz hirtelen összegörnyedt, és a térdére támaszkodva kapkodott levegő után.

– A pokolba! Lángol a tenyerem, a karom meg… – A bicepszét markolászta.

A lány keze finoman főnöke tenyerére simult, gyengéden közelített, mert tudta, hogy a férfi nincs hozzászokva az ilyesmihez. És ahogy várta is, A Gonosz ádáz döbbenettel reagált. Annyira meghökkent, hogy elrántotta a kezét, mintha tanítványa érintése leforrázta volna.

– Sage, megőrültél? Most veszélyes vagyok.

– Tudom – felelte a lány halkan. – Még nem ittad meg a szokásos reggeli üstfőzetedet.

– Nem vagy vicces – hörögte a férfi.

Evie még közelebb merészkedett, és kissé lejjebb hajolt, hogy egyenesen főnöke arcába nézhessen.

– Ó, egek, azért nem kell sírni. Szerintem meg te vagy annyira szórakoztató, akár egy szikkadt farönk, mégsem látsz állandóan sírva fakadni.

A Gonosz arca megenyhült kissé, ahogy zavartan felnézett rá, majd megrázta a fejét, de immár szelídebben.

– Sage. Hogy a bánatos békába kerültél ide?

Evie karba tette a kezét.

– Gyalog.

– Költői kérdés volt – dörmögte a férfi szinte közönyösen, hangjából már nem sugárzott a korábbi indulat.

– De ezekre a legmókásabb válaszolni.

A férfi felsóhajtott. A legyőzöttség sóhaja volt. Tanítványa már jól ismerte.

– És mégis miért, Sage?

Evie csípőre tette a kezét.

– Mert bosszanthatlak.

A főnökéből kibukó nyögés akár nevetésnek is hangozhatott, ha okosan használta a képzelőerejét. Amikor a férfi végre felegyenesedett, nyugtatólag dörzsölgette az öklét, majd a feszültség maradéka is eltűnt az arcáról, helyére pedig visszatért szokásos, szenvtelen álarca.

Evie nem láthatta a férfi varázserejét – senki sem látta, és valószínűleg soha senki nem is fogja –, de érezte, hogy valami nagyon sötét mozgolódik körülöttük a szobában. Kisebb ugyan, mint pillanatokkal ezelőtt, mégis félnie kellett volna tőle. Ehelyett egészen kellemes volt, már-már… megnyugtató?

– Jobb már, uram?

A Gonosz lassan felé fordította a tekintetét, fekete szemöldöke lefelé görbült.

– Igen, ami azt illeti. Honnan tudtad…

A lány vállat vont, és a főnöke homlokán csillogó verítékre sandított.

– Mindig is úgy találtam, hogy ha elterelik az ember figyelmét, sokkal nehezebb a fájdalomra koncentrálni, és én meglehetősen jó vagyok a figyelemelterelésben.

Előhúzott a zsebéből egy sárga zsebkendőt, bátran előrelépett, majd a férfi karjába kapaszkodva törölgetni kezdte főnöke homlokát. A Gonosz magassága gyakran meghaladta a józan eszét.

Evie emlékeztette magát, hogy legközelebb magasabb sarkú lábbelit kell viselnie.

Csak hogy könnyebben megleckéztethesse. Nem volt más oka.

A férfi fedetlen karján felálltak a szőrszálak, nyilván a helyiségben uralkodó hideg volt rá ilyen hatással, miután elfogyott a szervezetéből az adrenalin.

– K-köszönöm, Sage. – A Gonosz az öklére nyomta az élénk árnyalatú kendőt, mely éles ellentétben állt fekete ruházatával. – Mihamarabb visszaadom. Tisztán, természetesen.

A lány mosolyogva megrázta a fejét.

– Tartsd meg! Amúgy is elkél egy kis szín a ruhatáradba.

A Gonosz bólintott, mintha csak a készletnyilvántartásba vezetne be valamiféle változást.

– Ám legyen!

Halk brekkenés hallatszott a szoba túlsó végéből. Evie szeme követte a hangot, míg megpillantotta Kingsley koronájának és arany szemének villanását. Az irodában töltött rövidke ideje alatt a szívéhez nőttek a béka furcsaságai. Bájos kis táblái kedves kiegészítői voltak a lány munkájának, mely idővel egyre vérmesebbé vált.

Meg véresebbé.

– Jó reggelt, Kingsley! Milyen jóképű vagy ma!

Kijelentését újabb brekegés követte, a főnök pedig bosszúsan forgatta a szemét. Ennyi kedvességet már nem bírt elviselni.

– Inkább úgy néz ki, mint aki rosszban sántikál. Mit csinálsz idelent, Kingsley? Újabb szökési kísérlettel próbálkozol?

– Talán csak aggódott érted – próbálkozott Evie, de a torkán akadt az utolsó szó, amikor a főnöke rámeredt. Óvatosan hátrált pár lépést, közelebb a lépcsőhöz, közelebb Kingsley-hez, aki morcosan firkált a kis táblájára.

– Nem valószínű – jelentette ki a főnök határozottan, aztán megkerülte őt, és két nagy lépéssel a lépcső tetején termett, ami megnyikordult a talpa alatt. Aminek, csodálkozott Evie, nem volt túl sok értelme… Nem lett volna szabad nyikorognia. Hisz a lépcső kőből volt.

– Mi ez? – tűnődött jobbra-balra forogva, a nesz forrása után kutatva. Dőreség volt. Felfelé kellett volna néznie.

– Sage!

Egy szempillantással később előrerántották, akár egy rongybabát, és megdöbbent sikoly hagyta el Evie ajkát, amikor egy óriási csattanás hallatszott a háta mögül. Köhögött a felkavarodó portól, és a tetőn hirtelen fény áramlott be.

– Megsérültél? – kérdezte a főnöke, mély baritonja kirántotta az agyában cikázó gondolatokból. A férfi keze a lány vállán pihent, sötét tekintete pedig az arcát pásztázta. Az első találkozásukat juttatta Evie eszébe az erdőben. Azt hitte, a férfi érintésére belenyilalló áramütés elhalványul majd az idő múlásával… Nem volt ilyen szerencséje.

Csak bólogatni tudott, mielőtt A Gonosz elhúzta a kezét, és a tető romjai felé somfordált, mely kis híján kilapította.

– Hívassak valakit, aki megjavítja, uram? – kérdezte Evie óvatosan, magát is meglepve higgadt hangjával, miközben majd kiugrott a szíve a mellkasából.

– Majdnem agyoncsapott, és te a tető felől érdeklődsz? – hüledezett a férfi némileg felháborodva.

Evie vállat vont.

– Hiszed vagy sem, így sem ez volt a legveszélyesebb napom a munkában.

A Gonosz arca elsötétült, még gyászosabban festett, mint általában. A tetőn éktelenkedő lyukat bámulta, miközben vett néhány mély, nyugtató lélegzetet.

– Még új vagy, Sage. Ne aggódj! Lesz még rá időd.

Evie felnevetett, mire a férfi arca úgy elfacsarodott, akár egy aszott szőlőszem.

– Nos tehát, ööö… Mi is történt a tetővel?

– Öreg már a kastély. Valószínűleg csak elvásott. Biztos megadta magát pár rozsdás csavar. Megnézetem valakivel, és megjavíttatom a lyukat. Ilyesmi nem fordulhat elő újra.

A lány csak hümmögött.

– Kár. A halálközeli élmények igazán hatékony reggeli ébresztők.

– Maradj inkább az üstfőzetnél, Sage! Pontosabban az én üstfőzetemnél. Egész konkrétan legyen az asztalomon húsz perc múlva. De óvatosan járkálj ebben a kuplerájban!

A Gonosz belerúgott a fedél egy lezuhant darabjába, mintha az személyesen sértette volna meg őt, és Evie ezt úgy vette, el lett bocsájtva. Könnyedén átszökdécselt a törmelék felett, és krákogott, ahogy újabb adag port vert fel. Valami apró került a talpa alá, ami csilingelve tovagurult a padlón. Amikor lehajolt, hogy felvegye, kis híján megbotlott egy másikban. A fém megcsillant a kezében. Csavarok voltak. És egyáltalán nem rozsdásak. Sőt, ami azt illeti, teljesen sértetlennek tűntek.

– Mondtam, hogy légy óvatos! – A szavak megállásra késztették, és amikor megfordult, A Gonosz valahogy öregebbnek tűnt. Mintha egy terhet cipelne, amit senkivel sem hajlandó megosztani.

Evie ragyogva mosolygott vissza rá, és igyekezett nem magára venni, amikor a férfi arca grimaszba rándult.

– Szita az agyam.

– Egy nap még nagy bajba fog ez sodorni.

Evie összeráncolta az orrát, majd sarkon pördült, ruhája susogva lobogott a lába körül, azzal elmasírozott a lépcső irányába, hogy szerezzen maguknak egy-egy csésze üstfőzetet. Kingsley mellette ugrándozott, ügyesen egy táblát egyensúlyozva egyik úszóhártyás lábán, melyen ezúttal világosan látszott a szó, melyet korábban közölni akart.

VESZÉLY.

A lány halványan elmosolyodott.

– Ezzel kicsit elkéstél, Kingsley. – Óvatosan megigazította a varangy koronáját, majd folytatta az útját. Aztán pimaszul hátranézett a válla fölött, és elhajította a csavarokat; a főnök elkapta és homlokráncolva vizslatta őket. – Szerintem meg a szita agyam egy napon téged fog nagy bajba sodorni.

Majdnem megint megtorpant, mert neszt hallott. Mintha A Gonosz valamit suttogott volna a háta mögött.

Valamit, ami nagyon hasonlított arra, hogy…

– Már megtörtént.

Első fejezet

Kingsley

Levágott fejek lógtak a mennyezetről, és az egyik… Trystan Maverine-é volt.

Ahogy felébredt, Alexander William Kingsley apró szíve hevesen dobogott nyálkás zöld mellkasában. A picike, aranyozott ágyán lévő párnák hártyás lábujjai alá fúródtak, és fekhelyéről az ágyon alvó férfira pillantott. Kissé megnyugodott, amikor látta, hogy Trystan Maverine mellkasa egyenletes ritmusban jár fel és alá; legjobb barátja orrlyukain halk fortyogás szűrődött ki.

Egy szörnyűséges rémálom. Ennyi az egész.

Alexander azonban inkább nem is foglalkozott vele; beleőszülne, ha átkozott szavanként megpróbálná elmutogatni, mit álmodott. Reggelre járt, a madarak vidáman csiviteltek odakint, ő pedig felébredt…

Újabb nap egy béka testében.

Ez egy egész másik rémálom volt, legalábbis egykor így gondolta. Egy évtized alatt, amit emberi élete gyászolásával töltött, Alexander ráébredt, hogy helyzetének számos hasznos oldala is van.

1. Nem kellett kimerítő elvárásoknak megfelelnie, hogy állandóan gálánsan és lovagiasan viselkedjen (hisz épeszű ember nem várna el ilyesmiket egy békától).

2. Nem kellett felesleges fecsegéssel kitöltenie a csendet. (Ami azt illeti, tapasztalatai alapján a legtöbb esetben egyetlen szó is elég volt.)

3. Elég kicsi volt ahhoz, hogy a kastély bármely zugába beosonjon, hogy szemmel tarthassa a barátait (és nem tudta eléggé hangsúlyozni, milyen gyakran volt szükségük az óvó tekintetére).

4. Az emberek gyakran megfeledkeztek róla, hogy valaha ő is ember volt, ezért gondolkodás nélkül kiadták neki a titkaikat, sőt, érzéseiket is. (Minden nap újabb szórakozással szolgált!)

5. És végül, ami mind közül a legélvezetesebb volt: végignézhette, amint legjobb barátja, A Gonosz – egy férfi, akiről Alexander soha nem feltételezett volna ilyet – megnyitja jeges, lakatra zárt szívét, és őszintén, őrülten beleszeret Evie Sage-be.

Sikoly hallatszott a folyosóról, és Trystan felriadt, ahogy Alexander is nem sokkal ezelőtt.

– Mi a fene? Ki visítozik? – morogta mogorván, és kifejezéstelen ábrázattal Alexander felé fordult.

– Az egyik Sage lány az, ugye?

Két hét telt el azóta, hogy a Vitézi Gárda megtámadta a kastélyt, elrabolták a nőstény guivrét, és hogy Evie édesanyja, Nura visszatért a csillagok közül. Két teljes hét anélkül, hogy Evie és Trystan egy szót is váltottak volna egymással – részben azért, mert a lány látszólag összezavarta barátja mágiáját, másrészt azért, mert meg volt győződve róla, hogy az a két dinka előbb esne egymás torkának, mintsem szembenézzenek kimondatlan érzéseikkel.

Vagy, ahogy Alexander emlegette bizarr némasági fogadalmukat: tömeges kínzás.

Trystan morogva ledobta magáról a takarót, és felvette az új íróasztala székére hajított inget. A tökéletesen időzített mozdulat épp egybeesett a pillanattal, amikor Lyssa Sage robbant be az ajtón kuncogva, de azonnal meg is torpant, amikor észrevette A Gonosz morcos ábrázatát.

– Evie szerint ha ilyen arcot vágsz, úgy fogsz maradni, Lord Trystan – csicseregte a kislány, és kedvesen odaintegetett Alexandernek.

Alexander felemelte úszóhártyás lábát, és visszaintegetett. A kisebbik Sage lány maga volt a napsütés, mint minden gyermek, akit még nem érintettek meg a felnőttkor borzalmai.

És még nem ment el a józan esze.

– Helyes. Én pont így szeretem az arcomat – morogta Trystan, és laza nadrágjába tűrte az ingét.

A kislány eközben az ablak felé masírozott, hogy széthúzza a sötét függönyöket, majd a férfira grimaszolt, ahogy hirtelen beáramlott a kora reggeli napfény.

– Így tetszik? Miért?

– Mert szeretek dühösnek és félelmetesnek tűnni – felelte a férfi, miközben belebújt kopott csizmájába.

Lyssa összepréselte az ajkát, majd kibökte:

– De nem is úgy nézel ki. Hanem úgy, mint akinek sürgősen vécére kell mennie.

Alexander magában kuncogva gyorsan lefirkantott egy szót az egyik táblájára. Amikor barátja először felvetette a táblák ötletét, és az irodát meg a kastély összes szobáját telepakolta a kizárólag az ő számára kikészített kis jelekkel és krétával teli kosarakkal, még lehetetlennek érezte a feladatot. Eleinte felismerhetetlen volt a kézírása, de tíz év gyakorlás után már senkinek sem okozott gondot, hogy megfejtse, mit akar mondani.

Büszkén felemelte a jelet.

PONTOSAN.

– Menten kidobom az összes nyomorult tábládat! – vakkantotta A Gonosz. Persze csak üres fenyegetés volt, mely számtalanszor elhagyta már Trystan száját az évek során, de Alexander tudta, hogy sosem merészelné megtenni.

– Lyssa! – hangzott egy újabb finom hang a folyosóról. – A konyhában vár a reggelid! – Alexander azonnal felismerte: Evie Sage volt az, A Gonosz újonnan előléptetett tanítványa.

De ha nem is ismerte volna fel a hang tulajdonosát, elég lett volna egyetlen pillantást vetnie Trystanre, aki azonnal szoborrá merevedett, és úgy festett, mintha egy újabb szó hallatán ott helyben ripityára törne.

– Te is jössz reggelizni, Lord Trystan? – pislogott fel rá a kislány, majd széles, ártatlan mosolyt villantott Alexanderre.

A Gonosz mereven bámulta az ajtót, mintha szuggerálná, hogy Evie maradjon távol tőle. Ám Alexander elég jól ismerte barátját és a lelkében dúló vihart, hogy tudja, egyúttal arra is vágyik, hogy a lány most azonnal lépjen be rajta. Megfigyelése szerint az elmúlt két hétben ez afféle mazochista rituálévá vált a számára.

Kétségtelen, hogy „A Gonosz” ez idő alatt is lopott pillantásokat vetett a tanítványára, ez nem volt újdonság. Fürkésző tekintetekkel kezdődött, mintha egy laboratóriumi mintát vizslatna, majd durcásan áttért a kíváncsiskodó bámulásra, végül a jelenlegi szakasznál kötött ki: a gyötrődő, kétségbeesett meredésnél. Az elmúlt két hétben egészen új szintre emelte az önmarcangolást. Az árnyékban lopakodott, küszöbökön időzött, és olyan falakhoz nyomta a fülét, melyek túloldalán a lány tartózkodott.

Tulajdonképpen ez sem különbözött annyira a korábbi szokásától…

Leszámítva a sóhajtozást.

– Az irodámban fogyasztom el a reggelimet – vakkantotta a férfi, majd félúton az ajtó felé megtorpant. – A nővéred… eljön érted?

Lyssa szendén rázta a fejét.

– Nem. Épp egy megbízatásból tért vissza.

Trystan arckifejezése nem változott, de a tekintete kiélesedett, és a kislányra szegeződött, bár azonnal meg is lágyult, amikor letérdelt, hogy szemmagasságba kerüljön vele.

– Hogy érted ezt, te kis haramia? Miféle megbízatás?

Lyssa a vállát vonogatva az ajtó felé mutatott, ahonnan az imént Evie hangja hallatszott.

– Nem tudom. Csak annyit mondott, hogy Keeley-vel elmennek a birtokról, és én nem mehetek velük.

Alexander nem lepődött meg Trystan összeszorított állkapcsa és a sötét szemét beárnyékoló aggodalom láttán. A kastély lelepleződött, és egész Rennedawn ki volt plakátolva Evie arcával, bőséges jutalmat ajánlva a lefülelőjének. A Vitézi Gárda elleni egyetlen védvonalukat jelenleg egy tövisliget jelentette, melyet egy feketepiaci kertész ültetett, és eleddig egészen hatékony visszatartó erőnek bizonyult, ám a Mészárlak falain kívül… nagyon is valós volt a fenyegetés.

Mégis, Keeley – A Gonosz őrségének vezetője – kíséretében Evie-t nem fenyegette komoly veszély. A fiatal nő nem véletlenül került a Dicstelen Őrség élére.

Alexander tehát az eszével tudta, hogy nem kell aggódnia. Gyanította, hogy Trystan is tudja ezt, és bár Alexander béka volt, nem pedig gondolatolvasó, ha valaki egy évtized minden pillanatát megfigyeléssel tölti, afféle szakértőjévé válik a témának. Persze ez most aligha számított.

Nem szükségeltetett túl nagy szakértelem ahhoz, hogy Trystan Maverine-re nézve bárki megértse: a lelkében forrongó érzés nem más, mint vegytiszta harag.

Ám barátja ezt nem mutatta ki Lyssa előtt, aki aggódva pislogott fel rá nagy, barna szemével.

– Ha már Evie ennyire elfoglalt, megtartjuk a teadélelőttünket, Lord Trystan?

A Gonosz megkönnyebbülten kifújta a levegőt, bólintott, és ajka sarkában egy kis mosoly játszott.

– Azt hiszem, elhalaszthatom a délutáni lövészgyakorlatot.

Lyssa felsikított, és az ajtó felé nyargalt – remélhetőleg nem sejtette, hogy a gyakorlat célpontjai a gyakornokok lettek volna.

Alexander és Trystan végignézték, ahogy Lyssa Sage sötét fürtjei eltűnnek az ajtó mögött, aztán komor hangulat telepedett az immár üres és örömtelen térre. A Gonosz felsóhajtott, majd a szekrényhez lépett, és kivett belőle valamit, amiről Alexander tudta, hogy nagy jelentőséggel bír barátja számára.

A sálat tartotta a kezében, melyet Evie adott neki sorsdöntő első találkozásuk során. Alexander fájdalmas együttérzéssel nézte, ahogy Trystan az arcához emeli a szövetet, és lehunyja a szemét.

Még egy átkozott varangynak is túl szomorú volt a látvány.

A padlóra szegezte a tekintetét, míg barátja a sorsot gyászolta, melyről Alexander megesküdött, meg fogja akadályozni.

Bárcsak eléggé ember lenne hozzá, hogy megtegye!

Második fejezet

A Gonosz

Trystan Arthur Maverine mindig is igen komolyan vette a kínzást, de az elmúlt két hét még számára is új mélypontot jelentett.

Távolságot tartani Sage-től olyan volt, akár a horrorszíndarab, amit néhány éve egy vándorszínház előadásában látott: véres, szörnyű, és arra kényszerítette, hogy megkérdőjelezze saját képességét a helyes döntések meghozatalára. Az ajtó résnyire nyitva állt, és az érkező alkalmazottak duruzsolásába belesajdult a halántéka. Mégis, képtelen volt rávenni magát, hogy becsukja.

Mert bár tanítványa a tágas iroda másik végében dolgozott – és alaposan ki kellett nyitnia a fülét –, innen is hallotta a dudorászását.

Nem csukhatta be az ajtót… és kockáztathatta, hogy lemarad róla.

Hiába gyötörte legalább annyira, mint amennyire megnyugtatta.

Az iroda zsongása felerősödött, ami azt jelentette, hogy új pletyka járt körbe, és lefogadta, hogy Tatianna fülébe is eljut, mielőtt lemegy a nap. Nem akarta tudni; savanyú hangulata elsöpörte minden figyelmességét. Nem mintha oly sok szorult volna belé, már azelőtt sem, hogy távol tartotta magát Evie-től. Tanítványa úgy hitte, eltávolodásuk a férfi mágiájának védelmében történt, de igazság szerint ez csöppet sem érdekelte. Csak az vezérelte, hogy megőrizze a kettejüket összekötő törékeny szálat, mielőtt azt a végzet kettészakíthatná.

Evie Sage arra teremtetett, hogy a veszted legyen, te pedig az övé.

A végzet teremtményei ritka jószágok voltak, a legtöbb ember szerint csupán mítoszok. Olyan lények, melyek a mágikus földrész létrehozása előtt léteztek, figyeltek, és várták, hogy az istenek varázslattal és színnel fessék meg azt.

A Fortis család erődjében élő teremtmény úgy emlegette eljövendő tragikus sorsukat, mintha az megmásíthatatlan lenne, de Trystan eltökélte, hogy elkerüli a végzetét… és ehhez el kell kerülnie a lányt.

A széke csikorgott a kőpadlón, és olyan erővel vágta hátra, hogy a falnak ütközött. Fa nyikordult a markában, ahogy megragadta az ajtót, de mielőtt becsaphatta volna, elérve a hőn áhított békét, kitárult az iroda főbejáratának ajtaja.

És a látványtól a kezében maradt a kilincs.

Sage bukkant fel a küszöbén, egyik formás, nadrágba bújtatott lábát a másik elé téve, így A Gonosznak nem maradt más választása, mint szélesebbre tárni dolgozószobája ajtaját, és elhagyni biztonságos menedékét, a helyet, ahol egykor a lány asztala állt.

A jégtündérek a szellőzőnyílásokon befújt hűs leheletükkel igyekeztek ellensúlyozni a kinti fullasztó hőséget. A levegő meglegyintette Trystan nyakát is, kissé lehűtve őt, de ez sem számított. Legbelül úgy égett, mintha lángokban állt volna.

A hangos trécselés fojtott motyogássá szelídült, ahogy Evie belépett, és végigvonult a termen, egyenesen főnöke felé. A Gonosz igyekezett egy helyben maradni, annak ellenére, hogy a lány tekintetéből sütött az elszántság, csípője lágyan ringatózott, és tizenhárom és fél nap után most először nézett a férfi szemébe.

Trystan keresztbe fonta a karját, az ajtófélfának dőlt, és közömbösséget színlelve várakozott. Tanítványa kihívó pillantására a sajátjával válaszolt. Csupán akkor ingott meg, amikor észrevette, hogy az alkalmazottak is a lányt figyelik – testhez simuló nadrágját, hátrakulcsolt kezét, lelkét kínzó, kidomborodó mellkasát, vörös ajkának íves vonalát. Ám ekkor az egyik férfi a pénzügyről megállította. Sage udvariasan kikerülte, de az alak nyálát csorgatva lebámult rá, és valamit a tanítványa fülébe súgott, amitől a lány arcára rózsaszín pír költözött.

Csak pillanatnyi kellemetlenség volt, de A Gonosznak éppen elég.

Végre, gondolta elvadultan. Ürügy, hogy elégethessek minden számtankönyvet tíz kilométeres körzetben.

Sage kuncogása törte át Trystan tomboló dühének falát, amikor finoman nekikoccantotta a csípőjét a pénzügyesének. Túl finoman, Trystan véleménye szerint. Nagyobb erőt kellett volna használnia. Vagy egy csákányt.

Később visz egyet a lány irodájába, kék masnival átkötve.

Attól, hogy távolságot tartott tőle, még ajándékozhatott neki fegyvereket… ezzel nem kísértette sem a sorsot, sem a végzetet, sem semmilyen más nyomorult erőt, mely eldöntötte, hogy egymás vesztének okozói lesznek.

Mintha megérezte volna a főnöke fejében tomboló zűrzavart, Sage ismét A Gonoszra emelte világos szemét. A lány jeges tekintetéből ítélve Trystan alaposan begyakorolt szenvtelensége ezúttal sem hagyta cserben. Tanítványa utálta, amikor főnöke ennyire érzelemmentesen viselkedett. Persze nem tudhatta, hogy a férfi semleges tekintete mögött annyi érzés rejtőzik, hogy lassan a fülén fog kifolyni. Szörnyűséges.

Sage megállt egyenesen Trystan előtt, a kelleténél kicsit közelebb, amitől a férfi levegőt is alig kapott.

– Jó reggelt, uram! – Fürtjeit lófarokba fogta, de néhány tincset kiengedett, melyek az arcát keretezték.

Tanítványa két hete nem szólt hozzá, így a három aprócska szó hallatán Trystan fekete szíve a torkában dobogott.

– Jó reggelt, Sage! – A Gonosz nyelt egyet, és magát is meglepte hangja érdessége.

A lány ekkor teketóriázás nélkül átnyújtott neki egy barna cérnával átkötött papírhalmot. Trystan ekkor döbbent rá, miért volt a keze végig a háta mögött; nem azért, hogy őt kínozza. Legalábbis Trystan erre a következtetésre jutott, amikor elszörnyülködve, ugyanakkor kíváncsian lepillantott a lány tenyerére.

– Hidd el, Sage, rendkívül érdekel, miféle iratokat hoztál nekem, de előbb, azt hiszem, ennél égetőbb kérdéssel kell foglalkoznunk.

Az istenek segítsék… A lány a homlokát ráncolva, pisze orrát felhúzva, zavartan pislogott fel rá.

– Mivel?

– A kezeddel – felelte szárazon a férfi. Az idegei kötélen táncoltak, és nem volt alatta biztonsági háló.

Tudnia kell, hogy kiszúrja a szememet.

Sage lenézett, és hirtelen elsápadó orcája volt az egyetlen jele, hogy valami nem stimmelt.

– Mi van vele?

Trystan szemöldöke a homlokáig szaladt.

– Van bármi különös oka? – Az állát dörgölte.

– Minek?

– Hogy csuromvéres.

Harmadik fejezet

Evie

Őszintén szólva, Evie-nek bőven lett volna ideje lemosni a vért a kezéről, mielőtt visszatér a kastélyba.

De az feleannyira sem lett volna szórakoztató, mint két hét után először a főnöke szemébe nézni, miközben az riadtan bámul le rá, és kínos csend telepszik közéjük.

Evie-nek nem volt problémája a kínos helyzetekkel. Már hozzászokott. Ők ketten olyanok voltak, akár az öreg, elfuserált barátok.

– Ó! Hogy erre a vérre gondolsz? – Színpadiasan megvizsgálta a kezét, megforgatta a csuklóját, és minden szögből, jó alaposan végigmérte. Játéka túlzó volt, már-már karikatúraszerű, de nem is az volt a célja, hogy felültesse A Gonoszt.

Hanem hogy kihozza a sodrából.

Így hát Evie vállat vont, és titokban élvezte, ahogy megrándul a férfi szeme. Kisöpört a szeméből egy hajtincset, és kíváncsiságot mímelve félrebillentette a fejét.

– Miért kérdezed?

A rángás totális fejrázásba torkollott, mire a lány majdnem ugrándozni kezdett jókedvében. Ó, hogy mennyire hiányzott már ez neki: érzelmi reakciókat kényszeríteni ki a főnökből, amíg már úgy fest, mint aki menten felrobban.

Ne kínozd a főnököt, Evie!

Hacsak nem találsz rá valami roppant szórakoztató módszert!

– Két lábon járó veszedelem vagy – morogta a férfi.

Evie szerényen elmosolyodott, és bájosan pukedlizett.

– Milyen kedves, hogy észrevetted.

A Gonosz hosszú, mély, nyugtató lélegzetet vett. Idegei utolsó szalmaszálába kapaszkodott, még egy icipici lökés, és összetörik, akár a gally Evie talpa alatt.

Magában elfintorodott. Amit művelt… az tulajdonképpen egészen kegyetlen volt.

Ám Evie fintora hamarosan vigyorrá változott.

Személyiségének efféle bűbájos változása enyhítette a szándékosan okozott bosszúság felett érzett bűntudatát. Legtöbbször véletlenül követett el ilyesmit, és őszintén igyekezett helyrehozni a helyzetet. Most azonban mintha az agyát megrendszabályozó pórázt eloldották volna, és a szája boldogan alkalmazkodott új keletű szabadságához.

Ez a kéthétnyi haladék épp elég nagylelkű volt. A Gonosz pihenője itt és most véget ért, ahogyan a nyugalma is.

A férfi reszelős sóhajjal, világfájdalmas tekintettel és arcába hulló, lenőtt tincsekkel nézett vissza rá.

Hurrá!

– Sage, akadnak sürgetőbb feladataim is, mint megfejteni, kit csonkítottál meg ma reggel. Gyerünk, ki vele!

Ám válasz helyett a lány a férfi zsebéből kikandikáló keszkenő után nyúlt, mely olyan mély bordó árnyalatban játszott, hogy meg sem látszott rajta a vér, amit most ledörzsölt az ujjairól.

Pimaszsága láttán halk moraj futott végig a termen, és Evie a hátán érezte az iroda összes alkalmazottjának tekintetét, hiába próbálták papírok lapozgatásával és fojtott beszélgetésekkel álcázni a hallgatózásukat. A lány Trystanre sandított, arra várva, hogy megdorgálja a nézőseregüket, de a főnököt láthatóan túlságosan lefoglalta, hogy sarokba szorított állatként viselkedjen, aki csak arra vár, hogy rátámadjanak.

– Végeztél? – kérdezte A Gonosz unottan, de szemhéja alig látható rándulása elárulta őt.

– Majdnem. – Evie ismét elmosolyodott, ám ezúttal még szélesebben, a fogait is kivillantva. Aztán látványos mozdulattal letörölte a vér maradékát az ujjairól, gondosan összehajtogatta a zsebkendőt, és visszaejtette a férfi nyitott tenyerébe.

Várt még néhány másodpercet, hátha még jobban kidudorodik a főnöke homlokán lüktető ér. Némán meredtek egymásra.

Küldetés teljesítve.

A lány fölényét kihasználva főnöke könyörületére apellált.

– Elkísértem Keeley-t a keleti nyomornegyedbe – közölte röviden és tömören, mintha egy nárciszokkal és gumicukrokkal teleszórt réten tett kirándulásáról mesélne, nem pedig Rennedawn legveszélyesebb környékéről, ahol a bűnözők lebzseltek.

Beleértve A Gonoszt is.

A férfi szeme nevetségesen elkerekedett, állkapcsát olyan feszesen összezárta, hogy úgy festett, a fogai menten porrá őrlődnek. Örömteli fejlemény.

– És ugyan áruld már el: mi jót kerestél te ott? – A férfi Evie-re meredve közelebb lépett, és a lány aznap először érezte, hogy meginog az önbizalma. Mert két hét után először állt elég közel a férfihoz, hogy érezze a fahéj illatát a bőrén, és láthassa éjfekete szeme mélységeit, mely egyenesen a szívébe hatolt.

– Én… ööö… – Evie-nek elakadt a szava. Amit már önmagában totális katasztrófaként élt meg. Megköszörülte a torkát, és megütögette a mellkasát, mintha egy kis por szorult volna a tüdejébe. – A Rennedawn krónikájában szereplő jóslat után nyomoztunk. A mágia tovább gyengül. Egyre nagyobb szürke foltokról érkeznek jelentések, ahonnan elszivárogtak a színek, mintha az összes varázslat visszahúzódott volna a földbe. – Evie aggódva rágcsálta az ajkát, mire A Gonosz elfordította a tekintetét. – Ha Benedikt előtt be akarjuk teljesíteni a jóslatot, a legkisebb nyom is számít. A Dicstelenek ma reggel kaptak egy fülest egy idősebb úrtól, aki valami folklórról fabulázott. Állítólag a dédapja az előző király tanácsadója volt, és kisfiúként elolvasta a mesék egy részét. – A lány a férfi kezében lévő, összegyűrt papírokra mutatott. – Megtaláltuk, és elég volt némi szempilla-rebegtetés és pár tehetetlen sóhaj, hogy előadjon mindent, amire emlékezett. Ami, bevallom, nem volt túl sok…

Trystan tekintete ismét a tanítványa kezét szennyező vérre villant, ezúttal olyan áthatóan, hogy Evie szinte érezte az érintését a bőrén.

– Erre te megbüntetted?

A lánynak egy pillanatra elakadt a szava, ahogy eszébe jutottak a férfiak a kocsmában és a vállán lévő sebhely bizsergése, mely a combjára erősített tőrre válaszolt.

– Néhány törzsvendég rájött, kik vagyunk, és fel akartak adni minket a jutalomért cserébe.

Főnöke karja megfeszült, emlékeztetve Evie-t, hogy keményített vászoninge alatt ugyanolyan arany tetoválást visel, mint amilyen a lány ujját díszítette. Az egyértelműen jelezte volna neki, ha Evie élete veszélyben forog. Tudnia kellett volna, hogy egy órával ezelőtt megkörnyékezte őket egy csapat férfi. Talán tudta is, csak nem érdekelte…?

Zavart érzelmei bármibe belekapaszkodtak, mely elfedhette a mellkasának közepén tátongó lyukat.

– Leszúrtam az egyiküket – bökte ki végül a lány.

Remek.

A Gonosz szemöldöke az egekbe szökött, és tekintete visszatért tanítványa kezére, miközben halálos nyugalommal kérdezte:

– Csak az egyiket? Mi a helyzet a többiekkel?

Evie a főnöke elé lépett, felnézett rá, és elégedetten figyelte, ahogy a férfi torka liftezni kezd, a keze pedig ökölbe szorul az oldalán.

Még tovább merészkedett, kissé dühítette, hogy a férfi ilyen könnyedén átsiklik első igazán erőszakos cselekedete felett.

– A nyakába döftem a pengémet. Ez nem elég neked?

A Gonosz kemény arccal csak a fejét rázta.

– Akkor nem, ha hozzád ért. Ha bármelyikük hozzád merészelt nyúlni.

A lány szája elnyílt meglepetésében, és csak pislogni bírt.

– Ennyire számít?

A férfi sötét szemében düh villant, de rögvest el is tűnt, majd legyőzött sóhajjal lehunyta a szemét.

– Még szép, hogy számít – mondta óvatosan, mintha e szavak oly súlyosak lennének, hogy könnyedén összetörhetnének valamit.

Evie félrebillentette a fejét, és tenyerét finoman a férfi szíve fölé simította. Akaratlan szikra indult útjára, ahol a bőrük összeért.

– Miért? – suttogta a lány.

A Gonosz nem nyitotta ki a szemét, mégis közelebb hajolt, mint aki nem bír ellenállni a köztük lévő vonzásnak, mintha kín gyötörné. Megremegett a válla, mintha így próbálná lerázni magáról a fájdalmat.

– Azért, Sage…

Ám ebben a pillanatban egy villanás választotta szét őket, a férfi szürke halálmágiája, melyet csak ők ketten láthattak, hullámokban áradt ki belőle, Evie lába körül kavargott, majd szétterjedt a szoba többi részébe is.

– Ne! – sziszegte Trystan. – Gyere vissza! Nem szólítottalak!

De már késő volt.

A fekete mágia elárasztotta a helyiséget, mindent beborított, ami az útjába került. Szürke köd tekeredett Evie bokája köré, felkúszott a csuklójára, és a fürtjei között hömpölygött, hűvös lehelete a lány arcát csiklandozta.

– Sage, menj hátrébb! – üvöltötte Trystan, kezét maga elé tartva, és megfeszülve igyekezett visszanyerni az irányítást.

Megjegyzendő, Evie első reakciója az volt, hogy ellenáll a parancsnak, és a főnöke mellett marad, míg lecsillapodik az ereje, ám rájött, hogy a sors megalázó fintora folytán az egyetlen módja, hogy megnyugtassa a férfit és a mágiáját is, az az… ha távol marad tőle.

A fekete köd erejétől lengedezni kezdett a fejük felett a pókhálós csillár, a falon lógó, A Gonoszt ábrázoló, bekeretezett körözési plakát pedig hangosan zörgött.

– Jól van, jól van. Hátrébb megyek – hadarta a lány, ahogy igyekezett megnyugtatni a mágikus erőt, de kudarcot vallott.

Csúfosan.

A plakát leesett a kampójáról, és hangos csattanással a padlóra zuhant. A keret kettéhasadt, az üvegszilánkok pedig felhasították és átszúrták a pergament, pont A Gonosz lángoló fejénél.

– Mi volt ez? – rikácsolta az egyik gyakornok, miközben a köd tovazúgott, és eloltott pár fáklyát, még nagyobb sötétségbe taszítva a teret. Vádló tekintetek zúdultak a főnökére, aki küzdött, hogy visszanyerje az önuralmát.

– Egy új Nyúlcipő-napi módszer – vágta rá gyorsan Evie. Ha már nem tudta megnyugtatni a férfit, akkor máshogy kellett hasznossá tennie magát.

Például azzal, hogy megszabadul az alkalmazottaktól.

A Gonosz reszelős hangon parancsolta:

– Nyugodjatok meg! Ne essetek pánikba!

– A főnök egy szellemet szabadított az irodára. Az első, akit megszáll, elveszíti… a fejét! – harsogta Evie, majd a szája elé kapta a kezét, mintha valaki máséból jöttek volna a szavak.

Bejelentését pillanatnyi csend követte, ami hamarosan visítozásba csapott át, a dolgozók egymás hegyén-hátán botladoztak a kijárat felé, a tündérek sipítva repkedtek a fejük körül, őket pedig a gyakornokok tömege követte. Amikor az utolsó lélek is elhagyta a termet, a csend szinte fülsiketítő volt.

Trystan leolvashatatlan arckifejezéssel meredt a tanítványára, majd lassan a szoba másik végében álló, elhagyatott szék felé indult. Varázsereje lassan visszatért hozzá, egy kis része még mindig a lány lába körül lebegett, majd egy furcsa hanggal – mely félúton járt a szisszenés és nyikorgás között – elhagyta a lány csizmáját, és visszatáncolt Trystan oldalára. A férfi tekintetéből eltűnt a korábbi keménység, hátradőlt a székében, karját lustán keresztbe fonta, akár egy tétlen uralkodó, aztán felsóhajtott.

A lány összerezzent, felemelte a kezét, és szabadkozni kezdett.

– Nem gondoltam, hogy mind elfutnak.

– Szellemmel fenyegetted őket – dörmögte a férfi az állát dörzsölve. – Mit vártál?

– Nem is fenyegettem meg őket. Csak figyelmeztetés volt – helyesbített Evie a szétcincált plakát mellé lépve, és felvette A Gonosz elfuserált ábrázolásának maradványait, mely egykor annyi örömet okozott neki. – Inkább meséljem el nekik, hogy megvadul a mágiád, valahányszor túl közel kerülsz hozzám? És ha már ilyen jól elcseverészünk, azt is megemlíthetném, hogy lassan egész Rennedawn varázsa befuccsol, mert nem sikerült beteljesítenünk a jóslatot. Ó! Meg azt is, hogy ha nem magunk váltjuk valóra, Benedikt teljhatalmat szerez a királyság felett, jó eséllyel örökre. Biztosan remek beszédtéma lenne üstfőzetszünetben.

A férfi szeme veszélyesen megvillant, és a lány azonnal megbánta a szavait, miután látta, milyen hatással vannak rá. A Gonosz mágiája ismét közelebb ólálkodott hozzá, a lába körül sunnyogott, a bokáján érezte hűvös érintését. Veszélyes varázs volt ez, elvégre ez tette főnökét a nagybetűs Gonosszá, de Evie önkéntelenül is bűbájosnak találta. Sőt, megnyugtatónak. Mintha hazatérne.

– Sage. Azt hiszem, vissza kellene térned az új irodádba. Ha már annyira… – főnöke nyelt egy nagyot – …megvadultam.

Evie szíve ellágyult, a lelke cafatokban hevert, akár a portré az ujjai között.

– Tudod, hogy nem úgy értettem – mondta halkan.

– Menj!

A szó keményen és hűvösen csengett. Nem emlékeztette arra a férfira, akibe beleszeretett, nem maradt belőle semmi, eltűnt a falak mögött, melyeket újra felhúzott maga köré.

Evie lenézett a szórólapra, melyet a reggeli csetepatétól piroskás ujjai között szorongatott, és a mellkasához vonta. Szipogva kihúzta magát, az üldögélő főnöke elé sétált, és lehajolt egyenesen a férfi arca elé.

– Nem.

Az felkapta a fejét, ajka kissé elnyílt, fekete szeme elhomályosult.

– Sage…

– Ms. Sage! Gonosz! – Az egyik új gyakornok rontott be lihegve az ajtón, és vadul hadonászott. – Szörnyűség történt!

A Gonosz azonnal talpra ugrott, és tanítványával egymásra sandítottak, a legrosszabbra készülve.

– Megtaláltuk a szellemet!

Negyedik fejezet

Evie

Azt hittem, nem hiszel a szellemekben – mondta Evie, miközben öles léptekkel haladtak a konyha felé, ahol az állítólagos „szellem” tanyázott.

– Nem is – morogta a főnöke.

– Akkor miért követsz? – A lány gyanakodva lesett a férfi felé. Befordultak egy sarkon, és a nyitott ablakon meleg szellő és a zöldellő fű édes illata áradt feléjük.

– Mert ha véletlenül mégis egy szellem kísértene a konyhámban, nem akarom, hogy te legyél az első élőlény, akit megpillant. Még elijeszted.

Evie morogva vállon bökte. A Gonosz mágiája persze azonnal a lány segítségére sietett: gúzsba kötötte a gazdája lábát, aki fejjel egyenesen a falnak zuhant.

– Sage!

Ám tanítványa ártatlanul vállat vont, megpördült, és háttal sétált be a konyha ajtaján, miközben tágra nyílt szemmel nézett Trystanre.

– Ó, elnézést. Megijesztettelek?

Amikor azonban visszafordult, meglepetésében igaziból is felsikított.

– Egek! Mama! Mit csinálsz itt?

Nura Sage állt előttük, és ujja köré csavart ronggyal, a mosogató fölé borulva nyögdécselt. Edwin egyik óriási kötényét viselte, ami úgy lógott rajta, hogy valóban szellemre hasonlított. Aki a tűzhelyet kísértette… Édesanyja a füle mögé simította rakoncátlan fürtjeit, aranyszínű bőrén izzadság csillogott.

– Hallottam, hogy az irodai szakács mára szabadnapot vett ki, és úgy gondoltam, elkészítem a kedvenc desszertedet. De azt hiszem, túl nagy fába vágtam a fejszémet. Gideon tizenötödik születésnapja óta nem használtam sütőt. – Szégyenlősen elmosolyodott, és A Gonosz felé fordult. – Megégettem magam, és attól tartok, a nyöszörgésem megijesztette néhány alkalmazottadat. El is felejtettem, milyen ügyetlen vagyok a konyhában.

– Ne is törődj vele, Sage úrnő – jegyezte meg a főnöke szárazon. – A kedves lányod mindenhol máshol is az.

Evie felháborodva bámult fel rá.

– Nem én botlottam el a saját varázsomban.

– Ajjaj – susogta Nura. – Nem állt szándékomban bajt okozni. Jobb lenne, ha elmennék?

– Nem! – kiáltotta egyszerre Evie és A Gonosz, és újra egymásra meredtek. Bár Evie mindkettejüket nagyon szerette, ironikus módon csupán két ember volt a világon, akikkel nem szívesen maradt volna egyedül, és mindketten ott álltak előtte. Most legalábbis biztosan nem, amikor túl sok érzés kavargott benne. Meg akarta őrizni nyugodt fölényét, és ez nem ment Trystan mellett, amikor úgy érezte, legszívesebben megfojtaná a férfit.

Ami pedig az édesanyját illeti… nos… Az ő jelenléte kicsit olyan volt, mintha valaki Evie-t fojtogatná.

– Rendben – felelte Nura óvatosan, majd arcán békés kifejezéssel elhátrált a pulttól. A lány előtt álló higgadt asszony egy idegen volt. Evie remélte, hogy pár hét alatt megszokja majd anyja jelenlétét, ahogy Gideonnal történt, de ez egész más volt, mint fivére visszatérése. Persze, fájt, hogy a testvére annyi éven át önszántából maradt távol tőle, de az a história nem így kezdődött. Nem mindig volt választása.

Ezzel szemben Nura Sage-nek lett volna, szóval Evie bármennyire örült is a viszontlátásnak – és hiába tudta, mennyit szenvedett az édesanyja –, mégis neheztelt rá, amiért annyi szenvedésre kárhoztatta őt. És magányra.

Nura a lányára mosolygott, amolyan anyai, nosztalgikus módon. Evie-nek felfordult a gyomra, mégis visszamosolygott, imádkozva, hogy édesanyja ne tudjon különbséget tenni az őszinte és megjátszott mosolya között.

– Akkor talán itt maradhatnál velem, Evie? Ha Trystannek vissza kell mennie dolgozni. Megpróbálhatnánk együtt megmenteni ezt a tésztát.

Nura olyan reménytelinek tűnt, és Evie lelkének minden porcikája azt üvöltötte, hogy adja be a derekát, hogy engedjen, hisz eleget várt már. Az elmúlt tizennégy napban csak olyankor látta Nurát, amikor Gideon is ott volt, vagy azon ritka alkalmakkor, amikor Lyssa beszélgetett édesanyjukkal. Nem arról volt szó, hogy nem volt hálás, amiért végre biztonságban tudhatta Nurát, és amiért végre megtapasztalhatta egy édesanya szeretetét. Inkább arról, hogy nem bízott a nőben.

Azt sem tudta, képes lenne-e rá.

Amikor egy gyermek életének első, meghatározó éveit mások szokásai irányítják, az a gyermek felnőve is megpróbál alkalmazkodni hozzájuk. Édesanyjának például a jobb napjait mindig több rosszabb követte.

– Szeretnék, mama – fogott bele, és kicsit úgy érezte magát, mint egy csapdába esett nyúl. – De dolgozom. Talán máskor. Mondjuk, a hétvégén?

Nura mosolya kissé elhalványult, Evie mintha szomorúságot vélt volna felfedezni a melegbarna szempárban.

– Ó… Hogyne, butaság volt. Nem kellett volna azt feltételeznem…

– Nekem nincs semmi dolgom – vágott a szavába Trystan, várakozóan összekulcsolva a kezét.

A két Sage nő ránézett, magyarázatot várva.

– Te most hetvenkedsz? – Evie félredöntött fejjel figyelte. Vajon a két hét távolság teljesen megfosztotta volna őt a képességétől, hogy olvasson a férfiban? Mi a bánatos békát művelt?

A főnöke azonban felvont szemöldökkel az anyjához fordult.

– Csak azt próbáltam közölni, hogy szívesen segítenék a sütésben, ha szükséged van még egy kézre.

Ó.

Semmi ok az aggodalomra.

A főnöke csak ki akarja facsarni a szívét.

A lány mellkasát elárasztó meleg érzés csak még rosszabb lett, amikor anyja arca felderült, és reményteli gyöngédség költözött a szemébe.

– Ó, Trystan, kedvesem, nem kérhetek tőled ilyesmit. Biztosan sok elintéznivalód van.

A Gonosz feltűrte az ingujját, míg az pontosan a könyökéig ért. Feltárult az alkarja, melyet Evie nem tartott az emberi test legérzékibb részének, mégsem bírta levenni róla a tekintetét, és érezte, hogy elpirul.

– Nincs dolgom – biztosította Trystan a nőt, majd a tésztához ténfergett, és úgy pislogott le rá, mintha az menten felrobbanhatna. – Ha főnök az ember, maga oszthatja be az idejét, anélkül, hogy az alkalmazottak nyavalygását kellene hallgatnia.

– Nem akartam nyavalyogni – morogta Evie.

A Gonosz éles pillantást vetett rá, miközben egy meglehetősen rövid kötényt varázsolt elő a kis szekrényből, és szó nélkül átadta Nurának. A nő rámosolygott, és a szoba sarkában kezdett foglalatoskodni.

– Az „alkalmazott” egyben azt is jelenti, hogy bizonyosfajta hatalommal bírok feletted, Sage – súgta oda a férfi, majd elfordult, hogy megkösse a saját kötényét is. – Ugyanakkor szerintem nem mondhatjuk, hogy alattam lennél.

– Bármennyire szeretné is a főnök, hogy így legyen – vigyorgott Penge, aki pont ekkor bukkant fel Evie háta mögött. Evie morcos arckifejezése láttán a lány vállára vetette izmos karját, zöld ingujja kikandikált rézszínű mellénye alól.

Egy fémkanál szelte át a levegőt, és egyenesen szemen találta az idomárt.

– Áú! – üvöltött fel azonnal eleresztve Evie-t, és borostyán szemében vádló pillantással a fájdalmas pontot dörzsölgette.

– Evie édesanyja is a szobában van, te tökkelütött tuskó! – A Gonosz fenyegetően Gushiken felé lépett.

Az – még mindig a homlokát simogatva – visszabámult rá.

– Nem én vetkőztetem le a szememmel a lányát.

A főnök orrlyukai kitágultak, és mielőtt újabb lépést tehetett volna, Evie a két férfi közé lépett, és kinyújtotta kezét, megállásra késztetve őt.

– Fogadni mernék rá, hogy az anyám sértőbbnek találná a kegyetlen gyilkosságot az ártatlan célozgatásnál.

– Nem kell kegyetlennek lennie – morogta szárazon A Gonosz, majd a tálban várakozó nyers tészta felé fordult. – Bár ez…

Nura ekkor előlépett az árnyékból; zavart mosolya leolvadt az arcáról, amikor megpillantotta a kreálmányát.

– Tudom, hogy reménytelen. Azt hittem, segít, ha hozzáadom azt a fura, rózsaszín lisztet, de láthatóan csak rontott az állagán.

– Elhasználtad a rózsaszín lisztemet?

Lyssa állt a küszöbön, fekete haját két hosszú copfba fonta és vörös szalaggal átkötötte, tágra nyílt szemében el nem hullajtott könnyek csillogtak, ujjait erősen ökölbe szorította.

– Azt a teasüteményeinkre tartogattuk Edwinnel.

Anyjuk láthatóan nem tudott mit kezdeni a kezével, miközben azon törte a fejét, mit mondhatna a lányának, aki visszatérése óta látványosan levegőnek nézte a nőt. Lyssa minden közeledési kísérletét elutasította, és Nura, minden hibája ellenére, egészen jól viselte a dolgot.

Egészen mostanáig.

– Lyssa. – A nő kisebbik lánya felé nyújtotta a kezét, de összerezzent, ahogy az még közelebb húzódott a nővéréhez. – Én… annyira sajnálom. Fogalmam sem volt. Meg tudsz bocsátani?

Lyssa sötét szemöldöke lefelé konyult, és Evie érezte, hogy kis keze megremeg a derekán.

– Nem. Az az enyém volt, és te elrontottad. Mindent elrontasz.

– Lyssa – figyelmeztette Evie óvatosan, és a kislány felé nyúlt, de csak a levegőt markolta, mert húga elhúzódott tőle, és kirohant a szobából.

Hosszúra nyúló csend telepedett a konyhára, senki sem mozdult, amíg egyszer csak Gideon dugta be a fejét az ajtón; homokszőke haját hátrasimította a homlokából.

– Minden rendben idebent? Az imént Lyssába botlottam, és elég zaklatottnak tűnt.

Amikor Evie elég bátorságot gyűjtött, hogy az anyjukra nézzen, már teljes biztossággal tudta, Nura korábbi jó napjának annyi.

És felkészült.

A rosszra.

Ötödik fejezet

Evie

Másnap alig kelt fel a nap, amikor Evie felült az ágyában; a mellkasát szorongatta, olyan kínzó fájdalmat érzett, mintha valaki kiürítette volna, és nem hagyott mást maga után, csak ürességet.

Lyssa csendesen hortyogott mellette, meg se rezzent, amikor Evie felpattant, felöltözött, megmosakodott, majd halkan becsukta maga mögött a széles faajtót. Az utóbbi időben borzalmasan rosszul aludt; többször felébredt éjszaka, míg végül feladta.

A nap első sugarai üdvözölték, amikor odasompolygott az egyik ablakhoz, és karját a párkányra támasztva kinézett a Hikori Rengetegre. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy nem hallotta a közeledő lépteket.

– Jó reggelt, Ms. Sage! – rikkantotta Marv, kis híján elejtve a kezében cipelt, veszélyesen balra billenő ládát.

Evie gyorsan elkapta a láda másik felét, és segített neki letenni a földre.

– Mi a szösz, Marv? Elköltözöl?

A kapuőr zavartan húzgálta a gallérját, és szégyenlősen lenézett a ládára.

– Nem, csak leviszem az adományokat a bejárathoz, hogy elszállíthassák őket. Rengeteg kincs a nálam kevésbé szerencséseknek! A kishúga ötlete volt.

A doboz tele volt emlékekkel – egy csinos nő portréja, egy virág alakú papírnehezék, egy köteg ceruza, egy kis szerszámosláda, és még néhány apróság.

Evie lehajolt, és felkapott néhány új pennát, melyekkel a jelentéseket írta.

– Miért nem viszed be a folyosó végén lévő raktárba? Ott rengeteg a hely, és nem kell olyan messzire cipelned.

Marv elpirult, és az ujjait piszkálta.

– Ez igazán nagylelkű, Ms. Sage. Köszönöm.

A lány megpaskolta az őr arcát, majd lehajolt a dobozért, de túlbecsülte saját erejét. Amikor az visszazuttyant a padlóra, kigurult a szerszámosládika, a fedele pedig megrepedt a kövön. Kihullott belőle egy kis kalapács, egy még kisebb csavarhúzó és néhány fényes, új csavar.

Marv letérdelt, és nyugodtan visszapakolt mindent a ládába.

– Ó, jaj, most aztán jó nagy rendetlenséget csináltam! Elnézést, Ms. Sage.

Evie ismerősnek találta a csavarokat, de nem tudta pontosan, honnan…

Amikor is meghallotta a nyikorgó hangot a feje felett.

– Ms. Sage! Vigyázzon! – kiáltotta Marv, és a földre rántotta Evie-t, épp csak elkerülve a lezuhanó szellőzőfedelet, majd a lány fölé hajolt, hogy a testével védje őt. A fém olyan hangosan csörömpölt a kőpadlón, hogy kitárult az előttük lévő ajtó.

Trystan szobájának ajtaja.

– Mi a hólyagos himlő volt ez? – harsogta a félmeztelen, kócos Trystan, de szoborrá dermedt, amikor megpillantotta Evie-t és a fölé boruló férfit. – Marv.

Az idegesnek tűnt, szinte ijedtnek.

– Igen, uram?

– Szállj le róla, ha kérhetném! – Mire az őr felkászálódott Evie-ről, főnöke máris mellette termett, és felsegítette.

– Ne légy goromba vele! – korholta a lány. – Épp most mentett meg a kilapulástól.

Marv homlokát ráncolva a csavarokat fürkészte, valószínűleg ő is arra jutott, amire Evie.

– Hé! Ezek a csavarok… Valaki meglazította a szellőzőt? De miért?

– Hogy szándékosan kivasaljon engem? – találgatott Evie, ahogy eszébe jutott a zuhanó mennyezet és a titokzatos módon meglazult, tökéletesen ép csavarok.

– Vagy engem – morogta a főnöke ugyanarra a következtetésre jutva. – Marv! Kinek a szerszámai ezek?

Az őr búslakodva lesütötte a szemét.

– Nem emlékszem. Azért vittem a ládát az irodába, hogy mindenki beletehesse a kidobásra szánt tárgyakat. Egész éjjel ott állt, uram. Óvatosabbnak kellett volna lennem… Összetereljem az alkalmazottakat kihallgatásra? Vagy talán vallasson ki engem – ajánlkozott Marv készségesen.

– Nem szükséges. Magam oldom meg a rejtélyt – jelentette ki Trystan, és a hangja hallatán a szőr is felállt Evie karján.

– Segíthetnék – vállalkozott a lány.

A Gonosz szorosan lehunyta a szemét, kifújta a levegőt, majd visszatért a kvártélyába, útközben azt morogva:

– Nem, nem tudsz.

Hatodik fejezet

Evie

Csak időre van szüksége, mama – biztosította Evie az édesanyját, miközben Nura fel-alá téblábolt lánya új irodájában. Az egykor világos, sarki alkóvból mára egy nyitott és vidám kis helyiség vált. Fehér íróasztalát, melyre Trystan egyszer egy holttestet dobott, az ablakhoz tolták, hogy a napsugarak kellemesen melengessék a bőrét munka közben. Minden áldott reggel egy csokor fehér rózsa jelent meg rajta, valamint egy új doboz vaníliás cukorka – az előbbi Marvtól, az utóbbi Edwintől. Evie imádta az efféle apró figyelmességeket, melyek túlszárnyalták a leglátványosabb gesztusokat is. Azt jelentették, hogy valaki a leghétköznapibb pillanatokban is gondolt rá, és igyekezett szebbé tenni a napját. Varázslatos légkört teremtett, mely elfedte a keserűség érzését, amiért a sarokba állították, akár egy rosszcsont gyereket.

Apró, kék-fehér pillangókkal díszítette ki az ablakokat, melyeket Lyssa készített Evie „száműzetésének” napján. Kishúga így akarta elérni, hogy Evie és főnöke elhidegülése kívánatos változásnak tűnjön. Csakhogy Evie attól tartott, az egyetlen változás az lett, hogy egyszeriben riasztó módon rühellni kezdte a pillangókat.

Nura a másik ablaknak támaszkodott, és finoman végigsimította a színes ólomüveget.

– Tudom. Biztosan rettentő ijesztő számára ez az egész. Csak azt szeretném, ha ebben a tekintetben inkább rád hasonlítana. – Hangjából büszkeség sugárzott, ahogy lánya felé lépdelt. Átnyúlt az asztal fölött, két kezébe vette az arcát, és olyan hálával nézett le rá, amit Evie nem érdemelt meg. – Te azonnal elfogadtál. – Egy könnycsepp gördült le a nő arcán. – Az én édes kislányom, és az ő édes mosolya.

Egy romlott világot is képes lennél helyrehozni egyetlen mosolyoddal.

Az Evie szemét szúró könnyek nem az öröm könnyei voltak, mert anyja réges-régen elsuttogott szavai… többé már nem érződtek bóknak.

Mégis mosolygott.

Biztos, ami biztos.

– Lyssának mostanában rengeteg változással kell megbirkóznia. Nem hibáztathatom, amiért egy újabbal már nem képes. Különösen egy ennyire zavaros helyzettel. – Evie meredten bámulta az asztalát, elfordította a tekintetét édesanyja kezéről, inkább a naplójára és az előző reggel papírra vetett feljegyzésére összpontosított, az aggastyán töredezett emlékeire, amit a tavernában firkantott le. A Rennedawn krónikájában szereplő jóslat részletei.

Kulcsok, ablakok, meg valami egy ajtóról és egy pacáról?

Persze azt hozzá kell tenni, hogy a férfit láncra verte a tulajdonos, amiért közterületen italozott… és meg akart szökni…

Kulcsok, ablakok, ajtó, paca.

Látványos sóhajjal az aranyozott jegyzetfüzet lapjaira hajtotta a homlokát.

– Miért lenne zavaros? – tűnődött Nura fátyolos hangon.

Evie lassan felemelte a fejét, és a szemöldökét ráncolta.

– Tessék?

– Szerinted miért zavarta össze annyira Lyssát a hazatérésem? – Édesanyja előrehajolt, mintha nagyon is tudná a választ, csak arra várna, hogy a lánya szájából hallja azt.

– Nos… – Kérlek, ne kényszeríts erre! Ne kényszeríts, hogy erős legyek! Rászolgáltam, hogy ne csináljak mást, csak bebújjak a takaróm alá, és sírjak.

Édesanyja életben volt. Tudta, hogy hálásnak kellene lennie, el kellene fogadnia, hogy a múlt minden fájdalma és haragja nem számít többé. Az eszével tudta, ám a szíve olyan erővel facsarodott el, hogy a hányinger kerülgette.

Nura elkomorult.

– Evangelina, nem vagyok üvegből. Mióta visszatértem, szunnyad a mágiám, és a fejem is tiszta. Megbirkózom az igazsággal.

Az Evie vállán lévő sebhely lüktetni kezdett, áramütés száguldott végig a gerincén, egyenesen a combjára szíjazott tőrig, és belülről marta.

– Nem te nevelted fel! – A szavak szinte kirobbantak belőle, akár a bensőjét marcangoló lángok.

Nura összerezzent, és hátrált egy lépést.

– Tisztában vagyok vele…

Evie felsóhajtott, és felkászálódott a székéből.

– Nem akarok kegyetlen lenni. Azt mondtad, elviseled az igazságot, és az igazság az, hogy Lyssa számára nem vagy több egy idegennél.

És számomra sem.

De ezt már nem tette hozzá hangosan, mert az aznapi teendőinek listáján nem szerepelt édesanyja vérig sértése, és ha azzal, hogy elfogadja a nőt, aki egykor elhagyta őket, enyhítheti valamicskét kishúga fájdalmát, hát megteszi. Hamis mosoly ide vagy oda.

– Majd megismer, és minden rendben lesz. Ne aggódj, mama!

Anyja keze után nyúlt, Nura pedig visszamosolygott.

– Talán igazad van. Én… Ó, hasibsi! – A nő szeme megakadt a lánya asztalán nyitva heverő naplón. Felvette, és a lapokat szennyező foltokra mutatott. Vérfoltok. A késelésből. Hoppá. – Mi a csuda történt itt?

– Ó, az, csak egy kisebb gubancba keveredtem a minap egy… kiküldetésen. És hát akadt egy kisebb összetűzés. A naplóm lett az egyik áldozat. – Igyekezett kellőképpen bűnbánónak hangozni, és nem büszkének, ahogyan valóban érezte magát. Anyja valószínűleg nem helyeselné a munkáját. Ugyanakkor tisztában volt vele, hogy anyja sem él burokban. Amíg a csillagok között élt, Nura minden gyermekét szemmel tartotta odafentről.

A nő elszontyolodott.

– Ha hamarabb visszatérek, nem kényszerültél volna efféle borzalmas tettekre.

Evie becsukta a naplóját, és védelmezőleg a hóna alá csapta.

– Ami azt illeti, nem kellett kényszeríteni. – Kihúzta magát. – Mint kiderült, illik hozzám ez a munka, és nagyon is jó vagyok benne.

Anyja szemébe kísérteties tekintet költözött, és Evie nem mert rákérdezni, mit jelenthet.

Ekkor kopogtattak, és Evie megkönnyebbülten felsóhajtott, amikor Tatianna dugta be a fejét az ajtón. Rózsaszínre pingált ajkán mosoly táncolt.

– Hívattál, Evie, kedvesem? Az üzenet szerint sürgős. Jó reggelt, Sage úrnő!

Az. Sürgős. Úgymint „ments meg attól, hogy kettesben maradjak az anyámmal”.

– Jó reggelt, drágám! – Nura is mosolygott, majd hátrált egy lépést; fehér szoknyája a padlót súrolta. – Akkor azt hiszem, magatokra is hagylak benneteket. Megyek, és megkeresem Gideont.

– Szükségtelen. – A fia lépett be az ajtón, és széttárta a karját, mintha helyi látványosság lenne. – Megérkeztem. – Evie mellé lépett, és a fülébe súgta: – Kijelölt villámhárítóként állok szolgálatodra.

A lány könyöke fivére oldalába fúródott.

– Nincs szükségem villámhárítóra – sziszegte.

– Ezért festesz úgy, mint aki a legközelebbi menekülőutat keresi? Az ablakot nem ajánlom, a gyakornokoknak sem szokott beválni.

Evie újra hasba könyökölte.

A fivére felmordult, de becsületére legyen mondva, egy pillanatra sem ingott meg a mosolya.

Keletkezésének szerencsétlen körülményei ellenére Evie új irodája egyfajta menedékké vált a számára. Valahányszor túl sokat ábrándozott a főnökéről, vagy különösen alkalmatlannak érezte magát, visszavonult a kis kuckóba. Tehát a napja nagy részét itt töltötte.

Ekkor Clare esett be az ajtaján Tatiannát mustrálgatva, akit a közömbös ábrázatú Kingsley követett, végül, mert a kis helyiség még nem volt elég zsúfolt, a főnök is bedugta a fejét, de olyan óvatosan, hogy Evie alig bírta visszafojtani a nevetését.

– Mit kerestek itt? – kérdezte a férfi nyersen, kerülve a lány tekintetét. – Tatianna, rá kellene nézned Bradley-re a pénzügyről.

Tati duzzogva karba tette a kezét.

– Miért?

– Leesett a lépcsőn.

A vajákos tátott szájjal bámult, és a háta mögé dobta hajfonatát.

– Mégis hogyan?

– Lelöktem.

Evie a markába vihogott, és incselkedő szemrehányással pislogott a főnökére. A férfiba szorult annyi tisztesség, hogy kissé bűnbánó ábrázattal nézzen vissza rá, meg annyi ész, hogy tanítványára villantsa a gödröcskéjét, ahogy halk kuncogás hagyta el a száját.

Egy hosszú pillanatra összefonódott a tekintetük.

Aztán Kingsley pattant fel A Gonosz vállára, és lassan felemelte a tábláját, amin az állt: ELPIRULT.

A főnök arcát valóban rózsaszín pír borította, és Evie érezte, ahogy melegség költözik a gyomrába, aminek nem lett volna szabad megtörténnie. Úgy volt, hogy dühös a férfira! Azt tervezte, hogy jó sokáig kínozza!

Bár az arcára kiülő rémületből ítélve A Gonosz is épp elég gyötrelmesnek találta a pirulását.

Evie sikerei valamiképp mindig szerencsés balesetek voltak.

Édesanyja úgy figyelte a jelenetet, amit leginkább rosszalló szórakozottságnak lehetne nevezni, és amikor Trystan kiszúrta a nőt a sarokban, az arcát színező vörös csak még tovább mélyült.

– Pontosabban… Bradley véletlenül… a kezem végénél volt… amikor kinyújtottam – javította ki magát.

Clare ajka vigyorra húzódott, láthatóan élvezte bátyja kínlódását, amit Evie tökéletesen meg tudott érteni.

– Mintha úgy láttam volna, hogy előtte megütötted…

– Te miért vagy még mindig itt? – morogta Trystan.

Clare a sarkán ringatózva a falnak dőlt, és elégedett mosolyt villantott a fivérére.

– Tatiannával épp egy bájitalt kotyvasztottunk, hogy megnyugtassuk a guivrét, amikor megkapta Evie üzenetét, és nem szeretem, ha mellőznek.

– Mily sajnálatos. Hisz annyira élvezem, amikor mellőzhetlek.

– A guivre még mindig tipródik? – kérdezte Evie, bár tudta, ezzel még csak meg sem közelíti azt a szenvedést, amelyet az állat nap mint nap átél, amióta elválasztották a párjától és születendő utódjától.

Clare jókedve gyorsan bűntudattá változott.

– Penge belecsempészett némi nyugtató elixírt az ételébe, de mivel alig eszik, nehéz rávenni, hogy eleget bevegyen belőle. Szegény pára vagy vergődik, vagy vonaglik, vagy a sarokban elbújva nyöszörög.

– Elhiszem, hogy nincs étvágya, amikor távol kell lennie a szeretteitől – jegyezte meg a vajákos, sötét szemét Clare-re szegezve. A két nő egymásra nézett, majd elkapták a tekintetüket. Evie el is határozta, hogy később utánajár a dolognak. A kapcsolatuk természete nem tartozott rá, de szüksége volt valami figyelemelterelésre saját katasztrofális szerelmi élete – vagy annak hiánya – helyett.

A szobára komor hangulat ereszkedett; Kingsley mintha megérezte volna, felugrott az asztalra, és feltartotta a tábláját.

IGAZ.

Majd még egyet:

SZERELEK.

Tatianna arca eltorzult.

– Azt akarja közölni, hogy szerelnie kell valamit?

Gideon lehajolt, hogy közelebbről is szemügyre vegye a feliratokat.

– Szerintem csak elírta a „szerelem” szót.

– Az lehetetlen – csattant fel A Gonosz. – Kingsley nem szokott hibázni.

– Hááát. – Evie csettintett az ujjával, és úgy tett, mintha látványosan eltűnődne. – Brekítség?

Trystan rámeredt.

– Mit segítsek?

– Ó te jószagú… – A lány a tenyerébe nyögött. – Brekítség! Többször is láttam már, hogy rosszul írta a segítség szót.

A férfi rezzenéstelen arccal pislogott.

– Vagy úgy. Az nem számít.

A Sors biztosan jól szórakozott rajta, mert Evie terve, hogy kínzással kényszerítse térdre A Gonoszt, hamar a visszájára fordult.

– Hogyhogy nem számít?

– Ez a kettőnk közös kis tréfája.

A férfi éppoly flegmán beszélt, mint máskor, Evie figyelmét mégsem kerülte el ajka rándulása, vagy az elégedett tekintete, ahogy a tanítványa nyakán felkúszó pírra nézett.

– Te most szórakozol velem?

– Sage, azt sem tudom, azt hogyan kell.

Evie a háta mögé kulcsolta a kezét, és az ügyfélszolgálatosok legémelyítőbb mosolyával fordult a főnöke felé.

– Kölcsönadhatom az egyik könyvemet. Talán abból nyerhetsz némi ihletet.

– Inkább úgy teszek, mintha egy sportkézikönyvről trécselnétek, hogy ne hányjam ki a reggelimet – dünnyögte Gideon a kezével kalimpálva, mintha egy láthatatlan ablakot mosna. – Anyám, mit szólnál egy sétához a kertben? Esetleg belevessük magunkat a tövisligetbe?

Nura látványosan kimaradt a beszélgetésből, szemébe az a távoli tekintet költözött, melytől Evie egész gyermekkorában rettegett, ám ahelyett, hogy tett volna ellene valamit, a végtagjai lefagytak, és földbe gyökerezett a lába.

– Csodásan hangzik – felelte a nő révedezve. – Esetleg Lyssa is csatlakozhatna hozzánk…

Gideon gyerekként sem volt olyan, mint Evie, sosem ugrott azonnal, hogy mindenkinek a kedvére tegyen, de mindig ő volt a jókedv forrása, amerre csak járt, egy tiszta lélek, és azok, akik a fényben éltek, általában kerültek mindent, ami a sötétben bujkált.

– Talán – mondta a fiú, bár könnyedsége egy pillanatra megingott. – Miért nem kérdezzük meg?

Miután elhagyták a szobát, Tatianna érdeklődve fürkészte Kingsley táblácskáit. Felvette az egyiket, és vizsgálgatni kezdte. A varangy Clare felé szökdécselt, aki baráti szeretettel nézett le rá.

A Gonosz Evie füléhez hajolt, és füstös, mély hangján búgta:

– Nincs szükségem a könyveidre. – Sötét tekintete simogató volt, mintha ujjaival az orcáját cirógatná. – Így is megvan. – Úgy hangzott, mint egy titok és egy keserű vallomás egyben.

Mi a hólyagos himlő?

– Mi van meg?

Főnöke szeme a lány arcán időzött, majd vörös ajkára tévedt.

– Az ihlet.

Miért hangzik ez a látszólag hétköznapi szó hirtelen ennyire mocskosnak?

Valószínűleg azért, mert közben úgy bámul rád, mintha le akarná olvasztani a fűződet. És átkozottul szánalmas, de működik…

– Ms. Sage! – Marv rontott be az iroda ajtaján, megzavarva a törékeny pillanatot.

Evie igyekezett megőrizni elbűvölő modorát, bár mintha gőz készült volna kilövellni a füléből.

– Csak nem megint egy szellem, Marv? – Érezte, ahogy megrándul a szemhéja.

– Annál is rosszabb!

Tatianna homlokát ráncolva lesimította rózsaszín szoknyáját.

– Fúj. Egy gúl?

– Nem, Ms. Tatianna. – Az őr mélyet lélegzett. – Benedikt király!

Erre mindannyian felkapták a fejüket, még Kingsley is, bár különös zavar sugárzott róla, és Evie eldöntötte, később még utánajár a dolognak.

– Mi van vele, Marv? – kérdezte A Gonosz.

A férfi elsápadt.

– A kastély ajtaján kopogtat.

Hetedik fejezet

A Gonosz

A„kopogtat” enyhe kifejezés volt.

A király és Vitézi Gárdája felállított egy katapultot a tövisliget túlfelére, és onnan bombázták hatalmas kövekkel a Mészárlak főbejáratát. Trystannek is volt katapultja, és ha újabb sikolyt hall, akkor a pénzügyi osztály többi tagját is elkezdi kilövöldözni.

Lehet, hogy amúgy is megteszi, csak szórakozásból.

Újabb kő repült feléjük, majd még egy.

– Kilövés! – rikkantotta Trystan a karját lendítve, miközben két Dicstelenje megrántotta a kart, útjára engedve a kedvenc fegyverébe töltött lövedékeket. Robbanó tökök voltak, ugyanazzal a kertészeti fekete mágiával átitatva, mely a hátborzongató tövisligetet is létrehozta. Ártalmatlanok, amíg fel nem pöccintik a tök szárát, amikor is meglehetősen hatékony bombává avanzsálnak.

A tökök a feléjük záporozó kövekbe csapódtak, tűzijátékhoz hasonló vörös-sárga szikrákkal teleszórva az eget.

– Keeley! – üvöltötte A Gonosz, és kirontott az iroda hátsó kijáratán át a kastély udvarára néző mellvédre. Őrségének vezetője épp az elébük táruló látványt kémlelte. – Lőj ki még tízet!

– Már csak három maradt!

Trystan megpördült.

– Az lehetetlen! Nemrég érkezett egy tíz hordóból álló szállítmány. Mi történt a többivel?

Keeley felemelte egyik kezét – a másikban egy felrobbantásra váró tököt tartott –, de egy pillanatra sem vette le a tekintetét a támadóikról.

– Nem tudom! Lementem értük, de eltűntek.

Trystan csalódottan rázta a fejét, amiért nem volt ideje utánajárni a dolognak.

– Hány lovag jött? – A mellvédről kilesve a szeméhez emelte a látcsövét. A király a lova hátán ült, szőrmepalástja elegáns hullámokban vette körül, koronája olyan fényesen ragyogott a napsütésben, hogy Trystannek hunyorognia kellett. És mindössze… hat Vitézi Gárdistát látott? – A többiek a fák mögött rejtőznek?

Keeley megrázta a fejét, vaskos varkocsa vele együtt mozgott.

– Nem, uram. Kiküldtük a hollókat, sőt, néhány tündért is. Ez a teljes osztag.

– Biztosan csapda – csendült mellette Sage hangja, a frászt hozva A Gonoszra. Dühösen lebámult a sötét fürtökre. – Mi van? – kérdezte a lány, és úgy húzgálta az orrát, amitől a férfi ostoba szíve bukfencet vetett.

– Megmondtam, hogy maradj veszteg, kis tornádó – zsörtölődött Trystan, bár természetesen nem lepte meg, hogy Sage nem engedelmeskedett a parancsának.

A lány áthajolt a mellvéd korlátja felett, és eltakarta a szemét a napsugarak elől.

– A Gonosz tanítványa vagyok. Ha ki akarom tanulni a mesterséget, meg kell figyeljelek akció közben, te Gonosz Nagyúr. – Észszerű gondolat volt, ami bosszantotta Trystant.

Ugyanakkor fura módon melegséggel töltötte el. És ez… még jobban felingerelte.

Újabb kő süvített feléjük, mire Trystan két kezével megragadta Sage-et, és elrántotta őt a korláttól. Az egész Mészárlak megremegett a becsapódástól. A lány visított, míg végre újra szilárd talajt érzett a talpa alatt.

– Gonosz! Felkeltettük végre a figyelmedet? – Benedikt hangja egy mágikus hangszóróból dübörgött a távolból. – Vagy folytassuk?

A hólyagos himlőbe!

– Sage, szükségem van a… – De máris a kezében volt saját mágikus hangszórója, és a lány önelégült vigyora láttán legszívesebben addig csókolta volna, amíg el nem ájul. Vagy minél messzebbre menekült volna előle. Köhintett, és félrenézett. – Köszönöm.

Tanítványa fojtott hümmögése elárulta, hogy nem kellett hálálkodnia. A lány pontosan tudta, hogy Trystannek szüksége van rá, és ennél nem is akart többet.

Evie Sage arra teremtetett, hogy a veszted legyen, te pedig az övé.

Elhessegette az elkárhozott jövőt, melyet meg kellett akadályoznia, és az egyetlen dologra koncentrált, ami soha nem hagyta cserben: a gonoszságára.

– A támadás helyett a beszélgetés az egyetlen alternatíva, Benedikt? – kiáltotta szárazon. – Mert ez esetben maradok a köveknél.

Néhány lovag idegesen toporgott a király mellett, várva a hírhedten heves férfi reakcióját, ám az uralkodó nem tűnt haragosnak. Ehelyett Trystan legutálatosabb időtöltésének hódolt.

Az a mocsok nevetett.

– Csoda, hogy ilyen körülmények közt is képes vagy tréfálkozni, fiam.

A Gonosz mágiája felpezsdült a bőre alatt, és amikor Sage megérintette a karját, már ott sem volt. Oly messze és oly sebesen zúgott el tőle, hogy elsöpörte a katapultnál álló katonát, ragyogó, fekete foltot hagyva maga után. A katona leggyengébb pontja.

A férfi holtan esett össze, amint a varázs eltalálta. Trystan zihálva fújtatott, és a hajába túrt. Véletlenül ölni szörnyűséges tett volt. Sokkal kielégítőbb, ha szándékosan csinálja az ember.

– Ez már elég humoros neked, Benedikt?

A király annyi érdeklődéssel pislogott le a földön heverő alakra, mint Trystan egy levegőben lebegő porszemre.

– Ugyan-ugyan! Ne civakodjunk! Azért jöttem, hogy alkut kössek veled.

– Nem.

Sage a főnöke felé kapott, de Trystan elhúzódott tőle. Ha még egyszer hozzáér, az egész mellvéd a lábuk alatt omlik össze. A lány azonnal lesütötte a szemét, ám feszes válla elszántságról árulkodott.

– Azt hiszem, először nem ártana megkérdezned, mi lenne az – mondta a lány.

Trystan gúnyosan felhorkantott.

– Alkudozós hangulatban vagy?

– Nem. Csak azt gondolom, jobb mindenről tudni, mint homokba dugni a fejed. De te vagy a főnök – nézett fel rá Sage, de olyan hamiskás mosollyal, hogy A Gonosz legszívesebben kitépte volna a saját haját.

Ekkor Tatianna bukkant fel a mellvéden, és érdeklődve végignézett a társaságon.

– Attól tartok, Bolyhos tűzokádó képességei ma nem állnak rendelkezésünkre.

– Miért nem? – Sage hangjába aggodalom vegyült.

– Penge szerint meghűlt kissé.

Lyssa bújt elő a vajákos mögül.

– Kis füstgomolyagokat tüsszög!

Sage elzúgott Trystan mellett, majd a vállánál fogva megpördítette a kislányt.

– Nyomás befelé! – Aztán egy pillanatra elgondolkodott. – És maradj távol a bejárati ajtótól. Meg az ablakoktól is, ha már itt tartunk. Nem bízom a képességeikben, hogy kétszer el tudják találni ugyanazt a célt. Szóval semmi üveg. És semmi ajtó. Indulás!

– De Tatianna azt mondta, hogy épp gonosztevős dolgokat műveltek! – Lyssa átbújt Evie karja alatt, és Trystan felé rohant. – Látnom kell!

Sage halkan felmordult, és nagyot toppantott.

– Lyssa, ez abszurdum. Menj be a kastélyba! Most azonnal!

A Gonosz elfüttyentette magát.

– Nem ugyanezzel érveltél az imént, Sage?

A lány csípőre tette a kezét, és a szemében árulás csillogott.

– Talán rajtad kellene kipróbálnom a gonoszságomat?

– Ha úgy gyorsabban túlesünk rajta, csak rajta.

Lyssa felkacagott, és A Gonosz szája is megremegett, aztán egy újabb robbanás rázta meg a kastély falait, és mindenki a kőpadlóra zuttyant. Trystant kivéve.

– Hát rólam megfeledkeztetek? – szállt a szélben Benedikt hangja.

– Ó, az istenek szerelmére! – kiáltotta A Gonosz, és újra a szájához emelte a hangszórót. – Miféle alkut akarsz, Benedikt? Ki vele!

A messzelátó nélkül is jól láthatta, ahogy a király szája széles mosolyra húzódik, olyan aljasra, melyet ő maga sosem tudott igazán tökélyre fejleszteni.

Ironikus volt, milyen könnyen elismerte, hogy a legtisztább gonoszság egy olyan emberben rejlett, aki elszántan törekedett a végső hatalomra, és mindazokban, akik elnézték minden szörnyű tettét, csak hogy hatalmon is maradhasson.

– Elárulom nektek Rennedawn próféciájának teljes szövegét. Itt és most.

Nem. Túl könnyű.

– És mit kérsz cserébe? – húzta el a száját Trystan.

Az uralkodó mohó tekintete a két Sage lányra esett, akik időközben felsorakoztak mellé. Trystan azt fontolgatta, hogy kitépi Benedikt szemét, de akkor az valami olyat ejtett ki a száján, amitől a mellvéden állóknak a szava is elakadt.

– Nura Sage-et.

Nyolcadik fejezet

Evie

Anyám halott – kiáltotta Evie komoran. – Hát nem hallottad?

Benedikt a lányra mutatott, és úgy rázta a fejét, mintha mókásnak találná őt. Evie azon kapta magát, hogy eltöpreng, mennyire lehet nehéz eltörni egy ujjat, és mennyire fájhat a dolog.

– A hazudozás nem áll jól neked, Ms. Sage.

– Evie? – pislogott Lyssa a nővérére, mert nem volt elég magas, hogy a fal felett átláthasson a királyra.

– Vidd be Lyssát! – súgta tanítványa fülébe A Gonosz. – Ezt majd én elintézem.

Evie a főnöke felé fordult, és mérhetetlen daccal nézett fel rá, majd kimondta azt a szót, mely az utóbbi időben igencsak a szívéhez nőtt, és mely a múltban komoly gondot okozott neki.

– Nem. Keeley! Légy oly kedves, és vidd be a húgomat a házba!

Trystan arcizma megrándult, az állkapcsa megfeszült, Evie pedig meredten bámulta, nehogy időközben elveszítse a hidegvérét. A férfi nem ellenkezett, csak mereven bólintott, és tiltakozás nélkül elfogadta a döntését. Végül ott álltak vállvetve a szörnyeteg előtt, aki oly sok mindent elvett már tőlük.

Keeley csendben visszakísérte Lyssát a kastélyba, és elhaladva Evie tenyerébe nyomta a fel nem robbant tököt. A kapitány eközben megnyugtató szavakat duruzsolt a kislány fülébe, majd mindketten eltűntek a szemük elől. Evie egy pillanatra hitt neki, mert egy része mindennél jobban vágyott rá, hogy igaza legyen.

Aztán oldalra sandított, és felnyögött, amikor Lyssa tágra nyílt szemét pillantotta meg az ólomüveg ablakokon keresztül, nyíltan dacolva vele. Micsoda fejmosást fog kapni az a kis szemtelen, miután itt végzett… Nem! Becky gondolna ilyesmit. Ó, a bánatos békába, mi lett belőlem?

Trystan lekiáltott a királynak.

– Bolond voltál, amiért idejöttél, Benedikt. De csak hogy egy alkalmasabb időpontban semmisíthesselek meg, adok tíz percet, hogy a lehető legmesszebb kerülj a Mészárlaktól, mielőtt a Dicstelenjeim üldözőbe vennének.

Benedikt újra felkuncogott, és valami elpattant Evie agyában. A falhoz csörtetett, felmászott a peremére, és a magasba emelte a tököt, készen arra, hogy meghúzza a szárát, és felrobbantsa.

A király torkán akadt a nevetés, a türelmes uralkodó törékeny álarca lehullott, felfedve Benedikt valódi arcát.

– Ms. Sage, hát hova lett a józan eszed? Valóban ilyen ember akarsz lenni? Egy gyilkos?

Evie a háta mögött érezte Trystan jelentétét, de a férfi nem rántotta vissza a peremről. Vörös ajka szélesre nyílt, a szél belekapott a blúzába, és a magastól való félelme egy szempillantás alatt elpárolgott fellobbanó gyűlölete és haragja alatt. A sötétsége alatt.

– Tudja, felség, mi történt Otto Warsennel azon a végzetes napon, amikor elküldte, hogy végezzen velem? – Hangja dallamosan, könnyeden csengett, mintha nem is a sajátja lenne.

Benedikt közelebb húzódott a ligethez.

– Feltételezem, az az áruló fivéred tette el láb alól a segítségeddel – válaszolta hűvösen, de hiába igyekezett ködösíteni, Evie így is hallotta a hangjába vegyülő leplezett kíváncsiságot.

A lány csettintett a nyelvével, és megrázta a fejét, majd előrántotta a combjára erősített tőrt.

– Majdnem! Igaz, Gideon segített a másik őrrel, de attól tartok, Otto csakis az enyém volt. Elvágtam a torkát.

A király jéggé dermedt, a feje félrebillent, de rögvest felszegte.

– Csak nem?

– De igen. Gyors halál volt, és nekem az első. Ezért biztosra akartam menni, és megemlékezni róla, oly módon, ahogy azt Mr. Warsen megérdemelte. Hogy tisztelegjek az általa választott élet és azok előtt, akiket hátrahagyott.

Benediktet láthatóan rettentően érdekelte a folytatás, mert egyre csak sürgette a lányt.

– És ezt hogy csináltad?

Evie egyik kezében a tököt, a másikban a tőrét markolva elmosolyodott, majd a kés hegyét a növény szára alá dugta, és jó hangosan, hogy mindenki hallja, így szólt:

– Levágtam a fejét.

Azzal letépte a szárat, és olyan messzire hajította a tököt, amennyire csak bírta; alig néhány lépésnyire a helytől, ahova a főnök asztala alatt talált ketyegő bombát is dobta egykor, amikor ez az egész elkezdődött. Csakhogy ezúttal nem elhárítani akarta a veszélyt.

Hanem valaki más felé irányítani.

És ez arra késztette Evie-t, hogy olyasmit tegyen, amit még A Gonosz sem tett a legerőszakosabb cselekedetei során.

Elmosolyodott. Úgy igazán.

A király és a pereputtya fejvesztve menekültek, miközben a tök felrobbantotta a helyet, ahol az imént még álltak, kisebb krátert hagyva maga után.

Evie ekkor már hahotázott.

– Jobb lesz, ha elpucolsz, Benedikt király. Legközelebb nem hibázom el. – Zümmögő hangot hallott, és lenézve látta, hogy a bokáját simogató és a hajfürtjeit felkavaró hűvös szellő nem is a szél volt.

Hanem A Gonosz mágiája. Benedikt pedig… egyenesen azt bámulta. Vérben forgó szemmel.

– Nos, Ms. Sage. – A férfi koronája félrebillent, ruhái többé nem voltak olyan makulátlanok, mint egy perccel ezelőtt, de bosszantó módon mégis sikerült megőriznie a nyugalmát.

– Úgy fest, hibát követtem el. – Bár nem részletezte, melyikre gondol a sok közül. – Drága szüleid vajon mit szólnának, ha most látnának?

Evie pukedlizett, és a bokájánál tekergő erő segítségével sikerült megtartania az egyensúlyát. Nem mert a főnöke felé fordulni, nem mert a szemébe nézni, mert tudta, hogy megingana az elhatározása, és valami kétségbeesettre vetemedne. Például egy ölelésért esedezne.

Összeszedte hát minden maradék elszántságát.

– Mint már mondtam, édesanyám halott. De csak tessék, add át üdvözletemet az apámnak, és mondd meg neki, alig várom, hogy újra láthassam. Temérdek megbeszélnivalónk van.

A király lova hátrált pár lépést, de ő maga higgadt maradt. És Evie riasztónak találta ezt a rettenthetetlen magabiztosságot.

– És ahogy már én említettem, nem áll jól neked a hazudozás. Ha anyád meghalt, ki az ott a hátad mögött?

Evie nyakán felállt a szőr, és lassan a nyitva álló ajtó felé fordította a fejét. Anyja állt a küszöbén, sötét szeme elkerekedett a rémülettől.

Benedikt újra felkiáltott.

– Nagy kár. Úgy tűnik, mégis gondjaitok akadtak a szellemekkel.

Evie szíve kihagyott egy ütemet, főnöke pedig jéggé dermedt, majd sokatmondó pillantás suhant át köztük.

Honnan tudta ez a görény?

Patadobogás jelezte vendégeik távozását, de a lánynak alig tűnt fel. Túlságosan lefoglalta az édesanyja.

– Mama? Semmi baj – mondta óvatosan, és kapaszkodó után tapogatózott, hogy lemászhasson. Keze végül megtalálta a főnöke kesztyűs ujjait, aki lesegítette őt a mellvéd pereméről. Amint újra szilárd talaj volt a lány lába alatt, a férfi eleresztette.

– Mama?

Nura riadtan meredt maga elé; a főnök halálmágiáját bámulta, ahogy Evie körül kavargott, és ez csak egyetlen dolgot jelenthetett.

A Gonosz mágiája láthatóvá vált.

– Az. Meg. Mi? – Anyja hangjában félelem csengett.

– Gideon! – dübörgött A Gonosz. – Hozzátok elém Gideont! Azonnal! – Sietős léptek nesze hallatszott a háta mögött, és Evie felismerte a helyzet komolyságát. Korábban is látta már ezt a tekintetet anyja arcán, ám új ismerőseivel ellentétben mindössze egyetlen alkalommal.

A pitypangmezőn.

Lassan Nura felé araszolt, mintha egy vad, törékeny lény felé igyekezne.

– Mama, semmi baj. Minden rendben lesz.

Anyja sötét szeméből potyogtak a könnyek, egész teste rázkódott, az erejétől a fogai is összekoccantak.

– Szegény kislányom. Szegény kis Evie. Édes kicsikém, mi lett veled?

Evie arca összerándult, kezét a mellkasa elé kapta, mintha az anyja épp most szúrta volna szíven. Ez megmagyarázná a fájdalmat, a tenyerében lévő tőr bizsergését, a vállán izzó sebhelyet.

– Hogy mi történt? – Égette Evie szemét a düh, elhomályosítva a látását. – Túléltem, az. Megtettem, amit kellett, a segítséged nélkül. Nélküled. – Elcsuklott a hangja, és a szájára tette a kezét, hogy ne merészkedjen tovább.

Ám A Gonosz ereje mégis érzékelte a riadalmát. Közelebb lopózott Evie-hez, mire Nura, akárcsak az imént az elhajított tök, fényesebben ragyogott egy tűzijátéknál is. Egy csillagfénysugár készült kilőni a mellkasából.

– Mama, ne! – Evie az édesanyja felé rontott, de a főnöke elkapta a derekát, és a földre vetette, testével fedezve őt.

– Maradj lent, Sage!

A rémült Evie pedig a férfi védelmező karja alól figyelte, ahogy ugyanaz a fénynyaláb, mely évekkel ezelőtt elpusztította a családjukat, most a kastély felé lövellt.

Az ólomüveg ablakok felé.

És ami a legrosszabb?

Lyssa felé.

Kilencedik fejezet

Gideon

Gideon Sage aznap reggel szörnyű fejfájással és azzal a baljós előérzettel ébredt, hogy a napja hamarosan rossz irányt vesz majd.

És ezúttal – bár természetesen nem fordult elő túl gyakran – Gideonnak igaza volt.

– Az istenek szerelmére! – üvöltött fel, majd lerongyolt az irodába, és rémülten bámulta, ahogy a fénynyaláb – ugyanaz, mely egykor egy másik személyazonosságba kergette – az ablak felé száguld, egyenesen kisebbik húga irányába. A következő események egyetlen szívdobbanás, vagy egy izzadságcsepp formálódásának ideje alatt zajlottak le. – Lyssa!

Gideon a kislány felé vetette magát, igyekezve rá is kiterjeszteni védővarázsát – azt a mágiát, mely a legutóbb is megmentette őt anyja csillagfényétől. De már késő volt. A sugár el fogja találni Lyssát. Gideon és a varázslata túl messze voltak. Kivéve…

Keeley. A Gonosz őrségének feje, a nő, akit Gideon ismeretségük nagy részében megvetett, egy pillanatig sem habozott. Lyssa elé vetette magát, hátával elnyelve a csillagfény sugarát, miközben szívet tépő sikolyt hallatott.

Bár Gideonnak csengett a füle, mégis úgy érezte, mintha a sikoly egészen a lelkéig hatolt volna. A fény amilyen gyorsan felvillant, olyan hirtelenséggel ki is aludt, az asztalok és a növények megperzselődtek a robbanástól.

Ekkor Evie rontott be a hátsó ajtón, és Lyssa felé rohant, ölelésébe zárva a pityergő kislányt.

– Semmi baj. Nem esett bajod. Biztonságban vagy. Itt vagyok – csitítgatta Evie, és Lyssa a vállába temette nedves kis arcát. Szerencsére nem láthatta a nővére arcára költöző iszonyatot, amivel Gideonra meredt.

– Keeley? Meghalt? – zokogta Lyssa, és Gideon szíve őrült vágtába kezdett. A szoba hirtelen fullasztóvá vált, bár az ablak betört, és friss levegő áramlott be rajta.

Tudta, hogy az oxigén nem mérgező, mégis minden egyes levegővétel fájt.

Keeley a hasán hevert, kilátszott megcsonkított háta, és mielőtt még egyet pisloghatott volna, Gideon máris mellette termett. A nő arcára kiülő esdeklő tekintet, ahogy arany szeme a fiúét kereste, örökre beleégett Gideon emlékezetébe. Megkönnyebbülésére ekkor Tatianna bukkant fel mellettük.

A vajákos rózsaszínre pingált ajka szomorú mosolyra húzódott, ahogy világító tenyere Keeley háta fölött lebegett, de nem érintette meg azt.

– Rosszabb is lehetett volna. Az a robbanás meg is ölhetett volna benneteket.

A fiú homloka ráncba szaladt, a szíve valahol a cipője közelében járhatott.

– Biztosan sajnálja, hogy csalódást kellett okoznia. Keeley általában rendkívül jól követi a parancsot, nem igaz, kapitány?

A nő prüszkölve felnevetett, és Gideon úgy érezte, szárnyakat növeszthetne, vagy véget vethetne egy háborúnak, vagy valami hasonlóan monumentális dolgot művelhetne, olyan hatással volt rá az a hang.

– Nagyon… – kezdte a nő, de egy köhögés megállította. – Mókás, lovag úrfi.

Tatianna gyengéden megsimogatta Gideon karját, sötét szeme a fiúéba fúródott.

– Elvinnéd őt a szobámba, kérlek? És próbálj nem a hátához érni.

Gideon bólintott, és a sebesült nő felé hajolt.

– Tudom, mennyire utálod a gondolatát is, kapitány, de megtennéd, hogy átkarolod a nyakamat?

Keeley megpróbált felülni, de kis híján visszahanyatlott, és ha Gideon nem reagált volna elég gyorsan, bizonyosan el is esett volna. A fiú azonban megragadta a könyökét, és a nyaka köré fonta a nő hosszú, karcsú végtagjait, majd a lába után nyúlva ránézett Keeley-re, néma engedélyt kérve tőle. A nő bólintott, Gideon pedig megfogta mindkét combját, majd térdét behajlítva felegyenesedett, és ahogy a kapitány hozzásimult, citromillatú bőre szinte megszédítette.

– Próbálj nem elejteni, lovag úrfi! – súgta a fülébe Keeley, amitől a fiú egész testében libabőrös lett.

Még szorosabban magához vonta, hogy a nő teljesen ellazulhasson a karjában. Korábbi megjátszott ellenszenve eltűnt, talán örökre. Hisz a nő megmentette a húgát; az ösztöne vezérelte, hogy egyenesen a veszély útjába vesse magát, és megvédje a kislányt. Gideon eltűnődött, vajon tett-e valaki valaha ilyet Keeley-ért. Elfogta a vágy, hogy önként jelentkezzen a feladatra.

– Megteszem, ami tőlem telik, kapitány – válaszolta a fiú bizonytalan hangon, majd odabiccentett Evie-nek, és követte Tatiannát.

Ekkor Nura Sage bukkant elő a mellvédről, üveges szeme tágra nyílt az ijedségtől.

– Istenek. Annyira sajnálom. Jól van? – Anyjuk körül még mindig halvány, ezüstfehér glória ragyogott, mely mintha lassanként gyengült és kihunyt volna.

Mielőtt Gideon újabb lépést tehetett volna – karjában a nővel, akár egy finom porcelánnal –, látta, ahogy Trystan Nura felé mozdul, arcán kemény elszántsággal.

– Ne aggódj, Sage úrnő! Az én hibám volt. A mágiám egyre csak gyengül, és gyakran kiszámíthatatlan; soha nem lett volna szabad ilyen közel engednem hozzád. – Aztán lemondón folytatta. – Várható volt a reakciód. Az lesz a legjobb, ha mindenki távol tartja magát tőlem, amíg megtörik a jóslat, és helyreáll a mágia Rennedawnban. Különösen te, Sage. Ha megparancsolom, hogy távozz, elvárom, hogy engedelmeskedj, főleg ha a saját és mások biztonsága forog kockán.

Gideon felsóhajtott.

Idősebbik húga látványosan megsértődött, Trystan Maverine pedig úgy festett, mintha a fogát húznák. Evie közelebb ölelte magához Lyssát.

– Akkor elmegyek. Igazán nem szeretnék csalódást okozni neked, uram. Elég jól ismerem ezt az érzést.

Gideon nem esküdött volna meg, de abban a pillanatban mintha valami kimondatlan suhant volna át Evie és a főnöke között. Valami, ami miatt húga olyan elemi haraggal meredt a férfira, hogy az szinte a csillagfénynél is jobban megrázta a szobát.

Gideon azonban nem kürtölte világgá a megérzéseit a prófécia kimenetelével kapcsolatban, vagy hogy szerinte ki fog betölteni mely szerepet. Csak egy ostoba, értelmetlen elmélet volt. De amikor Gideon Sage utoljára visszanézett a húgaira, Evie tekintete megijesztette.

Mert mi van akkor… ha igaza van?

Tizedik fejezet

Evie

Olykor arról álmodozom, hogy felképelem. Jó erősen! – közölte Evie.

Aztán Rebecka Erring reakcióját figyelte. Barátságuk még rendkívül friss és törékeny volt, ugyanakkor Evie máris úgy érezte, hogy Beckynek bármit elmondhat, és a Humán és Mágikus Lény Erőforrás Menedzser meg fogja érteni, sőt mi több, válaszával lecsillapíthatja az Evie bensőjében tomboló tüzet.

De Becky fel sem emelte a fejét a papírjaiból. Hosszú ujjaival a jegyzeteit lapozgatta, szemüvege az orra hegyén pihent. Mogyoróbarna szempárja hirtelen Evie komoly ábrázatára villant.

– Ha a főnökre vagy más irodai alkalmazottra célzol, először töltsd ki a szükséges nyomtatványokat.

Evie dohogva karba tette a kezét, majd egy frissen sült áfonyás süteményt tömött a szájába. Fenséges volt, a cukros tészta elolvadt a nyelvén. Az sem számított, hogy a pite rózsaszínnel fluoreszkált, holott kéknek kellett volna lennie; nagyon úgy festett, hogy az Edwin konyhájából kikerülő, legbizarrabb alkotások voltak a legízletesebbek. Az ogre ráadásul bejött a szabadnapján is, csak azért, hogy egy nagy adagot süssön nekik Nura csillagfénymágia-katasztrófája után.

Lyssát szerencsére gyorsan sikerült megnyugtatni, és Keeley is teljesen felgyógyult a sérüléseiből – hála az isteneknek és Tatiannának, aki az elmúlt néhány órát a Dicstelen Őrség kapitányának helyrepofozásával töltötte. Evie örök hálával tartozott Keeley-nek, de a Trystan szeméből sugárzó kín, amikor rádöbbent, hogy az egész incidenst az ő mágiája okozta… Ezért a látványért határozottan nem fog köszönetet mondani.

Különösen, mivel szinte biztos volt benne, hogy édesanyja varázsa nem Trystan mágiájára reagált. Nem, sokkal inkább Evie-re.

Nura Sage a lánya egy olyan oldalát látta meg, melyet azelőtt még soha, és a lehető legteátrálisabb módon visszautasította.

Így hát Evie látványos vehemenciával rágcsálta élénk rózsaszín süteményét, és A Gonosz szigorú dorgálásának emléke csak továbbszította a dühét.

– Szóval engedélyt adsz rá?

Becky továbbra sem nézett fel, de ajka kissé meggörbült. Biztos jele annak, hogy Evie-nek sikerült áttörnie új barátnője védvonalát.

– Maverine nem fizet annyit, hogy megpróbáljalak megakadályozni.

Evie keresztbe fonta a karját szűk fűzője fölött, hátradőlt a székében, és rákacsintott Edwinre. Irodai szakácsuk és kedves barátjuk sokkal jobban élvezte a hallgatózást, mint a legtöbb ogre, akivel Evie-t eddig összehozta a sors.

– Mintha azt mondtad volna, hogy a tiéd a legmagasabb fizetés az egész irodában, Becky.

Rebecka Erring, vagy legközelebbi ismerősei számára Rebecka Eriania Fortis megmerevedett, és a szakácsra villant a pillantása.

– Edwin után természetesen. És sajnos nem létezik olyan juttatás a világon, amivel rávehetnének, hogy megakadályozzam, hogy megüss valakit. Az új irodámat is beleértve. – Becky megrázkódott, valószínűleg a gondolatra, hogy elveszítheti jól megérdemelt felségterületét, és feljebb tolta a szemüvegét.

Edwin Benington felkacagott, miközben egy méretes merőkanállal kevergette az üstben fortyogó főzetet, majd újratöltötte a két nő kerámiakelyhét. Az ínycsiklandó aroma azonnal lecsillapította Evie idegeit, a kehely pedig felmelegítette fagyos kezeit.

– Nem hiszem, hogy te lennél az első, aki fel akarja pofozni Trystant, Ms. Evie.

A lány kortyolt egyet a nedűből, és a torkát bevonó kesernyés íz felélénkítette az érzékeit.

– Igaz, de lehet, hogy én vagyok az első, aki egy serpenyővel akarja megtenni ezt.

Az ogre elgondolkodva pislogott. A szemüvege már nem volt túl kicsi az arcára. Lyssa gondoskodott róla, hogy a szakácsuk végre olyan okulárét kapjon, mely kényelmesen illeszkedik kék orrára.

– Valaki egyszer megdobta egy levesesfazékkal.

Evie a fülét hegyezve kihúzta magát.

– Legalább leves is volt benne?

Edwin orra lekonyult.

– Nem.

– De lehetett volna? – A lány kezét összekulcsolva vigyorgott.

– Nem – vágta rá Becky fel sem nézve. – Edwin nem pazarolna el egy egész fazéknyi levest egy tréfa kedvéért.

Evie durcásan pufogott.

– Nem is tréfa lenne.

– Edwin! Megérkezett az új, sárga csillámpor! – Lyssa olyan elszántsággal és energiával rontott be a konyhába, hogy senki sem feltételezte volna, aznap reggel egy órán át pityergett nővére karjában. Nura visszavonult a kvártélyába, teret adva kislányának, hogy megnyugodhasson.

Véget nem érő gyötrelem. Manapság ez jellemezte a családjukat.

Evie tudta, hogy anyjuk számára nem létezik nagyobb fájdalom, mint csalódást okozni egy gyermeknek, akit meg kellett volna védenie. Épp ezért volt oly hálás a családért, melyre az irodában lelt, meg azért, hogy ez a szedett-vedett társaság azonnal befogadta Lyssát, és mindegyikük azonnal ugrott a kislány minden szavára. Evie sosem teherként tekintett kishúgára, mégis örült, hogy vannak emberek, akikkel megoszthatja őt.

Láthatóan Edwin is hasonlóan vélekedett, mert Lyssa híreit a beérkező csillámporról oly kitörő örömmel fogadta, mintha legalábbis azt közölte volna vele, hogy arany és csokoládé potyog az égből.

– Hisz ez csodálatos, Lady Lyssa! Azonnal kezdenünk kell vele valamit!

A kislány ujjongva tapsikolt, lábujjhegyen Evie-hez szaladt, és cuppanós puszit nyomott az arcára, majd Beckyvel is megismételte a műveletet. Mindannyiuk döbbenetére a HR-es ajka apró mosolyra húzódott.

– Csak ne egyél túl sok édességet sütögetés közben! – rázta az ujját Becky a kislány felé.

Lyssa vigyorogva Edwin után nyargalt.

– Akkor megvárom, amíg megsül!

Becky a fejét csóválva feltápászkodott.

– Le sem tagadhatnátok, hogy rokonok vagytok, de ha megpróbálnátok, a felvágott nyelve azonnal elárulná.

Evie szalutált, majd nagyot kortyolt a főzetéből.

– Ezt bóknak veszem.

Becky megpöckölte Evie fejét, ahogy elsétált mellette. Az irodában papírhegyek várták az aznap reggeli incidens után.

– Ki gondolta volna…

– Megjavítják az ablakot?

A HR-es vállat vont.

– Valószínűleg. Korábban is csináltak már ilyet.

Evie a homlokát ráncolta.

– Nem rémlik, hogy korábban is tört volna be ablak.

Becky megrázta a fejét, laza, selymes fürtjei kibomlottak a máskülönben rendkívül szoros kontyából.

– Úgy értettem, hogy lecserélték az ablakokat. Régen boldog jeleneteket ábrázoltak, mielőtt a főnök beköltözött a kastélyba. A művész a már meglévő üvegdarabokat használta fel, csak átrendezte őket. A főnök sosem szeretett pazarolni.

A bejáratnál dekorációként szolgáló levágott fejek csak alátámasztották az állítását.

A HR-es az ajtó felé indult.

– Nem jössz?

Evie egyik tincse végét babrálta.

– Egy perc, és ott vagyok.

Becky nem szólt többet, léptei lassan elhaltak, Evie pedig egyedül maradt a csendben. Általában utálta, de az utóbbi időben megtanulta értékelni. Élete zajosabb volt, mint valaha, akárcsak a gondolatai, és a béke ritka pillanataiban megengedte magának, hogy saját nyomorúságában lubickoljon. Úgy rendesen.

Az önsajnálat nevetségesen sok időt vett igénybe, amiből mostanában közel sem állt elegendő a rendelkezésére. Az elmúlt két hetet azzal töltötte, hogy saját kusza érzelmeivel küszködött, a vemhes guivre kiszabadítására irányuló terveket szövögetett, és a prófécia negyedik elemét kereste, hogy megmentse Rennedawn mágiáját. Nem számított, hogy az összes többi tárgy a rendelkezésükre állt-e (nem állt). A negyedik ismerete nélkül Rennedawn lassan belesüllyed a sötétségbe. A varázslatnak és minden másnak meg annyi lesz.

Gondolj rám… a fák között.

A csókolózó tölgyek barlangjában élő szörny utolsó szavainak emlékétől elfacsarodott a gyomra, szinte érezte, ahogy az epe felkúszik a torkán. Lehunyta a szemét, hagyta, hogy lecsorogjon az arcán néhány könnycsepp. Kétszer is megpróbált visszatérni a barlangba édesanyja megkerülése óta, és azóta, hogy a hanyatló mágia elpusztította az egyik hátramaradt isten otthonát. Visszakapta az anyját, és pillanatokkal később elpusztult valami igazán tiszta és jó. Az ő hibája volt, mert nem értette meg, hogy a boldogságnak mindig ára van.

Ez a gondolat sanyargatta, ahogy letörölte az arcán patakzó, forró könnyeket. Megnézte a tükörképét a kedvenc ólomüveg ablakában – a konyha sarkában lévő ablak egy ósdi, kopottas könyvet ábrázolt, melyre fénysugár vetült –, még egyszer megdörgölte az arcát, majd előzékeny, jól begyakorolt mosolyt akasztott rá. Evie a fájdalma leplezésének szakértője volt.

Ocsmány egy képesség.

Nem mutatta ki, mennyire megrázta, hogy Trystannel eltávolodtak egymástól. Nem mutatta, hogy éjszakánként éberen feküdt, és azon tipródott, ki segített az apjának megszökni az irodából. Elrejtette a bőre alatt kavargó sötét gondolatokat, az aggodalmat, vajon Lyssa hogy fog így felnőni. De legfőképp azt igyekezett palástolni, hogy szinte biztos volt benne, Trystan Maverine élete nagy szerelme.

Megdörzsölte ökölbe zárt ujjait, pont ott, ahova a férfi nyomta az ajkait – ez volt az egyetlen oka, amiért Evie felébredt a szunnyadó-halál gyümölcs okozta álmából. Az ellenszer, melyet nem vett be, még most is ott csilingelt a zsebében. Érintetlenül.

– Na jó. – Evie elővette, és a sarokban álló mosdó fölé hajolt, készen rá, hogy kiöntse, de nem bírta rávenni magát, hogy kinyissa a palackot. – Már annyira hozzád szoktam – dünnyögte a kezében forgatva a fiolát. – Nem olyan könnyű elpusztítani valamit, amit jól ismersz.

Kivéve persze, ha belép valaki, miközben az ember magában beszél, mire az összes belső szerve tíz centit ugrik.

– Vááá! – sikoltott fel a lány kínosan magas hangon, és a karja nekicsapódott a mosdó peremének, kiütve a kezéből az ellenszeres üvegcsét, ami a földre zuhanva összetört.

– Elnézést, kisasszony! – Egy szőke férfi bukkant fel az ajtóban, takaros inget és nadrágot viselt – semmi különös nem volt a megjelenésében; praktikus volt és visszafogott.

Evie a mellkasához kapott, majd megrázta a fejét, és elindult a gardrób felé, ahol a lapátot és a seprűt tárolták.

– Semmi baj. Veszélyes dolog magamban beszélni. Olykor annyira belemerülök a beszélgetésbe, hogy azt is elfelejtem, léteznek sokkal kevésbé kiszámítható emberek, akikkel eltársaloghatok.

A férfi szeme ide-oda villant, mintha keresett volna valamit vagy valakit.

– Csak most érkeztem. Az ólomüveg ablakot jöttem megjavítani. – Felemelte a szerszámosládáját, és Evie kissé megnyugodott a magyarázat hallatán.

A szíve azonban továbbra is összevissza vert, talán a néhány másodperccel ezelőtti meglepetés izgalmától.

De ez sem magyarázta a karján felálló szőrt.

– Ó, hogyne. – A férfi arcát tanulmányozta. A szíve még gyorsabban kalapált. – Az egyik emeleti ablak az.

Az idegen bólintott, megkerülte őt, és a konyhapultra dobta a ládáját; Evie összerezzent a hangos csattanásra. Találkozva a lány zavart pillantásával, a férfi szégyenlősen elmosolyodott.

– Gondoltam, feltankolok, mielőtt munkához látnék. – Felkapott egy üres kerámiakelyhet, és nagy adag főzetet töltött bele, majd a lány felé emelte, mintha koccintani akarna. – Csatlakozik hozzám?

Nem, ismeretlen szerzet, akivel még soha nem találkoztam. Fontos duzzognivalóm van az irodámban, amit piszkos álmodozás követ a főnökömről.

Evie megnyalta az ajkát, megfogta a bögréjét, és az ajtó felé indult.

– Igazán kedves, de nem jó ötlet… Dolgoznom kell. De ha itt végzett, a javításra váró ablak a főirodában van, egy emelettel feljebb. Nem lehet eltéveszteni. – Erőltetett kacajt hallatott, de pont olyan kínosnak hangzott, amilyennek érezte.

A férfi visszamosolygott rá. Barátságosnak tűnt, de Evie láthatóan teljességgel elvesztette a társalgáshoz szükséges képességét. És az „elvesztette” alatt azt értette, hogy soha nem is rendelkezett ilyesmivel.

– Nem gond – felelte az alak. – Talán máskor? – Jóképű volt, mint Lyssa meséinek hercegei, de semmit nem mozgatott meg a lányban, inkább feszélyezte, hogy belerángatta ebbe a beszélgetésbe.

Hát már elfelejtetted, Evie? Csak azok a férfiak vannak a kedvedre, akik embereket csonkítanak!

– Talán – bukott ki belőle, aztán megpördült, és olyan gyorsan rohant le a folyosón, amennyire a magas sarkúja engedte. – Talán? – mormolta magában. Miért volt ekkora balfácán? A hólyagos himlőbe is, fikarcnyi esély sem volt rá, hogy valaha is együtt üstfőzetezzen azzal az alakkal.

Ekkor Penge somfordált mellé.

– Talán micsoda, édes Evie-m?

A lány az idomárra mosolygott, a vállára hajtotta a fejét, és hátrasimította a férfi egyik hosszú tincsét, miközben egymásba karolva ballagtak a lépcső felé.

– Talán szörnyű ízlésem van a férfiak terén.

– Az lehetetlen! – kiáltott fel Penge. – Hisz a barátom vagy.

Evie felkacagott, majd a homlokát ráncolta, amikor meglátta, mit tart a kezében a férfi.

– Penge, drágám. Imádom, hogy van egy szivárványos harapófogód, és igen jól illik az élénk rózsaszín mellényedhez, de mégis mire készülsz azzal?

– A mágikus karbantartók kérték, hogy hozzak még egyet. Most javítják a fenti ablakot. Szegény fiúk már órák óta bütykölik.

Evie megtorpant, mielőtt elérték volna az első lépcsőfokot. Minden lelassult körülötte, jég mart a bőrébe, beszivárgott a vérébe és a végtagjaiba. Baljós bizsergés futott fel a nyakán, miközben dübörgő szíve üvöltéssé erősödött a fülében.

Nem gondolkodott. Futott.

– Evie? – kiáltott utána az idomár. – Mi a baj?

– Kerítsd elő a főnököt! Gyorsan!

Keresztülvágtatott a folyosón, és amikor berontott a konyha ajtaján, elfacsarodott a szíve.

Az idegen a kedvenc ólomüveg ablakánál állt kezében egy szerszámmal, és egy darabot igyekezett eltávolítani belőle.

– Állj! – rivallt rá a lány, előrántva a tőrt a combjára erősített hevederből. – Lépj el az ablaktól!

A férfi nevetett, szeme összeszűkült, és olyan pillantást vetett Evie-re, melyet minden nő biztosan látott már legalább egyszer az életében. Egy pillantást, mely azt üzente: bánthatnálak, ha azt akarnám.

– Mégis meg akarod inni azt a csésze főzetet? – hahotázott a férfi. Aztán elővett egy kétélű kést a háta mögé rejtett tokból.

A lány bólintott, és ártatlannak tettette magát, hogy leplezze a gyomrába költöző rosszullétet.

– Tulajdonképpen igen.

A szőke férfi összeszűkülő szemmel figyelte, ahogy a lány felé masírozik a bögréjével… Aztán Evie az idegen arcába öntötte a forró folyadékot. A férfi durva kiáltással rávetette magát. Kis híján elvétette, de sikerült elkapnia Evie copfját, hátrarántotta, majd azonnal el is engedte, és a lendület a falnak csapta a lányt.

A becsapódástól csengett a füle, és abban a pillanatban biztosan tudta, ez a férfi nem csupán képes arra, hogy bántsa, de nagyon is akarja. Az Evie ereiben zubogó vér már nem jeges volt többé, hanem maga a tűz.

A következő pillanatban a férfi kivont pengével rárontott.

Evie pedig sikított.

Tizenegyedik fejezet

A Gonosz

Nem érdekel, hogyan építed újra azt az átkozott ólomüveg ablakot! Csak legyen rajta gyilkosság, kínzás vagy halál! – Trystan dühösen morgolódott. Az ellenséges hangulat viharfelhőként lengte körül, de arra kellett összpontosítania, ami igazán fontos.

Az utóbbi időben túl sok jó cselekedetet hajtott végre. Befogadta a kóbor rokonokat, gyerekekkel teázott. Nem csoda, hogy fekete mágiája páriaként bánt vele. Ez bármelyik gazembernek túl sok lett volna. Elszalasztotta az esélyét, hogy más emberré váljon. Hisz ő egy szörnyeteg, mindig is az volt, és visszaszerzi a tekintélyét, bármibe kerüljön is – élete műve függött tőle. És Rennedawn jóslata is.

Elvégre nem létezik mesekönyv gonosz nélkül.

Rennedawn mágiája kibillent az egyensúlyi állapotból, és a jóslat beteljesítése volt az egyetlen módja, hogy visszanyerje az irányítást. Hogy Trystan visszanyerje az irányítást.

Nem volt idő a miérteken merengeni, arra meg biztosan nem, hogy azon rágódjon, a mágikus karbantartók hogyan javítják meg azt az átkozott ablakot.

Eleve azért tört össze, mert a mágiája lassan idegen lett számára, valami olyasmi, amit nem értett. Amikor már azt hitte volna, hogy végre újra a kezében a gyeplő, elég volt Sage egyetlen pillantása, és a teste olyan hevesen reagált, hogy még Nura Sage-et is megijesztette, és kis híján újabb tragédiát okozott.

Túl korán van még az ilyen mértékű önutálathoz.

– Ahogy óhajtja, uram! Megteszünk minden tőlünk telhetőt! A feliratokat kívülre vagy belülre kívánja?

Trystan belecsípett az orrnyergébe, és az összes ösztönét le kellett küzdenie, hogy ki ne lökje a munkást az ablakon. Mi értelme lett volna?

Nem vicces embereket lökdösni, ha nincs itt Sage, hogy utána megdorgáljon.

Így csak egy lehetősége maradt: megválaszolni minden idegesítő és ostoba kérdést, ami rá záporozott. Már nem volt asszisztense. Csak egy tanítványa. Egy indulatos, őrjítően frusztráló és gyomorforgatóan gyönyörű tanítványa.

– Uram? – kérdezte a karbantartó.

Trystan köhintett, megfeszítette az arcizmait, és sértetten keresztbe fonta a karját.

– Leonard, ez egy kép. Nincsenek rajta feliratok.

Az csak a homlokát ráncolta.

Trystan felvonta a szemöldökét.

– Közölni szeretnél valamit?

Leonard nyelt egy nagyot, mintha félne folytatni. Ez bosszantotta.

Épp most fontolgattad, hogy kidobod az ablakon.

De most nem ez volt a lényeg.

– Bökd már ki, Leonard!

A karbantartó előrelépett, és egy festett üvegdarabot ejtett Trystan kinyújtott kezébe.

– Látja, uram? Elég halvány, de betűk vannak az üvegen. Könnyebben felismerhető, ha rásüt a nap.

A Gonosz szeme tágra nyílt, amikor a kék üveglapot a beáramló napsugarak felé emelte… és valóban, a cirádás betűk szavakat formáltak rajta. Egyszer volt, hol nem volt… A varázslatos teremtők megalkottak egy Rennedawn nevű földet. Minden…

Az üveg itt eltörött, és Trystanre úgy hatott a felismerés, akár Bolyhos tüsszentése.

– Rennedawn krónikája? Rá van írva az ólomüvegre?

– Főnök! – Abban a pillanatban Gushiken rontott be az irodába, és A Gonosz mellé csúszva megállt. – Várjunk csak! Mit mondtál az im…?

Mielőtt azonban befejezhette volna, Trystan felüvöltött, amikor éles fájdalom hasított a bicepszébe – gyors, forró szúrás, mely úgy mart, akár a bőrbe égetett billog.

– Fenébe!

Trystan térdre rogyott.

A látása elsötétült.

És összeesett.

Tizenkettedik fejezet

Evie

Evie megpördült, amikor egy penge csapódott be mellette a falba.

Alig néhány centire a fejétől.

A szívverése megvadult, ahogy félig ordított, félig visított, és sikeresen kikerülte az újabb csapást.

– Hé! – rikácsolta felháborodottan, miközben a szoba egyik végéből a másikba táncolt, a betolakodó azonban követte őt, megakadályozva minden kísérletét, hogy eljuthasson a kijáratig. – Majdnem eltaláltál.

Az idegen ádáz, gyilkos ábrázata egy másodpercre szinte komikus zavarrá változott.

– Ez lenne a cél, te szajha!

Evie kihasználta a pillanatnyi figyelemelterelést, és az ajtó felé vágtázott. A tőre, mely máskülönben szorosan követte minden mozdulatát, most szinte elhalt a kezében, mintha a benne élő mágia szunnyadna, vagy ott sem lenne.

A gyengülő varázs természetesen a lehető legalkalmatlanabb pillanatban jelentkezik, futott át az agyán.

A mágikus rásegítés nélkül nemigen tudta, mit kezdjen a pengével… kivéve talán, hogy addig szúrjon, amíg húst nem ér.

Így hát pontosan ezt tette, amikor támadója hátulról felkapta őt. Pengéjét a férfi kezébe döfte, majd kihúzta, és megkönnyebbülten felnyögött, amikor az üvöltve eleresztette őt.

Tudta, hogy csupán másodpercek állnak rendelkezésére, hogy előnyére fordítsa apró diadalát.

Vagyis diadal lett volna, ha Evie a Dicstelenek sebességével és kecsességével szelte volna át a levegőt. Csakhogy inkább úgy mozgott, ahogy mindig is szokott…

Hadonászva, eszeveszetten, és nevetségesen kifulladva.

Alig tett két lépést, amikor az idegen újra rávetette magát, és akkora öklöst vitt be a gyomrába, hogy Evie a falnak ütközött. A feje a kőnek csapódott, a látása elmosódott, a végtagjai elernyedtek.

– Mit… mit akarsz? – suttogta a lány elcsukló hangon, ahogy a térde megadta magát alatta. – Miért csinálod ezt? Ki vagy te?

– Igaza volt. – A betolakodó befogta a lány száját, forró lehelete Evie arcába vágott, amitől kis híján elhányta magát. – Sosem fogod be a szád, nem igaz? – Evie szeme elkerekedett, szavait elnyomta a szájára záródó tenyér, a látása pedig lassan kezdett elsötétülni. – Nem fog örülni, hogy megöltelek, mielőtt egyáltalán esélye lett volna rá, de túl nagy a kísértés.

Kicsoda? Ki akarna holtan látni?

Az agya azonnal megválaszolta a ki nem mondott kérdését: Ki nem?

A férfi elvigyorodott a lány arcára kiülő zavar láttán. Ez annyira feldühítette Evie-t, hogy azonmód kitisztult a feje, erőt sugározva a végtagjaiba. A sarka villámgyorsan lecsapott, és a férfi csizmájának orrába fúródott. Az idegen újabb fájdalmas üvöltése hallatán ezúttal Evie-n volt a sor, hogy elvigyorodjon. Jó döntés volt reggel a szokásosnál is magasabb sarkakat választani.

– Ó, azt már nem, te boszorka! – A férfi durván megragadta, és addig szorongatta a karját, amíg fájdalmas könnyek gyűltek Evie szeme sarkában. – Nem ismersz meg? Hát nem látod a családi hasonlóságot?

A férfi keze lecsúszott a szájáról, és a lány levegő után kapkodott. Igyekezett erősnek tűnni, hogy a támadója ne táplálkozhasson a gyengeségéből. A múltban hagyta, hogy a félelmei összeroppantsák, de már más szelek fújtak; többé nem bújt el azok elől, akik rá akartak ijeszteni. Úgy döntött, inkább ő ijeszti meg azokat.

– Attól tartok, az elmúlt néhány hónapban nem volt idillinek nevezhető a kapcsolatom a család fogalmával – nyögte Evie rekedten, miközben nagyon igyekezett kitalálni, ki lehet ez a férfi.

És ebben a szent pillanatban az alak arcára kiülő kegyetlenség valahogy ismerősnek tűnt.

De nem. Az nem lehet.

– Nem emlékszel egykori munkaadódra?

Izzadni kezdett a tenyere, a torkába gombóc költözött, ami teljesen elzárta a légutait. És mégis… Evie elmosolyodott, és beszívta a levegőt, bár a férfi olyan erővel szorongatta a karját, hogy jól tudta, hamarosan kék-zöld foltok fogják borítani.

– Te is egy Warsen vagy. – Úgy tett, mintha az idegen fejbőrét vizslatná. – A korai kopaszodás ezek szerint örökletes.

A férfi ajka meggörbült, ahogy remegett a dühtől. Evie fizikailag gyengébb volt nála, ez igaz, de remek módszere volt a támadásra: végtelen szövegelésével halálra kínozta az áldozatait. Bár még egy életet sem oltott ki így, de az istenekre, fogadni merne rá, hogy pár alkalommal közel járt már hozzá.

– Tönkre akartad tenni apám üzletét, aztán hidegvérrel meggyilkoltad őt!

– Biztosíthatlak, a vérem meglehetősen meleg volt, amikor megtettem. A gyapjúzokni lehetett az oka, amit aznap viseltem. Jól tartja a hőt.

A férfi csak habogott, és Evie majdnem felnevetett. De csak majdnem. Maradt még azért némi józan esze. Otto Warsen fia a hajánál fogva ráncigálta őt, és felfelé kényszerítette a lány állát.

– A birodalomban okkal emlegetnek galád nőszemélyként. Hiányzik a morális iránytűd. Ártatlannak tetteted magad, játszod az áldozatot, pedig nem vagy más, csak egy kígyó. – Utolsó szavát hangsúlyozva újra a falhoz vágta a lányt.

A férfi a magasba emelte a kést, Evie pedig bólintott; a fejében lüktető fájdalomtól csengett a füle is.

– Igazad van. Sosem ment túl jól az áldozatszerep – vetette oda a lány, miközben valami ragacsos, meleg folyadék csorgott a szája sarkába. Vér.

A férfi pengéje lecsapott.

Evie lehunyta a szemét, és azt suttogta:

– Mert én vagyok a gonosz.

Sötétszürke köd szállt a férfi és közé, és megállította a pengét Evie arcától alig egy centire, majd egy ismerős hang dübörgött végig a konyhán, melynek hallatán Evie kis híján elalélt.

– Azonnal ereszd el, vagy kitépem a beledet, és cafatokban hajigállak ki a kastélyból! – A fenyegetés kegyetlenül és veszélyesen csengett. Akár a gyermeki rémálmok okozója.

Én ellenben úgy fogok aludni ma éjjel, akár a tej.

– Hacsak nem épp a másik alternatívát szeretnéd – tette hozzá pimaszul Evie. Warsen erre lazított a szorításán, megperdítette őt, és a torkának szegezte a kését. – Most meg túszul ejtesz? Milyen unalmas! – mondta a lány reszelős hangon, de összerezzent, ahogy a penge hegye a nyakába vájt.

– Engedd el! Most! – dörrent rá Trystan, mire a varázsereje, mely az utóbbi időben oly engedetlenül viselkedett, ezúttal hallgatott rá, és azon nyomban Warsen felé süvített, a bal szemén találva el a betolakodót.

– Te szajha! – A férfi ellökte magától Evie-t; fizikai erejéhez kétség sem férhetett, mert olyan erővel vágta az asztal felé, hogy a lány egy széknek ütközött, és a földre zuhanva ketté is törte azt.

Evie-nek minden porcikája sajgott, a csuklója kificamodott, lüktetett a feje, és a szíve továbbra is olyan veszettül kalapált, hogy minden lélegzetvétel kihívást jelentett. Vér és verejték keveredett a bőrén, ahogy remegő ujjakkal megdörgölte az arcát.

Trystan végignézett a földön heverő lányon, majd elvadult tekintetét a támadójára vetette. Egy pillanatra megdermedt, az alakot vizslatta, aki bántotta a tanítványát, de Warsen keze volt az – a lány kitépett tincseivel az ujjai közé gabalyodva –, mely az utolsó cseppet jelentette A Gonosz poharában.

A nyakánál fogva megragadta és lassan a fal felé terelte Otto fiát, majd felemelte az öklét, készen állva a halálos csapásra.

– Ne! – üvöltötte Evie, olyan elánnal rontva előre, mellyel önmagát is meglepte, és elkapta a férfi csuklóját. – Nem ölheted meg.

A Gonosz nem nézett rá, sötét szemét Warsen fiára szegezte. De annak az agyalágyultnak biztosan halálvágya volt, mert elvigyorodott.

– Nézzenek oda! A szajhád kedvel engem, Gonosz.

Evie felsóhajtott.

– Ó, te mocsadék.

Elengedte főnöke csuklóját, hátralépett, és öklét egyenesen a fattyú arcába vágta. Az összeesett és elájult.

Így már nem is nyújtott olyan kellemetlen látványt.

– Most már megölhetem? – dörmögte Trystan.

Evie energiája fogyóban volt, az adrenalin köde eloszlott, és hirtelen minden elnehezült, beleértve a szemhéját is.

– Nem, előbb… ki kell hallgatnunk. Aztán kiakaszthatod bármely tetszőleges testrészét. – A lány keze megtalálta a legközelebbi szilárd felületet, amiben megkapaszkodhat: az ablakot. Volt valami azzal az ablakkal…

Minden elhomályosult.

– Sage?

– Uuuram – húzta el a szót, és a szoba színei úgy kavarogtak a szeme előtt, hogy egy pillanatra azt hitte, remeg a föld.

– Marv, Min! Vigyétek a foglyot a tömlöcbe, és duplán vessétek láncra! – Főnöke olyan tekintélyt parancsoló hangon adta ki az utasítást, melyre Evie is vágyott; álomszerű ködén át figyelte, ahogy a két Dicstelen bemasírozik, két oldalról megmarkolja a betolakodó csuklóját, és kivonszolja a szobából.

– Kikérdezhetem… – Evie egy másodpercre elhallgatott, hogy levegőhöz jusson, a keze a térdére hullott – …veled? – A következő pillanatban már erős karok ölelték, fahéj és melegség és minden, ami a világon jó, a legbiztonságosabb ölelésbe vonta.

Egy kéz kapta el a tarkójánál fogva, gyengéden, de határozottan, akár egy igazi támasz, melyre számíthatott.

– Uram, te most… megöleltél? – kérdezte a lány, miközben fekete pöttyök jelentek meg a látómezejében.

– Igen. Azt hiszem.

– Ó, az jó. Azt hittem, csak agyrázkódásom van. – Evie lába megroggyant, ahogy túlélő ösztöne végzetes kimerültségbe fordult át. Ám egy második erős kéz a lába alá nyúlt. – Honnan tudtad, hogy bajban vagyok?

– Az arany tetoválás úgy égetett, mint a tűz – mormolta a férfi.

– Azt hittem, nem foglalkozol vele – suttogta Evie szorosan kapaszkodva a férfiba.

A Gonosz megrázta a fejét.

– Soha nem tennék ilyet. Még akkor sem, ha a királyság összes mágiája elszivárogna a tintámból, vagy a tiédből. Ha megsérülsz vagy veszélyben vagy, meg foglak találni. Erre megesküszöm.

Evie békésen lehunyta a szemét.

A férfi vigyázott rá. Mindig is így lesz.

Vagy csak a sokk beszél belőle?

A Gonosz sötét mágiája kavargott körülöttük, eloltotta a gyertyákat, összetört egy kósza kerámiakelyhet.

– Uram, a varázserőd… – dünnyögte a lány álmosan, miközben főnöke kivitte a szobából. – Talán valaki másnak kellene elvinnie Tatiannához.

– Nem érdekel a mágiám. – A férfi eltökéltnek látszott. Evie hallotta határozott szavaiból; a kijelentése egyáltalán nem tűnt érzelgősnek, inkább tényszerűnek, sőt, logikusnak. – Most senki más nem érhet hozzád, csakis én.

Evie a főnöke mellkasába fészkelte magát, a szíve immár más okból zakatolt, ahogy a férfi nyakát markolászta.

– Tetszik ez az új, birtokló oldalad, Főgonoszságod – gügyögte révedezve, miközben lassan elszenderedett.

– Ó, Sage. Bárcsak tudnád. – A férfi durva szavai mögött túl sok burkolt jelentés rejlett, hogy a lány fáradt elméje felfoghassa.

Trystan vigyázott rá. A férfié volt.

Ám ahogy Evie szeme végleg lecsukódott, érezte, hogy ez az egyszerű kijelentés veszélyesebb volt bárminél.

Tizenharmadik fejezet

Clare

Clare Maverine temérdek hibát követett már el életében.

De beleegyezni abba, hogy együtt dolgozzon a szeretett nővel… ez volt a legrosszabb mind közül.

– Vágnál nekem még néhány gézcsíkot, Clarissa? – Tatianna a teljes nevét használta a vajákosok jellegzetes, dallamos hangján; a selymességével agyának azt a felét csiklandozta, melyet a másik nő jelenlétében nagyon igyekezett kordában tartani.

– Clarissa? – Clare csak a fejét rázta, fekete bubifrizuráját két virágos hajtűvel fogta hátra, mégis az arcába hullott. – Bocsánat. Hogyne, azonnal. – Óvatosan levágott pár darabot a fátyolos szövetből, amit a vajákos épp Keeley félig gyógyult hátára illesztett.

A kapitány, becsületére legyen mondva, egy pisszenést sem hallatott, bár arra buzdították, hogy sikítson, ahogy csak akar. Az égési sérülések gyógyulása sosem kellemes, még Tatianna mágiájának segítségével sem.

– Egy hétig kímélned kell magad. Nem tréfálok, Keeley. Semmi gyakorlatozás, és el kell halasztanod a Tündökpalotával kapcsolatos küldetéseket. Jelen állapotodban senkit sem tudsz elvezetni a nőstény sárkányviperához.

A kapitány szemében dac csillant, de beletörődve bólintott. Clare tudta, milyen érzés elveszíteni az irányítást, és milyen borzasztó lehet a kapitánynak; mintha cserben hagyná a társait és a főnökét.

Pedig valójában már annyi mindent tett értük.

Két Dicstelen állt a sarokban, mellettük pedig Gideon Sage, akinek csak azért engedélyezték a maradást, mert Keeley-t megnyugtatták a fiú szellemes megjegyzései.

– Nem is terveztem – felelte a kapitány. – De az idő az ellenségünk, és az újoncainknak útmutatásra van szüksége. – Feltápászkodott a könyökére, és visszatért némi szín az arcába. Clare tudta, mire utal: nem tudták, meddig tart a guivre vemhessége, lehet, hogy még hónapok voltak hátra, ugyanakkor akár már a következő hetekben, sőt napokban is lefialhatott. Kevés információ állt rendelkezésükre a Sors teremtményeiről, az is főleg a mágikus istenek által létrehozott királyságok legkorábbi történetéből. Hogy a Sors hogyan segítette az isteneket, majd hátrahagyta teremtményeit, hogy fenntartsák az egyensúlyt emberek és a mágia között.

Rennedawn varázsának állapotát tekintve egyértelművé vált, az emberek kudarcot vallottak. Csúfosan.

Min és Andrea, a másik két őr erőltetetten mosolygott. Min végigsimított Keeley vastag fonatán, mely lelógott a vizsgálóasztalról.

– Majd mi átvesszük az irányítást, Keeley, te csak pihenj! – A nő elkomorult, amikor észrevett pár megpörkölődött hajszálat.

Andrea csettintett a nyelvével, és vörös csizmájával hangosan toppantott.

– Jajj! Kaphatnánk egy ollót?

Keeley megmerevedett.

– Minek? – Megremegett a hangja.

Tatianna szórakozottan átadta az ollót, egyikük sem vette észre a kapitány nyilvánvaló szorongását, Clare azonban igen. Szinte érezte.

– Csak lenyisszantunk pár centit ezekből a megperzselődött részekből, drágám – mondta Andrea.

– Ne! – Keeley azon nyomban felpattant az asztalról, és a falhoz menekült, vörös bőrpáncélja szétnyílt a hátán, ahogy a padlón kuporgott. Alig lehetett ráismerni, nem az a harcos amazon volt, akinek Clare megismerte; ijedtnek és kábának tűnt, szinte reszketett. Elhomályosult tekintettel pislogott fel Gideonra, aki gondolkodás nélkül odasietett mellé.

– Ne… ne hagyd, hogy levágják a hajam. Kérlek! Nem szeretem, amikor az emberek megpróbálnak belevágni a hajamba. Kérlek, én nem…

Ám a folytatást már nem lehetett hallani, mert olyan erősen remegett, hogy összekoccantak a fogai. Gideon egy pillanatra sem vette le róla a tekintetét, barna szemöldöke összeszaladt, ajka grimaszba rándult.

A bensőséges pillanat láttán Clare önkéntelenül is Tatianna felé sandított, a vajákos már egyenesen őt bámulta. Clare alig néhány másodpercig állta egykori szerelme átható tekintetét, de végül kénytelen volt elkapni a szemét.

– Tegyétek el azt az ollót! – Gideon szavai kedvesen, de határozottan csengtek. Majd Keeley felé fordult. – Ígérem, nem hagyom, hogy bárki egy ujjal is a hajadhoz nyúljon, kapitány. – A fiú letérdelt, és egy X-et rajzolt a szíve fölé. – Addig éljek!

Rejtély, miért rázta meg a fiatal nőt ilyen mélyen ez a szimpla kis gesztus, de Clare épp elég sebzett emberrel találkozott már, hogy tudja, olykor a legegyszerűbb cselekedetek idézték fel a legrosszabb emlékeket. Min és Andrea arcán is zavar tükröződött, amikor bólintottak, és elhagyták a szobát, hogy magára hagyják a kapitányukat.

Gideon fogott egy puha, rózsaszín takarót, ráterítette egy székre, majd odavezette Keeley-t, és a vállára simította.

– Elkísérjelek a kvártélyodba, kapitány? – A nő bólintott, Gideon pedig – fittyet hányva a közönségükre – a karjába emelte, mint valami értékes kincset, és kivitte a szobából.

Tatianna sóhajtott, és vágyakozó tekintettel nézte őket.

– Tényleg szerettem azt a takarót.

Clare elvigyorodott, és csípőjével oldalba bökte. A vajákos magas lófarokba fogta a haját, így Clare-nek tökéletes rálátása nyílt arca gyönyörű ívére.

– Jó ügyért veszítetted el.

Alexander Kingsley épp ekkor szökdécselt be a nyitott ajtón, visszarántva Clare-t a valóságba. A varangy egyetlen táblácskát tartott a kezében.

SZÉL.

Tatianna leguggolt, hogy egy szintbe kerüljön a legjobb barátból elátkozott békává változott kishercegükkel.

– Alexander, miért beszélsz talányokban? – Kingsley megrázta aprócska fejét, lábával az ajtó felé mutatott, majd lefirkált még valamit a táblára, melyet a szoba sarkában álló kosárból vett elő.

KONYH

Clare frusztráltan felsóhajtott, hogy így kell kisilabizálniuk Alexander szavait. Mégis mire célzott?

– Van ötleted? – Tatianna szégyenlősen nézett Clare-re, és elhúzta rózsaszín ajkát, már-már grimaszolva. – Fogalmam sincs, mit akar mondani. Ennél azért kifejezőbb szokott lenni.

A köztük lassanként kialakuló óvatos barátság bűntudatot keltett Clare-ben, de önző módon nem volt hajlandó feladni az újonnan meglelt könnyedséget. Ahogyan azt sem volt kész elismerni, hogy amikor Tatianna kilépett az életéből, akkor értette meg igazán, milyen mély fájdalommal jár egy összetört szív.

Ám kapott egy esélyt, hogy megvallja a hibáit, és jóvátegye őket.

Akár már most el is kezdhette.

A vajákos megnyalta az ajkát, magára irányítva Clare tekintetét, és ivott egy nagy korty vizet.

– Örülök, hogy itt vagy.

Nem örülnél, ha tudnád, mit tettem. Hogy mennyire hasonlítok az anyámra…

Égette Clare nyelvét az igazság, ott táncolt elnyíló szája szélén. De nem jött ki más, csak…

– Én is. Nem szeretem, ha nem vagyunk együtt.

Tatianna sötét tekintete ellágyult, ahogy megfogta Clare kezét, és megszorította az ujjait.

– Ha véget ér ez az egész, talán adhatnánk egy újabb esélyt… magunknak…

Clare-t hirtelen elárasztotta a remény, elnyomva a bűntudatát, a titkait, mindent.

– Te… újra velem akarsz lenni?

A vajákos a főzeteit babrálta, ide-oda rakosgatta őket, bár ez csak idegességének a jele volt, már egészen kiskoruk óta.

– Benne lennék, hogy megpróbáljuk.

Clare leült a Tati asztala melletti székek egyikére, és tudta, hogy óvatosan kell eljárnia.

– Emlékszel még a napra, amikor először találkoztunk?

A vajákos elmosolyodott.

– Arra emlékszem, hogy azt mondtad, túl sok csillámpor van a cipőmön.

Clare karba tette a kezét, és felvonta a szemöldökét.

– Én meg arra, hogy annyira megsértődtél, hogy egy egész üvegcsét öntöttél belőle a küszöböm elé.

Tatianna azonban szemernyi megbánást sem mutatott, csakis végtelen derűt.

– Csodálatos nap volt. Anyukád rettentően dühbe gurult. Elképzelésem sincs, miért nem szidott meg érte.

Az ifjabb Maverine lenézett a kezére.

– Mert azt mondtam neki, hogy én tettem.

– Mi a bánatos békáért mondtál ilyet?

Clare felnézve látta, hogy Tati kérdőn mosolyog rá. Vett egy mély lélegzetet, beszívta a gyógynövények és tinktúrák illatát, mely Tatira emlékeztette; megnyugtatta.

– Féltem, nem engedné meg, hogy újra áthívjalak. Úgy emlékszem, aznap este azt mondtam Trystannek, egy napon feleségül foglak venni téged.

Tatianna félretolta az üvegcséket, és könyökével az asztalra támaszkodott.

– És erre mit felelt?

Clare-t melegséggel töltötte el az emlék, ám keserűség is vegyült bele, tudván, hogyan alakultak a dolgok.

– Azt felelte: „Jobb lesz, ha megszokod a csillámport. Neki sok van belőle.”

Tatianna felkacagott, ugyanazzal a könnyed, gondtalan nevetéssel, mely gyermekkoruk óta jellemezte. Ez a fajta nevetés oly ritka volt Maverine-éknél, leginkább az anyjuk okozta szívfájdalom miatt, hogy Clare már-már a függőjévé vált. Édesanyja minden intelme ellenére eltökélte, megváltoztatja a nő véleményét. És minden alkalommal kudarcot vallott.

Tatianna kacaja rántotta vissza a valóságba. Hogyan is nélkülözhette ilyen sokáig?

– Ó, ez Trystanre vall. Titokban igazi romantikus lélek.

Az ajtó hirtelen hangos robbanással beomlott, és a két nő hátraugrott a záporozó szilánkok elől.

– A pokolba is, Trystan! – sipította a vajákos. – Nem hallottál még a kilincsről, te… Ó, egek, Evie! Mi történt? – A nő kapkodva letakarította az asztalt, ahol az imént még Keeley feküdt, Trystan pedig átemelte tanítványát a beszakadt ajtón, és óvatosan letette a vizsgálóra.

– Betörtek a kastélyba – reszelte a férfi üres ábrázattal, gyászos tekintetét le nem vette volna Evie véres arcáról. – Megtámadták.

Clare megragadta fivére karját, és gyöngéden odébb húzta.

– Hagyd, hogy Tati gondoskodjon róla!

– Ugye lélegzik? – kérdezte A Gonosz, a hangjából sugárzott a gyötrelem. Clare tudta, fivére fájdalmát csak megsokszorozta, mennyire emlékeztette ez arra a napra, amikor élettelenül találta a lányt a Tündökpalotában. – Gyógyítsd meg, Tatianna! Kérlek!

A vajákos sziporkázó tenyere végigsiklott Evie teste felett.

– Pár zúzódás, kificamodott csukló, és valószínűleg agyrázkódása is van, de nem repedt meg a koponyája.

– Ke… kemény fejem van – motyogta Evie, és kinyitotta a szemét, melyben huncutság csillogott.

Tatianna kisöpört pár kócos fürtöt a lány arcából, és egy nedves ronggyal letörölte róla a vért.

– Az már biztos, kis barátom. Kotyvasztok valamit a fájdalomra, és egy szempillantás alatt helyrepofozlak.

– Majd én megcsinálom. Jól ismerem a gyógynövényeket – ajánlkozott Clare máris a polcok felé masírozva. A vajákos bólintott, majd visszatért Evie-hez, aki folytatta a tréfálkozást, és hamarosan megenyhült a szobára ereszkedő bús hangulat.

Clare összeszedett pár hozzávalót a tinktúrához, majd összezúzta őket; annyira lefoglalta a serénykedés, hogy észre sem vette közeledő fivérét.

– Köszönöm – súgta oda neki Trystan. – Amiért segítesz.

Kingsley közéjük ugrott, felemelte a tábláját, amin az állt, hogy…

Semmi?

Egy árva szó sem. Egyszerűen üres volt.

A Gonosz homlokát szabdaló barázdák tovább mélyültek, ahogy elvette a táblát, és a barátjára sandított.

– Ez valami metafora akar lenni, Kingsley?

Aranykoronája félrecsúszott, de a varangyherceg nem reagált semmit, csak brekegett.

Régi barátját bámulva az aggodalom kellemetlen csomója költözött Clare gyomra mélyére, miközben zavartan átadta Tatiannának az elkészült keveréket.

– Talán ma lusta kedvében van.

Trystan beletúrt a hajába, és az ajtó felé csörtetett.

– Mennyi időbe telik, amíg meggyógyítod, Tatianna?

– Úgy fél óra?

– Remek. Ha végeztél, keress meg! Összehívok egy megbeszélést.

Evie felült, figyelmen kívül hagyva a vajákos tiltakozását.

– Én is megyek.

A Gonosz megtorpant a küszöbön, fél kezével a keretnek támaszkodott, de nem fordult meg, úgy szólt vissza:

– Ha muszáj.

Aztán már ott sem volt.

Igaz, hogy Clare is anyjuk mesterkedéseinek áldozatává vált, mégis Trystannek kellett elviselnie az asszony ellenszenvének legnagyobb súlyát. Clare pedig szégyellte magát, mert volt idő, amikor úgy hitte, fivére meg is érdemelte azt.

Szipogva átnyújtott a vajákosnak egy újabb adagot a gyógynövényelixírből, és közben eszébe jutottak azok a szavak, melyeket sosem mondott ki.

Igen, Clare Maverine temérdek hibát elkövetett már az életben.

És az a borzalmas előérzete támadt, hogy még nem követte el a legrosszabbat.

Egyelőre.

Tizennegyedik fejezet

A Gonosz

Trystan tudta, onnantól, hogy A Gonosz szerepét magára öltötte, neki kell meghoznia a legnehezebb döntéseket, még a népszerűtleneket is. Bár őszintén szólva meglehetősen élvezte ezt a szerepet, mégis volt egy bevett irodai gyakorlat, melyet soha nem volt képes megszeretni.

Az értekezleteket.

A múltban nemigen volt szükség hasonlóra. Az iroda olajozottan működött anélkül is, hogy készakarva érintkezésbe lépett volna az alkalmazottaival. Sőt, akadtak napok, amikor kevesebbet beszélt még Kingsley-nél is. Régebben azt hitte, hogy jobb neki így, hogy ez áll a legközelebb a boldogsághoz. Ám aztán berobbant az életébe Sage, és minden megváltozott.

Trystant is beleértve.

Meg az emberi interakciók kerülésére való hajlamát.

Ahogy az idő telt, szükségszerű rosszá vált. Az elmúlt hetekben kis csapatuk esztelen próbálkozásai kevés sikerrel kecsegtettek, és Trystan gyanította, minden kézre szükségük lesz, ha bármiféle előrelépést akarnak tenni jelenlegi problémáik megoldásában: a guivre megtalálásában, a király megfékezésében, és Rennedawn mágiájának helyreállításában.

Felállítottak egy hosszú asztalt az őrség edzőtermében, és A Gonosz végignézte, ahogy Tatianna, Rebecka, Clare, Gushiken és a Gideonba kapaszkodó Keeley sorjáznak be a helyiségbe, majd elfoglalják az összes szabad helyet.

Egy kivételével.

– Tudom, megegyeztünk, hogy menedéket nyújtunk neked, Gideon, de ez nem jelenti azt, hogy részt vehetsz ezen a találkozón. – Trystan a fiúra meredt, de Gideon csak a vállát húzogatta, fittyet hányva az ellenséges hangnemre.

Velejéig Sage volt.

Keeley azonban a védelmére sietett, miközben grimaszolva elhelyezkedett az egyik székben.

– Én kértem meg, hogy hozzon ide, uram. De ha akarod, már megy is.

Gideon felvont szemöldökkel sandított a nőre.

– Igen?

Keeley célzatosan meredt a fiúra, és Trystan meglepetten tapasztalta, hogy vissza kell fojtania a nevetését. Annyira meglepődött, hogy kis híján ki is buggyant belőle.

Meleg helyzet volt.

– Felőlem maradhatsz, ha akarsz – legyintett. Túlságosan lekötötte a felbukkanó tanítványa látványa, aki a többiek kedvéért műmosolyt aggatott az arcára, de Trystan tudta, hogy nem őszinte; nem ért el a szeméig. – Sage, késtél.

– Benéztem édesanyámhoz. – Hamis mosolya nem ingott meg, és a tény, hogy immár főnöke felé irányult, rettenetesen ingerelte Trystant. – Már ha nem okoz problémát, uram.

Tiszteletet parancsoló megnevezése még sosem hangzott ennyire úgy, mint a „tuskó”.

Sage beljebb masírozott a szobába, reggeli öltözékét lecserélte egy zöld ruhára, melynek ujja a vállán libegett, felfedve a karján éktelenkedő lila ujjnyomokat. Vagy elkerülte Tatianna figyelmét, vagy Sage kérte meg, hogy ne gyógyítsa meg.

Bármi volt is az igazság, A Gonosznak kigúvadt a szeme.

Élvezettel fogja kivallatni azt a betolakodót.

Aljas gondolatai hatására mágiája a lába körül kavargott, és izgatottan cikázott a lehetőségre, hogy Sage mellett ülhet, de a lány megkérte Pengét, üljön odébb, aztán elfoglalta a főnökétől legtávolabbi helyet. A Gonosz halálmágiája erre lehanyatlott, akár egy hervadt virág, nyilvánvalóan csalódott volt, amiért nem tombolhatott szabadon a lány jelenlétében.

Sajnálom. Be kell érned velem.

Trystan esküdni mert volna, hogy varázsereje a lábára sózott egyet.

Evie az aggodalmas ábrázatú Becky felé fordult, és vigasztalóan megsimogatta a HR-es kezét. Mert az elmúlt két hétben a világ a feje tetejére állt, és a zűrzavar közepette a két nő láthatóan összebarátkozott.

Penge Evie füléhez hajolt, odasúgott valamit, mire a lány felnevetett. A hang olyan édes volt, hogy Trystannek a foga is belesajdult.

És felfordult a gyomra.

Bár ez a reakció legalább nem lepte meg.

– Biztosan mindannyian kíváncsiak vagytok, miért hívattam össze ezt a tanácskozást – fogott bele –, tehát rögtön a lényegre térek.

Penge a homlokát ráncolta.

– Hol marad a bemutatás? Nem az a szokás?

A Gonosz hitetlenkedve pislogott le az idomárra.

– Mind ismerjük egymást, Gushiken. Mi a háromlábú hóhérért kellene bemutatkoznunk egymásnak?

Penge megadást színlelve a magasba emelte két kezét, a szemöldöke a hajáig szaladt.

– De vajon valóban ismerjük-e egymást, nagyuram?

A Gonosz szeme megrándult.

Az idomár Beckyre kacsintott, aki látványosan küzdött az arcára kiülni készülő mosoly ellen.

– Nem igaz, kedves Rebecka?

A mosoly kis híján a felszínre tört, mielőtt a nő flegmán azt felelte:

– Ne szólj hozzám!

Kingsley felugrott az asztalra, és egyenesen Trystan arcába dugta a kezében tartott táblát.

NYUGALOM.

– Igyekszem – morogta A Gonosz.

Sage újra felkuncogott, ám ezúttal őszinte volt a mosolya, és világoskék szempárja a főnökére szegeződött. Trystan hátrabotladozott, épp készült leülni, de kis híján elvétette a széket, ami újabb kuncogást váltott ki tanítványából és néhány másik jelenlévőből, akik persze azon nyomban elhallgattak, amint rájuk meredt.

A Gonosz köhintett egyet, és kétségbeesetten igyekezett visszanyerni az irányítást a helyzet felett.

– Azért hívtalak ma ide titeket, mert több problémánk is adódott, amit sürgősen meg kell oldanunk. Egyszerűbb lesz elvégezni minden feladatot, ha felosztjuk őket egymás között. Bízom benne, hogy megtesztek minden szükségeset. – Aztán a baljára fordult. – Kivéve téged, Gideon.

A fiú jobbra-balra forgatva szemét legyintett a kezével, mintha nem is érdekelné, hogy nem élvezi A Gonosz bizalmát.

– Nem várom el, hogy bízz bennem, Maverine, de hasznodra lehetek. Senki sem ismeri úgy a Tündökpalotát, mint én, és tudom, hogy be akarod juttatni oda a Dicstelen Őrségedet. Láttam minden titkos alagutat, minden tervrajzot; tudom, hogyan lehet ki- és bejutni. Ha az egyik feladat a listádon az, hogy visszaszerezd a nőstény guivrét, mielőtt lefialna, akkor kérlek, fogadd el a segítségemet!

Trystan nem engedhette meg magának, hogy túlságosan könnyedén osztogassa a bizalmát. Az elmúlt két hetet azzal töltötte, hogy megpróbálta újra biztonságossá tenni a kastélyt, lecsillapítani a hím sárkányviperát, amíg átgondolt minden lehetséges módot, hogy visszaszerezze a párját, és kiötölni, mi lehet a prófécia beteljesítéséhez szükséges utolsó tárgy.

Mintha kismillió labdával zsonglőrködött volna egyszerre.

Amik lángoltak.

Ekkor Keeley szólalt meg, arca kimerültnek tűnt a reggeli sérüléseitől. Trystan puhány szíve elfacsarodott, vagy az együttérzéstől, vagy a szívrohamtól. Sajnos igencsak kedvelte a kapitányát.

– A Dicstelenek majd elkísérik őt, uram, biztosítjuk, hogy oda vezessen bennünket, ahova mennünk kell. És ha mégsem? Könnyedén elbánunk vele.

A Gonosz eltűnődött, majd Evie felé fordult néma tanácsért. A lány bólintott, és ez neki elég is volt.

– Fontolóra veszem. Egyetlen rossz mozdulat, Mr. Sage, és Keeley-vel foglak eltetetni láb alól.

Gideon vigyorogva vállat vont.

– Mily magasztos vég!

A kapitány gyomron könyökölte, mire a fiú köhögésben tört ki.

Igen. Trystan nagyon, nagyon kedvelte Keeley-t.

Ms. Erring megigazította a szemüvegét, nem túl diszkrét pillantásokat vetve Gushikenre, majd óvatosan megkérdezte:

– És velem mi a terved, uram?

– Meg kell vizsgálni a tövisligetet. Esetleg idehívhatnád pár fivéredet, hogy megerősítsék. Ellenállóbbnak, nagyobbnak kell lennie. Gondoltam, mivel a családod előszeretettel foglalkozik hatalmas növényekkel…

Ms. Erring bólintott, nem volt szüksége további magyarázkodásra.

– Küldök egy hollót Rolandnak. A testvéreim közül ő a legjártasabb a témában.

– Köszönöm. – Ezután Gushikenhez fordult. – Penge, szeretném, ha mindent kiderítenél a guivreivadékokról. És a varangy szerelmére, kérlek, tartsd kordában azt az egyet, aki még megmaradt; a minap felfalta két kedvenc gyakornokomat.

Sage nem hagyhatta szó nélkül a megjegyzést, viháncolva forgatta a szemét.

– Nincsenek is kedvenc gyakornokaid, Gonosz Nagyúr!

– Talán mert folyton megeszik őket – kotyogott közbe Gideon, Penge pedig az öklébe vihogott.

Trystant saját alkalmazottai vették körbe – akiket eddig megfélemlítéssel irányított –, mégis mind hálátlan árulóknak bizonyultak.

Ilyen egy igazi gonosztevő élete.

– És most, ha kiszórakoztátok magatokat… – Tekintélyt parancsoló hangjától egyszerre mindenki egyenesebben ült a székében. Mindenki, Sage-et kivéve, aki továbbra is ernyedten henyélt, szemérmetlenül mustrálva őt. A Gonosz kortyolt egyet az előtte lévő pohár vízből.

Aztán a torkán is akadt, mintha egy kanál lisztet próbált volna lenyelni.

Letörölte a száját, fáradtsága szinte a csontjáig hatolt.

– Jó okom van feltételezni, hogy a Mészárlak egyik ólomüveg ablakán lévő szöveg tartalmazza a jóslat negyedik tárgyát.

Tanítványának tágra nyílt a szeme. Trystan továbbra is a teremhez intézte szavait, de tekintete egy pillanatra sem hagyta el a lányt.

Nem is lett volna rá képes.

– A nemrég történt behatolás után jó okunk van feltételezni, hogy Benediktnek besúgója van az irodában, így attól tartok, nem ez lesz az utolsó szabotázskísérlet. Tartsátok titokban ezt az információt! Ne mondjátok el senkinek! – Tenyerével az asztalra támaszkodott, előrehajolt, nem nézett másra, csakis Evie-re. – Ami pedig az ólomüveg ablakokat illeti, egyesével szétszedjük és megpróbáljuk újra összeilleszteni őket, pontosan úgy, ahogy voltak, leszámítva néhány apró változtatást. Ez az egyetlen lehetőségünk a prófécia felderítésére.

Gideon már szólásra nyitotta a száját, de húga szúrós pillantása elhallgattatta.

– Ne is próbáld azt javasolni, hogy menjünk, és szerezzük vissza, különben elmesélem kamaszkorod kínos korszakának minden mocskos részletét!

– Hisz még mindig abban a korszakban van – vetette közbe Keeley fapofával.

Gideon végigjáratta undok tekintetét azokon, aki nevetni merészeltek, vagyis… mindenkin.

A Gonoszt kivéve, aki pusztán másodpercekre volt attól, hogy elveszítse maradék türelmét is.

Penge a székében ficergett, és véletlenül meglökte Sage sérült karját. A lány felszisszent.

Már csak a másodperc töredékére.

Trystan megköszörülte a torkát, és folytatta.

– A szavak ugyan csak napfényben láthatóak, de ha napközben kitiltanánk a kastélyból az alkalmazottakat, az bizonyosan gyanút keltene. Legyetek óvatosak és körültekintőek! Sosem tudhatjátok, ki figyel titeket.

Az egész társaság megborzongott, A Gonosz pedig lehajtotta a fejét, hogy elrejtse a mosolyát.

Megy ez.

Lassan elvánszorogtak, mintha a főnökük kiszívott volna belőlük minden életerőt.

Egy sikeres megbeszélés ismertetőjele.

– Uram? – Sage szólította meg; csak ő és Kingsley maradtak a teremben, akinek épp a másik irányba kalandozott a figyelme, mintha meglátott volna egy legyet. – A tömlöcbe zárt férfiról van szó. Ott akarok lenni a vallatásán.

A görényén, aki szemmel látható sérüléseket okozott neked? Nos, nem, attól tartok, inkább négyszemközt fejezném le.

Trystan már nem akarta próbára tenni a lányt; a tanítványa volt, ő pedig A Gonosz. Ráadásul igen profi. Mégsem tudta megállni, hogy ridegen elutasítsa.

– Ezúttal nem, Sage. Még mindig lábadozol. De a következő kihallgatáson részt vehetsz.

Trystan felállt a székéből és az inge lesimításával volt elfoglalva, amikor Sage halkan megszólalt.

– Otto Warsen fia.

A férfi azonnal felkapta a fejét.

– Hogyan… Biztos vagy benne?

A lány bólintott, az alsó ajkát rágcsálta, és volt valami törékeny a hangjában.

– Többször utalt rá, ráadásul… Egyszerűen tudom. Egyforma a mosolyuk, a hangjuk, és eszembe jutott, hogy Otto említette az egyik rokonát, aki a városban dolgozik. Nincs oka hazudni.

Trystan nem volt hős. Sem vitéz lovag vagy bárki megmentője; gaztevő volt, és ezerszer is újra magára öltené ezt a szerepet, ha ezzel elpusztíthatná azt, aki ezt a kísérteties kifejezést kényszerítette Sage bájos arcára.

– Rendben. Csatlakozhatsz hozzám a fogdában, miután az alkalmazottak hazamentek, de csak megfigyelőként. Nem tehetsz fel kérdéseket. Tekintsd ezt a tanoncságod részének.

Tanítványa ismét bólintott, és megdörgölte a vállán lévő mágikus heget.

– Köszönöm, uram. Igazán nagylelkű tőled.

– Ha hálálkodni akarsz, többé ne használd azt a gyalázatos szót!

A lány félrebillentette a fejét.

– A nagylelkűre gondolsz?

– Szégyenletes – vetette oda főnöke szárazon.

Tanítványa szája sarka felfelé kunkorodott, ahogy felkapta a naplóját az asztalról, és az ajtó felé masírozott.

– Napszálltakor találkozunk, Ó Főgonoszságod.

A lány becsukta maga mögött az ajtót.

Trystan csak állt, és sóhajtva lenézett a varangyra.

– Na és most, öreg barátom? Egy gyors sakkparti, mielőtt munkához látunk?

Kingsley rámeredt, de sokkal üresebb volt a tekintete, mint a kétéltű szokásos arckifejezése. Már-már… kietlen.

– Kingsley? – Semmi. Trystan hangja egyre kétségbeesettebben csengett, a szíve pedig egyre hevesebben vert. – Alexander? – Évek óta nem használta a herceg keresztnevét, de nem volt más ötlete, és működött. Mintha visszarántotta volna a varangyot a valóságba.

Feltartott egy táblát: ITT. Ám arany szeme tágra nyílt, és az írása reszketegebb volt a szokásosnál.

Trystan lemosolygott barátjára, majd visszafordult az irodája felé. Ám ahogy ballagott, rájött, miért volt olyan furcsa az iménti pillanat. Kingsley nem hasonlított az elmúlt tíz év békahercegére. Inkább úgy festett, mint…

Egy hétköznapi béka.

Tizenötödik fejezet

Kingsley

Alexander Kingsley mindig megérezte, ha valami nem stimmelt. Egyértelmű volt a sok pusmogásból, Trystan azonban nem suttogott. Legrégebbi barátja csak bámult. Olyan hosszasan és áthatóan, hogy Alexander szinte megroppant a Trystan sötét szeméből sugárzó teher alatt.

Így hát inkább végigugrándozott a folyosón, egyik kőről a másikra szökkenve, megállapodva Trystan irodájának közepén, ahol összegyűltek a napsugarak.

Lábának zöld bőre a királysága címerére emlékeztette, a gyűrűre, melyet emberként minden áldott nap viselt. Az átalakulása után Trystan elcsente az ékszert, és megpróbálta átméreteztetni, hogy illeszkedjen a varangy úszóhártyás lábára.

De nem sikerült, hisz hogyan is sikerülhetett volna? A hártyás lábujjak nem alkalmasak egy gyűrűhöz.

Nem számított, mert barátja másik helyet talált a hercegi ékszernek.

Alexander fején, koronaként.

A napsugarak bukfencet vetettek az aranyon, miközben ő a fényben sütkérezett és a hátát melengette. Eltűnődött. Amit a világon a legjobban hiányol, az a napfény érintése emberi bőrén. Most minden más volt. Minden olyan…

Ekkor Trystan robbant be az ajtón, a szeme alatti karikák olyan mélyek voltak, hogy Alexander elnevezte őket Evie-nek és Sage-nek. Elvégre ő volt a létrejöttük oka.

– Kingsley! Nem mehetsz el csak így!

De igen, megteheti. És meg is teszi! A varangy vállat vont, felvette egyik tábláját, és lefirkantott egy szót, amit már jó ideje nem volt oka használni. UNALMAS.

– Elnézésedet kérem, hogy a félelmeim nem elég érdekfeszítőek a számodra, de nem futhatsz el a problémák elől.

Ó, van az a szó. Egy szó, ami illik ide. Már el is kezdte leírni, de megdermedt. ÁLL vagy ÁLSZENT?

– Tudnom kell, mi történt veled az imént. – Trystan letérdelt, sötét szemöldöke legörbült, arcán aggodalmas ráncok jelentek meg. – Kérlek, áruld el, Alexander!

Ekkor újabb szó jutott a béka eszébe, és ezúttal nem kellett sokáig gondolkodnia. Ez könnyen ment: BARÁT.

A Gonosz egy pillanatig a táblát bámulta, majd a bokájára ereszkedett, és láthatóan elöntötték az érzelmek.

– Igen – felelte lágyan. – Azok vagyunk, és biztos vagyok benne, hogy elmondanád, ha valamit tudnom kellene.

Alexander csak pislogott.

Barátja megköszörülte a torkát, felállt, és leporolta a nadrágját.

– Van még néhány elintéznivalóm. De ha szükséged van bármire, keress meg! Rendben?

Alexander bólintott, és Trystan hátát nézte, ahogy kilépett a szobából, majd halkan becsukta maga mögött az ajtót.

Tulajdonképpen nem hazudott. Az évek során számtalan dolog akadt, amit nem mondott el a barátjának, de egyik sem olyasmi, amit tudnia kellene. Legfeljebb olyan, amit nem ártott volna. Így hagyta, hogy Trystan azt higgye, csak egyszeri alkalom volt, egy véletlen.

Visszafeküdt a hasára, és nagyon is tudatában volt, hogy ami az imént történt vele a megbeszélésen…

Már korábban is előfordult.

Tizenhatodik fejezet

Becky

Rebecka Erring végignézte, ahogy a holló a szájába veszi a fivérének szóló üzenetet, úgy két másodpercig tartotta, majd meglátta a morzsákat a padlón, és kiköpte a papírtekercset, hogy csőrével lecsaphasson rájuk.

Becky felsóhajtott, megdörgölte a halántékát, és követte a morzsák nyomát egészen odáig, ahol a kislányt gyanította: a méretes fa konyhaasztal alatt, egyszerre több keksszel a szájában.

– Levelet akarok küldeni, de a holló a morzsáidat csipegeti, te kis kobold. Nem félsz a fogszuvasodástól? – morogta a nő.

Lyssa kuncogva előbújt az asztal alól, arcát csokoládé borította.

– Lord Trystan is egész nap cukorkát eszik az irodájában, és tökéletesek a fogai, Ms. Erring! – Azzal csokifoltos kezét halványzöld virágmintás szoknyájába törölte, Becky pedig összerezzent a kislány egyre koszosabb ruhája láttán.

A HR-es karba fonta a kezét, türkizkék ruhája igen távol állt a szokásos színtelen öltözékétől, ám a Fortis família fellegvárában történt családi csetepatéjuk után úgy döntött, az, hogy távol tartja magát azoktól, akik bántották, még nem jelenti azt, hogy le kellene mondania azokról a dolgokról is, amiket szeret. Az erődöt elhagyva Becky elhatározta, hogy igenis kiélvezi a szabadságot, épp úgy, ahogy ez a miniatűr kis napsugár tette, aki úgy tapadt rá, akár egy kullancs.

Még akkor is, ha ez a kis napsugár nagyon igyekezett kirothasztani az összes fogát.

– Azért, mert ő A Gonosz! A gaztevés köztudottan… immunissá tesz a fogszuvasodásra. – Úgy hangzott, mint egy Evie által kiötölt kifogás. Becky elfintorodott.

A kislány azonban felugrott, és tapsikolni kezdett.

– Én is gonosz vagyok! Akkor az én fogaim is biztonságban vannak.

A nő kétkedve felvonta a szemöldökét.

– Ma reggel szemtanúja voltam, ahogy odaköszönsz egy pillangónak.

– De hát Ms. Erring, a pillangó köszönt először, és azt mondtad, hogy a rossz modor rossz munkahelyi kultúrát eredményez.

A bánatos békába! Tényleg mondott ilyet.

– A jó modor és jó munkahelyi kultúra ellentmond a gonoszságnak, nem gondolod? – vágott vissza a kislánynak, de kissé nevetségesnek érezte magát, amiért elégedettség töltötte el, hogy megnyert egy vitát egy gyerekkel szemben.

Lyssa egy papirost húzott elő a zsebéből, majd a magasba tartotta, és hangosan felolvasta.

– Lord Trystan szabályai a gaztevésre. Negyedik szabály: gaztevők vagyunk, nem faragatlanok. Fő az illendőség!

Beckynek tátva maradt a szája.

– Listát írt neked?

A kislány gondosan összehajtogatta a papírt, és visszacsúsztatta a ruhája zsebébe.

– Teázás közben.

Becky úgy érezte, vissza kell vonulnia egy csendes szobába, ahol mindennek van értelme, és senki nem mond semmi abszurdot az elkövetkező legalább fél órában.

– Jól van, megadom magam. Zabáld a cukrot, de aztán ne gyere hozzám sírni, ha kilyukad a fogad.

– Az édesszájúságot tőlem örökölted. – A halk hang a konyhaajtóból jött, a küszöbön pedig Nura Sage állt, szelíden és óvatosan pislogva a lánya felé. – A terhességem alatt veled még rosszabb volt. Nem akartam mást enni, csak csokoládétortát.

Lyssa közelebb húzódott Beckyhez, és megfogta a szoknyája hátulját. Az óvatos HR-es szívébe melegség költözött, amiről maga sem gondolta, hogy lehetséges. Keze a kislány vállára tévedt, afféle vigasztalásképpen.

– Imádom a csokoládétortát. – Lyssa hangja alig volt több suttogásnál. Semmi nyoma nem volt a vibráló energiának, melyet alig pár másodperce még birtokolt.

Becky megértette; maga is hajlamos volt magába zárkózni édesanyja jelenlétében, ám saját anyjával ellentétben Nura megtartotta a kellő távolságot, tiszteletben tartva a kimondatlan határt, melyet Lyssa húzott közöttük. Ahogy az idősebb nő ficeregve szobrozott előttük, Becky nem tudta nem észrevenni a családi hasonlóságokat.

Evie göndör, sötét haja, Lyssa sötétbarna szeme és Gideon mosolya mind-mind édesanyjuké volt. Mintha a nő az összegzése lett volna három gyermekének, akiket magukra hagyott. Becky elmélázott, milyen nehéz lehet minden alkalommal újra szembesülni azokkal, akiket cserben hagyott, valahányszor belenéz a tükörbe.

Ám ezt inkább megtartotta magának, mert valami azt súgta neki, Nura már eleget szenvedett, attól a végzetes naptól kezdve egészen az aznap reggeli incidensig.

Úgy döntött, az egyetlen helyes megoldás, ha békejobbot nyújt neki. Tartozott ennyivel a nőnek azok után, amit saját édesanyja követett el ellene.

– Maradt még pár sütemény, ha megkóstolnád, Sage úrnő.

Nura elmosolyodott.

– Talán készíthetnénk még egy desszertet… – Lágy hangja dallamosan csengett. – A mágiaspecialista, akit Trystan hívatott hozzám, azt mondta, jót tenne egy kis kikapcsolódás, hogy a varázserőm visszanyerje az egyensúlyát. Szívesen megtanítanék Lyssának egy receptet, amit a szüleim – az ő nagyszülei – készítettek nekem még gyermekkoromban. Már ha Mr. Edwin nem bánja, hogy igénybe vesszük a konyhát, meg néhány alapanyagot. Tudom, először meg kellett volna kérdeznem…

– Nagyon szeretem ezt a konyhát – vágott a szavába Lyssa, meglepve mindkét nőt. – Sajnálom, ha megbántottalak, amikor megpróbáltad elkészíteni azt a ragacsos bigyót.

Nura halványan mosolyogva vállat vont; a laza mozdulattól széttárultak bő tunikája ujjai, akár a szárnyak.

– Teljesen érthető, ha óvatos vagy körülöttem, azok után, mennyire rátok ijesztettem ma reggel.

Lyssa eleresztette Becky szoknyáját.

– Te is megijedtél. Evie mindig azt mondja, az emberek félelmükben olyasmikre vetemednek, amit máskülönben nem tennének. – A kislány idegesen csavargatta az ujjait. – Szóval… semmi baj.

Nura megrázta a fejét, szeme csillogott.

– De igenis van. Evie-nek igaza van, szabad félni, de azt nem szabad hagyni, hogy ezek a félelmek olyasmivé váljanak, amivel bánthatok másokat. Sőt, bántottam is. A félelmeimet nekem kell kordában tartanom, és nem hibáztathatok senki mást, csakis magamat. Nagyon sajnálom, hogy kis híján téged is bántottalak, Lyssa.

A kislány bólintott, és Beckynek az volt az érzése, hogy Nura nem csupán az aznap reggel történtekért kért bocsánatot, de minden reggelért, amit kisebbik lányától távol töltött.

Finoman előrébb tolta Lyssát.

– Lyssa sajnos nem olyan ijedős, mint kellene.

Nura figyelme ekkor Beckyre irányult, és apró mosoly jelent meg a szája szélén.

– Benned is látom édesanyádat. – A sors különös fintora volt, hogy Becky életének egykori megkeserítőjéről – Evie-ről – időközben kiderült, hogy anyja legkedvesebb barátnőjének – Nurának – a lánya.

Bár már nem is annyira kedves, miután Becky anyja oly kegyetlenül elárulta Nurát, hogy ki tudja, hány hosszú éven át csillagként kellett rejtőzködnie.

Lyssa zavartan pislogott.

– Ismered Becky anyukáját?

Nura rámosolygott.

– Ő volt a legeslegjobb barátnőm. Kislánykorunk óta.

A kislány szeme akkorára tágult, akár egy teáscsésze-alj.

– Nekem is Becky a legjobb barátnőm!

A HR-es köhögőrohamban tört ki.

– Engem meg sem kérdeztél.

Lyssa tettetett szánalommal megütögette a nő karját, majd csettintett a nyelvével.

– Sajnálom, Ms. Erring. Már eldöntöttem nélküled.

– Te meg a nővéred egyszer még a sírba visztek – morogta halkan Becky, és karba tette a kezét.

Nura kacagott, a HR-es arcát pedig elborította a rózsaszín pír.

– Én is hasonlóan nyertem el Renna barátságát.

Becky habozott, tudta, hogy nem kellene anyja nevében beszélnie, különösen most, hogy nem is álltak szóba egymással. De úgy érezte, így a helyes.

– Ha ez számít… szerintem tényleg sajnálja.

Nura elszomorodott, szénnel kihúzott szemét a padlóra szegezte.

– Tudom, hogy sajnálja.

– Mit sajnál? – kotyogott közbe Lyssa a homlokát ráncolva.

Nura azonnal szólásra nyitotta a száját, mielőtt Becky témát válthatott volna.

– Ma reggel a varázserőm a félelem hatására működésbe lépett, és bántottam azt a szegény lányt. Rennát is a félelem vezérelte, amikor bántott engem.

A kislány egy hosszú pillanatig elgondolkodott.

– Megbocsátasz neki?

Nura nyílt tekintete alatt Beckynek viszketni kezdett a bőre.

– Már rég megbocsátottam.

– Idehozom a desszert elkészítéséhez szükséges hozzávalókat – ajánlkozott Becky. Ez a beszélgetés kezdett túlságosan csöpögőssé válni, és kétségbeesetten be akarta fejezni. De egy csendes szoba is megtette volna. Emberek nélkül.

Nura ajkát rágcsálva felnézett, és eltűnődött.

– Hmm. Nos, először is szükségünk lesz mézre és egy jó adag türelemre.

Lyssa felsikkantott.

– Hát, mézünk az van!

Becky megkönnyebbülten felsóhajtott, hogy sikerült elkerülnie egy újabb érzelgős helyzetet. Egyre jobban boldogult velük, de meg kellett húznia a határt, mielőtt elfogta volna a hányinger.

– Akkor hozom a mézet, de aztán vissza kell mennem dolgozni. El kell küldenem azt a levelet, mielőtt lemegy a nap. És nincs több morzsálás!

Becky kinyitotta a kamra ajtaját, és megdermedt; korábbi megkönnyebbülése gyorsan pánikká változott, amikor meglátta, mi – vagy inkább ki – hever megkötözve a sarokban. Hitetlenkedve rázta a fejét.

– Edwin?

Tizenhetedik fejezet

Evie

Istenek, Edwin, jól vagy? – kérdezte Evie az ogre mellé sietve. Edwin szobája épp olyan túlméretezett volt, akárcsak a szék, amiben ült. Párnázott, piros, és királynak való. Vagy ebben az esetben egy nagyon kedves irodai szakácsnak, akinek kék arcán lila könnyek csorogtak.

Edwin egyik kezével levette a szemüvegét, a másikkal pedig a szemét dörzsölte.

– Igazán nem kellett volna eljönnöd idáig, Ms. Evie.

A lány a tenyerébe vette az ogre arcát.

– A szobád csak a keleti szárnyban van, Edwin. Aligha nevezném hatalmas sétának, de még ha úgy is lenne, a kedvedért azonnal megtenném.

A szakács a csuklóján éktelenkedő sötét foltokat dörgölte, a kötelek nyomait, amivel megkötözték.

– Csak hálás vagyok, hogy Ms. Erring nem árulta el Lady Lyssának, mi történt. Elvitte, mielőtt megláthatott volna.

A Sage lányok egy faluban nőttek fel – kicsi volt, de telis-tele emberekkel. És bár időnként kaptak segítséget idős szomszédjuktól, a többiek inkább csak pusmogtak és pletykáltak róluk, így Evie magára maradt. Gyakran hallotta a mondást jó szándékú emberek szájából, hogy egy egész falu kell egy gyerek felneveléséhez, de Evie tudta, hogy nem igaz. Nem volt szükség falura.

Egy irodára való, szeretetteljes csodabogár is megteszi.

– Nem tudom elégszer megköszönni, milyen jó vagy Lyssához – mondta Evie, és felállt, hogy helyet csináljon Tatiannának, aki Clare-rel együtt rontott be a szobába, Kingsley pedig mögöttük ugrált.

– Jaj, ne! Most aztán jó nagy felfordulást csináltam! – nyögte az ogre.

– Szót se többet, Edwin, csak hadd nézzem meg a csuklódat! – parancsolt rá a vajákos, keze sárgán ragyogott, ahogy a szakácsot vizsgálgatta.

Clare karját keresztbe fonva hátralépett, úgy markolászta a könyökét, mint aki fázik.

– Trystan is bármikor befuthat. Edwin, mi történt?

Az ogre szeme elhomályosult, amikor Tatianna gyógyítani kezdte a kopasz feje hátsó részén éktelenkedő dudort.

– Nem emlékszem. Csak annyit tudok, hogy az egyik pillanatban még a konyhában takarítottam, a következőben pedig minden elsötétült.

– A rab, aki megtámadta Evie-t – mondta Clare, és elhúzta a sarokban lévő függönyt, hogy beengedje a lenyugvó nap sugarait. – Ő tette?

Evie megrázta a fejét.

– Nem, akkor már tömlöcben volt.

Tatianna ruhájának ujjai körülötte lobogtak, ahogy dolgozott, aztán hátrakötötte a haját a csuklóján lévő kopott rózsaszín masnival.

– Akkor valaki más tette? Egy másik betolakodó? És gondoljátok, hogy senki sem vette volna észre?

Evie a hasára szorította egyik kezét.

– Akkor nem, ha…

Clare szeme kiélesedett.

– Ha mi?

– Ha az egyik alkalmazott volt – fejezte be helyette az épp ekkor belépő Trystan. Az ogre már készült felpattanni, ám a főnöke leintette. – Edwin, esküszöm, ha felállsz abból a székből, mielőtt teljesen meggyógyultál volna, elfelezem a csokoládépasztillákra költött keretet. – Ez volt a legudvariasabb fenyegetés, amit Evie valaha hallott tőle.

A szakács válaszul csupán elmosolyodott, és visszaereszkedett a helyére.

Clare idegesen egyik lábáról a másikra állt.

– Szóval szerinted az egyik alkalmazott tette? De kicsoda?

– Az az illető, aki lopva üzeneteket csúsztatott Lyssának, hogy rávegye, engedje szabadon apánkat. – Evie éles pillantást vetett Trystanre. – Ha megtaláljuk az üzenetek íróját, meglesz az árulónk is.

Tatianna felsóhajtott.

– Még mindig nem értem, miért Edwin volt a célpontjuk. Mi volt a terv, szabotálni az üstfőzetet? Megmérgezni a süteményeket?

Valami motoszkált Evie emlékezetében, de még mindig nem tért teljesen magához a támadás óta; bár látható sebei majdnem begyógyultak, a konyhában történt dulakodás emléke homályos maradt.

– Talán nem is Edwint akarták. Talán van valami a konyhában…

Főnöke bólintott, szeméből tisztelet sugárzott, és a lány büszkén kihúzta magát.

Ennyitől azért ne dobd el az agyad, Evie!

– Igazad van, Sage. Reggel majd folytatjuk a nyomozást.

– Várj, mondd még egyszer!

A férfi az állát vakargatta.

– Folytatjuk a nyomozást?

– Nem, azt a részt, hogy „igazad van, Sage”. – A lány elmélyítette a hangját, és az állára tapasztotta a tenyerét, a főnökét utánozva.

A Gonosz olyan vehemenciával forgatta sötét szemét, hogy tanítványa azt hitte, előbb-utóbb befordul a koponyájába.

– Nem is így beszélek.

Clare felhorkant, sokkal nyugodtabbnak tűnt, mint amikor belépett a szobába.

– De igen.

Kingsley feltartott egy táblát:

HAHH.

– Jól van na – morogta a férfi. – Ebből elég! Edwin, szólj, ha szükséged van valamire. Sage, indulás!

Evie a főnöke után botladozott, igyekezve lépést tartani sebes tempójával.

– Hova megyünk?

A férfi megállt, és olyan bosszantó pillantást lövellt felé, hogy még a szőr is felállt Evie nyakán.

– De hisz, Sage, már majdnem lement a nap, az alkalmazottak pedig hazamentek. Itt az idő.

Evie a fején lévő sajgó pontot dörzsölte.

– Mire?

A férfi elmosolyodott, és előbukkant a gödröcskéje.

– Hogy megkínozz valakit.

Tizennyolcadik fejezet

A Gonosz

A zárkákhoz vezető utat lángoló fáklyák övezték, a pattogó neszek apró vigaszt jelentettek a nedves sötétségben. Trystan nem volt rászorulva, hogy saját fáklyát vigyen, de úgy érezte, le kell foglalnia a kezét, lehetőleg valami olyasmivel, amit túl veszélyes lenne elejteni.

Egy méter távolságot tartott Sage-től, miközben furcsa bizsergés kúszott fel a talpától, a gerincén át egészen a nyakáig. Amikor végre elérték a kőlépcső alját, visító hang hallatszott fel a guivre ketrece felől.

– Éjszaka még ijesztőbb idelent – jegyezte meg Sage, elhúzva a férfi mellett, sarkai ütemesen kopogtak a kövön. Az egyik lába megcsúszott, a lány megbotlott, de azonnal egyenesbe is hozta magát, és rosszallóan meredt a földre. – Meg kellene javíttatnod.

– A képességedet, hogy egyenesen járj? Nem tudtam, hogy az ilyesmi javítható – felelte Trystan szárazon.

– Mintha a humorérzéked csak akkor mutatkozna meg, amikor irritálni akarsz.

Nem tagadhatta. Pontosan így működött.

– Miféle humorérzék?

A lány nevetett, és Trystan szíve kihagyott egy ütemet.

Egész életében ugyanaz a félelem kísérte, mely javarészt a sok csalódásra volt visszavezethető. Először a szülei, aztán Benedikt, végül az egész királyság. Eleinte gyűlölte, hogy ő A Gonosz, hogy a mágiája nem hagyott neki más választást, hisz születésétől fogva erre a szerepre rendeltetett. De beletörődött, amikor rájött, hogy új hivatásának köszönhetően soha többé nem kell félnie a kudarctól.

A Gonosz szerepe új szabályokkal vértezte fel, és ha ezzel kell megelégednie, hát foggal-körömmel ragaszkodni fog hozzá.

Csakhogy épp az imént sikerült úgy megnevettetnie Sage-et, hogy a lány arca elvörösödött a homályos fáklyafényben, és elementáris jókedve legyőzte a férfi sötétségtől való félelmét is.

És ez egyáltalán nem tűnt kudarcnak.

Inkább ijesztően hasonlított a boldogsághoz.

– Szóval tényleg megkínozhatom, vagy csak azért mondtad, hogy rám hozd a frászt?

Hála az isteneknek a tanítványáért és az ő rosszul időzített, zavarba ejtő kérdéseiért.

Trystan nem lassított.

– Végre hajlandó vagy beismerni, hogy igenis „a frászt hozza rád” a gondolat, ahogy oly fennkölten megfogalmaztad?

– Nem. De néha úgy érzem, csak azért mondasz dolgokat, hogy lásd, meddig mehetsz el, mielőtt felhúzom a nyúlcipőt.

A férfi kezében hangosan csörögtek a kulcsok.

– Csak próbára tettelek. Értékelem a tudásszomjadat, de most én irányítok. Te még lábadozol, ráadásul egy hangyányival nagyobb tapasztalatom van a kínzás terén. Ó, és Sage – susogta a férfi figyelmeztetően –, a jövőben ne próbálj az agyamban turkálni.

Különösen, ha olyan ijesztően pontosan látod a dolgokat, hogy attól tartok, gondolatolvasó vagy boszorkány vagy.

– Nem is turkálok az agyadban. Csak megfigyelek. Azt hittem, épp ezt várod tőlem, Főgonoszságod – mondta a lány, és karba fonta a kezét.

Trystan kitárta a vastag faajtót; tökéletes volt, hogy elnyomja a hangokat, különös tekintettel a sikolyokra.

– Remek. Akkor ezt figyeld!

A férfi belépett a szobába, és Otto Warsen fiát egy székhez láncolva találta, bokáját a földhöz szegezték, derekát két vaskos fémkötél fogta közre. Arcát piszok és zúzódások borították, mintha alaposan összeverték volna, szőke haja zsírosan lapult a fejére. Trystan két lépéssel mellette termett, majd az állába vágta az öklét, kiütve belőle a szájpecket.

– Nem rémítesz meg, Gonosz. – Gunyorosan vicsorgott, majd Sage irányába köpött.

Trystan fél kézzel megragadta a férfi arcát, majd odavetette:

– Nem feltétele annak, ami veled fog történni, de figyelmeztetlek, ne merészelj még egyszer felé köpni, hacsak nem akarod elveszíteni a nyelvedet.

A betolakodó szeméből sugárzó gyűlölet csak olaj volt a tűzre, A Gonosz szokásos rutinjának a része, legalábbis ha erről a szobáról volt szó. Minden fogvatartott először daccal reagált, majd jött a félelem, végül megtörtek, és szánalmasan könyörögtek. Trystan tapasztalatai szerint nem kellett sokat erőlködnie. Kizárólag gátlástalan és gerinctelen csőcselék került le ide.

– Calvin – fogott bele Sage. – Ez a neved, nem igaz? Emlékszem, láttam apád levelei közt.

Calvin Warsen utálatos pillantást vetett a lányra, Trystan pedig hátrébb húzódott, ellenállva a késztetésnek, hogy újra megismertesse azt a söpredéket az öklével.

– Apám írt nekem, amikor a szolgálatába álltál – sziszegte a férfi. – Azt mondta, állandóan illegetted magad előtte, szinte könyörögtél érte.

A Gonosz megkövült, majd megdörgölte az állát, felsóhajtott, és bokán rúgta a foglyot. A reccsenést a bolond fájdalmas kiáltása követte.

– Ki engedett be a kastélyba? – kérdezte Trystan higgadtan, és várta, hogy a férfi abbahagyja a siránkozást, vagy Sage tiltakozni kezdjen. De nem tette.

– Fordulj fel! – köpte oda Calvin.

Trystan bólintott.

– Rossz válasz. – Ezt újabb rúgás követte a törött bokájára, mire az ifjabb Warsen felordított. Zene füleinek. És A Gonosz ekkor megengedte magának, hogy visszatérjen régi szokásaihoz, hogy ne törődjön Sage véleményével, és hogy az legyen, ami mindig is lenni akart: egy gonosztevő. – Valaki beengedett. Gondolom, ugyanez az illető kötözte meg a szakácsomat is. Egy nevet akarok.

– Én meg azt, hogy itt díszelegjen előttem a fejed meg a ribancodé egy karóra tűzve. – Calvin gúnyosan elvigyorodott. – De nem mindig kapjuk meg, amit akarunk, Gonosz.

Trystan ezzel éppenséggel tökéletesen tisztában volt, ám ahelyett, hogy elmerült volna a kéretlenül rátörő érzelmekben, olyan erővel vágta állon a betolakodót, hogy annak természetellenes szögben meghajlott az orra.

– Betörted az orromat!

A Gonosz vállat vont.

– A tanítványom meg agyrázkódást szenvedett miattad. – Sage felé mutatott, és lehajolt, hogy szemmagasságba kerüljön az előtte rogyadozó balfácánnal. – Ezt is figyelembe véve, szerintem elég nagylelkű voltam, nem gondolod?

Calvin magába roskadt – az első jele annak, hogy lassan kezd megtörni, a testét kínzó fájdalom elhomályosította a magabiztosság látszatát.

– Kivel játszol össze a kastélyban? Hmm? – Trystan megszorította Calvin állát. – Miért járjon szabadon, miközben te idelent senyvedsz?

Hangosan zörögtek a láncok a férfi vergődésétől, Trystan pedig hagyta, hogy legyengítse magát, mind testileg, mind lelkileg, amíg már képtelen lesz tovább harcolni.

– Nem mondhatom meg! Ha megteszem, meghalok.

– Attól tartok, ha nem teszed meg, akkor is meghalsz. – Sage csilingelő hangja vágta át az erőszakos légkört, mire a két férfi a lány felé fordult.

Sage egy tapodtat sem moccant, ott maradt közvetlenül főnöke mögött, a félelem nyoma sem látszott rajta, ahogy zavart érdeklődéssel szemlélte Calvint. Trystan tudta, hogy tiltakoznia kellene a kis közbeszólása miatt, de nem volt rá képes. Megbabonázta.

Sage közelebb lépett a foglyukhoz, majd némán a főnökére nézett, engedélyt kérve, és valamilyen érthetetlen okból Trystan megadta neki. Bólintott, és elbűvölten figyelte, ahogy a lány térdre ereszkedett, hogy farkasszemet nézhessen Warsennel. A szomorú mosoly, mellyel megajándékozta a férfit, egészen feldühítette Trystant, de nem szólt közbe – őszintén szólva leginkább azért, mert maga is kíváncsi volt, mire készül a lány.

– Hogyan jutottál be a kastélyba? – ismételte meg Sage A Gonosz iménti kérdését, ám szelídebben, kék szeme szinte könyörgött.

– Beengedtek – gúnyolódott Calvin.

– Milyen udvarias – csicseregte a lány vidáman. – És ki?

– Egy átkozott fantom.

Sage különös nyugalommal folytatta.

– Tehát férfi volt?

Calvin megint a láncait zörgette, őrülten tombolt, de nem mozdult egy centit sem. Sage épp olyan távolságban maradt, hogy ne érje el.

– Nem árulok el neked semmit!

Trystan megragadta az inge gallérjánál fogva.

– Ha a hölgy feltesz neked egy kérdést, akkor leszel szíves válaszolni.

Tanítványa feltápászkodott a földről, majd gyöngéden elhúzta a kezét a fogoly ingéről, és kis mosolya egyenesen A Gonosz szívébe hatolt.

– Mr. Warsen, netán motivációra van szükséged? – Sage felemelte a szoknyája szélét, Trystan pedig olyan erővel nyomta a tenyerét Calvin szemére, hogy még a széke is megbillent.

Amikor végre le mert nézni a tanítványára, az önelégülten bámult vissza rá, és a tőrét lóbálta az ujjai közt. Trystan levette a kezét Calvin arcáról, ügyelve, hogy közben megpöccintse a férfi törött orrát.

Az nyögdécselve reszketett, de azonnal abbahagyta, amint megpillantotta a lány kezében lévő tőrt. Felismerte, Trystan látta a szeme villanásából.

– Azt meg hol szerezted?

Sage a pengével felfelé billentette Calvin állát, amíg az a szemébe nem nézett.

– Apád kovácsolta. Valamiféle mágiával van átitatva, mely hozzám köti, úgyhogy azt gondoltam, nem bánná, ha megtartanám. Nevezzük végkielégítésnek… – Azzal mondandóját hangsúlyozandó megkarcolta a férfi vállát.

– Fenébe! – Warsen a fogát csikorgatta, miközben Sage elkapta a szék háttámláját, és a férfi torkához nyomta a pengét.

– Most pedig. Ki. Engedett. Be. – Tanítványa becsületére legyen mondva, sikerült megőriznie barátságos kedélyességét. Olyan higgadt maradt, hogy Trystan inkább hagyta, hogy a lány folytassa a vallatást.

Igazából túl jó volt benne. Trystan élvezettel figyelte, ahogy Calvin torka fel-alá táncolt. Sage máris megtörte volna?

– Akkor sem mondom meg! – Calvin levegő után kapkodott, amikor a lány sekély kis vágást ejtett a torkán. – Így is, úgy is végzel velem.

Sage felsikkantott, és a melléhez kapta másik kezét, mint akit mélyen megsértettek.

– Ugyan, Mr. Warsen! A vendégünk vagy! És mi nem gyilkoljuk le a vendégeinket!

– A magad nevében beszélj – morogta Trystan, mire a lány dühösen rámeredt, valószínűleg bosszantotta, hogy főnöke kritizálja, de közben tétlenül nézi, ahogy tanítványa elvégzi helyette a piszkos munkát.

Miért is hagyta, hogy ő végezze el a piszkos munkát?

– Na jó, ennyi elég volt, tanítvány. – Trystan a lány elé állt, és a nyakánál fogva elkapta Calvint. – A következők a lehetőségeid, én ugyanis szeretem meghagyni mindenkinek a választás lehetőségét. Elmondhatsz mindent, amit tudsz, és garantálom, hogy gyors és fájdalommentes halálban lesz részed. Vagy tovább makacskodsz, hűséges maradsz egy királyhoz, akit cseppet sem érdekel a sorsod, meg egy apához, akinek a fejét múlt héten kidobtuk a szemétbe, mert kezdett büdösödni.

– Mindig hűséges maradok apámhoz – köpte oda Calvin.

Trystan érezte, ahogy kiárad a mágiája, és a fogoly köré tekeredik. A férfi szeme azonnal lefelé villant.

– Mi… mi az?

Tehát már nem csak Sage meg az anyja látta. Mindenki számára láthatóvá vált a varázsereje.

Ám legyen. Hadd rémítse meg annyira őket is, amennyire egykor Trystant magát.

– Hűséges maradhatsz apádhoz; ez a te döntésed. De tudd, így nem fogsz meghalni…

Sage zavartan közbevágott.

– Ööö, tényleg nem?

– Nem. Ha lojális marad, életben hagyjuk, és biztosan meglátogatjuk. Minden áldott nap.

Trystan szeme megkeményedett, Sage szeme pedig felcsillant.

– Ó, úgy érted, mindennap megkínozzuk, amíg színt nem vall! – A lány láthatóan büszke volt magára, hogy megfejtette, fürtjei boldogan ugráltak, miközben bólogatott. Zöld, nyári ruhája éles kontrasztot alkotott a szoba sötétjével, és a még sötétebb beszélgetéssel.

– Ahogy mondod – biccentett A Gonosz, és köhécselve elrántotta a tekintetét a lány fedetlen kulcscsontjáról. – Képzeld csak el, Mr. Warsen! Életed hátralévő napjait sötétségben töltheted. Nincs ajtó, melyen kiléphetsz, se ablakok, melyeken keresztül láthatnád a napot.

Tanítványa ugrándozva sikongatott, és olyan erővel ragadta meg főnöke karját, hogy Trystannek fellobbant a mágiája, és egyenesen Calvin arcába csapódott.

– Ó, most már emlékszem! – kiáltotta Sage olyan széles mosollyal, hogy kis híján Trystan is viszonozta.

A Gonosz ehelyett úgy meredt a lányra, mintha annak leesett volna a feje – valószínűleg ez volt az egyetlen közös vonása Calvin Warsennel.

A betolakodó is Sage-et bámulta, félig undorodva, félig óvatosan.

– Valamilyen főzet hatása alatt áll? Mi baja?

– Vigyázz a szádra! – figyelmeztette Trystan a férfi törött bokájára támaszkodva, majd a lány felé fordult. Calvin visítása elnyomta halkan elsuttogott szavait. – Mi bajod van?

– Az ablakot babrálta! A konyhában! Amikor beléptem, valamit csinált az ablakkal.

A konyhaablakkal? Az egyetlennel, amit Trystan sosem bántott, és nem alakított át valami aljasabbá. Az ablakkal, melyen egy fénysugár rásütött egy…

– Ez az! Szép munka, Sage. – Trystan képtelen volt leplezni nevetséges mértékű elégedettségét a tanítványával szemben. Különösképp, mivel a lány úgy ragyogott, akár az eső utáni napsütés.

– Először nem emlékeztem az agyrázkódás miatt – magyarázta Sage vidoran, és úgy kopogtatott a fején, mintha egy ajtó lenne. – Ide volt bezárva. – Nevetett ugyan, de főnöke nem talált semmi tréfásat abban, hogy megsérült a feje.

A Gonosz felkapta a térdfeszítőt – egy csillogó fémsatut, melynek két felét ellentétes irányba meredező tüskék borították –, és Calvin két térdét közé szorította.

Aztán megnyomta a kapcsolót. A tüskés végek lassan közeledni kezdtek egymáshoz, és Sage – az istenek szerelmére – inkább kíváncsian, semmint undorodva leste a szerkezetet.

– Hű, szóval az most… Ó, fúj…

Trystan megperdítette a lányt, és az ajtó felé tuszkolta, miközben az ifjabbik Warsen pánikolva vergődött.

– Így van, fúj. És most indulás! A szétroppanó térdkalács hangja még az én fülemnek is groteszk kissé. Hamarosan találkozunk, Calvin. Kellemes pihenést kívánok.

– Tegyél, amit akarsz, de előbb halok meg, mintsem elmondjam, amit tudok! Már a tudat is épp elegendő, hogy egyszer majd rájössz az igazságra… És gyanítom, hogy a cinkosomnak is. – A férfi vigyorgott, a szerkezet pedig leereszkedett, épp akkor, amikor Trystan bezárta mögöttük az ajtót.

Sage csak állt ott maga elé meredve, vörös ajka résnyire nyílt, miközben a fához nyomta a fülét.

– Vagy meglepően csendben tud visítani, vagy ez egy remek ajtó.

Trystan várta, hogy a lány sírva fakadjon, pánikba essen vagy elmeneküljön, ahogyan ő is tette, amikor először csinált ilyesmit. De nem történt semmi.

Csak felnézett rá, hálától csillogó szemmel.

– Köszönöm, hogy engem is bevontál. Tudom, hogy nem akartad.

Trystan a gallérját rángatta, zavarba ejtette a lány hálája, és gyűlölte magát, amiért ez melegséggel töltötte el, ahelyett hogy attól félt volna, még jobban megrontja szegény lányt. Ehelyett olyan könnyűnek érezte a lelkét, hogy az istenekverte feje kis híján a plafonba ütközött.

– Jogod volt ott lenni. Végül is a tanítványom vagy, ráadásul bántott téged. – És úgy tűnik, még mindig ezt teszi. – Most pedig gyere!

– Hova? – értetlenkedett a lány, miközben botladozva igyekezett lépést tartani. – Annyit kóvályogsz, hogy menten beleszédülök.

Trystan vigyorogva sandított felé.

– Megkeresni Rennedawn mesekönyvét.

Tizenkilencedik fejezet

Evie

A hátsó kert csendes volt, csak elvétve hallatszott nyöszörgés a rácsok felől, mely a sárkányvipera ketrecéhez vezetett. Evie igyekezett figyelmen kívül hagyni, meg azt is, mennyire felkavarodott tőle a gyomra, miközben a főnökével kiléptek az éjszakába. Ragyogtak felettük a csillagok, csak egy kis szellő fújdogált, a kastély számos kéményéből égő rönkök füstös illata szállt feléjük. A parázsló fáklyák megkímélték őket az árnyékoktól.

A színes üvegdarabok vidáman csilingeltek Evie szoknyájának zsebében. Kivette a kis zsákot, miközben lassan térdre ereszkedett, és óvatosan maga elé helyezte a darabkákat.

A fülsiketítő, orrhangú horkantás hallatán kis híján elejtette az egyiket, és amikor utánakapott, majdnem a kezét is megvágta.

– Ó, szegény Bolyhos megfázott. – A sárkány a hátán feküdt az egyik napellenző alatt, mind a négy lába a levegőbe meredt. A falujában élő kóbor macskára emlékeztette Evie-t, csak nagyobb volt… és pikkelyesebb.

A Gonosz felmordult, és letette a saját üvegdarabkáit.

– Mindig ezt csinálja.

A lány elfintorodott.

– Talán felcsert kellene hívnunk.

– Majd reggel beszélek Pengével – ajánlkozott a férfi a borostáját vakargatva. – Próbáljuk meg összeilleszteni anélkül, hogy felébresztenénk.

Evie mozgatni kezdte az üvegdarabokat, és eszébe jutott, milyen rosszul ment neki a kirakós már kiskorában is, hisz az elemek mindig egyformának tűntek. Vajon miért gondolta, hogy ezúttal más lesz, csak azért, mert fél éven át szinte minden napját a bámulásukkal töltötte?

– Ígérd meg, ha itt végzünk, visszakerül a konyhába, pontosan úgy, ahogy volt! – Evie gyengéd mozdulatokkal tologatta az üveget a kövön.

A főnöke nemrég még néma csendben szedte szét a kedvenc ablakát. Az egész folyamat nem tartott tovább negyedóránál, és Evie tíz perc után felhagyott a tiltakozással.

– Már mondtam, hogy így lesz. Könyörgöm, ne nyaggass többet!

– Hát, ha könyörögsz. – Nyelvet öltött a férfi hátára, de az biztosan megérezte, mert olyan gyorsasággal pördült meg, hogy Evie hátraesett, és a kezével tompította a becsapódást.

A Gonosz tekintete izzott, átható, fekete szeme kiolvashatatlan volt, ahogy a lány felé hajította a karjára akasztott kis kosarat.

– Nesze! Egyél!

Evie a férfira sandított, majd felemelte a fonott fedelet, és kivett egy méretes vekni kenyeret, többféle sajtot, fügelekvárt és némi gyümölcsöt, melyet egy összehajtogatott, kockás pokrócra halmoztak.

– Uram… ez egy piknik?

A férfi abbahagyta a kirakózást, és üres tekintettel meredt rá.

– Még szép, hogy nem.

– Akkor mi ez?

Főnöke segített kiteríteni a plédet, az ételekkel együtt.

– Vacsora. A szabadban.

– Pikniktakarón? – Evie célzatosan a pokrócra nézett, és vidáman felkuncogott, amikor egy szál fehér rózsát talált a kosár alján. Felhúzta a szemöldökét, és az ujjai közt csavargatta a virágot. – Na és ez?

A Gonosz megragadta a csuklóját – nem olyan erősen, hogy fájjon, de ahhoz igen, hogy gúzsba kösse.

– Kevesebb szöveg. Több kirakózás – vakkantotta a férfi, és olyan pillantást vetett a tanítványára, hogy annak még a lábujjai is meggörbültek a cipőjében. Némán azt üzente, a lány túl makacs, és ha így folytatja, valami rossz fog történni. De mi? Evie-nek fogalma sem volt, de valamilyen különös oknál fogva addig akarta hergelni a férfit, amíg ki nem deríti.

Ne legyél szadista, Evie!

Hacsak nincs rá nagyon jó okod!

Ez elég jó indoknak számított?

A férfi teljes testével felé fordult, fekete inge felül ki volt gombolva, felfedve mezítelen bőrének egy apró szeletét.

Elég jónak.

A főnök várakozva pislogott rá. Ó, jaj, az imént mondott valamit. Evie-nek feltűnt ugyan, hogy mozgott a szája, de az agya valamiért nem volt hajlandó feldolgozni a szavakat, jobban lefoglalták szokásos, kalandozó gondolatai.

– Nos? – Trystan hadonászva válaszra ösztökélte. A lány egyszerűen igazságtalannak tartotta, hogy még ápolatlan, borostás ábrázatával is ennyire jóképű legyen valaki; a férfi bőre ragyogott a holdfényben. Igézőnek és vonzónak tűnt, akár egy gyilkos hajlamú, bolyhos takaró.

Evie felült az önáltatás vonatra, és a szakadék felé vágtatott.

– Nem figyeltem, uram.

Trystan elkomorodott.

– Miért nem?

– A mellkasodat bámultam – bukott ki a lány száján, és vigyora félszeggé halványult a férfi szemöldöke láttán, ami már-már az egekig emelkedett.

– Ne haragudj, hogy mondtad? – kérdezte A Gonosz hitetlenkedve.

– Igazán sajnálom… – A szavak úgy gördültek le a lány nyelvéről, akár egy elszabadult kordé kerekei. – Te is megbámulhatod az enyémet, ha akarod.

Mit művelsz?, kérdezte magától. Hagyd már abba!

– Hogy biztosan… kvittek legyünk.

MI A BÁNATOS BÉKÁT MŰVELSZ?

Önmarcangolása közepette a főnöke épp pánikrohamot készült kapni.

– Ez nem lesz szükséges, Sage, és nem is lenne he-helyénvaló. – Evie figyelmét azonban nem kerülte el, ahogy a férfi nyelve kissé megakadt a szón, sem a főnöke finoman kidülledő mellkasa, meg az, ahogy a tekintete a lány zöld ruhája alól felsejlő dekoltázsra villant.

Evie az orrát ráncolta.

– Ha szerzek neked egy gyöngysort, amit morzsolgathatsz, megismétled, amit az imént mondtál?

– Azt kérdeztem, jutottál-e valamire az információval, amit a Keeley-vel tett kirándulásod során gyűjtöttél. – Főnöke valami nagyon érdekeset láthatott a hátsó udvar kőboltívén, és a lánynak az a gyanúja támadt, hogy végre kezdett meginogni az önuralma. És ez sokkal boldogabbá tette a kelleténél.

– Nem bizonyult olyan hasznosnak, mint reméltem. – A lány az össze nem illő üvegdarabokat vizslatta, melyeket a férfi egymáshoz préselt. – Továbbra sem értem, miért nem hagyhattuk ott az ablakot, ahol volt, és várjuk meg, hogy rásüssön reggel a nap.

Főnöke térdét rogyasztva az előtte felsorakozó darabkákra mutatott.

– Azért, Sage, mert a napsugaraknak egyenesen szemből kell rásütni, szóval vagy szétszedjük az ablakot, vagy lebontjuk a nyugati tornyot.

Nos, ez aligha okozott volna gondot; nem ez lett volna az első alkalom, hogy a kastély egy részét valamilyen formában újra kell építeni. A Gonosznak már állandó számlája volt a mágikus mesterembereknél az összes „baleset” miatt, amit az idők során elszenvedtek. Ezeknek csupán egyharmadáért felelt a férfi, a maradék megoszlott az ellenségeik, a rosszul célzó sárkányok és mind közül a legpusztítóbb… azaz Evie között.

– És biztos vagy benne, hogy pirkadatkor pontosan ide süt majd a nap? Mi van, ha nem tudjuk pontosan összeilleszteni? Mi van, ha egyik szó sem stimmel, vagy nem illenek egymáshoz?

A férfi visszafordult a boltívtől, és bár tanítványa nyakánál nem tévedt lejjebb a tekintete, a lány mégis érezte, ahogy minden vér az arcába szökik főnöke már-már áhítatos pillantása alatt.

– Ironikus, kis tornádó! Tőled tanultam, hogy minden szó összeillik, ha megvan hozzá a kellő képzelőerőd.

Ó, hát ez… váratlanul aranyos volt tőle.

Evie mégis inkább a szemét forgatta, hogy palástolja, milyen hatással van rá a férfi.

– A tanítványod vagyok, uram. Neked kellene tanítanod engem, és nem fordítva.

Főnöke felvonta a szemöldökét, és mély, rekedt hangon kérdezte:

– Mit szeretnél, mit tanítsak neked, Sage?

A lehető leghelytelenebb és legmegalázóbb válasz pattant ki a lány fejéből, így hát kétségbeesetten kutatott a fejében valami más után. Bármi más után.

– Hogyan tartasz egyensúlyt a gaztevés, és a… hogy is mondjam… fizikai szükségleteidről való gondoskodás között? – DE MIÉRT PONT EZ?!

Főnöke értetlenül meredt rá, és megvakarta az állát.

– Nem értem, mire célzol, Sage. Miféle egyensúlyról beszélsz? A testmozgásról? A személyes higiéniáról?

Hát jó. Ha annyira merész és szókimondó akart lenni, akkor belead minden tőle telhetőt.

Egyenesen a férfi szemébe nézett, úgy válaszolta:

– Nem. A szexről.

A Gonosz összepréselte az ajkát, hirtelen sokkal közelebb volt hozzá, mint amire Evie emlékezett. A férfi lehajtotta a fejét. A szemöldöke összeráncolódott a haragtól.

– Tehát neked nehézséget okoz a dolog?

– Nem. – Evie biztatóan a férfira mosolygott, mire annak megrándult a szeme. – Csak kíváncsi voltam, te hogyan kezeled.

A helyzet sokkal kínosabb is lehetett volna, ha Evie nem szórakozik olyan jól A Gonosz fuldoklásán.

– Biztosra veszem, hogy ez nem illendő téma kollégák között – vetette oda a férfi összeszorított fogai között.

– Ne kérjük ki Becky véleményét? – Evie csak blöffölt. Ha megkérdezik a HR-est, az valószínűleg ott helyben szívrohamot kapna.

– Ne – felelte A Gonosz reszelős hangon.

A lány nagyot pislogott.

– Szóval most megkérdezzük, vagy se?

– Nem kezelem sehogy.

Tanítványa tátott szájjal bámulta.

– Azt mondod, egyszerre csinálod?

A férfi a magasba lendítette a kezeit, a fejét pedig a közeli oszlopba verte.

– Uram? – Evie közelebb merészkedett, és a főnöke vállára tette a kezét. Az érintésre mindketten összerezzentek, mintha apró áramütés érte volna őket. A férfi nem nézett rá, de nem is rázta le magáról a kezét. – Trystan?

– Nem volt szükség rá, hogy kezeljem a helyzetet – ismerte be.

Evie elsápadt, és idegesen nevetgélt.

– Soha?

A férfi erre nem mondott semmit, csak bámulta őt, fekete szeme szinte könyörgött, azt akarta, hogy a lány megértse. És hirtelen megértette; mintha villám csapott volna a szívébe.

Soha… előtted.

– Hát, akkor nem maradt más választásunk. – Evie hangja elcsuklott, elárasztották az érzelmek.

– Mint? – motyogta a férfi reménytelenül.

A lány pedig még közelebb lépett, és főnöke ajkához nyomta az ajkát.

Huszadik fejezet

A Gonosz

Még ha Trystané lett is volna a világ összes önuralma, azok után, hogy két hétig távol kellett tartania magát a lánytól, csak az árnyékból leskelődni utána, és az ajtókhoz, falakhoz, sőt, olykor ablakokhoz nyomni a fülét, csak hogy hallhassa a lány hangját, csupán egyetlen lehetséges válasz létezett tanítványa ajkának gyöngéd érintésére.

És ez természetesen az volt, hogy elvesztette a maradék ép eszét.

Habozás nélkül lehajolt, felmarkolta a lány combját, hogy a lehető legközelebb húzza magához, aztán ahhoz az oszlophoz nyomta, amibe az imént még a fejét verte, miközben az istenekhez fohászkodott, hogy megnyíljon az ég, és agyoncsapja egy szikla. Ekkor Sage nyelve az ajkát súrolta.

Ez is megteszi.

Válaszul megragadta a lányt a tarkójánál fogva, finoman szétnyitotta a száját, és elveszett a csókban, ahogy első találkozásuk óta akarta. Attól a pillanattól kezdve, hogy a sors egymás mellé sodorta őket. Együtt, jóban-rosszban.

A Sors teremtményének szavai visszhangoztak a fejében, miközben tanítványa gyöngéden a tenyerébe vette Trystan arcát, és belenyögött a szájába.

Evie Sage arra teremtetett, hogy a veszted legyen, te pedig az övé.

A megfelelő válasz erre az lett volna, hogy elhúzódik. Hogy leteszi Sage-et a földre, és sajnálatát fejezi ki a történtek miatt, ahogy minden korábbi alkalommal is tette, amikor összetalálkoztak az ajkaik.

Ám ekkor, félénken suttogva, el nem hullajtott könnyektől csillogó szemmel Sage kimondta az egyetlen szót, melyről Trystan úgy gondolta, soha senkitől nem fogja hallani.

– Szeretlek.

A férfi kissé eltávolodott, hogy láthassa azt a káprázatos szempárt, melybe a lány minden érzelme belesűrűsödött, mintha csak neki szólt volna az üzenetük.

– Te… én…

Tanítványa A Gonosz ajkára tapasztotta az ujját.

– Nem kell felelned semmit. Nem azért mondtam, hogy közhelyekkel válaszolj – magyarázta nagy hévvel. – Azért mondom, mert megérdemled, hogy halld. Mert megérdemled, hogy tudd, valaki nagyon-nagyon szeret téged.

Bármi maradt is A Gonosz lelkéből ezután, az már a lányé volt.

Ismét a fülében csengtek a Sors teremtményének szavai.

Te pedig az övé.

Trystan pedig két szóval felelt neki.

Cseszd meg!

A lány szemébe nézett, keresve, kutatva a hazugságot. De nem volt ott hazugság, csakis a színtiszta, őszinte igazság, minden szavában, minden érzelmében. Aztán újra kimondta:

– Szeretlek, Trystan, és semmit sem tehetsz, hogy megakadályozd.

Trystan két kezébe vette a lány arcát, és újra egymásba forrt az ajkuk. A férfi szorosan lehunyta a szemét, épp úgy, mint amikor fájdalom gyötörte. Minden erejével igyekezett megmutatni a lánynak, hogy viszonozza a szerelmét. Az a szörnyeteg előre eldönthette ugyan a sorsát, de nem vehette el az elméjét, a gondolatait, a csókját. És Trystan ebben a pillanatban mindenét felhasználta, hogy megmutassa Evie-nek, jobban szereti, mint az életet, a levegőt… a halált. Egyre mélyebben csókolta, mintha dacolna az istenekkel, dacolna a sorssal, dacolna mindennel, ami valaha azt mondta neki, nem érdemli meg a becses kincset, akit a kezében tart.

De hisz nem volt rá szükség, hogy megérdemelje a lányt. Ő volt A Gonosz. Egyszerűen elvehette, amit akart, ahogyan a tanítványa is…

Fülsiketítő állati visítás szakította félbe a pillanatot. Lélegzet után kapkodva szétrebbentek, ahogy a föléjük boruló boltív – az, amit legalább tucatszor újjáépítettek, mióta Trystan elfoglalta a Mészárlakot – sötétszürke porfelhőbe burkolózva összeomlott.

Olyan gyorsan váltak szét, ahogy egymásba olvadtak, Trystan minden porcikája követelte, hogy újra egyesüljön a lánnyal, ám ez lehetetlenné vált.

Az alatt a röpke pillanat alatt, amíg elmerültek egymásban… az egész udvart elárasztotta Trystan mágiája.

– Mit tettél? – kérdezte Sage, ajka duzzadt volt a csóktól.

A férfi hebegve pislogott le rá, miközben hiába próbálta visszahívni magához a mágiáját.

– Nem csináltam semmit, te kis tornádó! Te csókoltál meg először!

A lány meglökte a vállánál fogva; az érintése szinte égette.

– Attól még nem kellett volna visszacsókolnod!

– De igen! Kellett! – harsogta a férfi, és csodával határos módon azonnal elnémította a lányt.

Varázsereje lecsillapodott, és Bolyhos, aki addig békésen szunyókált az egyik napernyő alatt, nyöszörögni kezdett. A guivre ketrecét fedő rács is hangosan csörömpölve megremegett.

Penge rontott ki a hátsó ajtón, egyik kezében egy félig megevett szendviccsel, a másikban egy henteskéssel.

– Mi volt ez?

A Gonosz varázsának köde lassan eloszlott, és hullámokban áradt felé. És ezt Penge is látta. Csakúgy, mint Evie-t és Trystant, akik vöröslő arcukon bűnbánó kifejezéssel álltak ott… kócosan.

Mellettük két meglehetősen nyugtalan állattal.

Gushiken összehúzta a szemét, a szendvicse maradékát odadobta Bolyhosnak, és beletörölte a tenyerét vörös-lila pizsamafelsőjébe.

– Megkérdezzem egyáltalán?

– Ha megteszed, visszahozom azt a szendvicset, és ledugom a torkodon – morogta Trystan. Az idomár sokatmondóan elvigyorodott, amitől felforrt Trystan vére.

– Vicces. A nyelved az imént nem épp Evie torkán…

De nem fejezhette be, mert Sage a főnöke elé ugrott, és a sárkányidomár szájára tapasztotta a kezét. Azt a kezet, mely pillanatokkal korábban még Trystan nyakára fonódott. Amíg a mágia és a valóság közbe nem lépett, és mindent tönkretett.

Nem a mágia volt az, ellenkezett a lelkiismerete. Hanem te magad.

Évek óta először jutottak eszébe anyja kínzó szavai, amit akkor intézett hozzá, amikor elment Alexander elátkozott varangytestével a kezében.

Mindig is szokásod volt mindent és mindenkit tönkretenni magad körül, nem igaz?

– Nyugtasd meg Bolyhost, Gushiken! Majd én gondoskodom a guivréről – mondta mogorván A Gonosz a sárkányvipera ketrece felé igyekezve. Könnyek szúrták a szemét, amitől gyengének és ostobának érezte magát.

– Trystan! – kiáltott utána tanítványa.

– Ne most, Sage! – vakkantotta a férfi érzelemmentesen, és vissza se nézett.

Soha többé.

Huszonegyedik fejezet

Kingsley

Alexander Kingsley pontosan ott találta Trystant, ahol várta. Saját bánatának posványában.

Persze ez csak metaforikus posvány volt. Valójában Alexander volt az, aki a guivre ketrece melletti pocsolyában üldögélt. Barátja egyik kezével a rácsot markolta, a másikat pedig a mellkasára tapasztotta.

– Tudom, hogy fáj. Tudom. És sajnálom – suttogta A Gonosz rekedten a nyögdécselő sárkányviperának.

Alexander lefirkantott valamit a táblájára.

TE

Trystan lenézett, és a szemébe vájta az öklét, mely alatt még tovább mélyültek a lila foltok a fáklyák fényében.

– Nem fáj, Kingsley.

Nem. Trystannek igaza volt. Így hát leírt egy újabb szót.

GYÖTRELEM.

A Gonosz felsóhajtott, és megrázta a fejét.

– Igen, azt hiszem, ez közelebb áll az igazsághoz.

A varangy együttérzően lehajtotta a fejét. Volt idő, amikor Trystan adott a tanácsaira. Elvégre Alexandert diplomatának nevelték, és hercegként minden helyzetben tudta, mit kell mondania, hogy elérje a céljait. A nagybetűs Gonosz béka-tanácsadójaként azonban a hízelgés helyett inkább a nyílt beszédben jeleskedett, mert nem volt elég kréta Rennedawnban ahhoz, hogy minden gondolatát a táblájára vethesse.

Az elmúlt évtizedben pedig számtalan gondolat megfogalmazódott a fejében.

– Napkelte előtt meg kell néznünk azt az ablakot – súgta Trystan egy lépést hátrálva, miközben a színes pikkelyes guivre lassan a ketrec ajtajához araszolt, majd a rácshoz dugta a fejét.

A Sors teremtményei voltak Alexander első mágiatörténet-leckéjének alanyai – szörnyetegek, melyeket maga a Sors teremtett saját keze által. És bármit látott is ez a lény Alexanderben, nem tetszett neki, és halkan nyöszörögve a lehető legtávolabb húzódott a varangytól.

Trystan lenézett a barátjára.

– Valaki nem kedvel téged. Ő az első.

Nem igaz, de nemhogy a királyságban, az egész földrészen nem volt elég kréta ahhoz, hogy ezt a történetet is elmesélje.

Inkább annyit írt:

MÁSODIK.

Trystan már-már szórakozottan felhorkant.

– Gondolom, annak a boszorkának sem vagy a szíve csücske, aki elátkozott téged. Elvégre a szüleid bebörtönözték őt koholt vádak alapján. Ennyi éven át azt hittem, hogy meghalt. Anyám azt mondta, kivégezték, amiért „meggyilkolt” téged.

Ez is előfordulhat.

De ezt sem mondta el. Lekörmölt egy újabb szót a táblájára, hirtelen nagyon is tudatában, milyen kicsi az úszóhártyás keze, sőt, ő maga milyen kicsit volt.

ÁTOK.

Trystan óvatosan benyúlt a ketrec rácsai között, mire a sárkányvipera a tenyerébe tolta a pofáját. Szivárványos pikkelyei glóriába vonták, amikor megcsillant rajtuk a nap fénye.

– Jobban kellene igyekeznem, hogy visszafordítsam az átkot. Nem lett volna szabad ilyen könnyen eltántorodnom. De szeretném, ha tudnád, még ha úgy is tűnik néha, nem adtam fel. Sosem fogom.

Alexander a barátja felé szökdelt, és felpattant fényesre suvikszolt csizmájára. Amikor A Gonosz lenézett rá, megrázta a fejét.

Évekig figyeltem, ahogy küzdöttél, Tryst. Tudom, hogy megpróbáltad.

Az átalakulása utáni első néhány hónapban Alexander alig bírt úgy felkelni reggelente, hogy ne esett volna teljes kétségbe. A Gonosz birodalma épp kiépülőben volt, Trystannek nem voltak szövetségesei, erőforrásai, nem pazarolhatta az időt semmi másra, mint az üzlet beindítására. Persze ez sem számított, bármily csekély eszköz állt is a rendelkezésére, barátja mindent megpróbált, hogy megtörje Alexander átkát. Végig kellett néznie, ahogy Trystan minden ezüstjét csaló boszorkákra és segíteni nem hajlandó átoktanácsadókra költi, hamis nyomokat követve, csak hogy megtalálja a varázslónőt, aki elátkozta őt, és végül azt, ahogy újra meg újra kudarcot vall.

Ha Alexander ma is ember lett volna, elmondta volna barátjának, hogy aznap mindketten elvesztették valódi önmagukat, és meg kellett küzdeniük, hogy azzá váljanak, akik most voltak. Egy béka és egy gaztevő.

De Kingsley lába már fájt a sok irkálástól, ezért ahelyett, hogy úgy kommunikált volna, ahogy egykor tanulta, felnézett legrégebbi barátjára, és kimondta az egyetlen dolgot, amit tudott:

– Brekeke.

A férfi felkapta, és a vállára ültette.

– Örülök, hogy egyetértünk, milyen csapnivaló barát voltam. Áú! – Alexander a nem író lábát használta, hogy felpofozza Trystant, ezzel hatékonyan a tudtára adva, hogy nem, kicsit sem értenek egyet. – Megyek, megnézem, hogy Sage épségben visszaért-e a kvártélyába, aztán pihennünk kellene pár órát, mielőtt felkel a nap.

Alexander bólintott, de amint Trystan ellépett a ketrectől, újra halk nyöszörgés hallatszott. A férfi megállt, majd egy újabb lépést tett hátrafelé, csak úgy próbaképp. A rács mögötti magányos állat ismét felsírt.

Ó, istenek. Ennyi volt. A Gonosznak befellegzett.

– A bánatos békába! – morogta Trystan. – Hogy a ménkűbe hagyjam magára azt a szerencsétlen párát ilyen állapotban? Na, ide hallgass! – Azzal a guivrére mutatott. – Meg kell néznem, hogy a tanítványom biztonságban visszaért a hálótermébe, de ha marad egy kis időm, mielőtt nyugovóra térnék, visszajövök.

Az állat megint felnyögött, Alexander pedig leugrott barátja válláról, és a földön hagyott táblájához szökdécselt. Olyan fürgén kapart, ahogyan csak tőle telt.

ÉN?

Trystan tekintete megenyhült.

– Ránéznél Sage-re, kérlek? – Liftezni kezdett az ádámcsutkája. – Talán így lesz a legjobb. Félek, mit tennék, ha most meglátnám.

Alexander nem tudta elég gyorsan letörölni, majd teleírni a táblát. Tréfája nem volt olyan csattanós, mintha hangosan kimondta volna, mégsem hátrált meg.

CSÓK?

– Nem! – csattant fel Trystan. – Nincsen semmilyen csók! Nem is lesz soha többé.

Alexander lassan felemelt egy újabb szót:

HAZUG.

A béka csak pislogott. Trystan visszapislogott rá. A sárkányvipera pedig szűkölt, és ez láthatóan visszarántotta a férfit a valóságba. Belecsípett az orrnyergébe, visszaballagott a ketrechez, és a rács melletti falon lecsúszva megsimogatta a guivre orrát.

Az állat nyomban megnyugodott az érintése alatt.

– Nézz utána Sage-nek, aztán azonnal gyere vissza hozzám! – Trystan suttogva adta ki a parancsot Alexandernek, a varangy pedig bólintott, majd elszökdécselt a pincéből kivezető lépcsők felé.

Ám ahogy felfelé kapaszkodott, a környezete kezdett elmosódni. Éhes volt. A padló meg hideg. Melegre vágyott. Teljes erejét beleadva ugrált, amíg egy világosabb szobába ért, majd felpattant az ablakpárkányra a napot keresve, mely nem volt ott.

Megfeledkezett az eredeti útvonaláról. Valamire készült. Valaki volt ezelőtt, de minden homályba veszett. Egykori énje is.

És ekkor már nem volt többé zavarodott.

Mert ő csak egy béka volt.

Huszonkettedik fejezet

Gideon

Gideon nem volt meggyőződve róla, hogy még mindig megbízhat a Vitézi Gárda laktanyájában szolgáló régi barátjában, de valóban áldásos volna, ha akadna valaki, aki belülről segíti őket.

Hogy egyáltalán esélyük legyen visszalopni a nőstény guivrét, Gideonnak rajzolnia kellett egy térképet az egész helyről, az a térkép viszont teljességgel haszontalan, ha azt sem tudják, a Tündökpalota mely szegletében tartják fogva az állatot… már ha egyáltalán elvitték a palotába.

Az efféle latolgatás túlságosan lehangoló volt ezen a kora reggeli órán.

– Jó reggelt, anyám. – A fiú bedugta fejét anyja szobájának nyitott ajtaján. Különös gondot fordított rá, hogy szemmel tartsa a nőt, aki láthatóan örömmel vette a törődését. Nyilván igyekezett kárpótolni valahogyan, amiért „megölte” Gideont.

Amit valójában persze nem követett el, így ez az adósság minden szempontból semmisnek volt tekinthető.

– Gideon, hainasi. – Életem. Csókot nyomott fia arcára, és elmosolyodott. – Olyan csodás napot töltöttünk együtt Lyssával a minap.

A fiú szemöldöke oly magasra szökkent, mintha szalutálni akarna a homlokának.

– Ez remek hír. Remélem, a csodás része azután kezdődött, hogy kis híján elégetted őt, akár a hétvégi sült csirkét.

Anyjuk eleinte érzelmileg igen labilisnak tűnt, ám a Sage testvérek közül Gideon töltötte vele a legtöbb időt, és pontosan tudta, a nőnek milyen könyörtelen a humorérzéke.

És anyja miatt azt is tudta, a humor hogyan képes meggyógyítani egy megtört szívet.

Nura barna szeme úgy csillogott, akár a csillag, mely egykor ő maga volt.

– Nos, szerencsére később kezdődött, az iroda konyhájában.

– Mint a legtöbb jó dolog. – Gideon még szélesebben vigyorgott, ám hamar lefagyott az arcáról a vigyor, amikor kitárult az ajtó, és Keeley jelent meg mögötte. Hosszú copfja kibontva. Gideon még sosem látta szabadon a kapitány haját.

Kellemetlen érzés költözött a gyomra mélyére. Igen… meglehetősen kellemetlen.

– Kapitány, jó reggelt! Jöttél, hogy meglátogasd a gyilkos merénylődet?

Anyja vállon csapta.

– Gideon Bernard Sage, ez nem vicces!

Keeley felhorkant, ahogy bebicegett a szobába, Gideon pedig lemondón elfogadta a szemrehányást, majd előhúzott a nőnek egy széket a sarokból. A kapitány nem nézett felé, amikor leült, ám arca eltorzult a fájdalomtól, a fiú pedig olyan haszontalannak érezte magát, hogy legszívesebben a falhoz csapta volna a legközelebbi, keze ügyébe kerülő tárgyat.

– Megkaptam az üzenetét, Sage úrnő. – Üzenetet? Miféle üzenetet?

Édesanyja elmosolyodott, és letérdelt Keeley elé, mintha a kapitány egy királynő lenne, ő pedig alázatos alattvalója.

– Igazán hálás vagyok, hogy hajlandó vagy találkozni velem a tegnap történtek után, és lehetőséget adsz a bocsánatkérésre.

Keeley ajka felfelé görbült, Gideon pedig igyekezett nem törődni a mellkasába költöző érzéssel, melyet ez az apró gesztus váltott ki.

– Biztosíthatom, nem vagyok haragtartó. Sok éve dolgozom A Gonosznak, és ez aligha az első alkalom, hogy megsérültem. – A kapitány Nura kezére tette a tenyerét. – Ez csupán az első alkalom, hogy véletlenül történt.

– Akkor is. Megvédted Lyssát – mondta a nő hálálkodva, és magához szorította Keeley kezét.

Keeley megrázta a fejét, tiszteletteljesen meghajolt, de Gideon figyelmét nem kerülte el a kapitány szemén átsuhanó elgyötört pillantás.

– A gyerekeket meg kell védeni, mindig, mindenekelőtt. Nem tettem többet annál, ami minden felnőtt ember kötelessége.

Nura ismét rámosolygott, ám a mosolya hamar elhalványult, amikor kisebbik lánya jelent meg az ajtóban, láthatóan nem túl lelkesen.

– Lyssa drágám, jó reggelt.

A kislány apró mosollyal felelt, ám amint megpillantotta Keeley-t, megfeledkezett minden gátlásáról, a kapitányhoz rohant, és a nyaka köré fonta a karját.

– Úgy örülök, hogy nem haltál meg, Keeley!

Az őr egy pillanatra ledermedt, majd rózsás ajka széles mosolyra húzódott, ami a falhoz szegezte Gideont.

– Egyetértek – nevetett a nő.

Lyssa tátott szájjal bámulta a kapitány válláról leomló, a földet verdeső arany loknikat, majd végigfuttatta rajta kis ujjacskáit. Gideon megpróbálta lenyelni az irigységét.

– Olyan szép a hajad!

Elég abszurd lenne, ha Gideon is követné a példáját.

Ám ez sajnos nem jelentette azt, hogy nem is akarná.

Keeley az ujjai közé vett néhány tincset.

– Legtöbbször csak nyűg, de az enyém. – Felsejlett valami burkolt jelentés a megjegyzése mögött, amit Gideon nem tudott megfejteni, és mielőtt rákérdezhetett volna, Lyssa már édesanyjuk körül legyeskedett, aztán elrángatta a nőt a szobából.

Keeley vágyakozva nézett utánuk, mintha ezzel magába szívhatna legalább egy kicsit a jókedvükből.

– Hova igyekeznek ennyire, lovag úrfi?

A beceneve bosszantóan boldoggá tette Gideont.

– Valószínűleg a konyhába. Úgy látszik, ez a legrövidebb út Lyssa szívéhez.

Keeley a tenyerébe nevetett, és úgy ragyogott, akár a nap, mely nem égeti porrá őt, inkább belülről melegíti.

– Jó az ízlése. Edwin finomságai még a legkeményebb héjat is feltörnék.

A fiú elkomorodott egy pillanatra.

– Hallottad, mi történt vele a minap? – Gideon, Tatihoz hasonlóan ragaszkodott hozzá, hogy az őrség vezetőjének pihenésre van szüksége, mégsem tartotta helyesnek, hogy eltitkoljon előle dolgokat.

A nő megmerevedett.

– Igen, hallottam. Borzalmas. Ki kötözné meg a mi drága szakácsunkat?

Mielőtt Gideon felelhetett volna, Keeley hirtelen felpattant, és bár a fiú zavarba jött a gyors mozdulattól, kinyújtotta a kezét, hogy szükség esetén elkaphassa.

– Nos, remélem, hamar megoldják ezt a rejtélyt – jelentette ki a nő, és az ajtó felé bicegett.

– Persze, én is remélem – motyogta a fiú a nő hátának.

Miután elment, Gideon hátramaradt. Volt valami az iménti eszmecserében, ami nagyon zavarta őt. Csupán néhány perccel később jött rá, és elszorult a gyomra.

A Gonosz javaslatára nem mondták el senkinek, hogy Edwint megkötözték, nehogy az információ Lyssa fülébe is eljusson.

Keeley mégis honnan tudott róla?

A nő titkolt valamit.

Huszonharmadik fejezet

A Gonosz

A hajnali harmat alig nedvesítette meg a füvet, amikor Trystan bekopogtatott a vajákos ajtaján.

– Tatianna! – ordította. – Ébredj!

Az ajtó ferdén lógott a zsanérjairól, miután Evie-vel a karjában berúgta a minap, és visítva nyikorgott, amikor Tati végre kinyitotta. Pazar hálóinge fölött rózsaszín selyemköntöst viselt, mely illett selyem hálósapkájához. Gyorsan pislogva, álmos hangon dörmögte:

– Vérzik vagy meghalt valaki?

Trystan ökle megállt a levegőben.

– Az alagsori foglyok…

– Vérzik vagy meghalt valaki, akinek nem kellene véreznie vagy meghalnia? – pontosított a nő, és összepréselt ajakkal várta a férfi válaszát.

Szörnyű ötlet volt.

– Nem – felelte A Gonosz lassan.

– Be akarod ismerni végre, hogy szerelmes vagy Evie Sage-be? – A vajákos karba fonta a kezét, köntöse bolyhos szegélye a bokájánál lengedezett.

– Én… én nem ismerek el semmi effélét – dadogta a férfi. Mármint hangosan.

– Akkor visszabújok az ágyba – nyögte Tatianna, és már csapta is volna be az ajtót, ám a férfi elkapta. – Trystan, az istenek szerelmére, bármiről legyen is szó, az várhat, amíg felkel a nap.

– Akkor elfoglalt leszek – jelentette ki a férfi tárgyilagosan.

A nő szeme dühösen felvillant, tenyere fenyegető fénnyel ragyogott. A Gonosz elengedte az ajtót, és hátrált egy lépést.

– Gyere vissza később! – morogta a vajákos, és ezúttal ténylegesen becsapta az ajtót.

Trystan felsóhajtott, és homlokát a hideg felülethez nyomta.

– Sage meg én csókolóztunk – vallotta be halkan.

Az ajtó olyan gyorsasággal nyílt ki, hogy félő volt, újra kitörik a helyéről; a férfi homloka már a levegőt támasztotta, és egyenesen bezuhant a vajákos szobájába. Szerencsére a vizsgálóasztal megállította az esését, bár valószínűleg kisebb sérüléseket okozott a veséjében.

– Mondj el mindent! – Tatianna előhúzott a sarokból egy kényelmesnek tűnő széket, leült, és maga alá húzta papucsos lábát. – Te csókoltad meg őt? Ó! Ő csókolt meg téged? Ez az, Evie!

– Én nem… – Trystan belecsípett az orrnyergébe. – Igazság szerint nem azért jöttem, hogy erről beszéljek. Aggódom Kingsley miatt. – Kivette a zsebéből a kis varangyot. Barátja koronája annyira lecsúszott, hogy eltakarta a fél szemét.

A vajákos unottan a tenyerére támasztotta az állát.

– Miért? Őt is ilyen istenekverte korán verted fel az álmából?

A béka pislogott egyet, a szeme immár éberebbnek tűnt, majd szökdécselve Tatianna ölébe telepedett.

– Rábíztam, hogy szemmel tartsa Sage-et, amíg én az éjjel a guivrével voltam. Pár órával később egyedül ébredtem, és Kingsley még mindig nem tért vissza – magyarázta A Gonosz a békát kémlelve. – Amikor végre rátaláltam, a csillárról lógott, teljesen átszellemülve. Valami nem stimmel vele. Nem vetted észre? Félrebetűz szavakat, üres táblákat tart fel, mintha nem lenne jelen.

– Ó, te anyatigris! – A vajákos hangja ellágyult. – Nagyon is jelen van – ő egy béka, és itt van az orrod előtt. Csak egy kicsit elkalandozott. Mindannyiunkkal előfordul.

– A legjobb barátunk volt, Tati. A barátunk, most meg ez. És az egész az én hibám.

A nő megrázta a fejét.

– Nem, Trystan. Anyád hibája. Ő bízta meg a varázslónőt, hogy bántson téged. Különben is – azzal felemelte és finoman a tenyerébe zárta Kingsley-t –, egy évtizeden át igyekeztél megtalálni az ellenszert. Eleget büntetted magad olyasmiért, amit el sem követtél.

– Talán épp ezért követtem el oly sok más bűnt, melyekért soha nem fogom vállalni a felelősséget – morogta a férfi gunyorosan.

Tatianna füttyentve kifújta a levegőt.

– Úgy örülök, hogy te mondtad ki, és nem nekem kellett.

Trystan korábbi bosszúsága menten elpárolgott, amikor felvette az asztalról Clare egyik virágos hajcsatját. A magasba emelte, és kérdő pillantást vetett a vajákosra.

– Ha már a múltnál tartunk…

– Valójában a bűnökről beszéltünk.

Trystan vette a lapot. Ne hozd fel a legkisebbik Maverine témáját. Megértette ugyan, de oly sok időt töltött az irodai alkalmazottak társaságában, hogy rossz hatással voltak rá… tudni akarta.

Kingsley a vállára szökkent, pont, amikor figyelemelterelésre volt szüksége.

– Azért vetnél rá egy pillantást? Csak hogy minden rendben legyen?

– Én embereket gyógyítok. Miért nem kérdezed meg Pengét?

– Mert összefuthatok… valakivel, akit még nem állok készen látni.

– Á. – Tati bólintott, mintha rég tudta volna, amit a férfi csak most volt hajlandó bevallani. – Félsz, hogy újra elcsábulsz?

– Ő csókolt meg engem! – csattant fel Trystan.

– Áhá! – pattant fel a vajákos önelégülten a főnök felé mutogatva, majd legyezni kezdte az arcát. – Hű, ettől a sok izgalomtól egészen felforrósodtam. Kinyitnád az ablakot?

A Gonosz a szemét forgatta ugyan, de azért odaballagott az ablakhoz, és résnyire tárta, beengedve a hűvös szellőt.

– Köszönöm – mosolygott Tatianna. – Nahát, nahát! A mi édes kis Evie-nk megcsókolt téged. Örülök. Legalább egyikőtöknek maradt még némi sütnivalója.

– Ugyanarról a nőről beszélünk, aki az első hetében cukor helyett véletlenül sóval sütött egy adag süteményt?

A vajákos manikűrözött ujjaival kocogtatta az állát.

– Hát nem etted meg mindet?

Kingsley talált egy táblát a sarokban álló kosárban, és ráírt egy szót.

DE.

Tatianna elvigyorodott, és a varangy felé bökött.

– Nézzenek oda! Vág az esze, mint a borotva.

Trystan arcára kiülhetett a türelmetlensége, mert a vajákos felkapta a sarokban kucorgó varangyot, és a vizsgálóasztalra tette.

Az ég még szürkéllett, de kissé már világosodott, az éjszaka végleg elbúcsúzott, Tatianna pedig beszippantotta a hajnali levegőt, mintha abból táplálkozna.

– Hát jó. Vessünk rád egy pillantást! – Tenyeréből meleg, sárga fény áradt, és végighúzta a béka teste felett, bármi rendelleneset keresve. – De higgy nekem, semmi ok az aggodalomra.

Kingsley pislogott, szeme a nő kezéből sugárzó fényre szegeződött. Aztán felugrott.

Ki a nyitott ablakon.

– Áá! Ó, neee! – sikított Tati, és az ordító Trystannel együtt az állat után kapott. Egyszerre dugták ki a fejüket az ablakon, de mindketten üres kézzel tértek vissza. Már csak a lefelé zuhanó varangyot látták, ahogy kecsesen földet ért, majd megfordult, és egy halk brekekével elszökdécselt.

– Istenek! Tryst, most mit tegyünk? – ragadta meg a karját a vajákos, de mindketten tudták a választ. Tekintetükkel továbbra is a békát követték, de ostobaság lett volna kiugrani az ablakon.

– Uram? – csendült fel Sage hangja, és A Gonosz szíve megdobbant. Vajon egész éjjel odalent szobrozott, arra várva, hogy felkeljen a nap, és megvilágítsa az ólomüveget?

Trystan azt hitte, hogy visszavonult a szobájába; ehelyett megfeledkezett róla, és tanítványának nem maradt más segítsége a kirakóshoz, csak Penge, meg a „szabadtéri vacsorájuk” maradékai. Nehéz volt élvezni a gaztevést, amikor úgy érezte, mintha élve megfőznék.

Ám ekkor Kingsley egyenesen a tanítványa mellkasán landolt, és leterítette a lányt, aki a hátsójára érkezett. Hála az isteneknek mindeközben szorosan markolta a kétéltűt, megakadályozva a szökésben.

– Áú!

– Tatianna? – szólt Trystan könnyedén.

– Igen? – kérdezte a nő idegesen, valószínűleg érzékelve a férfi higgadt modora alatt megbúvó veszélyt.

– Azt hiszem, van okunk az aggodalomra.

Huszonnegyedik fejezet

Kingsley

Alexander Kingsley összezavarodott.

Egy pillanatra azt sem tudta, hol van.

Felriadt a rohanó léptekre, és Trystan kezében bukdácsolva találta magát, majd Tatianna irodájában, aztán… minden elhomályosult, de már egész biztosan nem a vajákos kvártélyában volt. Evie Sage hasán csücsült, miközben a lány lassan felült.

– Sage! – kiáltotta Trystan, ahogy kirontott a hátsó ajtón. – Kingsley!

Őt Tati követte, rózsaszín köntöse a háta mögött lebegett. A madarak csivitelni kezdtek, üdvözölve a pirkadatot, és Alexander nagyon összpontosított, nehogy a hangok eltereljék a figyelmét az előtte kibontakozó jelenetről.

– Jól vagyok – biztosította Evie a társaságot, aztán lenézett a békára, és megigazította a koronáját. – A hajam nem bírja egy helyben pár óránál tovább. Ez az izé hogy a fenébe élte túl ennyi ideig?

– A fejére van ragasztva – vetette oda A Gonosz szárazon, és a lány felé nyújtotta a kezét, hogy felsegítse.

– Tényleg? – Evie összeráncolt homlokkal pislogott le rá.

Alexander őszintén remélte, hogy nem a válasz.

– Nem. – Trystan morcosnak tűnt, valószínűleg a kimerültségtől. Az utóbbi időben rosszul aludt, és a szeme alatt éktelenkedő karikákból ítélve ez múlt éjjel sem volt másképp.

– Megsérültél? – kérdezte Tatianna Evie karját simogatva.

A lány nemet intett a fejével, majd szomorkásan elmosolyodott.

– Azt hiszem, mostanában mágnesként vonzom a bajt.

– Mostanában? – motyogta az orra alatt A Gonosz.

Tanítványa behúzta a nyelvét, és úgy festett, mint aki épp lenyelni készül a szavakat, melyekkel könnyedén kiboríthatná a főnökét. Inkább visszaballagott az ólomüveg darabkákhoz.

Trystan azonnal a lány mellett termett, Kingsley pedig utánuk szökdécselt, miközben azon tűnődött, egyáltalán hogy került ide.

– Egész éjjel idekint voltál? – fordult A Gonosz a lány felé.

Az szendén bólintott.

– Nem tudtam aludni. Szóval inkább befejeztem Pengével, amit elkezdtünk.

Trystan karja a lány elé lódult, és elkiáltotta magát:

– Gushiken!

– Csak az ablakdarabokra gondol! – rikkantotta az idomár az udvar túloldaláról, és kezében egy hatalmas szivaccsal bebújt Bolyhos mögé, hogy folytassa a sárkány szokásos reggeli fürdetését. – Tudod, miután magára hagytad a feladattal.

Alexander azon tűnődött, a halálvágy szót külön- vagy egybeírják.

– Köszönöm az előzékeny magyarázatot – felelte Trystan epésen.

– Igazán nincs mit, főnök!

Tatianna felhorkant, Alexander pedig azon mélázott, mennyire megváltoztak a barátai, és mégis, bizonyos szempontból pontosan azok, akik mindig is voltak, kisgyerekkoruk óta – mielőtt az életük végérvényesen összefonódott volna.

Alexander apja, a király, igazságosan, de szigorúan egyengette fia útját, biztosítva, hogy mindennek a mesterévé válhasson, amihez csak hozzáfogott: diplomácia, tudományok, filozófia, mágia, szépírás (ironikus módon), és a kontinens történelme, beleértve annak összes királyságát.

Ám édesanyja aggódott, hogy túl sok időt tölt a könyvtárban, és nem eleget más gyerekekkel, így hát egy szép napon felkerekedtek, és „szórakozás” után néztek. Még azon a héten találkozott Trystannel, Clare-rel, Malcolmmal és Tatiannával, és az élete örökre megváltozott.

Hirtelen kilőtt a nyelve egy közelben zümmögő légy felé. Apró teste megrándult a rátörő késztetéstől. Új, idegen érzés volt, mely valahogy elkerülte őt az elmúlt évtizedben. Mi történt vele? A békáknak át kell esniük egy második pubertáskoron?

Evie vezényletével hamarosan az újjáépített ablak előtt találták magukat; az ablaknál, mely alatt Alexander számtalan órát töltött bámészkodással, és tűnődéssel, vajon ez lesz-e az egyetlen élet, melyben valaha is része lesz.

Trystan láthatóan kerülte Evie közelségét, miközben lehajolt, hogy megcsodálja az ablakot. A felkelő nap első sugara épp csak súrolta az üveget, és a fény egyszerre elárasztotta azt a két makacs bolondot, sugárzó ragyogásba burkolva mindkettejüket. Mintha maguk az elemek is ráuntak volna a kínlódásukra.

Penge melléjük kocogott.

– Láttok bármit?

– Még nem – vágta rá Tatianna, és a sárkányidomár vállára támasztotta a könyökét. – Gondolom, a tegnapi után érzéketlenség lenne megkérni Edwint, hogy dobjon össze nekünk egy fejedelmi reggelit…

Evie apró nyöszörgéssel a hasához kapott.

– Ne is beszélj reggeliről! A gyomrom felfalja önmagát.

– Majd én elkészítem – ajánlkozott Trystan gyorsan, meggondolatlanul, és úgy meredt az üvegre, mintha arra várna, hogy felrobbanjon.

Evie-nek elkerekedett a szeme.

– Hogy mit mondtál?

A Gonosz vállat vont, és csípőre tette a kezét.

– Ez csak reggeli, Sage. Semmi ok a pánikra.

Pánikra talán nem, de Alexander épp elég okot talált az ünneplésre, tekintve hogy Trystan Gonosszá válása óta messziről kerülte a konyhát, és most egy hónap alatt már harmadszor ajánlkozott, hogy készít valamit.

– Éhes vagyok. Ennyi az egész – tette még hozzá a férfi.

Nem éhes vagy. Szerelmes, te érzelmileg visszamaradott bolond.

Sajnos egyetlen táblán közel sem volt elég hely, hogy ezt mind kifejtse.

Ráadásul ideje sem volt rá, mert a napsugarak egyszerre bevilágították az üvegdarabokat, és olyan vakítón fénylettek, hogy az egész társaság a szeme elé kapta a kezét. Alexander is utánozta a gesztust. Egy hosszú másodpercig még szúrt a szeme, valahányszor pislogott, így ugrált hátrafelé, amíg nem bántották annyira a sugarak.

De megtorpant, amikor a kis csapat egyszerre felsikkantott.

– Tatianna! Nálad van a nagyítólencséd? – Trystan lehajolt, hangja elfúlt az ámulattól.

A vajákos szótlanul átadta, és amikor Alexander felugrott barátja vállára, maga is láthatta, hogy az üvegbe vésett, egykor szürkének tűnő könyvet a napsugarak színpompás fénycsíkokká változtatták, a lapok ezüstre váltottak, melyek tetejére egyetlen szót véstek:

Rennedawn.

Abban a pillanatban az ablak megelevenedett, és a könyv feltárult.

– Ne érj hozzá! – csattant fel A Gonosz, ahogy Penge álmélkodva nyúlt felé.

– Mi áll benne? – kérdezte Evie, miközben hunyorogva igyekezett kivenni a szavakat, melyek szinte túl aprók voltak ahhoz, hogy bárki elolvashassa őket.

Trystan a könyv fölé tartotta a nagyítót, és hangosan olvasni kezdett.

A világ kezdetén az istenek már tudták,

Ha eltűnnek a színek, elpusztul a világ.

Hogy az emberiségtől megmentsék e földet,

A Végzettől s a Sorstól segítséget kértek.

Kívánságcsillagok varázslatos fénye,

A Sors fényben teremtett gyermeke,

S a mágia, mely álmokban eleven,

A megfejtés kulcsa az igaz szerelem.

Szabadítsd meg e mágikus tájat,

Sors utódját markodban vigyed.

Csillagfényvarázst vond uralmadba,

S akkor e birodalom örökre a tied.

Ám óvakodj a leleplezett Gonosztól,

Hisz sötét mágiája gaztettekre hív,

Mert semmi nincs, mi veszélyesebb,

Mint a megfeketedett nemes szív.

S ha fordul a dagály,

Minden a régi lesz ismét,

Igaz herceg szíve megmenti

Elrendelt szerelmét.

Ott, hol a napfény elsöpör mindent,

Rennedawn varázsa visszatér,

Ki aljas, elbukik, a királyság életre kél,

Hallgass a jóslatra, és Rennedawn boldog véget ér.

Csend ereszkedett a csoportra, nem hallatszott más, csak a madárcsicsergés és az ágak susogása.

Végül Penge törte meg a csendet.

– Minden jóslatot rímbe kell szedni? Vagy az isteneknek ennyire beteges a humorérzéke?

– Még csak nem is következetes rímképletet követ. Mi ez a mondatszerkezet… te jó istenek. Jelent egyáltalán valamit? – tűnődött hangosan Tatianna.

Evie a halántékára nyomta az ujjait.

– Tehát csillagfénymágia, a guivreivadék, a leleplezett Gonosz, és… az igaz herceg szíve, ki megmenti elrendelt szerelmét.

Egyszerre minden tekintet Alexanderre szegeződött.

Aki ismét összezavarodott.

– A jóslat negyedik eleme – szólalt meg Trystan elhűlve – Kingsley.

Huszonötödik fejezet

Evie

Amikor két nap alatt már másodszor gyűltek össze tanácskozni, Evie hangosan felolvasta a próféciát a társaságnak. Nem szívelte az ilyesmit, de mivel ugyanezen két nap leforgása alatt megtámadták, és ráesett egy béka, a sűrű beosztás tényleg a legkisebb gondja volt.

Ehhez legalább sült tészta is járt.

Bár ez magában hordozta a fulladás veszélyét, különösen Gideon esetében. Ráadásul hangos is volt.

– Sajnálom – köhécselt a fiú morzsákat köpködve a szájából, mire Becky undorodva ráncolta az orrát. – Az igaz herceg szíve? – Gideon Kingsley-re sandított, aki az asztal közepén trónolt.

– Mi olyan zavaros ebben, Gideon? – tudakolta A Gonosz, miközben egy újabb tálca tésztakarikát ejtett az asztalra.

– Az a rész, hogy azt hiszitek, a békáról beszél?

Tatianna felhorkant, és Clare megrázkódott, mintha volt jegyese hahotázása áramütést küldött volna végig a bőrén.

– Kingsley nem csak egy egyszerű béka – magyarázta Evie kedvesen.

Penge biccentett, vállig érő haját bőrszalaggal fogta hátra. Élénksárga csík volt, mely illett a mellényéhez.

– Pontosan, Gideon. Kingsley messze felülmúlja az átlagos kétéltűeket. Nem láttad a tábláit?

– Nem, én nem err… – kezdte Evie, ám a két férfi átbeszélt fölötte, mintha meg sem hallották volna.

– Áhá! Ezzel el is érkeztünk a második kérdésemhez. – Gideon arcára meglepően komoly kifejezés költözött. – Honnan van ilyen átkozottul sok táblája? És egyáltalán hol tartja őket?

Trystan is beleszólt a társalgásba.

– Az irodában elég aprólékosan kidolgozott a rendszerünk, de amikor elutazunk…

Evie a szájába dugta két ujját, és akkorát füttyentett, hogy kis híján betört még egy ablakot.

– Megértem, hogy a férfiak élvezetüket lelik benne, ha félbeszakíthatnak egy nőt a mondat közepén, és őszintén nem szeretnék ünneprontó lenni, de lennétek olyan udvariatlanok, és befognátok, hogy folytathassam a mondandómat?

Becky elismerőleg csettintett, anélkül, hogy felnézett volna a jegyzeteiből.

Trystan arca olyan paprikavörösre váltott, hogy tanítványa már-már aggódott az egészségéért.

– De azért… ööö…. Levegőt szabad venni – tette még hozzá Evie, és megesküdött volna, hogy látta, amint a férfi mellkasa ismét mozogni kezd.

– Mily nagylelkű tőled, hugicám. Kérlek fogadd el bocsánatkérésünket, és folytasd! – Gideon sugárzott a büszkeségtől, amit Evie-nek nem kellett volna élveznie, de nem tudta megállni.

Lesimította cseresznyepiros szoknyáját, és kihúzta magát.

– Az előttetek álló varangy nem más, mint Alexander Kingsley, a déli királyság hercege.

Penge álla láthatóan leesett, Becky döbbent tekintettel nézett fel a papírjaiból, Gideon feltartotta a kezét, mintha rövid szünetre lenne szüksége, hogy feldolgozza az információt, Keeley máskülönben aranyló bőre pedig falfehérre sápadt.

Tatianna hitetlenkedve felvonta a szemöldökét, megigazította ruhája egyik masniját, majd végigjáratta tekintetét a termen.

– Ennyire azért nem döbbenhettek meg. Elvégre Kingsley-nek hívjuk.

Mind értetlenül pislogtak rá.

Ezután Clare próbálkozott.

– Koronát hord.

A szoba olyan mély némaságba borult, hogy ha Evie lehunyja a szemét, meg mert volna esküdni, hogy egyedül van.

– Táblákat tart a kezében, amikre szavakat ír!

Penge megvakarta a fejét.

– Csak azt hittem, ennyire jól képzett.

Becky az idomárra emelte pimasz orrát.

– Ez nyilvánvalóan nem közös bennetek.

A férfi parázsló szemmel nézett vissza rá.

– Rebecka, kérlek, ne flörtölj velem mások előtt! Ez egy munkamegbeszélés.

A nő dohogott ugyan, ám apró mosoly költözött az ajkára, és Evie-be az irigység igazságtalan villáma hasított. Ezek ketten tréfálkozhattak, élcelődhettek, reménykedhettek, és nem kellett attól tartaniuk, hogy a másik talál valami monumentális okot, hogy távol maradjon.

Evie belefáradt már abba, hogy nem kaphatja meg, amit akar. És sajnálatos módon még mindig ugyanúgy vágyott főnöke csókjára, mint előző este – meg arra, hogy egy kondér levest öntsön a férfi fejére.

– Azt hiszem, most az a legfontosabb, hogy visszaszerezzük a sárkányviperát meg a kicsinyét, és a birtokunkban legyen minden, hogy beteljesítsük a jóslatot, és megmentsük a mágiát Rennedawnban – összegezte Keeley. – Nem igaz?

– A csillagfénymágia, ez az édesanyám. A Gonosz, kinek megfeketedett a szíve… Nos, mindannyian tudjuk, kire utal – mosolygott a lány Trystan irányába. – A Sors mérge a guivre. És ott az emberi herceg, aki megmenti elrendelt szerelmét – közölte tényszerűen, hisz lassacskán az egész terem összerakta a képet.

Becky felállt, és összehúzott szemmel méregette a varangyot.

– Azt akarod mondani… ki kell találnunk, hogyan változtassuk vissza Kingsley-t emberré?

A Gonosz bólintott, majd kemény, érzelemmentes hangon azt mondta:

– Évek óta próbálkozom, sikertelenül. Az egyetlen ismert módja egy ennyire erős átok megtörésének, ha az a varázslónő fordítja vissza, aki egykor létrehozta. A varázslónők ereje egyedi, csakis rájuk jellemző; nem képesek feloldani a mások által vetett átkokat.

Ez új információ volt Evie számára. Nem faggatta ki ugyan a férfit, miféle módszerekkel kísérelte már meg újra emberré változtatni Kingsley-t, lelke mélyén mégis tudta, hogy sosem adta fel a próbálkozást. Tudta abból, ahogy A Gonosz a békára nézett, mintha az kísértené őt.

– És hol találjuk ezt a bizonyos varázslónőt? – tudakolta Gideon.

Trystan azonban csak a fejét rázta.

– Sehol.

Tatianna elkomorult.

– A déli királyság királya és királynője tömlöcbe vetette őt gyilkosság vádjával… a trónörökös megölése miatt.

– Nem azért, mert békává változtatta őt? – Gideon a szemöldökét vonogatta.

– Nem. De a déli királyság megerősített mágikus védőgáttal rendelkezik. Nem lehet csak úgy bemasírozni a varázslónőhöz. Létezik egy megoldás – ismerte be Trystan –, de igen kockázatos, emellett szükséges hozzá… Sage is. – Sötét szeme tanítványáéra tévedt, és az Evie mellkasában dübörgő idegesítő szerv úgy pattogott ide-oda, akár egy gumilabda. A puszta gondolat, hogy a férfinak szüksége van rá, arra késztette, hogy azonmód felpattanjon, mint… nos, mint egy béka.

Ne légy már ilyen nyomulós, Evie!

Gideon követte Trystan tekintetét, és grimaszolt.

– Nem tetszik, hogy a „kockázatos” szó egy mondatban szerepel a húgommal.

Evie elvigyorodott, keresztbe fonta a karját, és felhúzta az orrát.

– De nekem igen.

Főnöke tekintete egy pillanatra sem hagyta el az övét, és Evie tarkóján felállt az összes szőrszál. Nagyot nyelt, és a férfi pillantása felforrósodott.

– És most hogyan tovább, uram?

A Gonosz tekintete a távolba révedt.

– Fel kell keresnünk az Átokeszelőt.

A kis társaság egyszerre felsikkantott, ami semmi jót nem vetített előre. Meg azt se, hogy egyáltalán mi a háromlábú hóhér az az Átokeszelő.

– Ez az egyetlen reményünk, hogy bármiféle módot találjunk az átok megtörésére, ráadásul az idő sem a barátunk – tette hozzá Trystan. – Már így is túl sokat elfecséreltünk, és még azt sem tudjuk, mikor fial le a guivre.

– Már korábban is próbálkoztál az Átokeszelővel, Trystan – vágott közbe Tatianna. – Nem emlékszel, hogy nem akart fogadni téged?

A Gonosz szorosan lehunyta a szemét, és újra bezárkózott. Evie úgy érezte, mintha a gyomrába öklöztek volna, kipréselve belőle a levegőt.

– Ez most más – dörmögte a férfi. – A birtokomban van, amit akar. Korábban nem volt az enyém.

Tatianna ajka elnyílt, és a tekintete Evie-re tévedt. Aztán a többiek is követték.

A lány egy pillanatra csak habogott, és ujjával a mellkasára bökött.

– Várjatok, én? Én vagyok a birtokodban?

A Gonosz ugyan továbbra sem nézett rá, de bólintott, és bár Evie tudta, hogy el kellene engednie a reményt, a lelke legmélyén gyökerező optimizmus nem volt hajlandó megszűnni. A világ hiába akarta megszabadítani tőle.

Főnöke egyértelműen arra célzott, hogy Evie ajánlhatott valamit az Átokeszelőnek; és ennek semmi köze nem volt a férfihoz. Mégis megdobbant a szíve, amikor Trystan halkan és durcásan azt mondta:

– Igen, Sage. A birtokomban vagy.

Huszonhatodik fejezet

A Gonosz

Átkozott nagy hibát követett el.

De már nem fordulhatott vissza.

Inkább arra összpontosított, milyen érzés lesz beteljesíteni a próféciát Benedikt előtt, és elorozni a drágalátos királyságát egyenesen az orra elől. Végignézni, ahogy mindazok, akik bálványozták az uralkodót, sírva nézik majd, ahogy hősük a semmibe vész.

Igen, a bosszú gondolata elegendő volt, hogy éjszakánként melegen tartsa. Még akkor is, ha állandóan Sage-ről álmodott, lágy domborulatairól az ő keményebb részeihez simulva. A lány áttetsző hálóingbe bújtatott testének emléke éjjelente imaként látogatta meg őt.

Vagy istenekverte démonként.

Keresztüllovagoltak a Hikori Rengetegen, gondosan ügyelve, hogy ne kövessék őket, miközben a Dicstelenek csapatai a kastély körül járőröztek. Az út csendesen telt, nem hallatszott más, csupán a lovak patáinak nesze és Trystan szívének kitartó kalapálása, mely ritmusos dobolásával mintha azt üzente volna: hi-ba, hi-ba.

Egészen addig, míg egy széles szárnyú állat csapott le Trystan és tanítványa között, amitől a lány felsikoltott, a férfi pedig felordított.

– Ó, csodás! – Tatianna a fejéhez kapott, ahogy a szörnyeteg alig néhány centire kerülte el őt. – Denevérek.

Az Átokeszelő barlangja nem volt túl messze a kastélytól, mégis gyötrelmesen hosszú utat kellett bejárniuk, hogy megbizonyosodjanak róla, a király egyetlen embere sem követi őket. Trystan megkönnyebbülten nyugtázta az előttük feltáruló sziporkázó vízesést. Mindannyian leszálltak hátasaikról, és az út hátralevő részét gyalog tették meg.

A lovak hangos prüszkölésbe kezdtek, megérezve a mágia jelenlétét az öböl zuhatagában. A víz fölött egy szivárvány pompázott élénken.

– Ne félj, nagyfiú! Majd én megvédelek – kuncogott halkan Sage a lova fejét simogatva; szavaiból olyasfajta boldogság áradt, melyet Trystan sosem érzett, mielőtt a lánnyal találkozott volna.

Szörnyű volt.

Kingsley a barátja mellé szökdécselt, és egy táblát tartott hártyás lábujjai között. A Gonosz módszeresen szétfejtette ökölbe szorult ujjait, apró krétadarabokat ejtve a fűbe. Bosszantó volt, hogy mindenhova magával kellett hurcolnia ezeket a holmikat, de ha a varangy továbbra is potyautasként cipeltette magát, Trystan nem volt olyan szívtelen, hogy megfossza őt a kommunikáció lehetőségétől.

– Mit csinálsz? – Sage összeszűkülő szemmel méregette, mire a férfi úgy pattant fel, mint akit rajtakaptak, hogy el akarja lopni a koronaékszereket, nem pedig előzékenyen segíteni próbál egy rászorulón.

Ami eléggé kínos lenne.

– Az Átokeszelő pecsétjét keresem, hogy megidézhessem – magyarázta Trystan a földet fürkészve, hátha megpillantja egy kard körvonalait.

Amikor újra felnézett, tanítványa még mindig őt mustrálta.

– Azt tervezed, hogy feláldozol, vagy mi? Mert ha igen, akkor tiltakozom. – A lány a nadrágjára mutatott. Arra, ami olyan szorosan tapadt a combjához. Főnöke két teljes másodpercet engedélyezett magának, hogy megcsodálja a lány idomait, és felidézze, milyen dicsőséges érzés volt a kezében tartani.

Aztán a két másodperc elmúlt, és gondolatban jeges vizet fröcskölt az arcára.

– Csak nem a… nadrágod miatt? – kérdezte a férfi, és őszintén remélte, hogy közömbös hanglejtése elfedi a válasz iránti kíváncsiságát.

– Nem, Mr. Mindent Szó Szerint Veszek. Azért, mert ha tudtam volna, hogy ma fel fognak áldozni, nem ilyen unalmas ruhát választok.

Mintha Sage bármelyik öltözékére illett volna ez a jelző… Előszeretettel viselte a szivárvány azon színeit, melyet az emberiség többsége még fel sem fedezett.

– Sage, a fűződre egy tájképet festettek. Ha te unalmas vagy, akkor én meg halott.

A lány megpaskolta a karját.

– Ez nem valami hízelgő a halottakra nézve.

A Gonosz morcosan felvonta a szemöldökét és összefonta a karját.

– Csak azért, mert nem kenyerem a könnyelműsködés?

Valami megremegett tanítványa arcán, és Trystan azonmód megbánta a szavait, amikor a lány hirtelen komolysággal azt felelte:

– Azt hiszem, bőven kiérdemeltem a jogot a könnyelműsködésre. És nem érdekel, ki mit gondol róla.

A tanítványa állandóan meglepte őt, ugyanakkor Trystan elég jól ismerte a lányt ahhoz, hogy tudja, valamikor valaki vagy valakik – most már őt is beleértve – azt éreztették vele, hogy baj van a színes egyéniségével. Legszívesebben felkutatta volna az összes szemétládát, aki belegázolt az önbizalmába, és letépte volna a szemhéjukat, hogy jobban lássanak.

– Uram? – Sage zökkentette ki a mélázásból, és imádni valóan összeráncolta a szemöldökét. Förtelmes egy kifejezés, imádni való, mégsem talált mást, ami jobban illett volna hozzá. – Jól vagy?

Trystan szólásra nyitotta a száját, hogy kibökjön valamit, tényleg, bármit, de Tatianna és Clare sikolyai belefojtották a szót.

Huszonhetedik fejezet

Clare

Csupán néhány másodperc műve volt.

Az egyik pillanatban Tatianna még rámosolygott, a következőben pedig megremegett a föld, és egy túlméretezett denevér süvített feléjük – pontosabban egyenesen Tatianna felé.

– Tati! – sikoltotta Clare. De mielőtt egyáltalán megmozdulhatott volna, hogy megvédje szerelmét, Trystan máris ott termett, és a vajákos meg a szörnyeteg karmai közé vetette magát. A férfi meglepett kiáltást hallatott, amikor a lény hatalmas karmaival megragadta, és a magasba emelte.

– Ne! Mi a háromlábú hóhér ez? – rikoltotta Evie a fölöttük repkedő állat felé rohanva.

Clare csak nézte, ahogy a nagyra nőtt denevér a szárnyaival csapkod, fivére pedig úgy lóg a karmaiban, akár egy mezei egér, miközben szokásos parancsolgató hangján ordibál, amit a gyakornokokkal használt.

– Azonnal tegyél le, különben A Gonosz mágiájával találod szemben magad! – fenyegetőzött a férfi, de még most is túlságosan formálisan hangzott. Ugyanezt a hangnemet használta kiskorukban is, amikor rajtakapta Clare-t, hogy a naplói közt turkál. Akkoriban valóban félelmetes volt. Most viszont inkább komikusnak hatott, ahogy a föld fölött lebegve riogatott, akár egy sólyom által levadászott rágcsáló.

– Trystan, a mágiád! A halálos fajta? Most jól jönne – ordította neki kétségbeesetten Clare, de jeges félelem futkosott a hátán, amikor a lény még erősebben fivére derekára kulcsolta a karmait.

Ekkor sötét köd szállt fel A Gonosz ujjhegyéből, és Clare dermedten figyelte, ahogy az anyjuk által olyannyira rettegett varázs kiömlik a nagyvilágba, most először mindannyiuk számára is láthatóan. Döbbenten konstatálta, hogy valami szörnyűségesnek a gondolata sokkal ijesztőbb lehet, mint maga a valóság, mert az előttük kavargó mágia nem is tűnt olyan félelmetesnek. Valójában…

Nem is ment a denevér közelébe. Inkább lefelé rebbent, és játékosan Evie bokájára tekeredett.

– Ne már! – suttogta a lány, és gyöngéden a gazdája felé terelgette a varázslatot. – Menj, segíts neki! – A köd azonban nem engedelmeskedett a parancsának. Csak körbetáncolta a lányt, a hátán lévő sebhely felragyogott a fölötte átsurranó sötétszürke köd alatt, és szivárványos sugarakat lövellt ki magából.

– Trystan? – kérdezte Clare tétován, elakadt a szava a mágia makacskodásától, de még inkább látványos saját akaratától. Olyan volt, akár a határait feszegető gyermek.

– Igyekszem. De nem hallgat rám! – morogta a fivére, majd a tanítványa felé fordította a fejét, és ráparancsolt: – Sage, eredj a közelemből!

Evie fájdalmasan összerándult, de a tisztás túlfelére sietett. Tatianna, aki idegességében eddig Clare karját szorongatta, maga is megtorpant a kemény parancs hallatán, és döbbenten pislogott A Gonoszra. Még a denevér is megállt, már-már… jókedvűen?

Maradtam volna inkább a kunyhómban, gondolta Clare. Semmi jó nem származott belőle, hogy kimerészkedett a pamlagja biztonságából.

A vajákos rosszallóan rázta a fejét főnöke felé, aki a körülmények ellenére furcsán nyugodtnak tűnt.

– Istenek, Trystan, te meg a szörnyűséges stílusod. – Azzal Clare felé fordult. – Régen mintha jobb lett volna ebben. A falunkban élő lányok elbűvölőnek találták, nem?

Kingsley felemelte a tábláját: KOMOLYAN?

Volt valami a zavartalan hangnemükben, ami lecsillapította a denevér haragját; abbahagyta a szárnycsapkodást, és a levegőben körözött, Clare pedig megkönnyebbülten felsóhajtott. Legalább a testvére már nem volt közvetlen életveszélyben.

Clare megnyalta az ajkát, cipőjének vékony talpa átnedvesedett, ahogy a puha talajon csoszogott. Figyelemelterelés, ez volt a tervük Trystan megmentésére.

– Egyik nyáron szavazást tartottunk. Egyesek úgy gondolták, hallgatag, titokzatos fiú, mások szerint viszont valószínűleg elpusztult nyulakat rejtegetett a kerti fészerben.

– Már elnézést, de mi a hólyagos himlőről beszélsz? – csattant fel a férfi felháborodva, miközben továbbra is a lény karmai közt vergődött.

Tatianna tökéletesre manikűrözött kezével az arcát kocogtatta, és félrebillentett fejjel a néhány másodperccel ezelőtt még sokkal fenyegetőbbnek tűnő állatot vizslatta. Most épp… nevetett?

– Ha ez segít, én egyikre sem szavaztam. Beírtam egy harmadik lehetőséget.

Evie látványosan felderült erre a fejleményre. Clare napról napra egyre jobban kedvelte a fiatal lányt.

– Mit írtál be? – kérdezte fivére tanítványa izgatottan.

– Azt, hogy vajból van a szíve, de valahányszor flörtölni próbál, véletlenül mindig valami sértő jön ki a száján.

Evie végigmérte a férfit.

– Akkor velem állandóan flörtölsz, uram.

Trystan tátott szájjal bámulta, és embertelen morajlás bukott ki a száján.

Ám kedélyes csevegésük közepette az állat a magasba röppent, és magához szorította A Gonoszt.

– Ne! – sikította Clare. – Hagyd abba, kérlek!

Evie azonban máris a lény előtt termett, és könyörgő mozdulattal felemelte a kezét.

– Állj! – A denevér lejjebb ereszkedett, és egy szárnycsapással félrelökte a lányt.

– Sage! A fenébe! Ne gyere közelebb! – dörrent rá Trystan.

Tanítványa feltápászkodott, leporolta a nadrágját, és inkább dühösnek tűnt, mint sebesültnek, amikor csípőre tette a kezét. A halálmágia még mindig ott kavargott a hajában, és a fürtjei köré tekeredett.

– Már elnézést! – A denevér megdermedt, és óriási fejét a lány felé hajtotta. – Nem megyek el, amíg le nem teszed. Cserébe felvehetsz engem, ha akarsz! – Azzal dacosan karba tette a kezét, és nyíltan az állat szemébe nézett. – Kérlek!

A lény erre egy hajszálnyival még lejjebb ereszkedett, és azzal a lendülettel a földre pottyantotta Trystant. Clare végignézte, ahogy fivére kemény puffanással a földön landol, vesz egy mély lélegzetet, és azonnal Evie felé veti magát, majd a lány elé áll, mielőtt a denevér elragadhatná.

Ám az állat békésen földet ért, akkora volt, mint egy kisebb ház. Lehajtotta szőrös, barna fejét, mire mozgásra lettek figyelmesek a háta mögött.

Alexander felemelt egy jelet, aranyló szemében pánik villant.

CSAPDA.

És akkor rajtuk ütöttek.

Huszonnyolcadik fejezet

Evie

Körülvették őket a… szarvasok?

El kell ismerni, elég ijesztő kinézetű agancsosok voltak. Evie még sosem látta ennyire fenyegetőnek ezt az állatot. Meg volt győződve róla, hogy egy ilyen szelíd tekintetű teremtmény nem képes ilyesmire.

Leszámítva, hogy ezek a konkrét szarvasok láthatóan mégis képesek voltak rá. Egyikük még rájuk is mordult.

A barlangot olyan sűrű erdő övezte, hogy Evie egyetlen menekülési útvonalat sem látott, különösen, amikor rájött, hogy a fák között minden lehetséges rést még riasztóbb külsejű agancsosok őriznek, mind harcra készen várakozva. Annyira megrémült, hogy kis híján belebucskázott a vízbe, de megállította egy hatalmas kő, meg a főnöke keze, ami a karjára fonódott.

A legrobusztusabb állat átugrott a tavacska kövein, éppen akkor, amikor kettévált a vízesés, feltárva egy jóképű idegent, akinek mezítelen karján és törzsén mélylila, hullámzó vonalak futottak végig. Aranyló haját kék csíkok tarkították, színük megegyezett a szeme színével. Egyik szikláról a másikra szökellve átkelt a kis tavon, majd zafír csizmája szilajan landolt a nedves, zöld füvön. Tekintete egyenesen Evie-re szegeződött.

– Na és te ki volnál, kedvesem? – Hangja selymes és bódító volt, ahogy megragadta a lány kezét, és udvariasan meghajolt előtte.

– A nevem Evie. Ezek az észveszejtően jól idomított szarvasok a barátaid?

Megpróbálta kihúzni kezét a férfi markából, ám az tovább szorongatta. De csak egy másodpercig. Trystan közbelépett.

Főnöke karja az idegen tenyere felé lendült.

– Ha valaki elrántja a kezét, Lionel, az azt jelenti, nem akarja, hogy tovább fogdosd – szűrte a férfi összeszorított fogai közül; mellkasa szaporán emelkedett és süllyedt.

– Szóval ti ketten ismeritek egymást? – tudakolta Clare, továbbra is bizalmatlanul méregetve a gigantikus denevért.

Lionel szeme ekkor a varázslónőre villant.

– Mégis miből jöttél rá?

– Talán a lándzsából, amit a hasához szegezel? – vágta rá Evie flegmán.

Főnöke lenézett, és látta, hogy Lionel valóban egy lándzsát tart a kezében, mely egyenesen a férfi hasára mutat.

Lionel nevetve szabad kezébe köhintett, és csillogó, azúr szempárjával Trystanre meredt. A bőregér eközben lassan közelebb araszolt a gazdájához.

– Szórakoztató kis fruska, nem igaz?

A Gonosz elkomorodott, orrlyukai kitágultak, és kihúzta magát.

– Ő nem csak egy fruska, te agyatlan.

A denevér tüsszentett, mire Evie szeme elkerekedett.

Erről az egész jelenetről a legnevetségesebb HR-jelentést lehetne írni.

Szívesen, Becky.

– Békével jöttünk, nagyuram. – Evie lesimította a fürtjeit. – Csak az Átokeszelőt keressük.

Lionel láthatóan remekül szórakozott.

– Mily illemtudó modor.

– Ha jó modorra vágysz, miért nem fogod a rusnya képedet, meg a még rusnyább állataidat, és repülsz egyenesen a napba? – sziszegte Trystan.

Húga megvetően csettintett a nyelvével.

– Ne hívd rusnyának, ez nem valami kedves!

A Gonosz az égnek emelte a tekintetét.

– Most a denevérre célzol, ugye?

Clare csípőre tette a kezét.

– Nyilvánvalóan.

Lionel lassan tapsolni kezdett, és füttyentett.

– Köszönöm mindannyiótoknak. Szükségem volt egy kis szórakozásra ma reggel. Most pedig rátérhetnénk az üzletre?

Evie felháborodva fortyogott.

– Nem fogunk üzletelni veled, és… Az az izé engem bámul. Miért? – bukott ki belőle a kérdés, és a szarvas felé bökött.

Trystan nagyot sóhajtott.

– Sajnos szükségünk van rá, Sage.

– A meredten bámuló szarvasra? – kérdezte Evie, és közelebb húzódott Tatiannához, amikor az állat kaparni kezdte a földet, mint aki támadni készül.

A vajákos karon ragadta, és undorodva elhúzta az ajkát.

– Ez az alak az Átokeszelő, eltaláltam?

Lionel mélyen meghajolt, és a denevér követte a példáját.

– Szolgálatodra.

Huszonkilencedik fejezet

A Gonosz

Trystan gyűlölte Lionelt.

És ha még egyszer hozzá mer érni Sage-hez, ez lesz az utolsó, amit életében tesz, átkok meg próféciák ide vagy oda.

– Tényleg szükséges volt, hogy a háziállatod ránk támadjon? – morogta Tatianna. – És a szarvasbrigád? Nem lett volna egyszerűbb kijönni, és normálisan üdvözölni minket?

Lionel vállat vont.

– Ami Betsyt és engem illet, ez egy teljesen átlagos bemutatkozás volt.

Mind összenéztek.

– Betsy a denevér – jegyezte meg Trystan epésen, a türelem morzsáját keresve a lelkében. Nem találta.

Lionel karba tette a kezét, és elgondolkodva megérintette az ajkát.

– Mintha azt beszélnék, hogy a te sárkányodat Bolyhosnak hívják…

– Ezt meg ki mondta?!

Lionel hangosan csettintett.

– Á, szóval igaz.

Sage megrántotta főnöke ingujját, mire az azonnal a lány felé pördült. Tanítványa hitetlenkedve meredt az Átokeszelőre.

– Ha ez vigasztal, az ő szociális készségei még a tiédnél is rosszabbak.

– Kész csoda – dörmögte szárazon Trystan.

Emlékszel arra, amikor még vágytál a csendre?

Nem.

Lionel megütögette nem létező karóráját.

– Az idő pénz, Gonosz. Térjünk az üzletre!

Még soha nem jutott el idáig. Valahányszor felkereste az Átokeszelőt, az rögvest elutasította őt, a Trystan által ajánlott orbitális pénzösszegek ellenére is. Most szinte túl egyszerűnek tűnt.

Kétkedve Lionelre sandított.

– Mielőtt bármit is tennél értünk, hívd vissza a csapataidat!

– Visszavonuló! – parancsolta a férfi, mire az agancsosok morgolódva eltűntek a fák között. – Most pedig, ami a szolgálataimért járó fizetséget illeti… – Az Átokeszelő megdörgölte az állát. Ravasz tekintete végigsiklott Trystanen, majd Tatiannán, Clare-en, Kingsley-n, míg végül… Sage-en állapodott meg. – Ő. – Egyenesen a tanítványára mutatott. – A lányt akarom. A Galád Nőszemély jó társaság lehet az ágyban.

Trystan elkapta a hálátlan gazfickó torkát.

– Mutass egy kis tiszteletet a hölgyemnek, te átkozott tuskó! – harsogta A Gonosz felhevült arccal, de felállt a szőr a tarkóján, amikor ráeszmélt, mi csúszott ki a száján. Nem így akarta mondani. Az agya nem hagyta jóvá.

Talán senkinek sem tűnt fel.

Kivéve Tatinak és Clare-nek – utóbbi a szája elé kapta a kezét, a másik meg a karjába vihogott.

Trystan lassan Sage felé fordult. A lány ajka olyan szélesre nyílt, a férfi vad vágyat érzett, hogy az állára tegye az ujját, és bezárja. Ó. Meg is tette. Mi folyik itt? Az agya és a teste közti parancsnoki lánc teljesen megszakadt. A lány bőre meleg volt az érintése alatt, mielőtt elrántotta a kezét.

Trystan megmozgatta a vállát, majd figyelmét ismét Lionelre irányította.

– Úgy értettem, a hölgynek. Nem a hölgyemnek. Ő nem az enyém. – A mágiája kifejezetten sértésnek vette a kinyilatkoztatását, mert úgy csattant a hátának, akár egy gumiszalag. – Nyelvbotlás volt – morogta a férfi.

A vajákos még hangosabban viháncolt.

Sage úgy nézett a főnökére, mintha attól tartana, hogy teljesen megbuggyant. Trystan gyanította, hogy a lány elraktározza ezt a pillanatot, hogy trófeaként őrizze.

– Mármint, ööö – motyogta végül a tanítványa Lionelnek, sötét tincsei megcsillantak a napfényben. – A főnököm azt akarja mondani, hogy nem vagyok eladó, de úgy sejtem, hogy ezt már te is tudod. Nem szeretem, ha az emberek saját szórakoztatásukra kínozzák őt. Szóval ne csináld!

A fenyegetés túlságosan vidáman hangzott. Ha Trystan valóban a tanítványának tekinti a lányt, később el kell beszélgetnie vele erről. Bár az előadásmódja miatt talán mégis egész nyugtalanítónak tűnt.

Talán nekem kellene tanulnom tőle.

Lionelnek pedig volt annyi esze, hogy ne pusztán bűnbánónak tűnjön, de kissé ijedtnek is.

Üdv a klubban. Keddenként találkozunk, hogy tea mellett vitassuk meg az egzisztenciális válságunkat.

– Fogadd bocsánatkérésemet! De az átokeszelés elég unalmas elfoglaltság tud lenni. Meg kell ragadnom minden apró lehetőséget a szórakozásra. Trystan máris teljesítette a megállapodásunk rá eső részét. Örömmel felajánlom tehát végtelen bölcsességemet a benneteket érdeklő átkokról.

Clare nagy ívben elkerülte a denevért, és érdeklődve vizslatta a vízesést ölelő növényeket, majd lehajolt, hogy közelebbről is szemügyre vehesse azokat.

– És pontosan mi volt az egyezség rá eső része?

Lionel elvigyorodott.

– Amikor megismerkedtünk, megmondtam neki, csak annyit kérek, hogy bizonyítsa be nekem, él még jószívű ember Rennedawnban. Valaki, akivel azután találkozott, hogy A Gonosz vált belőle, és aki ennek ellenére őszintén törődik vele. Mivel Ms. Sage felajánlkozott, hogy átveszi a helyét Betsy karmai között, örömmel jelenthetem, sikerrel járt!

Tanítványa megmerevedett. Trystannek nem kellett ránéznie, hogy tudja, a lány tekintete lyukat éget a koponyájába. Úgy érezte, mintha megbillogozták volna.

– Teljesítettem hát, Lionel.

Az Átokeszelő lazán keresztezte csizmás lábait.

– Alig hét évedbe tellett – mondta közönyösen.

– Hé! – Sage a férfira vetette magát, de mielőtt elérhette volna, Trystan elkapta őt a derekánál fogva. – Rengeteg ember törődik vele. Rengeteg.

A szívem… túlcsordul? Gyomorforgató.

Nem számít, Trystannek nem volt szüksége sok emberre. Sage száznál is többet ért. Még a távolból is.

Most azonban el kellett eresztenie, de elvonta a figyelmét a lány hajából áradó rózsaillat, meg a vaníliás cukorkás lehelete, ahogy hátrahajtotta a fejét, és felnézett rá:

– Uram, nem fogom tudni lecsapni a fejét, ha továbbra is fogod a derekam. – Tanítványa szeme ekkor a férfi kezére villant, mely ösztönösen még szorosabban markolta őt.

– Szükségünk van rá, Sage – suttogta A Gonosz a lány fülébe, és érezte, ahogy az megborzong a keze között. Trystannek nem kellett volna örömét lelnie abban, hogy még mindig ilyen hatással van a lányra. Mégis így érezte. Újra meg akarta ismételni.

Innen tudta, hogy ideje elengedni.

– Lionel! Folytassuk! – vakkantotta Trystan, újra magára kényszerítve a közömbösség álarcát. Mert kényelmes volt. És biztonságos.

– Nem folytathatom, amíg nem mondod el, milyen átokkal kapcsolatban szeretnéd a tanácsomat kérni.

Kingsley ebben a szent pillanatban szökkent barátja vállára a táblájával, melyen az állt:

BREKÍTSÉG!

– A béka herceg koronával a fején… – Clare hangja megremegett. – Hát nem nyilvánvaló?

Lionel ajka felrebbent, amitől visszataszítóan önelégült lett az ábrázata.

– Nem voltam biztos benne, hogy a másik jelenlévő átokra is kíváncsiak vagytok-e.

Döbbent tekintetek fogadták.

Evie rámeredt.

– Miféle átokra?

Lionel az utolsó szöget is beverte a képzeletbeli koporsóba, és Trystan még soha nem vágyott rá ennyire, hogy belemászhasson.

– A Gonoszéra, természetesen.

Harmincadik fejezet

Evie

Őnincs elátkozva – sziszegte Evie. – Micsoda szörnyűségeket hordasz össze!

– Sage… – Trystan megpróbálta elhallgattatni, de a lány tajtékzott, és belefáradt, hogy ez az alak játszadozik velük.

– Nem. – Elvadultan a főnökére nézett. – Nem lehetsz átkozott. – Ennek nem volt semmi értelme. Hisz amikor a férfi megcsókolta a lány kezét, miután evett a szunnyadó-halál gyümölcsből, megtörte a varázst. Felébresztette. Azóta többször is csókolóztak. Ha a férfi valóban el volt átkozva, és Evie elmélete helyes lenne az igaz szerelemről, akkor a csókjának meg kellett volna törnie az átkot.

Hacsak… Trystan valóban a te igaz szerelmed… de te nem vagy az övé.

Áú.

Mielőtt elhatalmasodhattak volna Evie-n az érzelmek, úgy tett, mintha valahol máshol lenne. Vagy valaki más. Valaki, aki kevésbé érzékeny, akit olykor nem árasztanak el annyira a gondolatok, hogy levegőt sem kap.

Lionel látszólag nem zavartatta magát, ahogy letépett egy fűszálat, és az ujjai közt forgatta.

– Attól tartok, igaz. Ez más, mint bármelyik átok, amit valaha éreztem. Mintha nem varázslónő tette volna rád. – Keze Trystan feje körül lebegett, de A Gonosz elhessentette, mire a férfi csak nevetett. – Igen. Minden átokban van valami természetellenes, de ez tényleg más. Nem pusztán rendellenes. Instabil is. Te is ingatag vagy.

– Ezt eddig is tudtuk – dünnyögte Tatianna.

De Evie kicsit sem találta viccesnek. Még mindig úgy érezte magát, mintha fojtogatnák.

Lionel ekkor Kingsley-hez fordult, aki csendben üldögélt.

– Most pedig térjünk rá a kis brekkencs barátotokra. Hmm?

Felvette az állatot, és vizsgálgatni kezdte, de Evie idegei pattanásig feszültek, és képtelen volt kordában tartani az érzelmeit. Magányra volt szüksége; csak egy percre, hogy kiszellőztesse a fejét.

Könnyek csípték a szemét, és a gondolatát sem bírta elviselni, hogy valaki így lássa őt.

– Majd tájékoztass, ha végeztél! Megyek levegőzni.

Senki sem állította meg, amikor sarkon fordult, és a lovaik felé masírozott. Barátai voltak annyira tapintatosak, hogy ne mutassanak rá: az embernek általában nincs szüksége levegőre, ha amúgy is kint van a szabadban.

Evie addig menetelt, amíg el nem tűnt egy fa mögött; zokogott, és dühös volt a könnyekre, melyek az arcán patakzottak. A fa ágai lágyan lengedeztek felette a szelíd szellőben, a tőre pedig bizsergett a combján. Öklével megdörzsölte a lábát, hogy megszabaduljon az érzéstől, és azon töprengett, mikor érezte magát ennyire vigasztalhatatlannak. Egy elszáradt levél lassan libbent lefelé, és a vállára hullott.

Gondolj rám… a fák között.

A felhőlény emléke körülvette, ott volt mindenütt, a fák kérgében, az ágakban, és ez fájdalmas volt. Minden az volt. Ez volt az ára, hogy ilyen mélyen átélt minden érzelmet. Tudta, hogy képes a leírhatatlan, határtalan boldogságra… de ugyanekkora kínra is.

Ám inkább elrejtette a fájdalmát, addig csűrte és csavarta magát, míg elég hely maradt a szívében azoknak, akik fontosak voltak a számára.

Ezért csak magát okolhatta. Egyszerűen ilyen volt. Már késő megváltozni.

Összegörnyedt, a térdére támasztotta a kezét, beszívott egy mély lélegzetet, de azon nyomban a torkán is akadt. Tőle alig tíz méterre a fák között Benedikt és maroknyi gárdistája galoppozott egyenesen a tisztás felé.

És a barátai felé.

Azonnal futásnak eredt, úgy rohant a szerettei irányába, ahogy csak a lába bírta.

– Benedikt – zihálta a gyomrát szorongatva, amikor elérte őket. – Jön!

Trystan a vállára tette a kezét, a mágiája pedig követte.

– Te rohadék! – dörrent a férfira Lionel. – Te vezetted ide a királyt?

– Mindkettőnket köröznek a korona ellen elkövetett bűnökért, Lionel – vakkantotta dühösen A Gonosz. – Miért tennék ilyet?

– Nem tudom, és nem is érdekel. Rennedawn mágiája visszahúzódik a földbe, és ez a hanyatlás különösen azokon a területeken látványos, amerre Benedikt jár. Szóval azt akarom, hogy húzzátok el a csíkot. MOST AZONNAL!

– Indulás! – kiáltotta Trystan, miközben megpördítette Evie-t, majd lökdösni kezdte a húgát és Tatit is. – Mozogjatok!

A hátasaikhoz futottak, fürgén nyeregbe pattantak, és amikor meghallották a gárdisták ordítozását a hátuk mögött, olyan messze lovagoltak, ahogy csak tudtak. Evie-t még a legnagyobb jóindulattal sem lehetett tehetséges lovasnak nevezni, de kicsit büszke volt magára, hogy sikerült megtartania az egyensúlyát, miközben a paripája kidőlt fatörzsek felett szökdécselt.

Egy órán át vágtattak némán, míg végül eléggé biztonságban érezték magukat ahhoz, hogy lazítsanak a gyeplőn. Maguk mögött hagyták a veszélyt, és a lány szíve is lecsillapodhatott végre.

– Evie, kedvesem, jól vagy? – Tatianna aggodalmas ábrázata láttán Evie úgy érezte magát, mintha mezítelen lenne.

Mosolya vidám és jól begyakorolt volt.

– Persze. Csak egy kissé kifáradtam. Na és te?

A vajákos áthajolt a lován, és átkarolta Evie-t.

– Elhiszed, ha azt mondom, hogy nem ez volt a legrosszabb napom a munkában? Minden rendben. Majd elmeséljük, mit mondott Lionel.

Evie ismét rámosolygott.

– Sage? – ütötte meg a fülét A Gonosz reszelős hangja. Elkapta a karját, mire Evie összerezzent; a férfi érintése szinte égette a bőrét. Trystan ekkor Tatihoz és Clare-hez fordult. – Ti ketten menjetek előre! A Dicstelenek az ösvényen várnak rátok.

A két nő bólintott, ahogyan a Clare vállán trónoló Kingsley is, és ahogy tovalovagoltak, nyakukat kitörve nézelődtek hátra.

A Gonosz olyan félelmetes pillantást küldött feléjük, hogy mindhárman rögvest visszafordultak. Evie azonban az arcába nyomta mutatóujját.

– Ne csináld ezt a száddal! Furán néz ki.

– Mi történt? Miért vagy ilyen ideges? – kérdezte hirtelen a férfi.

Evie megbillent, és kis híján leesett a nyeregből, ahogy kapálózva igyekezett egyenesbe jönni. Miután meggyőződött róla, hogy biztosan nem fog a földbe csapódni, azt felelte:

– Csak meglepődtem. Én nem… nem vagyok ideges. Egyszerűen aggódom érted, és remélem, bármiféle átok ül is rajtad, az csak egy enyhébb fajta. Bár fogalmam sincs, hogyhogy nem tudtad, hogy el vagy átkozva, vagy hogy milyen lehet egy enyhébb átok. Mondjuk, egy kis nátha? Kingsley rontása inkább a Rejtélyes Kórsághoz hasonlítható.

A nap kezdett lemenni, a fák felett rózsaszín és narancssárga árnyalatok keveredtek a felhők fehérjével. Evie mindig is szerette a naplementét, ám ebben a pillanatban mégsem.

– Hazudsz. És a mosolyod is hamis.

A férfi elé vágtatva gúnyosan felnevetett.

– Már megbocsáss, de nem hinném, hogy te akkora szakértő lennél ebben a témában, Savanyú Uraság.

Főnöke újra megragadta a lány karját, tekintete a lelkébe látott… Evie-t megint a sírás kerülgette.

– Igenis. Hamis.

A lány mosolya ezúttal őszinte volt, ha kissé szomorkás is.

– Na és?

A férfi rámeredt.

– Na és? Hogy érted azt, hogy na és?

– Kit érdekel, ha nem őszinte? – Most már nem a szomorúság beszélt belőle, hanem a tehetetlenség. Közben megpróbálta újra mozgásra bírni a paripáját, de a férfi ismét visszahúzta, és az állat láthatóan hűségesebb volt a főnökéhez, mert tapodtat sem moccant.

– Hát engem, te bolond! Soha ne színlelj mások előtt. Senki sem várja el tőled. Szóval, mi a baj?

– Ne szekírozz már! – kiáltotta Evie, leugrott a lováról, és a fák közé rohant. Végleg elfogyott a türelme. – Nem kell beavassalak semmibe. Te ragaszkodtál annyira a távolságtartáshoz. Te vagy az, aki eltaszított magától! Döntsd már el, mit akarsz!

– Az nem miattam volt! – Ágak reccsenése kísérte a férfi minden léptét, ahogy lepattant a csődöréről, követte Evie-t az erdőbe, és a vállánál fogva megállította. – Azt hiszed, én akartam ezt? Nem tudlak megvédeni, ha a mágiám nem engedelmeskedik, valahányszor túl közel kerülök hozzád. Nem veszíthet…

– Nem veszíthetsz Benedikt ellen! Tudom! – csattant fel Evie, és lerázta magáról főnöke kezét.

– Téged! – Trystan visszarántotta a lányt, megragadta az arcát, lehajolt és összeérintette a homlokukat. Mélyen beszívta a levegőt, mintha be akarná lélegezni őt. – Nem veszíthetlek el téged – suttogta. – Nem élném túl.

Evie keze felfelé siklott, és a férfi csuklója köré fonódott.

A férfi ajka még közelebb került.

– Nem is csak a mágiámról van szó, hiába ül átok rajta.

Szavai hallatán Evie hátrahőkölt, ám a főnöke láthatóan nem akarta elengedni. Ujjai már a tanítványa felkarján kalandoztak.

– Miféle átok? – kérdezte Evie, és megborzongott, ahogy egy hűvös szellő suhant át a levegőn.

A férfi torka megremegett.

– Lionel szerint valaki átkot szórt a mágiámra. Úgy véli, mielőtt feléledt a varázserőm, valaki megbabrálta. Így amikor oly sok évvel ezelőtt életre kelt abban a cellában, nem úgy működött, ahogy kellett volna.

Ennek semmi értelme nem volt. Nem állt össze a kép.

– Uram, mit akarsz ezzel mondani?

– A mágiám több mint egy évtizede el van átkozva.

Evie nyelt egy nagyot.

– És szerintem Benedikt műve volt.

Harmincegyedik fejezet

Penge

Eközben a Mészárlakban…

Penge Gushiken igen kevés szabály szerint élte az életét. Valószínűleg azért, mert politikus apja és a társasági életet kedvelő anyja mellett felnőve rengeteg regulát kellett betartania, így amikor elköltözött otthonról, mindaz, amit korábban nem tehetett meg, a kedvenc időtöltésévé vált. Új életet kezdett.

Számba vette azt a kevés szabályt.

1. Hozz haza annyi furcsa vagy különleges állatot, amennyit csak akarsz!

2. Ha lehet, hagyj sárnyomokat a padlón!

3. Egy sárkány legyen a legjobb barátod!

4. Azért találj emberi barátokat is!

5. Viselj olyan rikító színeket, hogy apád még a fővárosban is érezze a lázadásodat!

6. Soha ne habozz elmondani másoknak, mit érzel!

– Megjött a bátyám. – Rebecka Erring… vagyis Fortis, vagy… nos, bármilyen névre hallgatott is manapság, halványsárga ruhában jelent meg az oldalán. Úgy festett, akár egy margaréta. Egy tökéletes, dühös kis virágszál. – Itt van, és a tövisbokrokat vizslatja. – A nő téblábolni kezdett az udvaron, Penge pedig próbálta megérteni, mi a probléma.

– Hát nem ezt akartad?

A HR-es máskülönben szoros kontya most a nyakán fityegett, és Pengének viszketett a tenyere, hogy kirántsa belőle a tűt, és végignézze, ahogy a haja leomlik a hátán. De nem tette. Igen, vidám fickó volt, de nem akart megválni az életétől.

– Mégsem mondhattam nemet a főnöknek, ráadásul Roland még mindig jobb, mint Raphael. Roland nem ítélkezik.

Az idomár elkomorult. Nem volt ínyére, hogy Rebecka olyasmibe egyezett bele, amitől viszolygott. Penge ugyan őszintén kedvelte A Gonoszt, de ez nem jelentette azt, hogy ne tojt volna be tőle teljesen. Rebecka viszont fontosabb volt holmi megfélemlítésnél.

– Akarod, hogy elküldjem a főnököt melegebb éghajlatra?

Becky felvonta a szemöldökét, és az ajkába harapott, hogy elfojtson egy mosolyt. Az utóbbi időben gyakran csinálta ezt a férfi közelében. Penge ezt jó jelnek vette.

– Az tűrhetetlenül tiszteletlen lenne, és a főnök ott helyben kibelezne. Vagy ami még rosszabb, lapátra tenne.

– Gondolod, hogy valaha is szó szerint lapátra tett valakit, akit ki akart rúgni? – súgta Penge színlelt felháborodással.

Meglepett kuncogás hagyta el a nő rózsaszín ajkát, mely kissé a hamisan csilingelő harangok trillájához hasonlított. Egy szempillantással később el is hallgatott. Az idomár meg is jegyezte magának, hogy a jövőben nem szabad ennyit pislognia.

A HR-es a kezébe köhintett és szoborrá dermedt, amikor Roland, a középső Fortis testvér, lépett az udvarra az oldalsó bejáraton át. Sokban hasonlított Rebeckára, sokban mégis különbözött tőle. Arccsontja épp oly magas volt, mint a húgáé, akárcsak ragyogó, világosbarna bőre és haja, és ugyanolyan alakú szemüveget viselt az orrán, melyen egy halványuló heg húzódott.

– Bex! – A férfi elmosolyodott, és melegen átölelte kishúgát. A nő megmerevedett az érintés alatt, Penge ökle pedig megrándult. – Olyan gyorsan elmentél, hogy nem is tudtunk rendesen elbúcsúzni. Rudy üzeni, hogy legyőzte Reidet párbajban, és kiesett egy foga.

Rebecka elfintorodott.

– Micsoda? Azt hittem, Rudynak már kiesett az összes tejfoga.

– Így is van – rándult meg a férfi. – Épp ezért kellett gyorsan foggyógyászhoz vinni. Anyánk természetesen rettentő mérges volt. – Roland felnevetett, de abba is hagyta, amint megpillantotta húga komor ábrázatát. – Sajnálom. Nem kellett volna felhoznom.

Rebecka látványosan kereste a szavakat, de Pengének sosem volt effajta problémája. Megigazította kék virágmintás narancssárga mellényét, és így szólt:

– Üdv, Roland! Hogy ityeg ezen a szép napon?

A nő Pengére nézett, barna szeme felragyogott. A férfi tudta, hogy ez csupán hálája ártatlan kifejezése, a szíve mégis úgy kalapált, mintha szájon csókolta volna. Ha egyszer sikerülne rávennie a nőt, hogy megcsókolja, attól tartott, az ispotályban kötne ki.

Roland ajkán barátságos félmosollyal mérte végig az idomárt, de a válla megfeszült.

– Bladen.

Bolyhos ebben a pillanatban jelent meg az oldalán, és lehajtotta a fejét, mire az idősebbik Fortis testvér hátraugrott, és megigazította félrecsúszott okuláréját.

– Jószagú istenek! Rólad meg is feledkeztem. Üdv… Bolyhos, ugye?

Az állat Rebecka karja alá dugta a fejét, a nő pedig olyan szeretettel nézett le rá, hogy Penge úgy érezte, mintha fojtogatnák.

– Nos, Roland? – nógatta testvérét a nő, emlékeztetve mindannyiukat, miért hívták meg egyáltalán az idősebbik Fortist. – Találtál bármi furcsát a tövisligetben?

A férfi nyugalma kissé megingott húga állhatatos tekintete alatt, és Penge együttérzett vele.

– Nem. Átvizsgáltam az egész ligetet, melynek létezése, mint azt szeretném kiemelni, eleve törvénybe ütközik.

Rebecka csak a szemét forgatta, egy kibomlott hajszál az arcába hullott, amit Penge kínos figyelemmel követett.

– A Gonosznak dolgozunk. Nem épp törvénytisztelő üzelmek folynak itt.

Roland tekintete ellágyult kissé, miközben lehámozta a kertészkesztyűjét, és visszatette a derekán lógó táskába.

– Büszke vagyok rád, Bex. Soha nem hittem volna, hogy képes vagy efféle lázadásra, de itt igazán magadra találtál. Tudom, hogy úgy érezted, anyánk elítél emiatt, de szeretném, ha tudnád, mind nagyon szeretünk téged.

– Kö-köszönöm, Roland. – A HR-es hangja immár könnyedebbnek, egyenesen meglepettnek tűnt. – Ez… igazán kedves tőled.

– Ó, és Rudy azt kérdezi, a főnököd képes-e csak úgy lángra lobbantani a haját.

Penge játékosan oldalba bökte a nőt a csípőjével.

– Szerezhetnénk némi olajat, és kipróbálhatnánk!

Rebecka az égre emelte a tekintetét, de vigyorgott. Tehát Penge nyert.

– Az illegális tövisliget, Roland! Kérlek! Biztosítanunk kell a kastély védelmét a további betörések elkerülése érdekében.

– Igaz. – Roland a kezét tördelte, a torka liftezett. – Ahogy említettem, átvizsgáltam az egészet, és a mágia sértetlen. Semmi baja, kivéve…

– Kivéve mi?

– Nyilvánvalóvá vált, hogy valaki megkerülte a varázslatot.

A HR-es a homlokát ráncolta, és szaporán pislogott.

– Nem értem. Két besurranónk volt. Még ha az egyik alkalmazott keze is van a dologban, senki sem juthat be a ligetbe vagy ki onnan a bűvös szó nélkül, mely szétválasztja.

Csak A Gonosz ismerte azt a szót.

Roland azonban csak a fejét rázta.

– Az igézet tökéletesen működik, csakhogy fizikai károkat találtam… egy keskeny kis ösvényt a tövisek között, ahol éppen elfér egy-két ember, de nem több. Avatatlan szemnek alig észrevehető. De a földet kitaposták, valószínűleg azóta használják, hogy kinőtt, az újabb lábnyomok alapján egészen a mai napig.

Ó, jószagú istenek. Penge arcáról lefagyott a mosoly, kemény kifejezésnek adva át a helyét, haragja a bőre alatt forrongott, felkúszott a nyakára, és megakasztotta a lélegzetét.

Rebecka az idomárra nézett, szeméből aggodalom sugárzott.

– Az illető, aki felelős ezért…

– Közelebb van, mint gondoltuk – fejezte be helyette a mondatot Roland.

Harminckettedik fejezet

A Gonosz

Már megint az áruló? – sziszegte Tatianna, és karon csapta Trystant. – A pokolba is!

– Miért ütögetsz? – morogta a férfi a bőrét dörgölve. Az iroda már kiürült, leszállt az éj, csak a kastélyban lakó őrök maradtak, meg a válogatott kis társaságuk. Csak a szokásosak.

Tatianna, Penge, Ms. Erring, Edwin, Sage, Clarissa, Keeley és Kingsley, valamint Rebecka nemrég érkezett bátyja, Roland, aki úgy vizslatta és szippantotta be a környezetét, mint a tábortűz mellett a füstöt.

Trystan utálta, hogy már annyi időt töltött ezekkel a szerencsétlenekkel, hogy megszokottá vált számára, de nem is volt más választása. Ahogy visszatértek a Mészárlakba, azonnal a konyhába sereglettek. Edwin kék arcán szomorú ábrázattal letett eléjük egy-egy kehely üstfőzetet, lila szemében nem csillogott a szokásos fény.

Trystant emésztette a bűntudat.

Az ogre ezután egy süteményekkel teli tálcát pottyantott az asztalra, Sage pedig gyengéden megsimogatta a szakács vaskos karját.

– Edwin, miért nem ülsz le közénk?

A Gonosz azonmód felpattant, pillanatnyi habozás vagy felhajtás nélkül.

– Tessék, Edwin! Nekem úgyis kell még egy kis üstfőzet. – A kelyhében lévő sűrű italban egy csepp tejszín sem volt, de az utolsó kortyig kiitta, csodával határos módon fintorgás nélkül. Amint Edwin helyet foglalt a nyikorgó széken, Trystan elfordult, és szája förtelmes grimaszba torzult.

Jó istenek, ez aztán keserű!

Senki sem látta, ahogy elveszítette az önuralmát, csak Sage, aki szórakozottan csillogó szemmel figyelte őt.

Jó istenek, ez meg édes!

Trystan kivette az üstből a merőkanalat, megtöltötte kelyhét, majd felhajtotta, mit sem törődve a torkát maró ízzel.

Tatianna tenyere aranyszínben izzott, ahogy az ogre feje felett táncolt a sérüléseit vizsgálgatva.

– Szegénykém. Bevetted azt az elixírt, amit készítettem neked?

Edwin bólintott, és a kezét bámulta.

– Nem tudom elhessegetni az érzést, hogy a támadás az én hibám volt.

– Nem volt – ellenkezett Rebecka. – Ne is rágódj ilyesmin! Bármelyikünkkel megeshetett volna.

Az ogre a fejét rázta, levette okuláréját, és a vászoningébe törölte.

– A konyha az én birodalmam. Mi lett volna, ha a kis Lyssácska is velem van? Mit művelt volna az a zsivány a szegény kislánnyal? – A szakács kék arca mélyvörösre váltott, és könnyek csordultak ki a szeméből.

– Az én hibám – jelentette ki Trystan, mire minden fej felé fordult. – Senki más nem tehet róla, csakis én. Azt hittem, a tövisliget elegendő lesz, hogy távol tartsa a király embereit. Ostoba voltam.

Kingsley felugrott az asztalra, kezében egy táblával:

NEM.

– Szóval szerinted ugyanaz az illető engedte be a betolakodót, aki odacsempészte az üzeneteket Lyssának? – tűnődött hangosan a vajákos.

A Gonosz az orrába csípett, és bólintott.

– Evie, megvannak még azok a fecnik? – vágott közbe Clare.

Tanítványa felnézett a kezéből.

– Persze. Megpróbáltam összevetni a kézírást az alkalmazottak önéletrajzaival, de nem jártam sikerrel. Nem hasonlít semelyikhez.

Clare félrebillentette a fejét, mintha a következő szavait mérlegelné – ami egyáltalán nem volt jellemző a kishúgára. Általában gyorsan eljárt a szája, és nem finomkodott.

– Láthatnám őket? Talán lenyomozhatnám a tintát, amit használtak.

Evie-nek felcsillant a szeme, felugrott a székéből, és megragadta Clare kezét. Trystan kishúga megilletődött a lány hirtelen izgalma láttán; kétségkívül magán érezte Sage elsöprő örömének teljes súlyát.

– Ó, Clare, hisz ez csodás ötlet! Megyek is, és elhozom őket. – A lány már épp indult volna, amikor egyenesen az ajtóban ácsorgó Gideon Sage-be botlott, aki úgy pislogott körbe, akár egy tyúk, aki besétált egy prérifarkasokkal teli helyiségbe.

– Hű, ez aztán rendkívül mulatságosnak tűnik. Temetést szerveztek?

– A tiédet, ha nem fogod be a szád, lovag úrfi – vágta rá Keeley, szúrós szemmel meredve Gideonra.

A fiú csak vigyorgott.

– Á, látom, jobban érzed magad, kapitány. Helyes, már kezdtél nyugtalanítóan szívélyes lenni.

Keeley orra megrándult, és a gesztus valahogy ismerősnek tűnt Trystannek, megpiszkált valamit a férfi elméjének mélyén, ám azonnal meg is feledkezett róla, amikor kapitánya gúnyosan Gideonra vigyorgott, majd főnökéhez fordult:

– Honnan tudjuk, hogy nem ő az áruló?

Az ismerős, haragos pír még vörösebbre színezte Sage bőrét, de csak annyit mondott:

– Vigyázz, mit beszélsz, Keeley!

– Ő az egyetlen, aki az ellenséges vonalak mögül érkezett – érvelt a Dicstelen, fittyet hányva a figyelmeztetésre. Ostoba húzás, Trystan szerint. A Sage arcára kiülő kifejezés egy gyengébb lelket már térdre kényszerített volna. – Bocsáss meg, Ms. Sage, de felelőtlenség lenne nem számításba venni legalább a lehetőséget.

Sage Keeley felé rontott, Gideon pedig két lépéssel a két nő között termett.

– Ez igazán okos gondolat, kapitány, minden eshetőségnek utána kell járni. Vegyél csak fel nyugodtan a gyanúsítottak listájára. – A fiú összekulcsolta maga előtt a kezét, már-már egy töprengő tudósra hasonlított. – Pontosan mivel is gyanúsítotok?

– Semmivel – vágta rá idősebbik húga. – Az üzeneteket nem Gideon kézírásával írták. Ellenőriztem.

Gideon elkomorult.

– Kösz a bizalmat, hugicám.

Sage ekkor fivére felé irányította haragját, Trystan pedig nevetséges vágyat érzett, hogy fogjon valami harapnivalót, feltegye a lábát egy székre, és végignézze, ahogy verbális csapásaival megsemmisíti ellenfelét.

– Volt idő, amikor megbíztam mindenkiben, aki kicsit is törődött velem. Te gyógyítottál ki ebből a kórságból, a családunk többi tagjával egyetemben. – A lány egy pillanatra elhallgatott. – Lyssát kivéve.

Gideon olyan erővel préselte össze az ajkát, hogy az elfehéredett.

– A szavaid a szívembe marnak, Evie, de igazad van, mint mindig.

Trystannek nem tetszett, ahogy tanítványa átölelte magát és összezsugorodott, mintha kisebbnek akarna látszani.

– Mit akarsz, Gideon? Ez egy zárt körű megbeszélés.

A fiú kibontotta a zsebéből előhúzott papírt, hangosan zizegett a szobában beállt csendben. Lesimította az asztalra, és mellkasát kidüllesztve rámutatott.

– Íme, a Tündökpalota térképe.

Becky úgy meredt rá, mintha legalábbis egy döglött csótányt tett volna eléjük.

– Ez egy hivatalos térkép? Miért ilyen fura?

Az irányok nagyjából kivehetőek voltak, ám a térképet nyilvánvalóan kézzel skiccelték, és elég távol állt a valóságtól.

– Emlékezetből dolgoztam – felelte Gideon a tarkóját vakargatva.

– A te szádból kész csodának hangzik; tudjuk, hogy az emlékezés nem az erősséged – bökte oda Trystan flegmán. – Vagy építészeti részletekre könnyebb emlékezni, mint családtagokra?

A férfi nem gyűlölte Gideont. De azt igen, hogy soha nem múló sebeket ejtett Sage-en, mert túlságosan önző volt, hogy visszatérjen, miután visszanyerte a memóriáját.

Valaki belecsípett a combjába.

– Áú! – Trystan lenézett, és látta, ahogy Evie megpróbálja felhívni magára a figyelmét, miközben a javítás alatt álló ablakot bámulja. – Sage!

– Mi van? – A lány megadólag felemelte a kezét.

Nemcsak Gideon, de az egész szoba őket figyelte, arcukon morbid szórakozottsággal.

– Befejeznétek ezt később? – kérdezte a fiú.

Trystan gépiesen rávágta:

– Hogyne! – Aztán kis híján a tenyerébe temette az arcát, amikor tanítványa élesen rámeredt. – Úgy értem… nincs mit befejezni. Inkább vezess végig a térképen!

A fiú megrázta a fejét, és a pirossal megjelölt pontokra mutatott.

– Itt futnak a járatok. Általában csak akkor használják őket, ha a palotát veszély fenyegeti, de átvezetnek az épület alatt, és az egyik társalgó falánál bukkannak ki a felszínre. Ez itt – mutatott rá egy hosszú, egyenes vonalra a papír jobb szélén – szomszédos Benedikt irodájával, ahol Rennedawn mesekönyvét tárolja. Ez pedig – bökött egy másik vonalra a lap bal alsó sarkán – oda vezet, ahol akkoriban a guivrét tartotta fogva.

– Egy sárkányvipera elszállítása nem könnyű feladat – kotyogott közbe Penge.

– Egyetértek – mondta Gideon. – Nagy valószínűséggel még most is ott van.

– Tényleg azt hiszed, olyan ostoba lenne, hogy ugyanott rejtegesse? – vonta fel a szemöldökét Becky, és hátradőlt a székében.

Gideon felnevetett.

– Kétségbe vonhatsz bármit, amit itt előadtam, de egy teljes évtizeden át dolgoztam annak az alaknak, és ismerem a legnagyobb gyengeségét.

– Az egója – közölte Trystan.

Gideon bólintott.

– Pontosan. Úgy hiszi, hogy már megnyerte ezt a csatát. Óvatlanná vált. De valójában nálunk van anyánk, A Gonosz és az a békaherceg izé is. – Azzal Kingsley-re bökött, aki az asztalon pislogott. Valamit ráfirkantott a táblájára.

SEGGFEJ.

Sage levegő után kapkodott, Rebecka pedig hátba vágta.

Roland, aki eleddig csendben figyelte a beszélgetést, hirtelen vadul kalimpálni kezdett.

– Várjunk csak, már megbocsássatok! Nura Sage életben van?

– Később elmesélem. – Rebecka megdörzsölte a halántékát, és Trystan is erős késztetést érzett, hogy kövesse a példáját. Egyre többször okozott neki fejfájást ez a válogatott társaság.

– Az Átokeszelő mondott még valamit Kingsley-ről, miután elmentem? – kérdezte Sage. – Van rá mód, hogy bejussunk a déli királyságba? Vagy más megoldás a varázslónő helyett?

A Gonosz nemet intett. A lehetőségeik igen korlátozottak voltak, és ha csodával határos módon nem találják meg Kingsley igaz szerelmét alig néhány hét leforgása alatt, akkor csakis egy választásuk maradt.

– Csak az átkot szóró varázslónő képes megtörni azt. A déli királyság az egyetlen lehetőségünk. Lionel szerint átjuthatunk a védőgátakon… egy varázspálca segítségével.

Clare eltűnődött, és sápadtabbnak tűnt, mint máskor.

– A varázspálcák ritkák és veszélyesek. Hol találhatnánk egyáltalán ilyesmit?

Trystan nagyot sóhajtott.

– Meg kell látogatnunk egy régi barátomat.

Tatianna a homlokát ráncolta.

– Kit?

– Rennedawn egyik legnagyobb hatalmú urát.

Harmincharmadik fejezet

Kingsley

Alexander Kingsley aggódott.

Nem szokványos viselkedés egy varangytól, de az sem, hogy táblákra irkál és asztalok alatt bujkál. Utóbbit éppen Evie Sage irodájában. Általában nagyon élvezte ezt a helyet: szellős volt, és kiválóan alkalmas a napozásra. Gyorsan a kedvenc szundikálóhelyévé vált.

Már nem bírta nézni, ahogy Trystan lefülelt minden vaníliáscukorka-szállítmányt, vagy napkelte előtt, sőt akár éjfélkor is felkelt, hogy fehér rózsákat szakajtson az udvaron.

Cetliket írt, rajta az üzenettel: Szeretettel, Marv.

Ha a békák nyögni tudnának, hát Alexander most megtenné, de sajnos a torkából csak egy kuruttyoló hang jött ki, ami végül nem volt több a szokásos brekekénél. Emberként mindig akadt egy frappáns megjegyzése vagy szellemes riposztja, mely jókedvre derítette az alattvalóit.

Jó herceg volt, gondolta sóhajtva.

Bár furcsa módon a békalétben is remekelt. Olyannyira, hogy minden egyre jobban összekuszálódott a fejében, emlékei egyre homályosabbnak tűntek. Nem tudta, miért.

De volt egy szörnyűséges elmélete.

És ez az elmélet most egy fiatal lány íróasztala alá vezette, akit igen-igen megkedvelt. Figyelmesen hallgatta – ami szintén jól ment neki –, ahogy az a két bolond heves vitát folytat az ő nevében.

Hercegként Alexander sosem foglalkozott a szerelemmel. Feltételezte, hogy egy napon politikai érdekből fog megházasodni, ahogy a szülei is tették, és hagyja majd, hogy természetes kötődés alakuljon ki a felesége és közte, szintén úgy, ahogy a szüleinél látta.

És most a szomszédos királyság sorsa nem csupán attól függött, hogy belőle újra ember – és herceg – lesz-e, hanem attól is, megmenti-e igaz szerelmét.

Eltűnődött, vajon a sütemény is számít-e. Hisz imádta a süteményt, és ez a lehetőség sokkal kevesebb nyomást és felelősséget jelentett.

Nem. Az aggodalom nem volt jellemző a varangyokra, ahogyan a frusztráció sem, bár Alexander mindkettőt érezte. Nagyon is.

– Ha bármiféle diplomáciai érzék szükségeltetik, hogy meggyőzd azt a lordot, szükséged lesz rám. Most csak makacskodsz – fakadt ki Evie, mire Kingsley összerezzent.

Régi barátját makacsnak nevezni olyan volt, mint tudatni egy bikával, hogy szarva van: nyilvánvaló és veszélyes ostobaság.

– Nem azt mondom, hogy ne lennél alkalmas – dörrent a lányra Trystan. – Hanem azt, hogy szükségtelen elkísérned. Csak lelassítasz.

Kingsley arcon csapta magát hártyás lábával. Evie Sage tudtára adni, hogy felesleges nyűg, olyan volt, mint egy farkasnak azt mondani, élesek a fogai: ezzel felhatalmazod, hogy megharapjon.

– Minden jogom megvan hozzá, hogy veled menjek. Te léptettél elő a tanítványoddá, irodát és puccos titulust adtál nekem – sziszegte a lány. Kingsley nem láthatta az arcukat az asztal alól, de elég régóta figyelte őket ahhoz, hogy pontosan tudja, mit gondolnak. – Vagy mindezt csak azért csináltad, hogy eltüntess és elhallgattass, és nélkülem folytasd az életed?

Evie kétségtelenül tajtékozva meredt a férfira. Az arca bizonyosan vöröslött, orrát valószínűleg felhúzta, és nagy eséllyel épp készült földhöz csapni egyik csizmás lábát. Trystan biztosan meredten figyelte őt, és kispályás szemlélő számára közömbösnek tűnhetett, de egy gyakorlott szem láthatta, barátja mennyire felélénkül, amikor tanítványával vitázik. Hogy élvezi a kihívást, és mennyire odáig van a nőért, aki elég bátor ahhoz, hogy felvegye vele a kesztyűt.

– Ez nem igazság. Tudod, hogy a mágiám nem szuperál rendesen, és én…

– Mert el van átkozva! Mi a hólyagos himlő köze van ennek hozzám?

Ha Evie Sage szitkozódni kezdett, az csak annyit jelenthetett, hogy valami drasztikusat készült tenni.

Trystan az orrába csípett. Alexander nem látta, de érezte. Ahogy kikukucskált, Evie lábát látta, ami Trystan felé lendült.

– Saját gyarlóságod miatt akarsz büntetni, mert nem tudod kontrollálni magad?

Alexander kibújt az asztal alól, képtelen volt megállni, felpattant a tetejére, és egyetlen szót írt a táblájára.

FENE.

– Kingsley! – füstölgött A Gonosz. – Mit mondtam neked a hallgatózásról?

Ez igaz, ráparancsolt a békára, hogy hagyjon fel vele. Ami Alexandert illeti, ő nem egyezett bele semmibe, sőt, ha jól emlékezett, csak annyit mutatott fel, hogy HA-HA és NEM.

– Miért? Nem akarod, hogy fültanúja legyen, mekkora tuskó vagy?

– N-nem! – habogott a férfi. – Azt már eddig is tudta! – Elhallgatott, ekkor esett le neki, mi bukott ki a száján. – Várj…

De már túl késő volt, mert Evie hangosan hahotázni kezdett.

Trystan Maverine pedig csak nézte őt, gátlástalanul, őszintén és reménytelenül szerelmesen.

– Ó, szóval ezt komikusnak találod, mi? – vágta oda a férfi vádlón, és ragadozóként a falhoz szorította Evie-t. – Élvezed, hogy valahányszor veled beszélek, egy hablatyoló tökkelütötté változom?

Evie háta a falnak ütközött, és elvigyorodott.

– Úgy szeretem ezt a szót.

Trystan szeme lángolt, ajka eléggé meggörbült, hogy felbukkanjon a gödröcskéje is.

– Tudom.

A pillanat túl forróvá vált, és bár Kingsley nagyon élvezte, hogy mások beszélgetésébe avatkozott, már túl régóta várt rá, hogy ez a kettő végre egymásra találjon, ahogyan az rendeltetett.

Alexander el akart menni, épp el is szökdécselt volna, de… hirtelen minden összekuszálódott. A környezete ismeretlennek tűnt, apró szíve hevesen kalapált, amikor megpróbálta felidézni, mit keresett ott egyáltalán, de az agya néma maradt.

Éhes volt. Ezt tudta. Legyek. A legyekre gondolt. Össze volt zavarodva.

És ekkor két hatalmas lény termett előtte, hangosak voltak és ijesztőek, és nem akart mást, csak elfutni, elbújni.

Ám a nagyobbik felkapta, és valamit az arcába kiabált. Fogalma sem volt, hogy mit, de egy kis része tudta, hogy egy név volt az.

– Kingsley! Ébredj!

Harmincnegyedik fejezet

Evie

Amikor Evie aznap este belépett Lyssával közös szobájába, olyan jelenet fogadta, melyet mintha saját memóriájából ragadtak volna ki.

Édesanyja az ablaknál állt Lyssával, és kifelé mutatott.

– Ott, pont a tető közepén. – Egyik karját a kislány köré fonta, így ültek meghitten, akár a tökéletes anya-lánya páros mintaképe.

És Evie-t olyan erővel vágta nyakon az irigység, hogy lélegzetét visszafojtva igyekezett elhessegetni.

Ne sajnáld Lyssától a lehetőségeket, amiket te nem kaptál meg, Evie!

Még ha fájt is.

– Hát ti ketten meg mit csináltok? – kérdezte tettetett könnyedséggel, hogy ne süssön belőle a mélyen gyökerező keserűség.

Nura idősebbik lányára mosolygott, és megpaskolta maga mellett a párnát.

– Gyere, nézd meg te is, hasibsi. Kék pillangók! Kettő is van belőlük! Emlékszel? Régen együtt néztük őket a virágbokrokon, amiket még apátok ültetett.

Hogyne emlékezett volna. Ahogy arra is, hogy ezeket az édes pillanatokat édesanyja gyakran hetekig tartó depressziós állapota előzte meg. Evie akkoriban gyomorszorító aggodalommal figyelte azokat a pillangókat, mert attól tartott, hogy elég egyetlen ballépés, mely búskomorságba taszítja az édesanyját.

Így hát most is meg kellett válogatnia a szavait. Boldognak kellett tűnnie. Vidámnak.

Könnyítsd meg anya dolgát, Evie!

Ez volt az első számú parancsa magának.

A füle mögé simította a haját, a szoba sarkában álló mosdóhoz lépett, és hideg vizet locsolt az arcára. Miután egy ronggyal megszárítgatta magát, Nura ráncos homloka bámult vissza rá.

– Jól vagy, Evie? Segíthetek valamiben? Még legalább egy óra, mire a mágiaspecialista megérkezik.

Evie olyan erővel rázta a fejét, hogy attól félt, le fog repülni a nyakáról, egyenesen ki az ablakon.

– Nem, mama. – Becky felvett egy mágikus szakértőt, aki teljes munkaidejében kizárólag Nurával foglalkozott, hogy megtanulja irányítani a képességeit. – Ne is törődj mással, csak hogy jobban legyél, és vigyázz magadra!

A nő rámosolygott, és olyan eleganciával siklott át a szobán, melyet gyermekkorában Evie gyakran megpróbált leutánozni. Puha, aranybarna kezét lánya orcájára tette; gyönyörű, barna szemét szénnel húzta ki, amitől még áthatóbbnak tűnt.

– Csodálatos vagy, édes kislányom.

Evie kipréselt még egy mosolyt, Lyssa pedig homlokát ráncolva leugrott a székről, nővére felé rohant, és elkapta az egyik kezét.

– Na és én? Nekem nem kell pihennem. Én segíthetek neked?

Evie az imént még hamiskás mosolya igazira váltott, amikor lehajolt, és meghúzgálta kishúga copfját.

– Idehoznád azokat a cetliket, amiben megkértek, hogy találkozz papával a tömlöcöknél?

Alig hagyták el a száját a szavak, amikor a kislány keresztülszáguldott a szobán, és harisnyába bújtatott lábán félig szánkázva, félig futva elvágtatott a komódig.

– Tessék! – kiáltotta Lyssa diadalittasan, és a papírokat lobogtatva Evie felé nyargalt. – Rájöttél, ki írta ezeket?

Evie elvette a cetliket, és megnézte a néhány lefirkantott szót. A kézírás nem tűnt ismerősnek.

– Még nem, drágám, de közel járunk.

Nura megszorította Evie karját, de nem volt ideje felkészülni; ösztönösen elhúzódott anyja érintésétől. A fenébe! A nő tekintetéből fájdalom sugárzott, visszahúzta a kezét, és a padlót bámulta.

– Tudom, hogy… nem tettem eleget, hogy elnyerjem a bizalmadat, de nem kell egyedül cipelned a terheidet, Evangelina. Segíteni szeretnék, legalább egy kicsit megkönnyíteni a dolgodat.

Nem. Nem, Evie most nem akart ezzel foglalkozni. Egyszerűen nem volt ideje felhánytorgatni a sötét múltat, egyik gyötrelmes gondolatot a másik után.

– Ez… igazán kedves tőled, mama. – Igyekezett széles mosolyt erőltetni magára, és ettől felfordult a gyomra.

Soha ne színlelj mások előtt. Senki sem várja el tőled. Szóval, mi a baj?

Eszébe jutott Trystan nyers kinyilatkoztatása, mintha most suttogná a fülébe a szavakat. A férfi azt mondaná, álljon ki magáért, és miért is ne tenné? A lány hiába volt óvatos, valóra vált minden, amitől valaha rettegett. Elege volt az óvatoskodásból, a félelemből. Rég itt volt az ideje, hogy végre legyen egy kis vér a pucájában.

– Lyssa, miért nem mész fel a konyhába Edwinhez?

A kislány válla megereszkedett.

– Csak el akarsz küldeni, ugye?

– Hát… igen – ismerte be Evie, mert képtelen volt hazudni. – De tényleg szeretném, ha ránéznél Edwinre. Ma olyan rosszkedvűnek tűnik, és biztos vagyok benne, hogy a látogatásod felvidítaná. Ez az igazság.

Lyssa hol nővérére, hol édesanyjára nézett, majd magához intette Evie-t, hogy a fülébe súgjon valamit.

– Szeretlek. – Aztán megszorította Evie kezét; túlságosan bölcsnek tűnt egy tízéveshez képest, majd kisurrant az ajtón.

Magukra maradtak. Evie és Nura. Anyja visszatérése óta még nem voltak kettesben, úgy igazán, és a csend legalább olyan fülsiketítő volt, mintha Evie sikoltozott volna. Muszáj neki kezdeni?

Szörnyű gondolat suhant át az agyán, amitől mardosta a bűntudat. A fivére és az édesanyja visszatértek az életébe. Volt idő, amikor bármit megadott volna ezért. Hogy a családja újra kerek egész legyen.

De rájött, hogy eszményítette az ötletet, eszményítette őket. Az elmúlt tíz évben az üres székeket bámulta a konyhaasztalnál, fájt a hiányuk, próbált emlékezni rájuk. Arról álmodozott, hogy egy szép napon csodával határos módon visszatérnek, hogy ez az egész csak tévedés volt, és soha többé nem hagyják el őt. Ábrándjai során azonban egyszer sem merült fel benne, hogy ha meg is történik, semmi sem fog változni.

A terhek továbbra is az ő vállát nyomják majd. Még mindig ő volt a ragasztó, aki összetartotta törékeny kis egységüket – és átkozottul belefáradt.

Édesanyja törte meg cikázó gondolatait.

– Kérlek, beszélj, Evie! Legyünk őszinték egymással! Most már fiatal nő vagy, és elmondhatod, mi bánt. – Anyja nagylelkű akart lenni, mentőövet dobott neki, bár már túl késő volt.

Tíz évet késett.

– Attól tartok, ha kimondom, amit szeretnék, rosszul viseled majd.

Nura elkomorult.

– A lányom vagy. Én pedig az édesanyád. Nem a te felelősséged, hogy könnyebben emészthetővé tedd számomra a dolgokat. Felnőtt nő vagyok, és kibírom, bármit mondasz is.

Evie hátratántorodott, mintha anyja arcul csapta volna, a sírás kerülgette, a szája lefelé görbült.

– Nem, nem bírod. – És a könnyei ekkor megáradtak, de nem a szomorúságtól; olyan frusztrált volt, hogy legszívesebben üvöltött volna. – Soha nem is tudtad. Egész kiskoromban figyelnem kellett, nehogy felzaklassalak, és most némán lézengek a világban. – Csak képletesen beszélt, természetesen. Evie nagyon is sok zajt csapott, gyakran hangosat.

Nura mély lélegzetet vett, és igyekezett megőrizni a higgadtság álarcát.

– Nem tudtam, hogy így érzel. Hogy szükségét érezted, hogy titkolózz előttem.

– Mert gondoskodtam róla, hogy ne is gyanítsd. – Evie dühösen letörölte vég nélkül patakzó könnyeit. – Ügyeltem rá, hogy mindig kedves és udvarias legyek, mert nem bírtam elviselni a gondolatát, hogy még több terhet rakjak rád meg a papára. Van fogalmad, mennyire ostobának érzem most magam? Mennyire szörnyűséges a tudat, hogy feláldoztam a személyiségem szerves részeit olyasvalakikért, akik még csak észre sem vették?

Nura a szája elé kapta a kezét, és elfojtott sikoly bukott ki belőle.

– Evie, kincsem. – Már édesanyja is sírt, bőre felragyogott csillagfénymágiája ezüstjével. Nagyokat lélegzett, hogy lecsillapítsa magát. – Hogyne tudnám, milyen érzés. Magam is csináltam. Állandóan – tette hozzá. – Azt hittem, megöltem a gyermekemet. – A bőre még fényesebben világított. – Nem maradhattam Lyssával és veled. Amikor végre megértettem, mit tettem, úgy gondoltam, jobb lesz, ha apátok gondoskodik rólatok.

A Nura arcáról sugárzó fájdalomba gyűlölet vegyült.

– El sem tudom mondani, milyen szörnyű hibát vétettem. Amikor rájöttem, hogy a király engem és a varázserőmet keresi, úgy döntöttem, továbbmenekülök, hogy megvédjelek titeket.

– Mégis hátrahagytad nekem azokat a nyomokat… – Evie-nek remegett a keze. Igyekezett ellazítani az izmait, ahogy megkerülte édesanyját, és leült a nagy, baldachinos ágyra. – Miért, ha tényleg ennyire féltél?

Nura is leereszkedett mellé, kényelmes távolságot hagyva közöttük. A szokása, gondolta magában Evie.

– Annyira hiányoztál. Az ártatlan kíváncsiságod, a gyors észjárásod, a végtelen fantáziád. – Egyenesen a lánya szemébe nézett. – A bájos mosolyod. Azt gondoltam, egy nap talán megbocsátasz nekem, és ha valaha is keresni próbálsz, azt akartam, hogy csak te találhass meg. Ezért elszórtam apró morzsákat, melyek csak számodra jelentettek valamit.

Evie megdörzsölte a szemét – száraz volt és fáradt. Összeroskadt, mint aki épp mázsás súlytól szabadult meg.

– Örülök, hogy Lyssa adott neked egy esélyt. Hogy kék pillangókat mutatsz neki, és közelebb próbálsz kerülni hozzá. Örülök, hogy képes vagy túltenni magad minden áruláson. Apámén, a királyén, Rennáén. De… – A lány a mellkasára kulcsolta a kezét, mintha pajzsot akarna vonni maga köré. – Néha olyan dühös vagyok, amikor rád nézek, hogy legszívesebben összetörnék valamit. Haragszom, mert elmentél. Tudom, hogy sokat szenvedtél, és őszintén sajnálom, de a lányod vagyok, és én is szenvedtem.

Nura ekkor már olyan vakítóan ragyogott, hogy ránézni is fájt.

– Hát persze. Megértem.

Evie nem tágított.

– Nem, nem érted. – Anyja keze után nyúlt, mit sem törődve a csillagfény égető fájdalmával. – Megfosztottak a gyerekkoromtól. – A lány el sem hitte, hogy mindezt megosztja vele, és elég bátor ahhoz, hogy anyja szemébe nézve kimondja: – Bár nem te voltál a tolvaj, nem tettél semmit, hogy megakadályozd. Ezért… időre van szükségem. – Reszkető lábára állt, felkapta Lyssa papírjait, és az ajtó felé tántorgott.

– Evie, várj! Értem, amit mondasz, de kérlek, ne hagyjuk ennyiben a dolgot.

Evie tőre bizseregni kezdett a combján, a válla a szivárvány színeiben ragyogott. Amikor megfordult, a penge már a kezében volt, és az acéllal verte vissza anyja mágiájának sugarait, amik felé süvítettek. Nura arcára rémület költözött, és a szája elé kapta a kezét.

Evie arcáról eltűnt a hamis mosoly, helyét szomorkás grimasz vette át, és megrázta a fejét.

– Hamarosan itt a specialista. Ő segíthet neked. Erre pedig majd máskor visszatérünk.

Becsukta maga után az ajtót, és hirtelen egy szilárd mellkasba ütközött. Két széles tenyér kapta el a karját, hogy el ne essen. Nem kellett felnéznie. Pontosan tudta, ki az.

És mielőtt felocsúdhatott volna, a főnöke berántotta egy sötét raktárszobába.

Harmincötödik fejezet

Evie

AGonosz felrántott egy kart, mire a helyiség halovány fénybe borult.

A férfi tekintete még a félhomályban is azonnal Evie arcára villant, mely bizonyosan püffedt és könnyáztatta volt.

– Mi történt? Az arany tintám azt sugallta, hogy veszélyben vagy. – Ó, hát persze, a kötelékük. A férfi aggódott érte, nem is tehetett ellene semmit, a köztük lévő kapocs kényszerítette rá, hogy válaszoljon, ha a tanítványa bajba került. Nem volt választása. Nem ő akarta.

– Jól vagyok. El kell vinnem Clare-nek ezeket a cetliket. Kérlek, állj félre! – És bár minden porcikája ellenkezett, mégis elhúzódott a férfitól, majd az ajtó felé indult. Mindössze egyetlen lépést tett meg, amikor főnöke megragadta a csuklóját.

– Sage! Nekem elmondhatod. Nem tetszik a tekinteted.

Evie megpördült, és elrántotta a kezét, mire a férfi azonnal elengedte.

– Akkor előbb kellett volna gondolkodnod. Hagyj békén, Trystan! Fáradt vagyok. – Keresztneve hallatán a férfi egy pillanatra lefagyott, de hamarosan folytatta a lány győzködését.

– Kingsley újra magánál van.

Evie megtorpant, de nem nézett A Gonoszra.

– Örülök.

A férfi túl közel volt hozzá, a hely meg túl szűk, a mellkasa szinte Evie hátát súrolta.

Képtelen volt gondolkodni, lélegezni is alig.

– A mágia visszahúzódik a földbe – tette hozzá A Gonosz. – Azt hiszem, ez… hatással van Kingsley átkára is. Kifutunk az időből.

– Ez nem újdonság – vágta rá Evie, és gyűlölte hangja remegését.

– Evangelina, miért nem nézel rám?

Evie szorosan lehunyta a szemét. Ó, szóval már ilyen piszkosan játszottak.

Nem utálta a teljes nevét; egyszerűen csak túl hosszúnak tűnt, és mások szájából furcsán hangzott. Főnöke szájából azonban durván és dühösen. Úgy hangzott, mintha többet jelentene egy puszta névnél.

– Nem. Ha rád néznék, annak nem lenne jó vége.

A Gonosz erre felkuncogott. Oly ritka nesz volt, Evie képtelen volt megállni, hogy hátra ne forduljon.

– Hahh! Gödröcske! – sikkantotta a lány, és elvigyorodott, de hamar elbizonytalanodott, mert eszébe jutott, hogy most éppen rettentő zabosnak kellene lennie. A férfi elégedetten elmosolyodott, a lány azonban addig bökdöste a mellkasát, amíg a főnöke a falnak tántorodott, és az eséstől még vörösebbre váltott az arca. – Nem nevethetsz, amikor dühös vagyok. Ez nem fair.

– Ahogy az sem, hogy a falnak löktél – morogta A Gonosz.

Evie elhúzta a száját, ám aztán félrebillentette a fejét, és eltűnődve a távolba révedt.

– Én imádom, ha falhoz vágnak.

A férfi álla oly hirtelenséggel fogott padlót, hogy tanítványa egy pillanatra azt hitte, ott helyben felrobban. Nagyon helyes. Készenlétben állt a gyufával.

– Hogy te… Ki szokott falhoz vágni téged?

Evie az ajkába harapott, és elégedetten nyugtázta, hogy főnöke tekintetével követi a mozdulatot.

– Még senki. A megfelelő férfira várok, hogy kipróbáljam. – Azzal a főnökére kacsintott, hogy elterelje saját gondolatait. Szinte reszketett a felgyülemlett érzelmektől az édesanyjával történt összetűzése után. Egészen felbátorodott tőle.

Őszintén szólva még a feje is belesajdult.

– Nos, sok szerencsét ehhez a vállalkozáshoz! – A férfi nagyjából annyira gondolta komolyan, mintha legalábbis azt kívánná, hogy kéz a kézben flangáljanak Benedikttel. – Ha meg akarjuk törni Kingsley átkát, mihamarabb meg kell találnunk azt a varázspálcát.

Evie hátrahőkölt.

– Várjunk egy percet…

– Ne hozz túl sok holmit! Csak pár napra megyünk.

– Várj egy percet! – Evie vadul hadonászott, és Trystan épp időben tért ki előle. – Hagyod, hogy veled menjek?

A férfi felsóhajtott; valahogy fiatalabbnak tűnt, ahogy mindkét kezével a hajába túrt, majd végighúzta őket az arcán.

– Ideje, hogy megtedd a következő lépést, és megtanuld, mit is jelent igazából.

A lány az orrát ráncolta.

– Mi mit jelent…?

– A Gonosz tanítványának lenni.

Harminchatodik fejezet

Becky

Ez olyan hebehurgya ötlet volt, hogy Becky azt hitte, biztosan elesett, beverte a fejét, és mély álomba zuhant. Rossz álomba, néhány nagyon, de nagyon rossz döntéssel.

Beleértve azt is, hogy bekopogott a vajákos szobájának ajtaján, de már túl késő volt visszafordulni, amikor Tatianna óvatosan kinyitotta az ajtót.

– Üdv? – nyögte Becky.

– Gyere be, Rebecka! – szólt Tati. – Evie-vel épp összeszedjük az utazáshoz szükséges alapvető holmikat.

Becky összekulcsolta a kezét és kihúzta magát.

– Bolyhost is viszitek?

Evie egy újabb üvegcsét tett az orvosságos táskába.

– Nem. Úgy gondoltuk, nem kockáztathatjuk meg, hogy Benedikt emberei vagy bárki más meglásson minket. Lóháton indulunk útnak. – Aztán rámosolygott, amit Rebecka továbbra sem tudott megszokni.

– Ó. Értem. – A HR-es leszegte a fejét, és úgy tett, mintha valami a szoknyájához ragadt volna.

– Rebecka, jól vagy? – kérdezte a vajákos, és Becky homlokára szorította a tenyerét. – Jól érzed magad? Elpirultál.

– Kutya bajom! – lökte el Tatianna kezét. – Csak ki akartam kérni a véleményeteket egy… kényes kérdésben.

Nyelt egy nagyot.

A két nő várakozva pislogott rá.

– Eddig csak a fivéreimből indulhattam ki, ha arról volt szó, hogyan beszélgessek el… ööö…

– Férfiakkal? – fejezte be helyette Evie túlságosan is készségesen.

Rebecka várakozott, majd azt mondta:

– Nem fontos. – Azzal megpördült, és menekülni próbált.

De már késő volt. Evie őrült vigyorral elállta az útját.

– Ugyan már, Becky, hisz barátok vagyunk. Mondd el, mi jár a fejedben!

– Nem – vágta rá duzzogva.

Evie erre úgy lebiggyesztette az ajkát, mintha Lyssa felnőtt változata lenne.

– Miért?

– Mert túlságosan élvezed a helyzetet.

A lány lemondóan rámeredt.

Tatianna kuncogott, és beállt Evie mellé az ajtóba.

– Megőrizzük a titkodat, Rebecka. Esküszöm. Mondd el, amit szeretnél! Add ki magadból!

Micsoda förtelmes, ostoba ötlet.

– Azt hiszem, egészen megkedveltem… Pengét. – Tessék. Kimondta, az ég nem szakadt le, és minden végtagja sértetlen maradt. Egyelőre.

Evie tapsikolva ugrándozott.

– Tudtam! Belebolondultál! Hisz ez csodálatos!

– Ne ugrálj már, te egyszemélyes cirkusz! – morogta Becky, és figyelmeztetőleg felemelte az ujját.

A lány leállt, és igyekezett bűnbánónak tűnni. Tati békés mosollyal figyelte a párosukat, ami szinte még Evie túlbuzgó izgalmánál is rosszabbnak bizonyult.

– Nem bolondultam belé. Csak kedvelem… az két különböző dolog.

A vajákos értetlenül nézett vissza rá.

– Milyen értelemben is?

– Az epekedés gyerekeknek való.

– Én állandóan epekedem – tiltakozott Evie.

– Pontosan – bökött felé Becky.

A vajákos hangosan hahotázott, mire Evie rá öltötte a nyelvét.

– Rendkívül érett viselkedés, Evie.

A lány színpadiasan pukedlizett.

– Ki mondta, hogy érett akarok lenni? Még nem ábrándultam ki annyira a világból!

A HR-es a tenyerébe temette az arcát.

– Ó, istenek, nem is tudom, miért hoztam fel egyáltalán.

Tatianna elhúzta a kezét.

– Rebecka, esetleg tanácsot szeretnél kérni, hogyan cserkészd be a… kiszemeltedet?

– Nem – vágta rá határozottan.

Evie felvonta a szemöldökét.

– Nem?

– Nem! – rikácsolta Becky, majd hirtelen elhallgatott.

Eltelt egy másodperc, majd még egy és még egy.

Evie csettintett a nyelvével.

– Szóval, igen?

A nő széttárta a kezét, aztán lemondóan leengedte.

– Igen! Most boldog vagy? Rolanddal nem beszélhetek erről, mert akkor továbbadja Reidnek, aki aztán elmondja Raphaelnek, és akkor nevet kell változtatnom, és el kell költöznöm a királyságból. Már megint! – nyílt tágra a szeme a felismeréstől.

A vajákos teát töltött egy kis csészébe, és átnyújtotta Beckynek. Az még mindig gőzölgött a varázslattól, bár már rég levették a tűzről.

– Mielőtt újabb álnevet választanál magadnak, miért nem beszélgetünk egy kicsit? Hátha az segít.

– Shirley… – Evie az állát simogatta.

A két nő a lány felé fordult.

– Hogyan? – kérdezték egyszerre.

A lány ide-oda pillantott.

– A Shirley mókás álnév lenne. „Rét”-et jelent… Ne is törődj velem, folytasd! – Szégyenlősen elmosolyodott, Beckyt pedig egyszerre idegesítően gyöngéd baráti érzelmek rohamozták meg az ember formájú ágyúgolyó iránt.

– Keményen megdolgoztam azért, hogy elég erős legyek szembeszállni a fivéreimmel, meg azokkal a férfi kollégákkal, akik kételkedtek a képességeimben, amikor kineveztek ebbe a pozícióba. Elzártam magam a gyengéd érzelmek elől, és attól tartok, már azt is elfelejtettem, hogyan fogadjam egy másik ember törődését. Vagy… hogyan mutassam ki.

Evie tekintete ellágyult.

– Ó, Becky! Dehogy felejtetted el.

– Hogy érted? És hogyan lehetsz ilyen biztos benne?

– Nézd csak meg a kezedet!

Becky hunyorogva lenézett, felfordította a tenyerét, majd vissza. Nem volt rajta semmi, csak egy rózsaszín virág, amit Lyssa festett rá aznap reggel, amíg ő a papírmunkával pepecselt.

– Mit? A festéket?

Evie tekintetében saját reménytelenségét látta tükröződni, ám Evie nem tette szóvá a dolgot, inkább a tenyerébe vette Becky kezét.

– Nagyobb szeretettel fordultál a kishúgom felé, mint bármely más felnőtt az életében, engem leszámítva. Imád téged.

Becky érezte, hogy felforrósodik az arca, de gyűlölte a bók hallatán rátörő örömöt.

– Lyssát könnyű lekenyerezni.

Tatianna felhorkant.

– Bezárt minket Clare-rel egy szekrénybe! Én nem nevezném olyan könnyen lekenyerezhetőnek…

Becky a szája elé csapta a kezét, hogy visszatartsa kibuggyanó nevetését.

– Nos, igen, ööö, az tényleg nem volt szép dolog.

A vajákos felvett egy másik fura alakú, az olvadó arany színében pompázó bájitalos üvegcsét. Hangosan a többihez koccant, amikor betette a táskájába.

– Igazából csodálom a merészségét, és bevallom, magam is nehézségekkel küzdök, ami a romantikus kapcsolatokat illeti. Tekintve, hogy a mai napig bolondulásig szerelmes vagyok a volt menyasszonyomba. – Tatianna az ablak melletti falnak dőlt, és lassan leereszkedett a padlóra. A két másik nő is letelepedett mellé.

Némán ültek egymás mellett. A HR-esnek azonban be kellett ismernie, hogy ez a csend nem volt kellemetlen. Mégis ő törte meg.

– Clare még mindig szeret téged. Abból látszik, ahogy rád néz.

Tatianna megdörzsölte a szemét, és a szemhéján lévő rózsaszín csillámpor egy része a kézfejére ragadt.

– Valószínűleg igazad van. Életünk egy pontján ez elég is lett volna, de a felnőttkor túl sok bonyodalmat hoz magával, és ezeket nem könnyű kibogozni.

A vajákos megfogta Becky egyik kezét, Evie pedig a másikat.

– Mindegy is – tette hozzá Tati –, most nem rólam van szó. – Aztán várakozón pillantott Beckyre.

– Nem tudom, hogyan kell tetszelegni – bukott ki a nőből, mire Evie is rámeredt. – Fogalmam sincs, hogyan legyek elbűvölő vagy szellemes anélkül, hogy gunyorosnak tűnnék, és ha Pengével beszélek, teljesen begolyózom. Ezért jöttem hozzátok.

Tatianna a homlokát ráncolta, és a szájához emelte a tenyerét, hogy színpadiasan odasúgjon valamit.

– Láttad már Evie-t, amikor Trystannel próbál beszélni? Nemcsak a bátorságát veszíti el, hanem az ép elméjét is.

Evie-nek erre nem volt replikája, remegő ajakkal, komolyan felelte:

– Ez igaz. Hízelgő, hogy azt hiszed, tudom, mit csinálok, de az az igazság, hogy szinte soha nem tudom, mi fog kijönni a számon. Ez pedig legalább annyi rossz helyzetbe sodort már, mint jóba.

Tatianna célzatosan Evie-re meredt, aki azonnal beismerte:

– Jó, leginkább rosszakba.

– A lényeg az, Rebecka, hogy a flörtölés csupán egy lehetőség arra, hogy játékosan jelezd az érdeklődésedet. Nincs helyes vagy helytelen módja, különösen ha egy nyelvet beszéltek.

Becky duzzogva elengedte a vajákos kezét, hogy még mélyebbre szúrja egyik hajtűjét.

– Hisz egy nyelvet beszélünk.

– Képletesen értette, drágám. – Evie állhatatosan megszorította Becky másik kezét. – Le merném fogadni, hogy épp a közvetlen stílusod az, amit a legjobban szeret benned. Nem kell mások ideáljához alakítanod magad. Penge úgy fog szeretni, ahogy vagy, ha meg nem, akkor a legnagyobb bolond a világon.

Megnyugvás áradt szét Becky testén, felmelegítette és ellazította minden porcikáját, ahogy elhagyta mindaz a feszültség, melyet talán már évek óta magában hordozott. Ez lehetett a migrénjei és az ingerlékenysége hátterében is.

– Különös. Nem hiszem, hogy valaha is ilyen nyíltan beszéltem volna bárkivel. Imádom a fivéreimet, különleges kötelék fűz össze bennünket. – A két mellette ülő nőre nézett. – De ez más, azt hiszem. Soha nem voltak nővéreim.

Tatianna Becky vállára hajtotta a fejét, aztán Evie is követte a példáját. Néhány pillanatig némán ültek, és élvezték azt a fajta meghittséget, melyet csak más nők körében érezhet az ember.

– Hát, most már vannak – súgta Evie.

Becky szíve hirtelen túl nagy lett a mellkasához.

Ám az imént meglelt béke hamar elszállt, amikor Becky rájött, most már van valamije, amihez érdemes ragaszkodni.

És amit valami – vagy valaki – elvehet tőle.

Harminchetedik fejezet

A Gonosz

Erre. Vigyázzatok az ágakkal! – kiáltotta Trystan, miközben lovukkal próbálták átpréselni magukat a sűrű fák között. A mögötte galoppozó nők kis csoportja nyögdécselve fejezte ki nemtetszését, és Trystannek kényszerítenie kellett magát, nehogy hátraforduljon Sage felé.

Valami felkavarta a lányt. Valami, amibe nem akarta beavatni a főnökét. Trystan hányszor kívánta már, hogy a lány ne ossza meg vele minden kósza gondolatát? Hányszor fohászkodott, hogy hagyja abba a fecsegést? Bármelyik isten hallotta is meg a könyörgését, nyilvánvalóan úgy döntött, a hazugság büntetéssel jár. Méghozzá azzal, hogy pontosan azt kapja, amit kért.

Sage hallgatását.

Az egész út alatt egy árva mukkot sem hallatott. Nem kellett érzékelniük a halványuló mágiát, hogy tudják, a királyságot súlyos veszély fenyegeti – Sage hallgatása épp elegendő jelnek bizonyult.

Trystan úgy döntött, tesz egy próbát.

– Az évek során gyakran üzleteltem Lord Fowlerrel. Rajta kívül nem ismerek másik nemest, aki élvezi, hogy szembeszállhat a koronával. Szenvedélye a mágikus tárgyak gyűjtése. Mesélt nekem a birtokában lévő varázspálcáról, és többször meginvitált, hogy csodáljam meg. Természetesen elutasítottam. Nem járok társaságba. Remélem, még mindig áll az ajánlata.

A Gonosz várta, hogy tanítványa további kérdésekkel bombázza, számított is rá. De csak a tücskök ciripeltek a háta mögött.

– Sötétedik – jelentette be Clare, aki elgyötörten figyelte a párosukat, és közelebb ügetett a fivéréhez. – Keressünk egy helyet, ahol letáborozhatunk éjszakára.

– Nem. Mondtam, hogy nem állunk meg. Túl veszélyes. Folytatjuk az utat – parancsolta Trystan olyan határozottsággal, amennyi csak tőle tellett.

Az első, aki ellenszegült neki, természetesen az a nyamvadt varangy volt. Kingsley kiugrott a hátizsákjából, egyenesen a hátasa fejére. Az állat nem reagált, megszokta már a béka könnyű súlyát. Trystan szótlanul előhúzott egy táblát a zsebéből, és átnyújtotta a kétéltűnek, aki egyetlen szót vetett le rá. Egy hosszút.

HULLAFÁRADT.

– Ki ne lenne hullafáradt, miután egész álló nap takarókba bugyolálva utazott? Hogy is várhatnám, hogy továbbmenj, te mártír? – mordult rá Trystan Kingsley-re, aki arany szemét forgatva Clare mellé szökdécselt, ezzel megijesztve húga lovát. Az felnyerített, és hátsó lábára emelkedett.

– Hó! – rántotta vissza a kancát a nő, míg a patái ismét földet értek.

Tatianna odaugrott, és elkapta a gyeplőt.

– Jól vagy? – Aztán dühösen A Gonosz felé fordult. – Nem tudnál legalább öt percig uralkodni a hangulatodon?

– Nem, négy perc a rekordom – vágta oda Trystan szárazon.

A nő élesen ráhunyorított.

– Mind fáradtak vagyunk, Trystan. Álljunk meg itt! Egyikünk őrködhet, amíg a többiek alszanak.

– Megmondtam, hogy nem állunk meg, amíg oda nem érünk. Semmilyen körülmények között. – Megingathatatlan volt. Majd hátrafordult, hogy Evie-vel is közölje mindezt, de tanítványa alig figyelt rájuk; épp a szemét dörgölte, és a tenyerébe ásítozott, az egész arca fáradt grimaszba rándult. Egy ököl markolt Trystan satnya kis szívébe, és éles fájdalom hasított belé.

Tanítványa lassan pislogott fel rá, mintha le akarna ragadni a szemhéja.

– Hogy mi… – Ám újabb ásítás szakította félbe a szavait.

A hólyagos himlőbe!

– Megállunk – vakkantotta A Gonosz, azzal leszállt a lováról, és gyorsan elkapta Sage-et a derekánál fogva, mielőtt lefordult volna a nyeregből. A lány a férfi vállába kapaszkodott; érintése égetett, és Trystan alsó ajka furán bizseregni kezdett.

– Biztos? – Sage a homlokát ráncolta, és most már a másik kezével dörzsölte a szemét. – Azt mondtad, semmilyen körülmények között nem állunk meg.

A pokolba is! Magamnál kellene hordanom egy nyomorult lapátot. Azzal könnyebben áshatnám el magam.

– Hisz ismersz, Sage – mondta a férfi, és óvatosan leemelte a lányt a hátasáról, miközben igyekezett a lehető legtávolabb tartani magától. Az önuralma fogyatkozóban volt, a nadrágja meg túlságosan szűk, hogy bármiféle kockázatot vállaljon.

A lány a fűre lépve persze azonnal elhúzódott, szükségszerűség helyett undornak vélve a férfi ridegségét. Nagyon helyes. Higgye csak, hogy nem akarja őt.

Trystan úgysem teljesítette még az e havi hazugságkvótáját, ezzel majd behozza a lemaradását.

– Van ott egy kis tisztás. Ott megpihenhetünk – mondta Tatianna a kancáját terelve. A nap már lenyugvóban volt, hamarosan beborítja őket a sötétség. – Milyen messze vagyunk Főnixvégtől?

– Nem messze – felelte Trystan. – Át kell kelnünk a falun, miután megszereztük a pálcát. A déli királyság felé vezető úton fekszik; már intézkedtem, hogy észrevétlenül eljuthassunk a birodalom határáig.

– Az nem az a falu, amit az óriásmadár őriz? – kérdezte Clare kétkedve.

– Nem, csak tréfából kapta a nevét – vágta rá Trystan gúnyosan, fittyet hányva húga haragos pillantására. – Hozok tűzifát. – Majd átadta a gyeplőt Sage-nek, hogy a tölgyfák közé rejtőzve kiadhassa magából gonosztevőhöz nem méltó szorongását. De csak két lépésre jutott, amikor szisszenő süvítést hallott, megfordult, és meglátta az aprócska dárdát, ami a vállába fúródott. Kihúzta, és szemügyre vette. A főnix címer azonnal tudatta vele a tulajdonosát… meg azt, hogy mindannyiukat egy csapdába vezette.

– A fenébe! Ez csapda! Fedezékbe! – Megpróbálta megidézni a mágiáját, de először a karja zsibbadt el, aztán a lába is.

Sage visítva a férfihoz rohant, a tenyerébe vette az arcát, és gyönyörű hangja elcsuklott, ahogy Trystan nevét kiabálta.

– Uram! Uram, maradj velem! Ne hagyj itt!

Micsoda butaság. Miért hagyna el egy ilyen káprázatos nőt? Fekete pöttyök táncoltak a szeme előtt, miközben tudata visszaküzdötte magát a felszínre.

– Menekülj, Sage! Tati! Fogd a húgomat, és tűnjetek innen!

– Segíts felemelni, Tati! – Tanítványa meglepő erővel ráncigálta, és Trystan a lány kecses vállába kapaszkodott. – Gyerünk már! Istenekre, de nehéz vagy! Nem kellene annyit fekvőtámaszoznod, te Gonosz Nagyúr! – dohogott a lány, miközben igyekezett talpra állítani. A vajákos elkapta a férfi másik karját, és együtt botorkálva elvonszolták a lovához, de egy újabb süvítés megállásra kényszerítette őket. A Gonosz elvágódott, és tehetetlenül figyelte, ahogy Tati is elterül; ugyanolyan nyíl állt ki a nyakából.

– Tatianna… – nyögte a férfi rekedten.

Kínzás. Ez rosszabb volt a kínzásnál is.

Léptektől dübörgött a föld, és egy csapat egyenruhás kapta el a sikoltozó Clare-t.

– Ne! – üvöltötte a férfi, amikor egyikük beletérdelt a mellkasába, és lefogta őt. Ismerős volt a páncéljuk, de nem a Vitézi Gárdához tartoztak.

– Szállj le róla! – Egy tőr fúródott az őr vállába, és az azonnal leborult Trystanről. Sage állt fölötte, vértől csöpögő pengével, szeme telve volt félelemmel, meg valami mással, amit Trystan nem tudott megfejteni.

– Sage, menj…

– Nem hagylak itt, úgyhogy ne is kérj rá többet!

Tanítványa tapodtat sem mozdult, láthatóan elszánta magát. Trystan azonban ha akarta, sem tudta volna elüldözni maga mellől, mert elment a hangja. Az egyik katona elkapta Sage arcát, és egy sárga virágot tömött a szájába, majd kényszerítette, hogy lenyelje. Tanítványa egyenesen az őr szemébe nézett, és gúnyosan elvigyorodott.

Ha Trystan egész teste nem zsibbadt volna le, most valószínűleg a legrosszabb helyeken merevedett volna meg…. Vagy a legjobbakon.

Sage kezdett elgyengülni a férfi karjában, és A Gonosz mágiája olyan sebességgel szabadult ki belőle, hogy a szürke köd egyetlen szempillantás alatt elárasztotta az egész tisztást.

– Mi a csuda ez? – kérdezte az egyik strázsa.

Az nem lehet.

Ők is látják az erőmet. Mi a bánatos béka folyik itt?

Bágyadtsága ellenére működött a varázs, megvédte őt, megvédte őket. Az egyenruhások egymás után hullottak, ahogy meglegyintette őket a szürkeség. Őrült visításuk zene volt A Gonosz fülének.

Nincs is jobb ennél a hangnál.

– Trystan! – kiáltotta Sage.

Nincs jobb. Talán csak egyvalami.

Ez volt tanítványa utolsó szava, mielőtt lehunyta a szemét, és összeesett, épp akkor, amikor Trystan mágiája megadta magát, és szertefoszlott. Sage feje hátrahanyatlott, amikor az őr felemelte. Végtagjai ernyedten lógtak, fürtjei szinte a füvet súrolták.

Nem tudta az okát, de valamiért ez bosszantotta leginkább Trystant.

– Ezzzt mééég megbánoood – nyújtotta el nem is emberinek tűnő hangon, és a karja végleg megadta magát. Sötétség kúszott A Gonosz szeme elé, és nem tudta, a nap ment-e le, vagy az elméjében van a hiba.

Amikor táncoló unikornisok jelentek meg előtte, már gyanította, hogy hamarosan elveszíti az eszméletét. Vagy a józan eszét.

Később. Tesz róla, hogy mind megbánják, miután újra magához tért.

Már ha magához tér.

Harmincnyolcadik fejezet

Clare

Clare egy könyvtárban tért magához. Annyira grandiózus helyiség volt, hogy azt hitte, álmodik, és az elméje a legfantasztikusabb ábrándot varázsolja elő.

Kingsley felugrott a mellkasára, és a remény nyomban köddé vált. Nem létezett olyan jó álom, melyben Alexander egy állat testébe van zárva. Zavaros emlékei foszlányokban tértek vissza.

A mérgezett nyilak. Tati. Trystan. Evie. Aztán… nos, nyilvánvalóan ő maga, de akkor már nem volt eszméleténél. Lassan felállt, szédülten megingott, majd tett néhány lépést előre, bár a látása továbbra is homályos volt.

– Tatianna? Trystan? – kiáltott az üres térbe. – Hahó!

Nem jött válasz.

Egy kéz kapta el a tenyerét, és Clare úgy felvisított, mint amikor Malcolm egy csigát tett a vállára a tizenharmadik születésnapi partiján.

Tatianna állt mögötte, ujját a szájára tapasztotta, csak a szemével korholta Clare-t. A lófarka kibomlott, sötét tincsek hullottak a vállára. Nem éppen alkalmas idő a vágyakozásra, de Clare egyszerűen képtelen volt megálljt parancsolni a szívének ilyen mértékű szépség láttán.

Követte a vajákos biccentését a szoba másik felébe. Ott egy széles teraszajtó állt – nyitva.

Alexander melléjük szökkent. Mivel nem voltak nála a táblái, kénytelen volt a szemével kommunikálni, és végighúzta egyik hártyás lábát zöld torkán.

– Majd megbeszéljük, miután kijutottunk innen, Alexander – suttogta Clare, felkapva a kapálózó varangyot, miközben Tatival gyorsan kislisszoltak a teraszra vezető ajtón.

– Hol van Evie és Trystan? – tudakolta a másik nő, miközben a szél hátrafújta a copfjait, és kirántotta a hajtűket Clare hajából.

– Fogalmam sincs, de üzennünk kell a Dicstelen Őrségnek. A szólítórubinok a nyeregtáskákban vannak. – Clare soha nem használta még ezeket a köveket, sem más kristályokat, de valóban rendkívül hasznosak voltak – és az utóbbi időben nagyon szeretett volna a fivére hasznára lenni.

Ironikus, hogy születése óta igyekezett felállítani a saját szabályait, mindent fekete-fehéren látott, beleértve a szeretteit is, de mostanában kezdett rájönni, hogy a világ nem fekete-fehér, sőt, nem is szürke. Hanem egy átkozott káosz.

Tati megállt a karzat túlsó végén, belekapaszkodott a korlátba, és kikukucskált.

– Nem hiszem, hogy megkaparinthatjuk a nyeregtáskát. – Hátralépett, és Clare is kinézett.

Magasan voltak. Olyannyira, hogy nem látott mást odalent, csak feketeséget. A fal mentén lógó lámpások ellenére sem tudta kivenni a földet.

– Istenek, szerinted milyen magasan vagyunk?

Tatianna felvett egy kavicsot egy közeli cserepes növény alól, és lehajította. Csendben hallgatóztak, és csak vártak és vártak. Hosszú idő után végre meghallották, ahogy a kavics szilárd talajt ér.

Kopp.

– Hát jó, akkor nem ugrunk – jelentette ki Clare, és Kingsley végre abbahagyta a vergődést.

– Csak ha előbb szárnyat növesztetek – csendült egy sokat megélt hang a hátuk mögül.

Mindketten megpördültek, és Clare védelmezőleg Tati elé lépett.

– Maradj, ahol vagy!

Egy öregember állt előttük. Ősz haját hátrafésülte, öltözéke olyan pompázatos volt, hogy úgy festett, mintha aranyban fürdött volna.

– Kérlek, kerüljetek beljebb, az uraság azonnal fogad benneteket! Megparancsolta az őröknek, hogy kísérjenek titeket a könyvtárba, mert szórakoztatóbb időtöltésnek vélte, mint bezárva lenni a föld alatti cellákba.

A két nő csak bámult, mire a vénség kedélyesen felnevetett.

– De ha úgy kívánjátok, természetesen választhatjátok a tömlöcöt is – ajánlotta túlságosan is őszintén.

– Leginkább azt kívánnánk, hogy engedjetek minket szabadon, sőt, engedjétek el Tryst… – Tati a szájára csapta a kezét, így elharapta a mondatot, mielőtt még nagyobb bajba sodorná magukat. – A társainkat. Hol vannak?

A fura úr lustán felfelé mutatott.

– Attól tartok, nem érnek rá. Épp levegőznek.

Clare-nek gombóc költözött a torkába, alig tudott megszólalni:

– A „levegőzés” nálad azt jelenti, hogy „megöltük őket, és elrejtettük a holttesteket”?

A férfi jóindulatúan intett a kezével.

– Ó, dehogy, gyermekem, ne aggódj! – Tatianna lerogyott mellé, és megkönnyebbült sóhaj szakadt fel belőle. Ám a férfi folytatta. – Mi sosem rejtegetünk holttesteket. Inkább felakasztjuk őket!

– Ó, istenek. – Clare-nek felfordult a gyomra.

Az alak csettintett.

– Ja, igen, és nem öltük meg őket! Legalábbis még nem.

Clare felvett egy követ, hogy megdobja vele a férfit, de Tatianna elkapta a karját, és hunyorogva mustrálta az ajtón lévő szimbólumot. Egy főnix volt az.

– Várj! Ez itt…?

Clare izgatottan várta, hogy Tati befejezze a mondatot.

– Mi? Ez itt mi?

A vajákos arcán érzelmek egész hulláma futott végig – először tanakodás, majd gyanú, felismerés, végül megkönnyebbült bosszúság. Clare már attól is kimerült, hogy csak nézte.

– Lord Fowler rezidenciáján vagyunk? – vetette fel Tati.

Egy széllökés mindannyiukat ledöntötte a lábáról, ahogy egy óriási kosár süvített el felettük, és egy őrült tekintetű, vastag bajszos, göndör fekete hajú úr integetett nekik.

– Máris lemegyünk! Ti csak érezzétek magatokat otthon!

Clare és Tatianna ismét a korláthoz rohantak, és végignézték, ahogy a kosár a levegőbe emelkedik. Egy hatalmas léggömb repítette felfelé, a tető fölé, és egy fa fölé… Mert a ház egy fa tetején állt.

Tatianna a komornyik felé fordult.

– Lejönnek? Többes számban?

A férfi az egyre csak emelkedő léggömb felé mutatott, tudálékos pillantást vetett rá, és felvonta bozontos szemöldökét.

– Ahogy mondtam. – Elmosolyodott. – Szívnak egy kis friss levegőt.

Harminckilencedik fejezet

Evie

Evie Trystanen feküdt.

A szeme még csukva volt, amikor rádöbbent erre. Érezte a férfi illatát, mellkasa keménységét, a karja izmait és a szíve dobogását. Nem kellett találgatnia, de amikor kinyitotta a szemét és a férfira nézett, jólesett a megerősítés.

Várjunk csak.

Megcsípte magát.

– Áú! – Rendben, ébren vagyok. Főnöke még mindig nem tért magához, de a légzése egyenletes, az arca pedig nyugodt volt. Békésen szunyókált, és Evie-nek elég volt egyetlen pillantás, hogy újra beleszeressen. A férfi homlokát szabdaló ránc ellágyult, az ajkai résnyire nyíltak, az arcán nyoma sem volt haragnak vagy közönynek.

– Olyan szép. – Evie halkan kuncogott, amikor eszébe jutott, hogy a legelső találkozásukkor is pontosan ezt mondta neki. Azon a napon sem bírta megállni. A férfi orcájára simította a kezét, és bár alig, de érezte, ahogy az a tenyerébe hajol.

– Én nem pont így írnám le, de honnan is tudhatnám? – hallatszott egy hang a kosár túloldaláról, mire Evie felkiáltott és hátraesett, egyenesen a kosár falának. Az egész tákolmány olyan erővel ringatózott ide-oda, hogy a szájába kúszott a gyomorsava.

– Ki vagy te? És mi ez az izé? – A lány a tőre után tapogatózott, de a combján fityegő tok üresen állt, mire a szíve hirtelen háromszor gyorsabban kezdett vágtázni.

A férfi rámosolygott, de a mosoly jóképű vonásai ellenére sem tűnt valami barátságosnak.

– Azt a bájos kis tőrt keresed, drágaságom?

A férfi előrelépett, mire Evie bizonytalanul a még mindig eszméletlen Trystan fölé botladozott. Külső szemlélőnek nevetségesnek tűnhetett a látvány: A Gonosz tehetetlenül hever, míg a tanítványa őrt áll felette. A tanonc, aki alig haladja meg a százötven centit, és nagyjából annyira félelmetes, mint egy katicabogár.

Evie természetesen rettegett a katicáktól, de most nem ez volt a lényeg.

Ha egy ilyen aprócska bogár ijesztő lehet, hát neki is menni fog.

A férfi előzékenyen meghajolt, kabátja hosszú szára lobogott a szélben.

– Lord Edmund Fowler, szolgálatodra.

Evie zavartan elmosolyodott, furán elbűvölte az uraság udvarias üdvözlése.

Lord Fowler?

– A Gonosz szövetségese vagy, mégis elkábítottál bennünket?

A férfit láthatóan cseppet sem zavarta a vádaskodás, már-már örömmel fogadta.

– Ó, igen-igen! Hisz úgyis erre tartottatok, nemdebár? A pálcámért?

Mielőtt Evie megkérdezhette volna, honnan ilyen jól értesült, a lord meghúzta a kis láng alatt ágaskodó kart, mire a fejük fölött lobogó óriási, fehér léggömb… Ó, ne. A lány óvatosan átlesett a korláton, és érezte, ahogy a gyomra egészen a lábujjáig zuhan. Olyan magasan jártak, hogy már a földet sem látta. Csak a sötétlő eget és az őket körülvevő csillagokat.

A Gonosz megrezzent, és a lány imádkozott, hogy hamarosan magához térjen. Egyedül nem védhette meg mindkettejüket, bár már sokkal erősebb volt, mint egykoron, ugyanakkor realista is. Méltánytalanul jelentéktelen alkatával semmire sem megy a lord nyilvánvaló ereje ellen; az jóval nagyobb volt nála, éppen ezért fenyegetést jelentett.

Ez volt a világ legnagyobb igazságtalansága.

Okosan kellett cselekednie. Az egyetlen módon, ami az eszébe jutott.

Mézes-mázas eltereléssel.

Angyalian meghajolt, bár a ringatózó kosár miatt kissé félrebillent, majd szégyenlősen felmosolygott a férfira.

– Evie Sage, nagyuram. Micsoda megtiszteltetés, hogy ilyen… – Kegyetlen? Kétségbeesett? Katasztrofális? Jó istenek, túl sok az alliteráció! – Ilyen különleges körülmények között találkozunk – fejezte be grimaszolva.

Lord Fowler megfogta a kezét, és maga is meghajolt.

– Örömömre szolgál, hogy végre megismerhetem a Galád Nőszemélyt. Elnézésedet kérem, ha a nyugtató miatt kissé kábának érzed magad. Megparancsoltam az embereimnek, hogy legyenek a lehető legkíméletesebbek, amikor ideszállítanak benneteket.

Evie komoran bólintott.

– A kíméletességről valóban a nyugtató jutna először eszembe.

Fowler ismét meghúzta a kart, és még magasabbra emelkedtek, Evie pedig a kosár falának ütközött, és elkapta az egyik kötelet, hogy át ne bucskázzon a korláton.

Micsoda remek időpont az ügyetlenkedésre!

– A Gonoszt igen nehéz elcsípni – mondta az úr kedélyesen kacagva.

– Nekem ez sosem okozott gondot – bukott ki a lány száján. Még mindig a nyugtató hatása alatt állt? Vagy az átkozott magasság miatt záporoztak kifelé a gondolatai, mintha sószórónak használnák az agyát?

Lord Fowler azonban szórakoztatónak találta a célozgatást, és végigmérte őt; nem buja, inkább kíváncsi pillantással.

– Ez, kedvesem, nyilvánvaló. Az embereim felsorakoztattak titeket, a következő pillanatban pedig A Gonosz már a karjában szorongatott, és arról motyogott, hogy piknikezni visz téged.

Hiába minden félelme és aggodalma, Evie elvigyorodott.

– Persze… vacsora a szabadban…

Fowler folytatta.

– Először azt hittem, idejekorán felébredt, de mint kiderült, csak a tudatalattija beszélt belőle.

– Egész idő alatt megfigyeltél minket? – A lány ajka undorra görbült. – Milyen perverz!

Fowler engesztelően felemelte a kezét.

– Nem vagyok perverz, Ms. Sage. Csupán az elmúlt fél órában figyeltelek meg titeket, és akkor is csak a kíváncsiságom vezérelt.

– Egy kaptafa… – Evie karba tette a kezét, mire a férfi felkuncogott.

Ez bosszantotta.

A lány kezét hátrakulcsolva téblábolni kezdett, megkerülte a férfit, és a kosár másik végébe masírozott. Az éjszakai égboltot bámulva észrevette, hogy a legfényesebb csillag, melyet egykor oly áhítattal nézett, és amelyhez fohászkodott, most nem volt sehol. Az a csillag immár ember volt, aki a kastélyban csücsült, és az egyetlen kívánság, melyet indulása előtt Evie megfogalmazott, az az volt, hogy hagyják békén.

– Ms. Sage, látom, hogy félsz, de A Gonosz asszisztenseként bizonyosan hallottál már a velem folytatott ügyleteiről. – Fowler kérdő tekintettel közeledett felé, míg Evie egyenesen a kosár peremének hátrált. Szándékosan terelte el a férfi figyelmét, aki észre sem vette, hogy így a másik irányba fordult, távol a főnöke ájult alakjától.

Amíg egy erős kar hátulról Fowler nyaka köré szorult, és egy hűvös hang törte meg a beálló csendet, felállítva minden szőrszálat a lány karján.

– Tanítvány.

Na jó, már nem is volt annyira ájult.

– Á! Gonosz, hát felébredtél. Remek! – Lord Fowler cseppet sem tűnt rémültnek, hogy a királyság legnagyobb ellensége épp a nyakát markolászta, bár a főnöke homlokán kidudorodó vénából ítélve csupán másodpercek választották el attól, hogy az úr elkéküljön.

– Ő a tanítványom – ismételte meg Trystan, és ezúttal valahogy még gúnyosabbnak hangzott, mint az első alkalommal. – Szólítsd meg illendően, vagy ledoblak a szikláról, és végignézem, ahogy a földbe csapódsz.

Elalélok.

Ó, várjunk, az nem lesz jó. Túl magasan vagyunk. Nem ájulhatok el.

Legalábbis most nem.

Lord Fowler hódolattal mosolygott Evie-re.

– Természetesen. Tanítvány. – Tisztelete jeléül a lány felé biccentett. – Gratulálok az előléptetéshez, kedvesem. – Evie zavartan visszaintegetett, nem tudván, mi mást tehetne.

– Sage. Épp fenyegetni próbálom. Ne integess!

– Elnézést. – Evie gyorsan leengedte a kezét.

– Ne kérj állandóan bocsánatot! – morogta a főnöke.

Lord Fowler elgondolkodva bámulta őket.

– Lenyűgöző. Úgy látom, kialakítottatok egy saját kis nyelvezetet.

– Igen – vetette oda a főnöke szárazon. – Úgy hívják, bosszantás.

Evie felháborodva dohogott, és összehúzott szemmel A Gonoszra meredt, miközben Fowlerhez intézte a szavait.

– Pontosan. Olyan, mint egy makacs kiütés, ami nem akar elmúlni.

A Lord kedélyesen felkacagott, és Trystan felé fordította a fejét, már amennyire a nyakát szorongató kéz megengedte.

– Ó, Gonosz, ez a lány maga a kellem.

– Bűbájos, akár a sárkányhimlő – morogta a férfi laposan.

– Nemi úton terjedő? – Evie szemérmesen kocogtatta az ajkát.

Főnökének elakadt a lélegzete.

Evie nyert.

Fowler szeme felcsillant.

– Istenek, kedvem támadt elhappolni tőled, Gonosz.

Trystan nem szólt semmit, csak ledermedt.

De csupán egy pillanatig tartott; aztán lazán átvetette Lord Fowlert a korláton.

Negyvenedik fejezet

A Gonosz

Trystan! – üvöltötte Sage, és a karzat széléhez rohant.

– Jaj, ne… Leesett… – közölte Trystan cseppnyi érzelem nélkül.

A lány a férfi karjára csapott, és a sötétséget pásztázta a zuhanó test után kutatva.

– Miért csináltad?

– Nem szeretem, ha el akarják csaklizni az alkalmazottaimat. – A férfi megigazította az ingét, és lesimította a ráncokat.

– És halál a büntetése? – kérdezte a lány dühösen.

Mármint azért, hogy el akarja orozni Sage-et? A megfelelő büntetés az lett volna, hogy élve megnyúzza, de épp nem volt nála vajkés.

– Nem, csak meglöktem. Szerencsétlen véletlen, hogy ilyen magasra hozott fel minket. – A Gonosz a kötéltárcsát babrálta, mire a léggömb és vele együtt a kosár is süllyedni kezdett.

Sage a sokktól még mindig remegve felpipiskedett, és kikukucskált főnöke válla fölött; Trystan a nyakán érezte a lány leheletét.

– Tudod, hogyan kell irányítani ezt az izét?

– Ha lassan meghúzod ezt a kart, hideg levegő jut a ballonba, így fokozatosan leereszkedik. A hő hatására ezzel szemben feljebb emelkedik – motyogta A Gonosz.

Evie csípőre tette egyik kezét, a másikkal hátrasimította laza fürtjeit, melyet a szél folyamatosan az arcába csapott.

– Ezt meg hol tanultad?

– Ha van egy kis szabadidőm, tudományos könyveket olvasok.

Evie felsóhajtott.

– Á, hogyne! Mi sem tereli el jobban az ember figyelmét a gyilkosságról és a gaztevésről, mint a fizika.

– Én is mindig ezt mondom! – A szelet is túlkiabáló hang hallatán Sage meglepetten felsikított, majd főnöke mellkasába fúrta magát. Trystan ösztönösen átkarolta őt.

A testi kontaktust mindig is értelmetlen gesztusnak találta. A kézfogást, az ölelkezést, a vigasztaló érintéseket, vagy bármit, ami két ember fizikai érintkezését szolgálta, kivéve persze az erőszakos fajtát.

De ahogy Sage-et karolta, rátört az érzés, hogy vágyik minderre. A lány arra késztette, hogy igenis fogni akarja a kezét. És ezt soha nem fogja megbocsátani neki.

– Mi. A. Háromlábú. Hóhér… – sipította Evie. Trystan bosszantóan szórakoztatónak találta a felháborodását, kék szeme tányér nagyságúra tágult, amikor Fowler belebegett a kosárba, és alig hallható puffanással landolt. – Te… Berepült! Te repültél!

Fowler rávigyorgott, az ostoba, rátarti bajsza miatt egy pöffeszkedő kiskirályra hasonlított, aki úgy játszadozott velük, akár egy sakktábla bábuival.

– Ő már látott ilyet korábban, Ms. Sage.

A lány kitépte magát Trystan karjából, és a hiányától máris bizseregni kezdett a férfi keze.

– Te tudtad, hogy képes rá?

Igen, tudta, és másodpercek választották el attól, hogy másodszor is lelökje.

– Reméltem, hogy Lord Fowler lesz annyira udvarias, és a halálba zuhan. – Trystan a tanítványára meredt.

Fowler kacsintott, és ez annyira bosszantotta Trystant, hogy tikkelni kezdett a szeme.

– Talán majd legközelebb, Gonosz. Most viszont örömmel mutatom be az új és továbbfejlesztett repülő ballonomat!

Sage követte a keze mozdulatát, és gyanakvón összehúzta a szemét.

– Mi a hólyagos himlőért van szükséged repülő ballonra, amikor a varázserőd is képes erre?

Fowler a mellkasára tapasztotta a tenyerét, majd drámaian a távolba révedt.

– A repüléshez semmi sem fogható. Gondtalanul szárnyalni az égen. Miután kisfiúként feléledt a mágiám, és először megtapasztalhattam, nem akartam elfogadni, hogy mások sosem élhetik át ezt a csodát. – Megrántotta a kart, mire oly hirtelenséggel rándultak felfelé, hogy Sage már megint Trystan karjába zuhant.

Fowler biztonságban volt… egyelőre.

– Az életemet olyan hasznos holmik feltalálásának szenteltem, melyek másoknak is megadják azt az örömöt, mellyel megáldottak engem az istenek.

Micsoda baro…

– Ó, hisz ez gyönyörű – lehelte Sage, kezét az álla alá hajtva.

Kész, ennek a görénynek annyi.

– Nem. Nem az. Csak egy olcsó trükk, és az erőforrások felesleges pazarlása ettől a kiváltságos bolondtól. – Sage megpördült, és dühösen a főnökére meredt.

– Nem mindenki ilyen cinikus, mint te.

Trystan a tébolyult felé intett.

– Ha nem csalnak az emlékeim, ő volt az, aki elkábított minket! Aztán iderángatott, istenek tudják, miféle okból. Hol van a húgom? És Tatianna? Kingsley?

Fowler vállat vont.

– Gondoltam, ha idefent vagyunk a magasban, talán nem használod rajtam azt az ijesztő, láthatatlan mágiádat, amikor kérek tőled egy szívességet. Bár ahogy az őreimtől hallom, már nem is annyira láthatatlan.

– A válaszom nem.

Megrándult a lord bajsza.

– Még nem is mondtam el, miről lenne szó.

– Az nem számít. A válasz így is nem.

Fowler a homlokát ráncolta.

– Attól tartok, nem adhatom nektek a pálcát anélkül, hogy kapnék valamit cserébe.

– Milyen szívességre gondoltál, Lord Fowler? – érdeklődött Sage, teljességgel fittyet hányva Trystanre.

A Gonosz akarta ezt, előléptette a lányt, jogokkal ruházta fel, és igazság szerint rettentő büszke volt a tanítványára, hogy kihasználta a lehetőségeit. Trystannek nem volt joga haragudni, amiért szembeszállt vele. Gyakorlatilag ő szolgáltatta a tőrt, és megkérte, hogy szúrja hátba vele.

Fowler ekkor Sage felé fordult.

– Jó néhány éve üzletelek A Gonosszal, és ez alatt az idő alatt még egyszer sem sikerült rávennem, hogy részt vegyen egy vacsorapartimon.

A lány együttérzően megveregette a lord karját, Trystan pedig azzal vigasztalta magát, hogy gondolatban hátracsavarta a férfi könyökét, amíg el nem roppant a csontja.

– Milyen udvariatlan, és milyen rossz üzleti érzékre vall! A Gonosz irodájának nevében, hogyan tudnám jóvátenni?

Trystan felnyögött.

– Sage, ne…

– Úgy örülök, hogy megkérdezted, Ms. Sage! Amikor az embereim megláttak benneteket a környéken lófrálni, voltak olyan előzékenyek, és még épp időben behoztak titeket a vacsorámra, mely… – Az órájára pillantott. – Istenek, már csak egy óra van hátra! Készülődnöm kell! – Fowler meghúzta párszor a kötelet, mire a léggömb fürgén ereszkedni kezdett egy óriási ház felé, mely egy még óriásibb fa tetején állt.

Az erkélyen landoltak, Sage kiugrott, és egy alak felé rohant, aki épp kilépett az ajtón.

– Tatianna! – Átölelték egymást.

– Hála az isteneknek, hogy mindketten jól vagytok – lehelte a nő, és a tenyerébe vette Evie arcát. Clare bukkant fel a háta mögött, aki megfontolt léptekkel Trystan felé masírozott egy barátságos üdvözlésre, amihez a két testvér nemigen volt hozzászokva.

– Jól vagy? – kérdezte Clare, és finoman megpaskolta fivére kezét. Merev és kissé kínos gesztus, mégis hosszú évek óta a legközelebbi fizikai kontaktus, amit a húga kezdeményezett. Nem csoda, hogy Trystan nem látta értelmét az érzelmek fizikai kifejezésének. Ő meg az egész családja is elég béna volt benne.

– Igen. – Trystan biccentett, és viszonzásul maga is mereven és kínosan megsimogatta Clare karját.

– Oké, elég lesz. Nézni is fájdalmas – lépett közéjük Tatianna, és megvizsgálta Trystan sérüléseit. – Minden rendben?

– Persze – felelte a férfi.

A mágiája lomhább volt, bár érezte, ahogy a bőre alatt mozgolódott, akár egy papírsárkány, melynek zsinórja kicsúszott az ujjai közül. A bensőjében lebegett, de épphogy elérhetetlenül.

Vagy Fowler lombháza zavarta meg, vagy Sage közelsége, esetleg az istenekverte átok, mely mint kiderült, az elmúlt évtizedben nehezedett rá. Mindegy, melyik, nem? Legszívesebben mindtől addig ordítanék, amíg a tüdőm felmondja a szolgálatot.

A helyzet csak rosszabb lett, amikor Lord Fowler régi barátokként kezelte őket, akik saját akaratukból érkeztek ide.

– És most! Már csak egy óránk van hátra az estélyig, és vettem a bátorságot, hogy kikészíttessek nektek egy-egy alkalomhoz illő öltözetet. – Mosolygott, és Trystan vállára csapott. – Ugyanis ez egy tematikus vacsora lesz.

– Csodás – füstölgött A Gonosz a lord felé lódulva, de Sage közéjük állt, és belekarolt Fowlerbe.

Trystan állkapcsa olyan erővel zárult össze, hogy félő, egy fogát is elroppantotta.

– Vezess hát, Lord Fowler! Úgy szeretek beöltözni. Útközben talán körbevezethetnél az otthonodban. Szívesen megnézném közelebbről is azt a pálcát. – Trystannel egy pillanatra összeakadt a tekintetük.

Fowler bevezette a lányt a könyvtár nyitott ajtaján, A Gonosz pedig döbbenten, tehetetlenül bámult utánuk.

Egy idősebb férfi – akiről Trystan tudta, hogy Fowler hűséges komornyikja – lépett ki ekkor az erkélyre.

– Kövessenek kérem, hölgyeim és… – Elhallgatott. Mivel csak egyszer találkozott A Gonosszal, a vénembernek nyilván nem volt valami jó véleménye róla.

Ami nem is meglepő, mivel az egyetlen alkalommal, amikor Trystan itt járt, kihajított egy széket az ablakon. Bár védelmére szóljon, hogy a szék beszélni próbált vele.

Kétes mágia uralkodott a Fowler-rezidencián, melyet Trystan nem bírt és nem is akart tolerálni.

– Mutasd az utat, Jester! Éhes vagyok, és nem vágyom másra, csak egy kényelmes székre, ahol megpihenhetek.

A komornyik elfintorodott, ami morbid elégtétellel töltötte el Trystant.

Bevonultak a házba, hogy részt vegyenek azon az istenekverte vacsorán, eltársalogjanak és – A Gonosz megborzongott – barátkozzanak.

Ennek gyilkosság lesz a vége.

Már csak az a kérdés, kié.

Negyvenegyedik fejezet

Gideon

Gideonról általánosságban elmondható volt, hogy gyanakvó természet.

Az emberekkel szemben, a hosszú távú barátságokkal szemben, azzal, hogy mások gyakran úgy gondolták, a nők érzelmesebbek a férfiaknál, miközben Gideon is látta, ahogy Keeley nyugodtan nézett szembe a halállal, míg a király, akit a fiú egy évtizeden át szolgált, úgy menekült előle, mint akinek alágyújtottak.

Keeley soha nem futna úgy, mintha lángolna a hátsója.

Ez aztán nagyszerű, Gideon. Most már a fenekén jár az eszed.

Az sem segített, hogy tökéletes kilátása nyílt rá, mialatt titokban követte a Dicstelen Őrséget észak felé, az elhagyott alagutakon át, egyenesen a Tündökpalotába. Igyekezett kellő távolságot tartani, miközben elkísérte a nők és férfiak rettenthetetlen kis csoportját az útjukon, mely valószínűleg a sírba vezetett.

Hányszor tette meg ezt az utat Benedikt királyért? Hányszor gyűlölte magát, amiért vakon követett valakit, akiről tudta, hogy szörnyeteg, csak mert túlságosan félt attól, mi várna rá, ha hazatérne a családjához?

Ám ez a banda cseppet sem hasonlított a Vitézi Gárdára. Nem félelemből cselekedtek, hanem hűségből. A Gonosz önkéntelenül is olyan ügyet teremtett, melyért minden katonája hajlandó volt harcolni, csak mert hittek benne. Hittek Trystan Maverine-ben. Benedikt pontosan ezt hangoztatta a saját embereiről is. Gideon azonban tudta, hogy nem szabad megbízni a dicsekvő királyokban, a világnak inkább a kívülállókra és kitaszítottakra kellene figyelnie. Nekik általában sokkal fontosabb mondanivalójuk volt, és sokkal kevesebb lehetőségük elmondani azt.

– Lovag úrfi! – sziszegte egy hang, mielőtt egy ütés érte a fiú vádliját, és azzal a lendülettel elhasalt. Kezek tekeredtek a bokája köré, és berántották a bokrok közé. – Mit művelsz? Elment az eszed? – suttogta Keeley, de elég közel volt ahhoz, hogy Gideon kihallja a hangjába vegyülő dühöt. Lenyűgöző. Fogalma sem volt, a nő hogyan képes suttogva ilyen hangnemet megütni.

– Nem, de gyerek még az idő! – vigyorgott Gideon, aztán felnyögött, amikor a válla összetalálkozott Keeley acélkemény öklével. A fiú feltornászta magát ültéből, és feltérdelt.

– Mintha nem örülnél, hogy láthatsz.

A nő vállon pöckölte, úgy sziszegte:

– Mondtam, hogy ne gyere velünk! Rád parancsoltam, hogy maradj a fenekeden, te mégis követtél minket a felderítésre. Ha valamelyik társam lát meg először, ott helyben lenyilazott volna.

A fiú meghatottságot színlelve a szívére tette a kezét.

– Azt mondod, te nem akartál volna lelőni?

Túl sötét volt, hogy jól láthassa, de remélte, hogy a nő arcát ezúttal is elöntötte az a gyönyörű, rózsás pír, ami után legutóbb a falat kellett bámulnia. Bár itt egy fal sem volt a közelben, így maradt a kapitány.

– Tényleg utállak – morogta a nő, inkább morcosan, mint dühösen.

– Szerintem csak szeretnél utálni – javította ki előzékenyen Gideon, és gyorsan maga elé kapta a kezét a felé lendülő ököl láttán. – Jó, jó, megadom magam! Csak bántott, hogy otthagytatok, amikor ez az egyetlen módja, hogy segítsek a kishúgaimnak.

Keeley is feltápászkodott, és a kezét nyújtotta Gideon felé, őszintén meglepve a fiút. Gideon óvatosan megfogta, aztán ide-oda forgatta a nő csuklóját.

– Mit csinálsz, lovag úrfi?

– Várom, hogy az egyik rejtett pengéd lesújtson rám. – Teátrálisan a nő vörös ruhájának ujjára hunyorgott, de a kapitány olyan lendülettel rángatta fel a fiút a földről, hogy Gideon elveszítette az egyensúlyát, esetlenül kapálózott, végül a Keeley mögötti fában sikerült megkapaszkodnia. Ugyan nem szándékosan, de így sokkal közelebb került a nőhöz. Gideont újra megcsapta a citromillat, és kiszáradt a szája.

– Nincs rejtett penge… – suttogta a fiú, és az ellenszenv álarca, melyet a kapitány magára erőltetett, lassan meginogni látszott. Mögötte felsejlett egy nő, akiért Gideon vad elefántokkal is megküzdött volna, csak hogy mosolyogni lássa.

Nem tudta, vajon Keeley-t is hasonló érzések kínozták-e, de a nő szeme kissé kikerekedett, és némább volt, mint ismeretségük során valaha.

– Nincs rejtett penge – ismételte meg a nő vastag copfja végét húzgálva.

Beismerésén felbuzdulva Gideon felnyúlt, és finoman végigfuttatta ujjait egy tincsen. Selymesebb volt, mint gondolta, és ezt különösnek találta, hisz általában jobbnak képzelte a dolgokat, mint valójában voltak. Sajnos azonban ez egyike volt azon pillanatoknak, amikor várakozásai túlságosan alacsonynak bizonyultak. Mert ez a nő nem csupán rendkívüli volt. Hanem rendkívül veszélyes is.

– Nem szoktad levágni. – Mindketten tudták, mire céloz.

Keeley megmerevedett, valami elsötétült a tekintetében, és a könyökével durván eltolta magától a fiút.

– Nem, nem szoktam, de neked ehhez semmi közöd.

Gideon vállat vont.

– Ha te mondod, gödröcske.

Keeley az égre emelte a tekintetét, de szája sarka alig láthatóan felfelé görbült.

– Nincsenek is gödröcskéim.

A fiú azonban csak legyintett.

– Bizonyítsd be!

A kapitány most már erősen küzdött a mosolya ellen.

– Nem.

Gideon előrehajolt, és halálos komolysággal közölte.

– A zoknimon kis kecskék vannak.

Majdnem sikerült.

– Na és?

A fiú jobbra és balra is szétnézett, majd odasúgta:

– Az egyik szobalány csente nekem A Gonosz zoknis fiókjából.

És ott is volt. Keeley mosolya. Totálisan ragyogó, gyönyörű és letaglózó. A legrosszabb dolog, ami valaha történt a fiúval.

– Hazug – mondta Gideon, és a nő arcán megjelenő két bemélyedésre mutatott.

Keeley még szélesebben elmosolyodott, mire a gödröcskék továbbmélyültek.

– Jól van, hazug vagyok. – Ellépett a fiú mellett, majd visszafordult. – Velünk jöhetsz, de ne avatkozz be semmibe, vagy habozás nélkül kibelezlek.

– Igenis, értettem –szalutált a fiú.

Sajnálatos módon a kelleténél sokkal jobban élvezte a kapitány társaságát, meg is feledkezve a valódi okról, amiért követte őket.

Hazug, Gideon ennek nevezte a nőt.

De nem a gödröcskéi miatt. Nem, azokról már rég tudott.

Gideon nagyon kedvelte Keeley-t. És ez igazán tragikus volt, mert meglehetősen biztos volt benne, hogy a nő az áruló. Így hát követte őt, nézte, ahogy a copfja vidáman lengedezik a háta mögött, a megpörkölődött rész elrejtve, láthatatlanul. És ahogy az a csoda szép fonat elkapta a hold sugarait, egy pillanatra elállt a fiú lélegzete, és azon tipródott, mitévő legyen, ha a gyanúja beigazolódik.

Negyvenkettedik fejezet

Evie

Biztos, hogy ennyire… szűknek kell lennie? – kérdezte Evie az idősebb nőtől, aki olyan szorosra húzta a fűzőt a hátán, hogy alig kapott levegőt.

– Igen, Ms. Sage. – A nőszemély nem tréfált. Sajnálatos, tekintve, hogy Evie élete maga volt a végtelen tréfa.

– Kiváló – pihegte a lány. – Ha biztos benne! – Fújtatott még egyet, amikor hirtelen kitárult az ajtó, és Tatianna jelent meg mögötte óriási, lebegő szárnyakkal, melyek szivárványos virágszirmokként lengedeztek a hátán. Káprázatosan festett.

– Mrs. Ryeford? Lord Fowler magát keresi. Attól tartok, valami gubanc adódott a vacsora menüjével. – A nő megeresztett pár szitkozódást, amibe Evie-nek még a füle is belepirult. Soha nem hallott ilyen szemérmetlen, szégyentelen szavakat ilyen tiszteletre méltó ember szájából. Csodálatos volt!

Amint a nő elhagyta a helyiséget, Evie azonnal húzgálni kezdte a zsinórokat, és amikor végre újra lélegzethez jutott, a vajákos lába elé rogyott, és hatalmas falatokban nyelte a levegőt.

– Az életemmel tartozom neked. Az a szipirtyó fűző általi halállal próbálkozott.

Tati a homlokát ráncolta, miközben felsegítette őt.

– Sokkal hatékonyabb lenne egy sállal megfojtani.

– Én is pont ettől tartottam – bólogatott Evie, miközben a földre hajította, majd a szoba másik végébe rúgta a kínzóeszközét. – Szeretem a fűzőt, de nem ennyire. – Lesimította összeráncolódott blúzát, és alaposan végigmérte barátnőjét.

A parti a „mágikus lények” tematikájára épült, és Tatianna a lehető legpazarabb, leglátványosabb módon passzolt ehhez az elképzeléshez.

Tetőtől talpig tündöklő rózsaszínbe és narancssárgába burkolózott, orcáját irizáló aranyporral hintette be, haját pedig két vastag, rózsaarany csattal fogta hátra.

– Gyönyörű vagy. – Evie intett neki, hogy forogjon körbe. A vajákos elegáns mozdulattal, kacagva engedelmeskedett.

– Köszönöm – ragyogott rá Tati, ám hamar elkomorult. – A körülményekre való tekintettel nem kellene ennyire élveznem a dolgot, de hiába, egyszerűen imádok jelmezbe bújni.

– Butaság! – fújtatott Evie. – Ki mondta, hogy egy munkahelyi kiruccanás nem lehet szórakoztató?

A másik nő a szemöldökét vonogatta.

– Becky.

Evie kuncogva a gardróbhoz lépett, kinyitotta, és kivette csillogó estélyijét.

– Ha már itt vagyunk, és ezek az alakok a szövetségeseink, akár élvezhetjük is az estélyt. Meg kell szereznünk Lord Fowler pálcáját, és hacsak nem növesztünk igazi szárnyakat, itt ragadtunk, amíg vissza nem visz minket a földre. – A lány idegesen ficeregni kezdett. – Egyébként milyen magasan vagyunk?

– Ahhoz elég magasan, hogy ha leugrasz, meghalsz.

– Ó, jaj nekem… – Evie az ágyra terítette a kelmét, majd megveregette a mellette lévő, üres helyet. A vajákos óvatosan, már-már ijedten telepedett le mellé. Evie ajkáról lassan lefagyott a mosoly. – Valami más aggaszt, ugye?

Tati a körmét piszkálta.

– Nem szoktam elárulni titkokat, inkább megőrzöm őket. De ez a titok már egy ideje emészt, és nem beszélhetek róla se Trystannel, se Clare-rel, így hát neked kell elmondanom.

Evie szeme kikerekedett.

– Rendben, mondd csak! Nem adom tovább egy léleknek sem, esküszöm. Egyszer az életben hadd őrizzem én a te titkodat. – A tenyerébe vette a vajákos kezét.

– Félek – bukott ki Tatiból.

Evie hangja ellágyult.

– Mitől?

– Az igazságtól.

– Ezt hogy érted?

A másik nő megborzongott.

– Újra együtt akarok lenni Clare-rel. Hinni akarok benne, hogy megváltozott. Hogy többé nem áll az anyja befolyása alatt. De nem tudom, bízhatok-e benne…

– Ó, Tati… – Evie szíve elfacsarodott a barátnője arcát eltorzító fájdalomtól. – Túl szigorú vagy magaddal. Ha újra egymásra kell találnotok, hát úgy is lesz. A bizalomhoz pedig idő kell.

A vajákos sötét szemébe fény költözött, és megszorította Evie kezét.

– Köszönöm. Ezt hallanom kellett.

Evie puszit nyomott az arcára, felvette a ruhát az ágyról, majd a belépő cselédhez fordult, aki a frizuráját jött elkészíteni.

– Nem hiszem, hogy a fűző szükséges lenne. Segítenél felölteni a ruhát?

A szobalány széles mosollyal sietett felé.

– A szövet itt-ott átlátszó, Ms. Sage. Óriási feltűnést fog kelteni! – A lány láthatóan örült a lehetőségnek, és Evie képtelen volt szabadulni a gondolattól: csak azért van itt, hogy szórakozással szolgáljon a Fowler-rezidencia lakóinak.

Míg a szobalány körülötte sürgölődött, Tatianna ámulattal figyelte, ahogy a ruha Evie testére simul.

Evie pörögve körbefordult, csinosnak és csábítónak érezte magát.

Tatianna megrázta a fejét, és elmosolyodott.

– Ó, Evie…

Evie lesimította a puha, hűvös anyagot.

– Mit gondolsz?

Most Tatiannán volt a sor, hogy élvezze az előadást.

– Térdre fogod kényszeríteni.

Evie aljas, mégis szemérmes mosollyal válaszolt.

– Ez a terv, drága Tati. Ez a terv.

Negyvenharmadik fejezet

A Gonosz

Igazi baromnak érzem magam – morogta Trystan.

Clare-rel Lord Fowler bejárati csarnokában álltak. A nő zöld ruháját tekeredő indák és apró, rózsaszín virágok díszítették, melyek minden irányba szétterjedtek: tökéletesen illett egy erdei nimfához.

– Azt hittem, démonnak öltöztél.

A barom meg a démon akár egymás szinonimája is lehetett volna, amilyen nevetségesen érezte magát a Fowler által ráerőltetett gúnyában. Mindenre megesküdött, amit gyűlölt, hogy miután az a gazfickó elengedi őket, hamarosan újra meglátogatja majd, ezúttal Bolyhos társaságában.

Sokat segítene a helyen, ha felgyújtanám.

– Démon is vagyok – mondta A Gonosz egy muslica meggyőződésével. – Nem látod a félelmetes szarvaimat? – Bár nem a „félelmetes” volt a megfelelő szó, az „abszurd” jobban illett volna rá. Két hegyes szarvat rögzítettek a fejére, de olyan szorosan, hogy azt hitte, örökre ott maradnak. A vörös palást alig volt jó valamire, annyira vékony selyemből készült. Még egy hőhullám idején sem tartaná melegen. Az inge szintén piros selyem volt, nyakánál mélyebben kivágva, mint a pizsamafelsői.

Ráadásul ronda is.

Valaki füttyentett a háta mögött, és Trystan megpördült. Azt remélte, hogy Sage az, de a remény hamar elszállt, amikor Tatiannával akadt össze a tekintetük, bár a vajákos épp oly csinos volt, mint mindig. Trystan ekkor kíváncsian a kishúgára sandított, és mogorva szórakozottsággal figyelte, ahogy Clare-ből lassan szerelmes bolond válik.

– Minden rendben, hugicám? – vetette oda a férfi közönyösen. – Kérsz egy zsebkendőt, hogy letörölhesd a nyáladat? – Azzal átadta a zsebéből elővett, levélzöld keszkenőt.

– Ha. Ha. Ha. – A nő hunyorogva mustrálta. – Nem láttam még ezt a színt. Új?

Trystan érezte, hogy elpirul. Vagy vér volt az, nem is pír. Vér tolult az arcába. Az jobban hangzott.

Nem, nem hangzott.

– Nem. – Kitépte a kendőt a húga kezéből, és visszasüllyesztette a zsebébe. – Nem új. – De, új volt. Ráadásul rendelésre készült Az árnyalatát igen nehéz volt pontosan meghatározni.

Tatianna leért a lépcső aljára, és körbeforgott.

– Na, mit gondoltok? Hasonlítok az irodai tündérekre?

Clare látványosan szenvedett.

– Láttam már az irodai tündéreket, de egyáltalán nem így néznek ki.

– Ez igaz – motyogta Trystan. – Tatianna sokkal magasabb.

A vajákos rámeredt, a férfi pedig zavarba jött.

– Tryst. – Tatianna leereszkedően megveregette a vállát. – Ez már majdnem vicces volt.

– Ugye tudod, ha hozzáteszed, hogy „majdnem”, az nem igazi bók? – morogta A Gonosz, lerázta magáról Tati kezét, és dohogva elfordult. Legbelül azonban fortyogott, hogy a humorérzéke csak akkor ütötte fel a fejét, ha Sage nem volt a közelben. Vajon megnevettette volna? A lány meg erre cukkolni kezdené?

Vajon sikerül felkaparnia magát a padlóról, és összeszedni azt a kevés, megmaradt büszkeségét?

Levágott fejek. Gyilkosság. Harag. Bosszú…

– Hát itt vagy, Evie! – kiáltotta Clare, és Trystan makacsul meredt a csiszolt fa padlóra. Akkor sem fog megfordulni, és nem fogja megnézni, milyen varázslatos lénynek öltöztette be őt Fowler.

Unikornisnak, remélte tétován. Egy unikornisban nincs semmi vonzó. Annyira csak nem volt kiéhezve, hogy olyasvalakihez vonzódjon, akinek egy szarvat biggyesztettek a homloka közepére. Trystannek bezzeg kettő is kinőtt a feje két oldalán.

– Sage, mozogj már, és essünk túl rajta! – A Gonosz lenézett a csuklójára, Kingsley pedig felugrott a vállára, koronája tetején egy apró udvaribolond-sityakkal. A Trystan füle mellett csilingelő csengettyűk kánonja olyan volt, akár icipici körmök kaparászása a betonon.

Az áruló béka két táblát tartott a magasba.

NINCS

ÓRA

?

Jó, a kérdőjellel három lett volna.

– Ezzel nem segítesz – morogta Trystan a szomszédos termet mustrálva, ahol a vendégek gyülekeztek, és a társasági élet kedélyes neszei hallatán megvetőleg összehúzta a szemöldökét.

Ám ekkor finom kopogás hallatszott a lépcső felől; Sage vonult le rajta, és Trystan lelkében háború dúlt. Ha most ránézel, gyors lesz, mint letépni egy ragtapaszt… vagy egy körmöt. De ha kitart, bebizonyíthatja, hogy igenis ura önmagának, és a benne lakozó, elenyésző érzelmeknek. Hisz ez nevetséges! Sage is csak egy ember! Trystan pedig a gonoszság élő legendája.

A gonoszság élő legendája így hát a tanítványára nézett, és ott helyben téglát pottyantottak a fejére. Persze csak képletesen, de a fájdalom mértéke nagyjából hasonló lehetett. Joggal tehetett efféle összehasonlítást, mert korábban ténylegesen is eltalálta egy tégla, és az piszkosul fájt.

De ez, hihetetlen módon, talán még jobban.

A lány haja szabadon omlott a vállára, egészen a csípője vonaláig, sötét tincsein megcsillant a gyertyafény. A hollófekete fürtök között gyöngyök és kagylók ragyogtak, sőt, tündököltek. Ám nem csupán a frizurája keltette fel a férfi figyelmét; a ruhája rásimult teste minden domborulatára, az áttetsző csipke itt-ott felfedte puha, mezítelen bőrét. Szoknyája úgy festett, mintha halászhálók darabjaiból varrták volna össze; elölről is alig takarta a combját, de oldalról aztán semmit nem fedett.

A háló feljebb kúszott, és a csípője legszélesebb részénél végződött. Trystannek viszketett a tenyere, és a lábára csapott, mintha elzsibbadt volna.

Ám ebben a pillanatban egyetlen porcikája sem volt zsibbadtnak nevezhető.

Sage a válla mögé simította hajzuhatagát, felfedve a hasán, a szoknyarészhez rögzített aprócska szövetdarabot. Trystan követte az anyag vonalát felfelé, míg az véget ért, épp csak fedve a lány kebleit. A férfi hirtelen borzasztó hálás volt heves reakciójáért; így legalább tudta, hogy nem dobta fel a talpát.

Trystan hosszú éveken át gyakorolta érzelmei leplezését, szája így csupán résnyire nyílott, majd gyorsan be is csukta. Mégis az a furcsa érzése támadt, hogy Sage észrevette. Hogy a lány a férfi száját figyelte, és talált rajta valami árulkodót.

– Sellő vagy? – törte meg a csendet Clare, eligazgatva a szoknyájára varrt borostyánleveleket.

– Szirén. – A hang idegenül csengett Trystan fülének, mélyebb volt és rekedtebb, mint a férfi szokásos, érzelemmentes modora. Három szívverésébe telt, mire rájött, hogy ez a hang hozzá tartozott.

Sage a főnökére meredt. Szemhéját csillámló aranyszínűre festette. Vagy inkább bronzra? Egyáltalán mi a különbség a kettő között?

A Gonosz csak annyit tudott, hogy veszettül élvezte a csillogását, és hogy ezt azonnal abba kell hagynia.

Tanítványa felvonta a szemöldökét, előrelépett, és játékosan megpöckölte a férfi egyik szarvát. Valószínűleg fogalma sem volt, főnöke milyen köze áll ahhoz, hogy berángassa a legközelebbi szekrénybe, és letépje róla a hálót. Elég gyönge kis anyagnak tűnt. Egy erős rántás, és az egésztől megszabadulhat.

Jóságos istenek, ember. Állj le!

A távoli, harsány nevetés emlékeztette Trystant, hogy hamarosan egy légtérben lesznek Fowler legközelebbi ismerőseivel, és ha a lordnak semmi ellenvetése nem akadt A Gonosszal való üzletelés kapcsán, csak elképzelni tudta, miféle alakokkal szövetkezhet.

Már nem érezte magát annyira lelkesnek, hogy efféle aljanép közé vigye Sage-et, Tatiannát és Clare-t. Trystannek tele volt a hócipője. Ha csak az egyik tuskó is tiszteletlenül viselkedik a három nő bármelyikével, akkor…

Nem. Valószínűleg nem néznék jó szemmel a brutális gyilkosságot, különösen a vacsora elköltése előtt. Trystan vajon kibírná a desszertig? Nem. Nem ez volt a megfelelő kérdés.

Kibírná az előételig?

Sage újra megpöckölte a szarvát, visszarántva őt a jelenbe, ahol a lány színlelt duzzogással pislogott fel rá.

– Óóó. Neked nem jutott jelmez? – Úgy csodálta a férfi szarvait, mintha maga készítette volna…

Ó, te kis…

– A te műved, ugye? – A Gonosz haragja oly sötét árnyékot vetett a lány iránti vonzalmára, hogy füstölt a feje.

A lány azonban csak szokásos ártatlan pillantásával felelt.

– Csupán emlékeztettem Lord Fowlert, hogy ne feledkezzen meg a szarvaidról.

Te lerajzoltál engem?, kérdezte a férfi néhány héttel korábban, amikor átkutatták tanítványa apjának házát. Amikor a lány régi hálószobájában jártak, és megtalálta a skiccet, amit róla készített.

Igen. Sage bosszúsnak tűnt. Csak elfelejtettem hozzáadni a szarvakat.

Édes istenek, ez a nőszemély már hetek óta ezen rágódhatott. Csak a megfelelő pillanatra várt, hogy bosszút álljon a cukkolásáért. Igazából lenyűgözte Trystant… és kissé meg is rémítette. De csak egy pillanatra.

A férfi azon tűnődött, vajon segítene vagy rontana a helyzeten, ha bevallaná, hogy ellopta azt a rajzot, és azóta mindennap a zsebében hordja. Ebben a szent pillanatban is.

Rontana.

Karba fonta a kezét, és lenézett a tanítványára.

– Aljas vagy.

A lány vigyorogva bámult fel rá, szeméből elégtétel sugárzott. Amikor megszólalt, hangja selymes volt, akár a férfi inge, mely a bőrét simogatta:

– Kezded megérteni.

Tatianna magában dudorászott.

– Mi lenne, ha a partin folytatnátok ezt a kis csatározást? Lord Fowler bizonyosan nem szeretne lemaradni a jelenetről, amikor egymás torkának estek. Minél hamarabb túlesünk rajta, annál hamarabb miénk a pálca.

Kingsley felemelte a tábláját.

ZSEB.

Trystan felkapta, összeszorította az állkapcsát, és a palástja zsebébe hajította a hálátlan kis ficsúrt.

– A parti idejére valakinek a zsebében akar maradni – magyarázta köhögést színlelve, nehogy Sage észrevegye a vadul mocorgó Kingsley-t, aki mindenáron elő akarta varázsolni azt a rajzot.

A lány karba fonta a kezét, ahogyan reggelente tette, az eligazításaik során. Elég nevetséges póz a tenger hercegnője számára, aki alig várja, hogy vízbe fojthassa a főnökét.

– Vagy úgy. – Sage a homlokát ráncolva körbefordult, felfedve csupasz hátát. – Attól tartok, egyetlen zsebem sincs, ahová betehetném.

Kingsley szó szerint vigyorgott, már amennyire egy béka képes volt vigyorogni.

– Te látsz rajtam zsebet, uram? – Sage botladozva megpördült. – Talán hátul?

– Nem. Nincs – vakkantotta A Gonosz mereven és közömbösen.

Ezernyi zseb is lehetett volna azon a ruhán, és Trystan azt sem vette volna észre. Látott viszont minden egyes domborulatot, és a létfontosságú szervei egyenként megadták magukat.

– Gyertek, barátaim, gyertek csak! – Lord Fowler a fogadószoba ajtajában állt teljes puccban, úgy festett, mint a birodalom királya. Hatalmas, pompázatos korona ült a feje búbján, szőrmepalástja kibomlott, amikor üdvözlésre tárta a karját.

Tatianna átsiklott az előtéren, és laza mozdulattal lekapott egy pezsgő folyadékkal teli poharat egy pincér tálcájáról. Clare követte, figyelmeztető pillantásokat lövellve Fowler felé.

A lord udvariasan meghajolt, és intett nekik, hogy lépjenek be.

– Jöjj, Gonosz! Vár bennünket egy örökre emlékezetes vacsora. Azt hiszem, itt az ideje, hogy szórakozz egy kicsit.

Trystan keresztbe fonta a karját, és hűvösen odavetette:

– Pár napja megkínoztam valakit. Az szórakoztató volt.

Sage a szája elé kapta a kezét, a szeme tágra nyílt. Sőt, csillogott, mintha könnyekkel telt volna meg. Megrázta a fejét, és a két férfit félretolva elvegyült a jelmezes vendégek sűrűjében.

Trystan túl későn jött rá a baklövésére.

Az imént épp azon a férfin sikerült gúnyolódnia, aki betört a kastélyba, és bántotta a tanítványát. A férfin, aki egy másik szörnyeteg fia volt, aki szintén bántotta őt, ezzel újra emlékeztetve a lányt minden fájdalmára. Bár tulajdonképpen így volt a jobb, győzködte magát. Nem is kellett igyekeznie, hogy eltaszítsa a lányt. Magától is rendkívül ügyesen csinálta.

Bár távol is maradni tőle… Ez már sokkal nehezebben ment.

Ez volt az utolsó maró gondolata, mielőtt Sage után loholt.

Negyvennegyedik fejezet

Evie

Evie a nyomában érezte Trystant, de képtelen volt megállni. A szájára szorította a kezét, ahogy elhaladt a bámészkodók mellett, és a szoba hátsó felébe menekült, ám egy kéz ragadta meg a karját.

– Gyere csak, tanítványom – mondta a főnöke unottan. – Meg kell beszélnünk valamit. – Azzal berántotta egy sarki alkóvba. A lány nem ellenkezett, csak egy apró sikkantás bukott ki a száján, és hagyta, hogy a férfi elvezesse a kíváncsi tekintetek elől. – Nem kellett volna megemlítenem Warsen fiát. Nem állt szándékomban felhánytorgatni a múltat. Ne haragudj, és… Az istenek szerelmére, Sage, te most nevetsz?

Evie leejtette a kezét, és kibukott belőle a vihogás, amit az elmúlt percekben nagyon igyekezett visszatartani.

– Sajnálom – pihegte, és letörölte az arcáról a könnyeket.

– Sage. – A férfi felvonta a szemöldökét. – Azért viháncolsz, mert kínzásról beszéltem?

Evie az arcához kapott, és megrázkódott.

– Az rossz, ugye?

A Gonosz felnyögött, és szokása szerint az orrába csípett.

– Hát, az már biztos, hogy nem jó.

– Nem kimondottan a kínzás ötletén nevettem. Egyszerűen csak kibukott belőlem, én meg azt gondoltam magamban: Ne nevess a kínzáson, Evie! Nem vicces! De ahogy kimondtam magamban, hogy nem vicces, valahogy mégis az lett, és… Ne nézz így rám! Ne hidd, hogy nem látom az arcodra költöző beteges kis vigyort, amikor felaggatod a fejeket az előcsarnokban.

– Az csak azért van, mert rajongok a lakberendezésért.

Evie újabb fojtott kacajt hallatott, és mellkason vágta a férfit.

– Ne nevettess már, és ne akadályozd, hogy kiélvezzem a látványodat ebben a nevetséges jelmezben! Ha el akarsz lökni magadtól, nem lehetsz ennyire mulatságos!

A férfi sötét szemébe jeges tekintet költözött.

– Hogy el akarlak lökni?

Izgalom járta át Evie testét, amiért sikerült megtörnie főnöke nyugalmának álarcát, de ez sem vigasztalta. A lány terve, hogy ledöntse a férfi összes védőfalát, és rávegye, hogy vallja be az igazat, egyre kevésbé tűnt ördöginek, sokkal inkább… szánalmasnak.

Bár ezt apró sikerként könyvelhette el, ideje volt félbehagyni, legalább erre az éjszakára.

Összeszedte hát magát, és felszegte az állát.

– Engedjük el! Rendben? Nem kellett volna mondanom semmit. – Amikor Trystan szólásra nyitotta a száját, Evie az ajkára nyomta az ujját. – Fowler addig nem enged el bennünket, amíg meg nem kapja, amit akar, szóval menjünk bele a játékba, de tartsuk nyitva a szemünket, és talán még élvezhetjük is ezt az estét.

– Ez egy vacsora, Sage – morogta a férfi. – Nincs benne semmi élvezetes.

Evie vállat vont, megigazította a ruháját, és elővette a keble közé rejtett, gyűszűnyi kis rúzst. Óvatosan lecsavarta a fedelét, belemártotta az ujját, és felvitte a színt az alsó ajkára, majd csücsörítve egyenletesen eloszlatta a festéket.

– Akkor te keress egy cserepes növényt, amit bámulhatsz, én meg megyek, és szórakozok egy kicsit. – Visszatette a dobozka fedelét, de főnöke arcát látva összerezzent.

Mintha a férfi egész teste szoborrá dermedt volna.

– Mi történt? – Annyira mozdulatlan volt, mintha… Evie felsikoltott. – Megint eltalált egy nyugtató nyíl? Érzel bármit is? – Tágra nyílt szemmel megragadta a főnöke karját.

– Sajnálatos módon – felelte a férfi elgyötört hangon.

– Mit?

– Semmit – mordult fel A Gonosz. – Menj vissza a partira, és próbálj nem bajba keveredni! Ja, és vidd magaddal Kingsley-t is! – Benyúlt a zsebébe, ahol eddig a béka rejtőzött, majd ismét megmerevedett, és rémülten felkiáltott. – Nincs itt!

Evie a padlót pásztázta, miközben igyekezett nem pánikba esni.

– Ó, jaj! Szerinted hova tűnhetett?

Trystan kibújt az alkóv alól, körbenézett a földön, majd fent, a gerendákon is, és közben olyan ragadozó kifejezés ült ki az arcára, amit Evie egészen csábítónak talált.

Nyugtalanító. Inkább nyugtalanítónak kellene találnod.

Á, futott át a fején. Hát, sajnos nem ez a helyzet.

– Az a balga elkolbászolt egy hatalmas házban, amit nem ismer, és ami tele van pancser bűnözőkkel.

– Ó, uram, ez nem túl kedves. Nem is tartalak pancsernek.

A férfi összehúzta a szemét.

– Nem magamra céloztam.

– Vagy úgy. – Evie hátrakulcsolta a kezét, és gyorsan megrázta a fejét. – Én sem.

Aggodalmát legjobban a rosszul leplezett humor fátyla alatt tudta elrejteni, ám még ezt is háttérbe szorították a fejében kavargó képek minden lehetséges rosszról, ami a varanggyal történhetett.

– Ez egy békalábnyom? – Trystan letérdelt, hogy közelebbről is megvizsgálja. Követték a sarokban kiborult növénytől vezető pacákat, így fedezték fel, hogy a virágföldtől piszkos, hártyás lábnyomok visszavezetnek a fogadószobába. – Gyere, Sage! – kiáltotta a férfi, és a lány alig bírt lépést tartani vele.

Megálltak a terem közepén, és körbelestek, hátha megpillantanak egy zöld villanást.

– Könnyen lehet, hogy valamelyik ügyefogyott elkapta, hogy aztán eladja a feketepiacon.

Evie elkomorult. Körülöttük boldogan kacarásztak a vendégek – sehol egy ideges bámészkodó, se egy feszült félmosoly. A lány nem látott semmi gyanúsat, és minden erőfeszítése ellenére hajlott rá, hogy a jót lássa meg az emberekben.

– Biztos vagy benne, hogy ez az oka, és nem egy újabb… epizód?

Trystan élesen meredt le rá.

– Ha így van, akkor még nagyobb veszély leselkedik rá. Ha bajba kerül, nem fog tudni megkeresni minket. – Trystan átvágott a tömegen, félrelökve minden útjába akadót, Evie pedig követte.

Egy nagydarab alak hátulról belecsapódott, és Evie éles rántást érzett a bal kisujján.

– Áú! – Ellökte a férfit, aki olyan erősen ráncigálta, hogy kis híján kificamította a lány ujját. – Hé! – Evie elrántotta a kezét, és lenézett vöröslő, lüktető kisujjára.

A melák zavartan pislogott, fényes haja csomókban ágaskodott a feje tetején. Arcát és nyakát tetoválások, ruháját tüskék borították. Még a csizmája hegyén is ott díszelegtek.

Trystan meghallotta tanítványa sikolyát, és azonnal sarkon fordult; vörös köpenye vadul lobogott a háta mögött, ahogy visszacsörtetett hozzájuk. Jobban mondva buldózerként törte át magát a tömegen.

Evie felemelte duzzadt kisujját.

– El akartad lopni a gyűrűmet? – mordult a férfira.

A melák csak a fejét vakarta, és úgy nézett rá, mint egy bogárra, amelyik hirtelen teljes mondatokban kezd beszélni.

– Ööö, én…

– Az ujjam része, te ostoba! – Evie meglengette előtte. – Ez egy tetoválás! – Amikor azonban lenézett az ujját ölelő, aranyleveles mintára, az valóban kissé fényesebben ragyogott a gyertyák fényében. – Azta! Tényleg úgy néz ki, mint egy igazi ékszer.

Amikor a lány visszanézett a melákra, az láthatóan felébredt kábulatából, és kurtán bólintott.

– Ahogy mondod, hölgyem.

Evie vállat vont.

– Nos, attól tartok, hozzám tartozik. Ha annyira akarod, le kell vágnod az ujjamat.

– Ebből elég! – dörrent rájuk Trystan, kinek jelenléte éppoly sötét volt, mint a mágiája. Körülöttük lézengett, nem avatkozott a beszélgetésbe, amíg Evie véletlenül fel nem ajánlotta egyik végtagját amputálásra. Most azonban a lány és a tüskékkel borított férfi közé lépett.

– Ha csak egy ujjához is hozzáérsz, egyenként lenyisszantom a tieidet, és feldugom az orrodba – morogta A Gonosz bosszúsan.

Evie fintorogva áthajolt Trystan válla fölött, hogy a férfi szemébe nézhessen.

– Fúj. – Aztán a férfi karjára támaszkodva kitekeredve elhajolt mellette, és egyenesen a tolvajjelölthöz szólt. – Sajnálom. Emberek között mindig morcos lesz. Ne vedd magadra!

A melák üres tekintettel meredt rá, Trystan pedig hitetlenkedve lehajtotta a fejét.

– De, vegye csak!

Evie meg sem hallotta, inkább elmosolyodott, és az idegen fejére mutatott.

– Tetszenek a tüskék. Egész… ööö… élesnek tűnnek. – Összeszorította a fogát, bókolni akart, de inkább csipkelődésnek hangzott.

A melák mégis elpirult, önkéntelenül a fejéhez kapott, és egy pillanatra eltűnődött.

– Szeretem úgy beállítani, hogy fegyverre hasonlítsanak.

Evie ekkor teljes testével Trystan elé lépett, figyelmen kívül hagyva főnöke tiltakozó mordulását.

– És milyen jól sikerült! Ölni lehetne azzal a hajjal! – Örömében tapsikolt, majd mélyen meghajolt, mintha a királyi udvartartást fogadná. – Megtiszteltetésnek veszem, hogy lopni próbáltál tőlem.

– Nem így fogod gondolni, te kis tornádó – sziszegte a háta mögött Trystan –, amikor kibelezem.

Evie finoman megbökte a könyökével, és elégedetten konstatálta főnöke nyögését.

Ezúttal a melák hajolt meg előtte, ami meglehetősen udvarias modorra vallott egy tolvajtól.

– Enyém a megtiszteltetés, hölgyem.

– Evie Sage. – A haját csavargatta és a pilláit rebegtette a férfira.

– A Galád Nőszemély! – A melák kezét a mellkasára szorítva hangosan felkacagott. – Dax Devourox! Micsoda öröm! Nagy rajongód vagyok! – Azzal elővett a zsebéből egy papírlapot, és megmutatta Evie-nek. Egy körözési szórólap volt, még a legutóbbinál is túlzóbb. A lány haja még göndörebbnek tűnt, szénnel kihúzott szeméből aljas gyönyör sugárzott, bár a kép véget ért dús dekoltázsánál, ami egyértelműen a művész élénk képzeletének szüleménye volt.

Evie önkéntelenül is lenézett a keblére.

– Hűha!

Dax is azt vizslatta, nyíltan és olyan elismeréssel, melyhez Evie kis méretei révén nem volt hozzászokva. Trystan mágiája azonban láthatóan nem értékelte ezt a fajta elismerést. A sötét köd vad hullámként söpört ki belőle, és olyan erővel taszította hátra Daxet, hogy az a szoba túlsó falának csapódott. Az erőszak azonban megszokott jelenség lehetett Lord Fowler partijain, mert alig ketten emelték fel a fejüket a felfordulásra.

A szórólap kicsúszott Dax kezéből, és lassan a föld felé úszott. Trystan elkapta, és szó nélkül átnyújtotta Evie-nek.

– Tessék!

Dax talpra kászálódott, nem zavartatva magát az iménti kis közjáték által, és ismét meghajolt a lány előtt. Majd felvett egy pohár bort, Evie felé emelte, és egy kortyra kiitta, aztán bekapcsolódott a széles ablakok mellett zajló kártyapartiba.

Evie kritikus szemmel nézte a róla készült rajzot, és elnevette magát.

– Csoda szép vagyok, de attól tartok, a keblem közel sem ekkora.

– Nincs semmi baj a kebleddel.

Hmm. Érdekes.

– De túl kicsi – pihegte a lány.

– Nem, pont tökéletes – vágta rá A Gonosz gondolkodás nélkül. Ami kínosan nyilvánvalóvá vált, ahogy a férfi megdermedt, mágiája körülötte fickándozott, mintha kinevetné a gazdáját.

Evie az állát kocogtatta, és kevésbé érezte magát szánalmasnak, mint néhány pillanattal ezelőtt. Sokkal inkább aljasnak.

– Kérjünk egy másodvéleményt? Hahó, Dax! – Trystan tenyere azon nyomban tanítványa szájára tapadt, másik karjával pedig magához vonta a lányt, és izzó tekintettel pislogott le rá. Evie-nek rögtön elment a kedve a nevetéstől.

– Ez nem csak egy vélemény. – A Gonosz csak ennyit mondott, majd olyan hirtelen engedte el, hogy a lány megbotlott.

Tatianna a könyökénél fogva kapta el; a vajákos arcára kiülő gúnyos kifejezés láttán Evie fülig vörösödött, és minden gondolat elszállt a fejéből.

– Ti most tényleg a kebledről beszélgettetek?

A közeledő Clare köhögésben tört ki, és itala apró cseppjei kifröccsentek a szájából.

– Kinek a kebléről?

– Elég legyen a keblekből! – dörrent rájuk Trystan.

Ez már kevésbé lehetett megszokott a szedett-vedett vendégsereg körében, mert minden jelenlévő A Gonosz felé fordult, és lopva pusmogni kezdett, amikor rájöttek, ki is a démonnak öltözött alak. Fowler otthonában és ismeretségi körében valószínűleg senki sem lepődött meg, hogy magát a nagybetűs Gonoszt is maguk közt üdvözölhetik. De mégis.

Evie nem akart kockáztatni. Végül is a tanítványa volt. Ez is a munkájához tartozott.

Gondolkodás nélkül felpattant a szoba közepén álló asztalra.

– Figyelem, figyelem! – A Trystanre szegeződő szemek most Evie felé fordultak, és barátai rémülten figyelték, mire készül. – Lord Fowler nagylelkűen belement, hogy a vacsora előtt játékra invitáljalak benneteket.

A termen izgatott moraj futott végig.

– Sage! – suttogta Trystan dühösen. – Mi a fenét csinálsz? Azonnal gyere le onnan!

A férfi megragadta a lány bokáját, de Evie az ujjába fúrta szivárványos cipőjének sarkát.

– Fowler! – rikkantotta A Gonosz. – Mintha azt mondtad volna, hogy a vacsora tíz perc múlva kezdődik. Aligha elegendő idő egy rendes játékra.

Lord Fowler azonban ebben pillanatban nem volt A Gonosz szövetségese. A lord karba fonta a kezét, és az ajtófélfának dőlt, de olyan gondtalan, arisztokratikus mozdulattal, ami kissé megmosolyogtatta a lányt.

– Ó, a vacsora megvár! – Fowler vigyorogva intett Evie-nek. – Folytasd csak, kedvesem!

A lány nem hallotta, mit dünnyögött a főnöke, de mintha ki tudta volna venni a „felgyújtom” és a „kóceráj” szavakat.

– Szabadjára engedtem a lombházban a házi varangyunkat! Apró aranykoronát visel, rajta udvaribolond-sipkával. Aki megtalálja, és visszahozza nekem, hatalmas nyeremény üti a markát! – Evie erősen törte a fejét, hogy valami fantasztikus díjat találjon ki, de semmi nem jutott az eszébe.

– Mi a jutalom? – kérdezte Dax a legkellemetlenebb pillanatban. A cimborái máris a padlót fürkészték egy zöld paca után kutatva.

– Ööö… Lord Fowler? – fordult a lány házigazdájuk felé segítségkérő arccal, de mintha az az átkozott a lány szövetségese se lett volna ebben a percben.

– Nos, kedvesem, távol álljon tőlem, hogy learassam a babérjaidat. Hirdesd csak ki bátran és hangosan! – Majd piperkőc mozdulattal intett neki.

Evie körbenézett a teremben, majd Trystanre sandított, aki dühösen meredt rá – ugyanakkor mintha tisztelet is csillant volna a szemében tanítványa találékonysága iránt. Bár lehet, hogy csak a gyertyafény tréfálta meg, vagy netán a mocskos fantáziája.

Evie ökölbe szorította a kezét, és lenézett a kezében tartott szórólapra. Tán a fülében dübörgő zaj tréfálta meg, vagy esetleg megszállta egy szellem, de valami arra késztette, hogy felemelje a plakátot, és felhívja a teremben lézengő minden csirkefogó figyelmét:

– Aki sértetlenül visszahozza nekünk a varangyot, nyer egy éjszakát…

Elhallgatott, nyelt egy nagyot, a nyelve hirtelen túl nagynak tűnt a szájában, a csend pedig olyan hangos és átható volt, hogy szinte a hányinger kerülgette.

– Egy éjszakát a Galád Nőszeméllyel! – fejezte be Evie a mondatot.

És a tömeg rögvest szétszéledt.

Mindenki, egyvalakit kivéve.

A Gonoszt.

Negyvenötödik fejezet

Penge

Eközben a Mészárlakban…

Valami gubanc volt a guivre hímmel – már a nyilvánvaló okokon kívül. Úgy festett, mint aki élve meg akarja nyúzni Pengét, amikor az békejobbot nyújtott volna neki: pontosabban egy hatalmas húscafatot. Az idomár maga sem tudta, hogyan reagálna, ha elragadnák tőle a szeretett nőt és meg nem született gyermekét, ráadásul olyasvalaki, akinek közismerten rosszak a szándékai. Békítő szavakkal és még több hússal igyekezett lecsillapítani a sárkányviperát, sőt, még táncolt is neki, hogy elterelje a figyelmét.

Ez azonban csak még jobban felpaprikázta az állatot. Na, persze, Penge tánca legtöbbször ilyen hatással volt a népekre.

A sárkányidomár elvonszolta piszkos, meggyötört testét a kastély kapuja előtt húzódó tövisligetbe, ahol Roland és Rebecka épp szorgalmasan ügyködtek a bokrok megerősítésén, hogy megvédjék a Mészárlakot az idegenektől.

Pengének ugyan fogalma sem volt, hogyan lehet megerősíteni a tüskéket, mégis lenyűgöző látványt nyújtott, ahogy csillogó port szórtak a minden irányba ágaskodó, bökős ágakra.

– Édes drága Rebecka! – Penge odabiccentett a nőnek. – Roland. – A HR-es fivére arcán csipetnyi megvetéssel pillantott fel a munkájából.

Ezek ketten le sem tagadhatták volna, hogy rokonok.

Rebecka azonban nem szokásos, fitymáló tekintetével köszöntötte őt; sőt, kerülte a szemkontaktust, és zavartan motyogta.

– Üdv, Mr. Gushiken! – A nő csupán a feladatára összpontosított, de még soha nem szólt hozzá ilyen szenvtelenül.

Pengének máskor legalább a nő haragját sikerült kivívnia magának.

Már erre sem volt érdemes?

Apja szavai visszhangoztak a fejében, mint mindig, amikor kétségek közt őrlődött.

Hordd el magad, te kis bosszúság! És vidd el ezt a szutykos bogarat a képemből! Ne zavarj, Bladen! Fontos dolgom van.

Kissé lehervadt a mosolya, érezte, ahogy lekerül róla a jókedv álarca, de ami még rosszabb, Rolandnak is feltűnt, sőt, úgy tűnt, meg is sajnálta őt. És Penge mélységesen megvetette a szánalmat.

– Hogy van a sárkányvipera, Penge? – érdeklődött az idősebbik Fortis Marvot kémlelve, aki a posztján őrködött. Elvadult lobonca még idelentről is jól kivehető volt.

– Morcosan. – Az idomár elhallgatott, és lopva Ms. Erringre sandított. – Van valami bevált tipped, Rebecka? Tudom, mennyi tapasztalatod van ezzel kapcsolatban.

A nő leejtette a csillámporral teli zsákot, majd arcán ingerült grimasszal megpördült, mint aki egyetlen mondatával készül felnyársalni őt. Penge a lélegzetét is visszafojtotta, mert már a lehetőség is perverz izgalommal töltötte el. De a HR-es végül nem szólt semmit, csak becsukta a száját, és újra elfordult.

– Mondd meg neki, hogy katalogizáljon színek szerint; engem mindig jobb kedvre derít – felelte a nő szokásos csípőssége nélkül. Talán megunta őt? Vagy…

Penge vádló pillantást vetett Rolandra.

– Hogy boldogultok idekint? Újra egymásra találnak a testvérek?

Ha megbántotta Beckyt, szétverem a fejét egy kővel.

A Fortis fivér mosolyogva megigazította a szemüvegét.

– Bex meg én mindig jóban voltunk egymással.

Erre a nő is elmosolyodott, és Penge úgy érezte, mintha a gyomra a lábujjáig zuhant volna. Egyszerre volt kellemes és kellemetlen, és a mellkasát szorongatta. A kezébe köhintett. Az utóbbi időben gyakran csinálta ezt.

– Akkor jó. És mivel szórjátok le a töviseket?

Becky a férfi felé sétált, felemelte a zsákot, és napok óta először nézett a szemébe. Pengét a hányinger kerülgette. Ami tulajdonképpen a szokásos reakciója volt a szemkontaktusra, de ez most valahogy más volt. Más érzés.

– Nézd meg magad, hátha rájössz. De ne lélegezd be!

Az idomár vigyorogva lehajolt, hogy szemügyre vegye az apró szemcséket. Ismerősnek tűnt, de nem tudta, honnan.

– Szóval nem szabad belélegezni?

Becky elhúzta előle a puttonyt, és visszavitte a bokrokhoz.

– Forina virágból nyerik. Fogyasztva mérgező lehet, de leginkább festékként használják.

– És ez hogyan segít a töviseken? – értetlenkedett Penge.

Becky belemarkolt a porba, aztán visszatette a zsákot a földre. Az idomár figyelte, ahogy puha, világosbarna bőre pirosas árnyalatot ölt.

– Ha a szemcsék a bőrödhöz érnek, vörös lesz a kezed. – Azzal felmutatta a tenyerét. – Roland átalakította a liget varázslatát, hogy mindennap új ösvényen lehessen bejutni. Csak a főnök tudja, hogyan lehet áthatolni rajta anélkül, hogy hozzáérne a tövisekhez. És a korábban talált, rejtett nyíláshoz is hozzáadta, ahol valószínűsíthetően az árulók találkoztak.

Penge szeme elkerekedett.

– Tehát, ha valaki az irodában a főnök utasítása nélkül próbál áthatolni rajta…

Becky elmosolyodott, és a látvány olyan szemkápráztató volt, hogy a férfi kis híján ráparancsolt, ne moccanjon, amíg hoz egy portréfestőt. Azt remélte, nem lenne túlzottan udvariatlan megkérni a nőt, hogy maradjon mozdulatlan néhány órácskára, ugyanezzel a kifejezéssel az arcán.

– Akkor szó szerint kézre kerül.

Pengére újra rátört a köhögőroham, elszorult a mellkasa, könnyezni kezdett, és előregörnyedt.

Rebecka a férfi fölé hajolt, és a hátára tette a tenyerét.

– Mi a baj? Jól vagy?

Az idomár a hasát markolászta.

– Hisz neked van humorérzéked. Az idegrendszerem kis híján megadta magát – zihálta.

Amikor felegyenesedett, Becky rosszallóan ellökte magától.

– Szörnyű vagy. – De amikor el akarta venni a kezét, Penge úgy döntött, megéri kockára tenni az életét, és utánakapott.

A nő ledermedt, de nem húzta el a kezét. Penge elővett a zsebéből egy rongyot, és megpróbálta letörölni a vörös festéket. Már befogta a nő bőrét, de legalább a feleslegtől megszabadult.

Plusz így volt egy hihető kifogása, hogy megfoghassa Becky kezét.

Roland tapintatosan a liget távolabbi részébe húzódott, kis időre magukra hagyva őket.

Mindent visszaszívok. Kő helyett madártollal fogom meglegyinteni.

– Nem fog lejönni, pókgyökér nélkül legalábbis biztos n-nem. Az az egyetlen, ami eltávolítja, és csak Fortis f-földön nő – mondta Rebecka. Penge talán csak képzelte a nő elfúló dadogását, de saját pihegő hangját biztosan nem.

– Milyen bölcs vagy! – Az idomár abbahagyta a sikálást, és egy pillanatig nem mozdult; olyan érzések kerültek a lelke felszínére, melyeket eddig nagyon igyekezett elfojtani. A legjobb, ha nem merül beléjük teljesen, mert ha mélyebbre merészkedik, az már túl sok lesz. Ha szabadjára engedi a szenvedélyét, a vágyát, akkor a haragja is elkerülhetetlenül a felszínre tör.

És erre most nem volt alkalmas az idő.

– Még mindig a kezemet fogod. – Rebecka ajka felfelé görbült, ami már-már jobb volt, mint széles mosolya. Mintha rejtegette volna, de most beavatta Pengét a titokba.

Milyen szerencsés flótás vagyok.

– Szeretnéd, ha elengedném? – kérdezte a férfi szemöldökét vonogatva.

A nő felelhetett volna szemérmesen, kokettálva – tűnődő arcát látva Penge úgy hitte, épp egy efféle replikán gondolkodik –, ám ehelyett a múló másodpercek alatt mintha megvívta volna belső csatáját, majd így szólt:

– Nem. Nem akarom, hogy elengedd.

Egyszerű, őszinte, közvetlen válasz volt, és Penge olyan szerelmes volt ebbe a nőbe, hogy csoda, hogy még tisztán látott. Összefonta az ujjaikat, az érintés hatására szikrák futottak végig a karján, és tudta, hogy a nő is érezte.

Mindketten felnyögtek, Penge olyan volt, akár a pattanásig feszülő cérna, készen arra, hogy a falhoz szorítsa és megcsókolja Rebeckát.

Ám a nő fivére tőlük alig pár méterre rostokolt, így nem látta tanácsosnak. Mégsem hagyhatta szó nélkül a nő őszinteségét.

Odahajolt, és Rebecka fülébe súgta:

– Vacsorázz velem!

A nő barna szemében apró aranypöttyök csillogtak, elterelve Penge figyelmét.

– Kérj! Ne utasíts!

Az idomár elvigyorodott, térdre ereszkedett, Rebecka pedig olyan rémültnek tűnt, hogy Penge elnevette magát.

– Rebecka Eriania Erring Fortis, megtisztelnél azzal, hogy velem költöd el a vacsorádat? Ígérem, előtte lemosom magamról a sárkányszagot.

A nő nevetése képes lett volna begyógyítani bármiféle sebet. Penge azonnal tudta, ahogy elhagyta az ajkát.

Roland a távolból kiáltott oda a húgának.

– Rebecka, mondj igent, vagy a nagyanyánk soha nem bocsát meg neked!

Penge jelentőségteljesen pillantott rá.

– Nem akarnánk csalódást okozni a nagyidnak.

Becky bólintott, talpra ráncigálta a férfit, lábujjhegyre pipiskedett – Pengét is meglepve –, és gyengéd csókot nyomott az idomár orcájára.

– Nem, azt semmiképp sem akarnánk.

– Kavicsokat kell tenned a cipőmbe – motyogta a férfi révetegen.

– Micsoda? – Rebecka lenézett, majd újra fel. – Miért?

– Mert menten elrepülök – felelte Penge, és megérintette az arcát, ahol az imént megérintette a nő ajka.

Becky nevetve ellökte, de a férfi még ezt sem bánta, mert újra hallhatta a kacaját.

Ez volt Penge életének egyik – ha nem a – legszebb pillanata.

Míg egy ismerős sikoly meg nem törte a varázst.

Ez kissé elrontotta a hangulatot.

Szétváltak, és mindketten a fülükre tapasztották a tenyerüket. Penge azonnal felismerte a zaj forrását.

– Istenekre, csak nem…

Roland arcán feszült, dühös kifejezéssel csörtetett oda hozzájuk.

– Rebecka, hadd magyarázzam meg, mielőtt elszabadul a pokol.

Néhány Dicstelen rontott ki a kastélyból, köztük Marv is, aki egy bizarr külsejű növényt tartott a kezében: hosszú szára volt és… sikoltozott.

Rebecka tátott szájjal bámulta.

– Hisz ez… – A szájához emelte a kezét. – Ez az emlékvirág? – A növény, mely elnyelte Nura Sage sikolyait, amikor csillaggá változott. Ugyanaz a növény, melyet Rebecka édesanyja is fel akart használni, hogy kiszívja a mágiát lánya bőre alól, és átadja Benediktnek a Rejtélyes Kórság gyógymódjáért cserébe.

– A fivére szobájában találtuk, Ms. Erring – közölte Marv bocsánatkérő hangon, miközben az őrök lefogták Rolandot.

– Bex, esküszöm, ez nem az, aminek látszik! – kiáltotta olyan hévvel vergődve, hogy leesett a szemüvege.

Penge szíve fájdalmasan összeszorult, amikor Becky letérdelt, hogy felvegye és visszahelyezze az okulárét testvére orrára.

– Azt mondtad, bízhatok benned. – Egy könnycsepp gördült le a nő arcán, és ez önmagában is elég ok lett volna Pengének, hogy letépje a bőrt Roland csontjairól. – Azért jöttél, hogy elvedd a varázserőmet?

A férfi a fejét rázta.

– Nem, Rebecka, nem érted… Hadd magyarázzam meg. Kérlek! – Az őrök elvonszolták, hátrahagyva a sikoltozó növényt, Becky pedig csak bámulta.

– Várjatok! – kiáltotta végül a nő. Az egyenruhások megálltak, Roland pedig megkönnyebbülten kifújta a levegőt. Becky azonban nem nézett rá. – Győződjetek meg róla, hogy tiszta a cellája!

– Ne, Rebecka! – ordította Roland, miközben a Dicstelenek elhurcolták.

Becky Penge karjában találta magát, mielőtt térdre rogyhatott volna.

Rázta a testét a zokogás.

– Nem kellett volna megbíznom benne – szipogta a férfi vállát szorongatva, mintha ez lenne az egyetlen mentőöve.

Az ismerős érzés pedig visszatért a férfi mellkasába, és ezúttal nem múlt el.

Negyvenhatodik fejezet

Evie

Evie nem tudta, örüljön-e vagy szégyellje magát amiatt, hogy a vendégek ilyen gyorsan elhagyták a termet.

A lehetőségre, hogy egy éjszakát kettesben tölthetnek a Galád Nőszeméllyel.

Egy éjszakát vele.

A főnöke ellenben tapodtat sem moccant. Olyan kifejezéstelen ábrázattal bámult rá, hogy egy szemlélődő könnyedén összetéveszthette volna egy szoborral. A lány a szeme sarkából látta, hogy Tatianna elrángatja Clare-t, és valami olyasmit motyog, hogy meg kell találniuk Kingsley-t, mielőtt Trystan teljesen elveszíti az eszét.

– Uram? – kérdezte Evie az asztal tetején ácsorogva, és teljesen nevetségesnek érezte magát. A férfi nem szólt semmit, csak odament hozzá, megfogta tanítványa csípőjét – amitől Evie-nek egy pillanatra a lélegzete is elakadt –, és lassan letette a földre. A kezét ugyan nem húzta el, de nem nézett a lányra.

Evie nyugtalanítónak találta, és nem a jó értelemben.

– Uram! Mondj már valamit!

– Gondolkodom – morogta a férfi, és továbbra sem volt hajlandó tanítványa felé nézni.

– Ó. Az jó. A gondolkodás hasznos dolog – bólogatott Evie; a mozdulat hatására a főnöke ráeszmélt, hogy még mindig a lány bőrét markolássza. Azon nyomban elengedte a lányt, miközben meglehetősen sértő, undorodó hangot adott ki magából, majd egyik kezét a csípőjére tette, a másikkal pedig az asztalnak támaszkodott, kellő távolságban tőle.

– Nem, nem az. Ami azt illeti, nehezemre is esik – sóhajtotta A Gonosz.

Evie az orrát ráncolta, és összeszedte minden csepp együttérzését.

– A szarvak miatt?

Trystan olyan sebességgel pördült meg, hogy Evie hátratántorodott. A férfi szeme vadul és zavartan villogott, és a lány túl későn jött rá a hibájára. Főnöke rég átlépte a határt, hogy humorosnak tartsa a dolgot, a homlokán már nem csupán egy, de két ér dudorodott ki. A lány ilyet csak egyszer látott korábban, még a gyakornoki orientációs napon.

Akkor még mókásnak tartotta. Most már kevésbé.

– Nem, te káosz megtestesült hírnöke, miattad! – A férfi letépte magáról a szarvakat, és a földre hajította. Evie csábítónak találta a gondolatot, hogy közölje vele, a haja most két igen jellegzetes helyen ágaskodott kifelé, de úgy döntött, a szoba nem elég pompás ahhoz, hogy itt lelje halálát. – És mit csinálsz, ha valamelyik vendég megtalálja Kingsley-t? Vagy ha eljönnek, hogy begyűjtsék a jutalmukat? – Az utolsó szó meglehetősen epésen hagyta el a férfi száját.

Evie őszintén megbántódott.

És sosem hozott jó döntéseket, ha sértve érezte magát.

A férfi mellkasára bökött, és duzzogva rámeredt.

– Tudd meg, hogy egy éjszaka velem maga lenne a főnyeremény. Igenis sziporkázom a lepedők között, köszönöm szépen! Önzetlen vagyok és szórakoztató, a pokolba is!

Ne kérkedj a szexuális teljesítményeddel a főnöknek, Evie!

Még akkor se, ha az arcára kiülő kifejezés a legviccesebb dolog, amit életedben láttál!

Kizárt, hogy valaha is képes lenne megismételni. Az a fajta kifejezés volt, amit csak bizonyos körülmények között mutat az ember, és soha többé. Kikerekedett szem és tátott száj, de kissé féloldalasan, ami biztosan nem mosoly volt, de túl íves a grimaszhoz.

A férfi beletúrt a hajába, így már nem csak a szarvakból kiálló tincsek ágaskodtak felfelé, de az összes többi is. Úgy festett, mint akit áramütés ért. Egy szörnyűséges áramütés, amit Evie Sage-nek hívtak.

– Szóval ez lesz? – motyogta A Gonosz a semmibe. Nem nézett Evie-re. – Ez lesz a végzetem? – Mókás arckifejezése átadta a helyét a hitetlenkedésnek. Ezt még Evie is felismerte. – Szexuális frusztráció általi halál?

– Azt akarod mondani, hogy szexuálisan… frusztrállak?

– Nem – vágta rá főnöke határozottan, mire Evie szíve megzuhant. Ó, szóval ez csupán egy szokványos fizikai reakció volt, amit minden ember átél, amikor az intimitás kerül szóba. Végül is csak egy icipicit akart bebújni egy beláthatatlan, sötét lyukba, mélyen a föld alá.

Oké, el is temethették volna, de hát az emberi test tűrőképessége is véges, ha efféle megaláztatásról volt szó.

– Ó. Nos… ha valaki megtalálja Kingsley-t, reméljük, hogy a legújabb barátom, Dax lesz az. Biztos vagyok benne, hogy kellemes estét töltenénk együtt. – A lány csak tréfált, hogy oldja a hangulatot, de ironikus módon épp az ellenkezőjét érte el vele; mintha viharfelhő ereszkedett volna Trystan feje fölé. Evie újra próbálkozott. – Már ideje lenne! – És barátilag a főnöke karjába öklözött.

Továbbrontott a helyzeten.

A Gonosz lassan kifújta a levegőt, egy pillanatra lehunyta a szemét, majd riasztóan üres tekintettel az ajtóhoz viharzott, útközben itt-ott felborítva egy útjába kerülő széket, és minden lépésével újabb szitkokat szórva az orra alatt. Olyat is, amit Evie még sohasem hallott.

– Uram? Hová mész?

– Megkeresem azt az átkozott békát, mielőtt valamelyik tompa agyú megelőzne.

– A-ajaj… – dadogta a lány, és követte főnökét az előcsarnokba, aztán megragadta a férfi karját, amikor a szürke köd nagy, sötét hullámokban áramlott ki belőle, és végigszáguldott a ház minden zugán. – Uram? Megint el fogod veszíteni az önuralmadat? – kérdezte Evie, miközben figyelte, ahogy a köd felkúszik a lépcsőn, és bekukucskál minden szobába.

A Gonosz megfordult és elmosolyodott; először hasonlított… nos, egy igazi gonosztevőre. És ezt… őszintén szólva, Evie rettentő vonzónak találta, de nem akarta hangosan kimondani, amíg a férfi halálmágiájának hullámai olyan fenyegetően kavarogtak körülötte.

Trystan szemében vad fény villant, aztán sarkon fordult, és meglódult.

– Erre. Érzem a kis rohadékot. – A folyosó elég gyéren volt megvilágítva, és Evie azt fontolgatta, megkérdezi, hogy gyújtson-e gyertyát. Tudta, a férfi mennyire fél a sötétben.

De főnöke nem lassított, nem habozott, csak folytatta az útját, mintha csak a Hikori Rengetegben sétálgatnának egy verőfényes napon. Evie nem akarta emlékeztetni őt a sötétségre, hisz láthatóan oly elszántan igyekezett megfeledkezni a létezéséről.

– Ha megtalálod, nem bántasz senkit… ugye? – kérdezte a lány, de inkább a kíváncsiság vezérelte, mintsem az aggodalom.

– Az attól függ – vakkantotta a férfi, és sebes léptekkel egy másik folyosóra kanyarodott. Evie alig bírta követni.

– Mitől? – kérdezte a lány hangosan fújtatva.

– Attól, ki találja meg. –Trystan befordult egy újabb sarkon, és Evie már szinte futott, hogy lépést tartson vele.

A lány lehajolva a térdére támaszkodott, és zihálva fohászkodni kezdett:

– Kérlek, légy irgalmas azokhoz, akiknek rövidebb a lábuk, mint neked! – Vett egy mély lélegzetet, majd felháborodottan sikongatni kezdett, amikor Trystan a vállára vetette, és végigvonszolta a járaton. A férfi mágiája a hátuk mögött fickándozott.

– Ó, szóval szerinted ez vicces? – zsörtölődött Evie, és odébb hessegette a sötét ködöt, amikor az közelebb suhant hozzá, főnöke pedig szorosan megmarkolta a combját.

– Ne ficánkolj már!

– Úgy viszel, mintha egy zsák krumpli lennék.

– Mindenki szereti a krumplit – válaszolta a férfi flegmán, miközben megint elkanyarodott, és beléptek egy meglehetősen sötét könyvtárba, amit csak a balkonajtókon és nyitott ablakokon beáramló holdfény világított meg.

– Megenni! Nem cipelni! – Evie a főnöke hátát csépelte, pokolba kívánva a vörös köpenyt, amely még mindig a férfi hátára simult, eltakarva tökéletes hátsóját.

Ilyen az én szerencsém.

– Tegyél le! – sipítozta kapálózva. A főnöke végül csak leeresztette, és a szemében különös fény csillant. A nyitott ablakokon beáramló hűvös szellő Evie fedetlen karját csiklandozta. A férfi azonnal cselekedett; levette a köpenyét, és a lány vállára terítette.

A Gonosz nem nézett Evie-re, miközben megkötötte a csomót, majd elégedetten bólintott. Aztán mintha mi se történt volna, folytatta útját.

– Itt! – A férfi az erkélyajtóhoz sietett, kitárta, és kilépve az egyik épp csak elérhetetlen faág felé nyújtózkodott. – Pokolba a jóslattal, ma este békaleves lesz a vacsora! – morogta.

És ekkor Evie végre megpillantotta Kingsley-t.

A faág tetején ült, pár centi választotta el attól, hogy lezuhanjon.

A biztos halálba.

Negyvenhetedik fejezet

Evie

Ne! – ordította Trystan, majdnem átbucskázva a korláton.

– Ha felmászol arra az ágra, kettétörik! – kiáltotta Evie. – Túl csenevész, te meg túl magas vagy. Majd én! – Lenézett a férfi lábára, és a kelleténél kicsit tovább mustrálta, de a védelmére szóljon, máskor nemigen akadt rá lehetősége, hogy így megbámulja. Se a lábát, se azt, milyen formásan tölti ki főnöke nadrágját. Ma éjjel túl sok szó esett már érzéki témákról ahhoz, hogy Evie ne képzelje el azt a lábat – vagy a férfi többi testrészét –, ahogy egy sötét szobában, egy puha ágyon fölé magasodik.

Ne képzeld el a főnököt meztelenül, Evie!

Inkább mentsd meg Kingsley-t!

A Hikori Rengetegben álltak a legmagasabb fák, amiket a lány valaha látott, ám azok, melyekre a házat építették még azoknál is sudárabbak voltak, amit lehetségesnek hitt.

– Túl veszélyes. Nem engedem – erősködött Trystan.

Nos, ha Evie eddig nem határozta volna el magát, főnöke „ellenkezése” biztosan megtette volna a hatását.

– Az meg mi? – kiáltotta a lány ijedten az erkély másik oldalára mutatva. Nem gondolta, hogy kis trükkje a királyság legelvetemültebb gaztevőjén is beválhat, mégis így történt. Evie igyekezett nem nevetni a férfi zavart arckifejezése láttán, ahogy az ellenkező irányba pördült, távol a faágtól.

Attól a faágtól, amelyre a lány épp ugrani készült. Szoknyában.

Ne nézz le, parancsolt magára.

– Sage, NE…!

De Evie már ugrott is, egy hosszú pillanatig a semmibe zuhant, majd mindkét karjával erősen megragadta az ágat. Sikításával valószínűleg nem támasztotta alá döntése helyességét, de már mindegy volt. Késő bánat.

– Kitekerem a nyakad, te vakmerő kis bolond!

A lány csak a szemét forgatta, egyik lábával feltornászta magát az ágra, miközben azt mondogatta magának, hogy ne nézzen le. Úgy tett, mintha pusztán centikre lenne a földtől, mintha ez lenne a világtörténelem legkisebb fája, és ha véletlenül meg is csúszna, a pihe-puha fűben landolna.

– Uram, ha így beszélsz Kingsley-vel, nem akar majd lejönni.

– Egy másik vakmerő bolondra céloztam! – Evie nem nézett főnöke felé, de szinte hallotta, ahogy a férfi a fogait csikorgatja.

Ó, az a tökkelütött! Grimaszolva hátralesett.

– Csakhogy nem vagy itt az ágon.

A férfi hirtelen Evie felé nyújtotta hatalmas lapátkezét, mire Evie felsikkantott, és még távolabb araszolt a főnökétől, egyenesen Kingsley felé. A lány homlokán verejték gyöngyözött, amikor érezte, hogy az ág kezd meghajlani a súlya alatt. Feltámadt a szél is, jobbra-balra dobálva az ágat, és Evie sikolyát elnyelve kapaszkodott, miközben a fakéreg az ujjába mart.

– Sage! Kapaszkodj!

– A hasznos tanácsok kimeríthetetlen forrása vagy… – kiabálta túl a szelet a lány, remélve, hogy a férfi a zaj ellenére is kihallotta a hangjából az iróniát.

Az ág hirtelen megmerevedett, a szél nem verdeste többé, mintha egy láthatatlan fal emelkedett volna előttük. Sötét köd lebegett be Evie szeme elé, és ekkor döbbent rá, hogy Trystan mágiája védőpajzsot húzott köréjük.

– Ezt nem lehetett volna már korábban is? – A lány áhítattal figyelte a falat és óvatosan végigsimított rajta, mire a főnökéből fojtott, állatias kiáltás szakadt fel. – Mi az? – kérdezte riadtan.

– Ezt ne csináld újra! – parancsolt rá durván Trystan. Ám amikor Evie hátrahajtotta a fejét, hogy megnézze, mi lelte, a férfi felordított: – És ne fordulj meg! Elveszíted… az egyensúlyodat.

Evie-nek erős volt a gyanúja, hogy nem ez a valódi indok, de engedelmeskedett, és előrébb csusszant, amíg karnyújtásnyi távolságra került a békától.

– Gyerünk, Kingsley! Én vagyok az, Evie. Emlékszel rám, nem igaz?

A béka arany szeméből üresség sugárzott, és Evie szíve zakatolni kezdett.

– El tudod érni a varázserőddel? – kiáltotta Evie, és megérintette a ködöt, hogy a kétéltű felé tessékelje.

A főnökből ismét fájdalmas hang bukott ki; Evie ezúttal megfordult és… látta, hogy a férfi előrehajolva dörgöli az arcát.

– Nem tudsz felállni? – A főnöke agóniáját látva elszorult a szíve az együttérzéstől.

A Gonosznak elkerekedett a szeme, és ismét fojtott hangot hallatott, bár ezúttal mintha a lélegzete is elakadt volna.

– Hogy mi… – A férfi megrázta a fejét, mintha nem hallotta volna jól.

Evie összehúzta a szemöldökét, és úgy érezte, tisztáznia kell a dolgot.

– A varázslatod kieresztése nehezíti meg a dolgot?

A férfi elgondolkodva a távolba révedt.

– Nem, nem a mágia az oka. – Megfeszítette állkapcsát, és újra a tanítványára nézett. – Egyáltalán nem tudom irányítani. Nem engedelmeskedik nekem.

Evie oldalra billentette az állát, és nyelvével csettintve a ködöt figyelte.

– Nahát. Akkor miért segít nekem?

– Fogalmam sincs.

Újra feltámadt a szél, és a köd a lány derekára fonódott, majd ismét felkerekedett, és megsimogatta a lány fejét, akár egy gyereket, akit ágyba küldenek egy pohár meleg tejjel. A lány kuncogott, és integetett neki.

– Te aztán imádni való vagy, nem igaz?

– Az a mágia embereket ölt, Sage.

– Nos, ez aligha mércéje az imádnivalóságnak. Egyszer láttam, ahogy belevágtál egy téglát egy Vitézi Gárdista koponyájába, ugyanakkor a mostani arckifejezésedet például imádni valónak találom. – Ujjával a férfi felé intett, mire az undorodva grimaszolt.

– Nincs bennem semmi imádni való, te dinka. Maga vagyok a halál. – A Gonosz szavaiból harag sugárzott, de ahogy hátrébb hajolt, Evie az ablak üvegében meglátta a férfi tükörképét.

Kicsit sem tűnt mérgesnek.

Evie felhorkant, a férfi pedig megrázta a fejét, és megpróbálta lesimítani szélfútta loboncát.

– Csak fogd azt az átkozott varangyot, Sage, és tűnjünk el innen!

Evie felegyenesedett, a köd pedig lassan visszahúzódott, ahogy a lány közelebb merészkedett Kingsley-hez.

– Most éppenséggel szükségem lenne a segítségedre! – kiáltotta a lány, de mintha csak ő érezte volna a ködöt; Kingsley-hez érve egyenesen áthatolt rajta, nem tudta sem megérinteni, sem megmozdítani.

Különös.

De nem volt ideje ezen tűnődni, mert néhány másodperc leforgása alatt minden megváltozott.

A varázs olyan erővel csapódott vissza a főnökére, hogy leterítette.

– Trystan! – rikoltotta a lány, amikor a férfi feje keményen a kőnek csapódott.

Kingsley épp ezt a pillanatot választotta, hogy leugorjon az ágról, vissza az erkélyre. Evie tajtékozva meredt a békára, nem is hitte, hogy képes ilyen gyilkos haragra.

– Te hitvány…

Patt. Reccs.

Az ág megadta magát, és Evie csak visított, miközben lábát lendítve felkapaszkodott az ág tetejére. Aztán ugrott… az ág meg leesett.

Ahhoz képest, hogy egyenesen rettegett a magasságtól, zavarba ejtően sok alkalommal zuhant már le mindenféléről. Mondhatni naponta, mióta A Gonosz alkalmazásában állt.

Evie-nek egyszer még volt képe panaszkodni, amikor lepottyant az íróasztali székéről.

Ám a magasságtól függetlenül a legtöbb esés meglehetősen hasonló modorban történt. Testének a másodperc töredékébe telt, mire rájött, hogy nem érez szilárd talajt a lába alatt, aztán a szíve is felzárkózott, és gyorsabban zuhant, mint ő maga, nekicsapódva a lábujjainak, a szuszt is kipréselve belőle.

Legtöbbször néhány szempillantással később padlót fogott. Még sosem zuhant a halálába, de úgy gondolta, a nagy számok törvénye előbb-utóbb őt is utoléri, tekintve, hogy milyen gyakran kísérletezett.

Zuhanás közben a karzat korlátja után kapott, ujjhegyével nyújtózott és nyújtózott.

De hiába.

Elvétette.

Negyvennyolcadik fejezet

Gideon

ADicstelen Őrség táborának tüze minden egyes rávetett tűzifával egyre erősebben lobogott. Keeley újabb gallyat lökött oda a csizmája hegyével, majd tekintetét a kis tisztás szélén álló fák felé fordította, távol a többi őrtől, akik csatlakoztak hozzá ezen a megbízatáson – a krémek krémje, tényleg, csak az újoncokat, meg pár tunyát hagytak hátra, amikor megérkezett A Gonosz hollója, hogy a küldetésük végre zöld lámpást kapott.

Gideon kinyújtóztatta ujjait az oldalára szíjazott kard markolatán; gyászos érzés telepedett rá, mely minden egyes lépésével egyre nagyobb teherként nyomta a lelkét. Annyira élvezte a nő társaságát, hogy szinte meg is feledkezett eredeti szándékáról: arról, hogy lefegyverezze, és kiszedje belőle az igazságot. Ám ez az éjszaka előrehaladtával egyre nehezebbnek bizonyult.

A levegő friss és hűvös volt, harmat borította a füvet, kellemes enyhülést hozva a nappali hőség után. Ismét citromillat csapta meg a fiú orrát, és kezdte azt hinni, Keeley csak azért tette zsebre a héjakat, hogy az őrületbe kergesse őt.

Amikor a kapitány Gideon felé fordult, a fiú nem vette le a kezét a kardjáról, sőt, centiről centire húzta ki a fegyvert a hüvelyéből, ám mielőtt sikerrel járhatott volna, a nő úgy döntött, végleg térdre kényszeríti őt.

Ugyanis nagy gonddal, kínzóan lassan kibontotta a haját. Természetes, ismerős mozdulat volt, mégis annyira megdöbbentette Gideont, hogy kis híján ott helyben feladta a tervét. Be akarta bizonyítani a nő bűnösségét vagy ártatlanságát. Ki akarta deríteni, mit titkol.

Mégsem tehette meg, ha közben elzáródott a légcsöve.

– Hajnalban lesz a gárdistáknál műszakváltás – magyarázta Keeley, miközben kihúzta copfja utolsó tincsét is, és hagyta, hogy a mézszőke fürtök vízesésként hulljanak a hátára. Istenek, hány napig tarthat megmosni a haját. Gideon már épp ajánlkozni készült, hogy legközelebb besegít, amikor a nőnek efféle bravúrt kell végrehajtania, de aztán eszébe jutott, hogy a kapitány valószínűleg mindenkit elárult, akinek valaha is hűséget fogadott. Ez csúnyán belerondított az ábrándozásába.

– Tudom. Régen én is az voltam, nem emlékszel? – Gideon elengedte a fegyvere markolatát, és keresztbe fonta a karját a mellkasán. – Na és?

Keeley felhorkant, elővette vastag fésűjét a derekán lógó táskából, majd leült a földre, és durva mozdulatokkal elkezdte kifésülni összegubancolódott hajszálait. Gideonnak már attól sajgott a feje, hogy nézte.

– És ez azt jelenti, hogy kiiktathatjuk a következő műszakot, és a saját embereinket tehetjük a helyükre.

A fiú kétkedve felvonta a szemöldökét.

– Nem gondolod, hogy számítanak ilyesmire? – Keeley talán pontosan tudta, hogy így fog történni. Talán egyenesen csapdába vezette A Gonosz Dicstelenjeit. Ez volt az egyetlen magyarázat, miért vonta be őt ilyen lelkesen a tervezgetésbe.

Gideon legjobb esetben is csak A Gonosz foglya volt, rosszabb esetben pedig az áruló, aki cserben hagyta a családját. Mindkét esetben a világ söpredéke. És a kapitány azóta tudta ezt, hogy először megpillantotta. A fiú látta a szeméből sugárzó undort.

– Lehet. – A nő nagyot sóhajtott, megereszkedett a válla, és a térdére könyökölt. – De nincs más ötletem. – Olyan mellbevágó őszinteséggel pillantott fel rá, hogy Gideon nem érezte helyesnek, hogy így fölé tornyosuljon. Lassan leereszkedett a nő mellé, majd füttyentett egyet.

– Most a segítségemet kéred? – Vállával oldalba bökte a kapitányt, és ördögi örömmel nézte, ahogy a nő a fejét csóválja, bár az arcán hamarosan megjelentek a gödröcskék.

– Nem – vágta rá Keeley, majd elhallgatott, felsóhajtott, és még erősebben húzta a fésűjét. – Jó, jó. De igen. Nem akarok kudarcot vallani. A főnök még soha nem bízott ránk ilyen fontos feladatot. Az évek során, mióta neki dolgozom, mindig megtartotta magának a legrizikósabb küldetéseket. Hogy csak rá leselkedjen veszély, ránk ne. – Vallomásából olyan nyílt sebezhetőség sugárzott, hogy Gideon elragadtatással bámulta. – Nem akarom cserben hagyni, amikor végre megengedte, hogy valóban a segítségére lehessünk.

Keeley nem pusztán hűséges volt. Annyira tisztelte és oly odaadóan szolgálta A Gonoszt, hogy Gideont elöntötte a bűntudat, amiért bizonyítékok nélkül kételkedett benne.

– Te mentetted meg őt, amikor a király elrabolta. Te és a társaid. Akkor sem hagytad cserben.

A nő pislogott, mintha valami csak most vált volna világossá a számára.

– Végül is igazad van.

– Nem csinálok rendszert belőle. Szóval szívesen. – Gideon elvigyorodott, leheveredett a földre, a feje alá húzta a karját, és felnézett a csillagokra.

– Szeretném, ha velem jönnél.

A fiúnak kis híján megrándult a nyaka, olyan sebességgel pördült a nő felé.

– Hogy érted? Mármint a palotába vezető alagútba?

Keeley bólintott.

– A hajnali műszakban csak két őr strázsál, mert nem hiszik, hogy bárki megtámadná őket napkelte előtt. Mind áttanulmányoztuk azt a csúf térképet, amit készítettél, és…

– A csúf azért elég erős kifejezés.

– A csúffal még kedves voltam – pislogott fel a nő megvetően.

– Inkább azt áruld el, hova akarsz kilyukadni, kapitány! Mielőtt az egóm végérvényes csapást szenvedne. – Szívfájdalmat színlelt.

– Mint mondtam… mind áttanulmányoztuk a térképet, de sokkal bölcsebb lenne olyasvalakit magammal vinni, aki kívül-belül jól ismeri ezeket az alagutakat. Nem kockáztatom a társaim életét a büszkeségem miatt. – Keeley kinyújtotta a kezét, és a fiú gondolkodás nélkül megrázta.

– Azért szeretném, hogy velem jöjj, mert bízom benned, Gideon. Leszel a helyettesem ezen a küldetésen?

A kis boszorka tudja.

Gideon felhördült, elhajította a kapitány kezét, és olyan fürgén pattant fel, hogy kis híján felborította a nőt.

– Ó, elég legyen! Olyan nyilvánvaló! Bolondnak nézel? Tudod, hogy tudom!

A nő a szívére tette a kezét, ajka színpadiasan megremegett a fiú szigorú tekintete alatt, és ez csak még jobban feldühítette őt.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz, lovag úrfi.

Gideon talpra ráncigálta a nőt, és berángatta a fák közé. Keeley elég erős volt, hogy bármikor kiszabadítsa magát a szorításából, és a fiú bármennyire haragudott is rá, nem bánt vele durván, tehát önként követte őt, ami teljességgel összezavarta Gideont.

– Mi bajod van? – Ahogy beljebb értek, és a tűz lángjait felváltotta a közeli tavacskában tükröződő hold ezüstös fénye, Keeley végre elrántotta a karját.

– Most pedig a szemembe nézel, és bevallod, fogalmad sem volt, hogy téged gyanúsítalak árulással! – Gideon elővette a zsebéből a bizonyítékokat, és lehajította közéjük a földre.

– Ó, jól van! Tudtam.

– Hahh! – élénkült fel Gideon, de hamar lehervadt. – Ó. Nem hittem, hogy beismered.

A kapitány felkapta a leveleket, és védelmezőleg a mellkasához szorította. Gideon hirtelen úgy érezte magát, mint egy unikornis tompora. A nő tekintete egy pillanatra sem ingott meg, ahogy farkasszemet néztek egymással.

– Beismerem, tudtam, hogy gyanítasz valamit. Nem azt, hogy én lennék az áruló. A bánatos békába is, esküszöm, ti, Vitézi Gárdisták teljesen elvesztitek a józan eszeteket a nevetséges kiképzésetek során – dohogott a nő, majd a fiú felé nyújtotta a papírokat. – Olvasd el őket!

Gideon zavartan birizgálta a gallérját.

– Én… ööö… már olvastam.

A kapitány szeme felvillant, miközben újra elővette a fésűjét, és buzgón nekilátott kusza tincseinek kibogozásához.

– És áruld már el, kérlek, mégis miféle terhelő bizonyítékot találtál, amikor a személyes holmijaim közt szaglásztál, lovag úrfi?

– Nem is szaglásztam! – ellenkezett Gideon, ám a nő olyan pillantást vetett rá, hogy a fiú gyomra kényelmetlen, amorf formákba torzult. – Szóval! Tudtál róla, hogy Edwint megkötözték! Pedig téged nem avattak be a részletekbe. Nem bízhattam a véletlenre! És addig nem akartam A Gonosz elé tárni az ügyet, amíg nincs kézzelfogható bizonyítékom. – Gideon nem bírta tovább nézni, ahogy a nő a haját kínozza. A haja mindig kedves volt hozzá. Kivette Keeley kezéből a fésűt, és bedobta a tóba.

– Hé! – kiáltotta a kapitány, és a víz felé rontott, de Gideon elkapta a csuklóját. – Mi ütött beléd? Szükségem van arra a fésűre!

– Hadd fulladjon meg szerencsétlen! Biztos unta már, hogy elvégezze a piszkos munkádat. – Gideon megvárta, amíg a nő abbahagyja a kapálózást, majd óvatosan elengedte. – És most beszélj!

A kapitány megfordult, érzelemmentesen felnevetett, aztán mégis belegázolt a sekély vízbe, hogy visszaszerezze az átkozott fésűjét.

– Mégis mit kellene mondanom? Edwin maga mesélte el nekem, hogy megkötözték, mert volt képem új kötést vinni a fejére. Különben is, neked aztán végképp nem tartozom magyarázattal. Megtaláltad a királytól kapott leveleimet, és azonnal levontad a saját következtetéseidet.

– Már elnézést, de mi mást vonhattam volna le belőle, amikor A Gonosznak dolgozol és az ellenséggel szövetkezel?

Keeley megállt a tó közepén, és úgy meredt a fiúra, mintha harmadik fület növesztett volna.

– Fogalmad sincs, miről beszélsz.

Gideon előhúzott a zsebéből egy összehajtott papírdarabot, és a levelek kupacával együtt átnyújtotta a nőnek.

– Akkor ezt magyarázd meg!

Ez állt benne:

Egy nap eljövök érted, hercegnőm – amikor elmúlik a veszély, amikor a világ újra biztonságos lesz, örökre együtt leszünk.

Amikor Gideon megtalálta a leveleket Keeley asztala alatt, és meglátta a feladójukat…

– A főnököd és a húgom már elmentek, amikor összeraktam a képet. Úgy gondoltam, mindenkinek jobb lesz, ha én magam szembesítelek vele. – Gideon most sokkal idősebbnek érezte magát jámbor huszonöt événél. Fájt a háta, sajgott a térde, úgy érezte, nincs szüksége másra, csak egy kiadós szundikálásra.

– Ezeket a leveleket nem Benedikt küldte – mondta Keeley tétován, egyik kezében a borítékokat, a másikban az üzenetet tartva.

– Hisz mindegyiket úgy írták alá, A Király – érvelt Gideon a kupacra mutatva. A nő ennyire naivnak tartotta volna, hogy azt sem látja, ami kiszúrja a szemét? Vagy talán rájött, mennyire odáig van érte, és ki akarta használni?

– Nem Benedikttől jöttek! – csattant fel Keeley. – Elgondolkodtál egyáltalán, miért nem szerepel egyik levélben sem Benedikt szokásos aláírása? Vagy a viaszpecsétje? Nem? Hát persze hogy nem. Azért nincsenek ott, mert ezek egyáltalán nem Benedikttől származnak.

Gideon gúnyosan felhorkant.

– Akkor mégis melyik ismerősödnek van képe a „Mindenek urának” nevezni magát?

A kapitány arcára kísérteties kifejezés költözött.

– Az apámnak.

Negyvenkilencedik fejezet

A Gonosz

Amikor Trystan kinyitotta a szemét, az éjszakai égbolt csillagai ragyogtak le rá, akárcsak Alexander Kingsley szeme, aki láthatóan túl későn tért magához ahhoz, hogy megmentse barátját vagy a tanítványát.

Sage!

Trystan felkönyökölt, fittyet hányva a tekintete előtt megjelenő fekete foltokra, majd felpattant, és az erkély széléhez botladozott a lány által elfoglalt ág felé.

De az nem volt ott. Eltűnt.

– Ne! – üvöltötte. – Sage!

– Itt vagyok lent! – Az erkély aljáról érkező, kétségbeesett hangocska olyan volt, akár egy éles tű, mely azonnali megkönnyebbülést fecskendezett a férfi kalapáló szívébe.

– Istenek! – A férfi a korláthoz rontott, és elámult, milyen gyorsan semmivé foszlott iménti megkönnyebbülése. Tanítványát a kövek közti repedésből kiálló indába kapaszkodva találta, a lány minden végtagját szorosan magához húzta, ahogy az inda ide-oda lengedezett a szélben. – Mi történt?

A lány habozott, a homlokára költöző barázdák abszurd módon mosolyt csaltak Trystan arcára.

– Hát nem látod? A lehető legradikálisabb módon próbálom legyőzni a magasságtól való félelmemet.

A Gonosz a tenyerére támasztotta az állát, és a korlátnak dőlt, igyekezve rettentő lazának látszani.

– És hogy megy?

– Ó, hát tudod, mit szoktam mondani. Aki meghalt, az már nem fél semmitől. – A lány vállat vont, és úgy tett, mintha elengedné a szárat.

– Hagyd abba! – Trystan hasra vetette magát, átnyúlt a korlát lécei között, és elkapta az inda tetejét. – Jól van, bebizonyítottad az igazadat, kis tornádó. Most felhúzlak.

És húzni kezdte, a bicepsze megfeszült minden mozdulatra, de a tudat, hogy Sage van az inda túlsó végén, erőt adott neki.

– Ó, ez afféle bezárult a kör pillanat, nem igaz? – csicseregte a lány, miközben A Gonosz zihálva, erőlködve húzta-vonta felfelé.

– Ezt… – lihegte a férfi – meg… – már majdnem megvolt – hogy érted?

– Általában te vagy az, aki lelök másokat a peremről, most pedig te húzol fel valakit.

Nem egyszerűen valakit, futott át Trystan fején.

Téged.

A Gonosz ereje a bőre alatt kavargott, ahogy Sage egyre közelebb ért, és ruhája hálós anyagán keresztül láthatta a szivárványszínekben sziporkázó sebhelyét.

– Ááá! – Tanítványa szorítása meglazult, egyik kezével teljesen elengedte az indát, és Trystan érezte, ahogy lelke egy darabkája elhagyja a testét, amit valószínűleg sosem kap majd vissza.

Gondolataiban megjelent a halálos ágya, és azon tűnődött, vajon a sötét alak, aki átkíséri őt a túlvilágra, lesz-e oly szíves közölni vele, pontosan hány évet vett el Evie Sage az életéből. Saját számításai szerint már legalább ötnél járhatott.

– Jól vagyok! Csak a tőröm égette a combomat – nyögte a lány. Helyes. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor Trystan megengedte magának, hogy maga elé képzelje tanítványa combját, ahogy keze végigsiklik selymes, ruganyos bőrén, és a gondolat hatására azonnal új erőre kapott.

Sage belékapaszkodott, Trystan pedig átemelte a korláton, ám a lendület mindkettejüket a földre döntötte.

A férfi a lány arcára simította a tenyerét, és tetőtől talpig végigmérte őt, sérülések után kutatva.

– Fáj valahol? Megsebesültél?

– Úgy érted, a nyugalmam és biztonságérzetem elvesztésén kívül? – A lány orcáját a férfi mellkasára hajtotta, és szaggatottan lélegzett. – Jól vagyok. Csak adj egy percet!

Trystannek immár semmi elfogadható magyarázata nem volt arra, hogy Sage combja körül forogjanak a gondolatai, de mivel épp mindkét oldalról a derekára tekeredtek, a feladat lényegesen nehezebbnek bizonyult.

A lányból áradó hőre A Gonosz minden porcikája megmerevedett. Szó szerint minden.

Kínos.

– Utálom ezt a hülye faházat – nyögte a lány a férfi selyemingébe, arca melege áthatolt a vékony szöveten és beszivárgott Trystan testébe, egészen a szíve közelébe.

– Az jó. Mert napfelkelte előtt porrá égetem.

– Csak győződj meg róla, hogy Lord Fowler is odabent van – morogta Sage, és Trystan belebizsergett a bőrén végigfutó rezgésbe a feje búbjától a lábujja hegyéig. A lány őszinte kegyetlenségét meglepően izgatónak találta, egyszer és mindenkorra bizonyítva, hogy Trystan valóban egy aljas rohadék.

– Mi lett azzal, hogy belemegyünk a játékba, és jól érezzük magunkat? – kérdezte a férfi tettetett leereszkedéssel.

Tanítványa felemelte a fejét, és a férfi mellkasa hirtelen megfagyott a melegsége hiányától. Persze csak a testhője miatt, semmi köze nem volt hozzá az érzelmeknek. Kivéve azt az idegesítő ingert, hogy magához húzza a lányt.

– Azon például kitűnően szórakoznék, ha Lord Fowler a lángok martaléka lenne – mondta tanítványa halkan, ajkán finom mosollyal.

– Nem szeretnék az ellenséged lenni, Sage – közölte Trystan laposan, minden érzelmet száműzött a hangjából, miközben a lány lecsusszant róla. Muszáj volt. Tanítványát csupán néhány centi választotta el attól, hogy megérintse főnöke bizonyos testrészét, mely minden bizonnyal lebuktatta volna.

Sage a férfi vállára támaszkodva felemelkedett, és Trystan ösztönösen elhúzódott. A lány halovány mosollyal palástolta szomorúságát, és A Gonosz gyűlölte magát, amiért ő is efféle reakcióra kényszeríti.

– Te már csak tudod, nem igaz, uram?

– Ha! Megvan! Elkaptam a békát! – dörrent egy hang, mire ijedtükben felpattantak, és egymásnak ütköztek.

Kisebb tömeg gyűlt össze az erkélyajtóban, és a könyvtárból fény szűrődött ki. Egy férfi állt előttük, akit Trystan oly elemi erővel gyűlölt, hogy vörös köd ereszkedett az agyára.

Ami azt illeti, még soha életében nem találkozott vele, de nem is kellett többet tudnia, mint hogy Kingsley-t tartotta a kezében, és olyan kiéhezett, undorító tekintettel vizslatta Sage-et, mintha a lány lenne a legfinomabb falat a világon.

– Nyertem egy éjszakát a Galád Nőszeméllyel! – kiáltotta az a perverz az ajkát nyaldosva, a cimborái pedig a hátát lapogatták. Sage kővé merevedett, és főnöke karja után nyúlt.

– Ó, istenek… – A lány arca szürkés árnyalatot öltött, mintha az összes vér elszivárgott volna a testéből. – Lord Fowler? – A lány nem Trystanhez fordult segítségért, és ez átkozottul fájt.

Igaz, Trystan az elmúlt hetekben igazán szemét módon viselkedett a lánnyal, ám annak még így is jobban kellett volna bíznia benne, mint egy viszonylagos idegenben, aki elkábította, túszul ejtette és vacsorapartira kényszerítette őket.

Hisz épp az imént mentette meg a lányt a biztos haláltól!

Ahogy Trystan sejtette, Fowler szokásos közönyével reagált; levette a fejéről képzeletbeli koronáját, és a Kingsley-t szorongató szerzet fejére biggyesztette.

Trystan elképzelte, ahogy az a kéz Sage-et tapogatja a sötétben, és a mágiája összegyűlt a lába előtt. Kísérletet sem tett rá, hogy visszaparancsolja. Nem ment bele vesztes csatákba.

– Attól tartok, kedves barátunk, a Pusztító nyerte meg ezt a játékot, Ms. Sage. – Fowler együttérzőn csettintett a nyelvével, és feléjük taszigálta a szóban forgó alakot.

– Úgy hívnak, hogy… a Pusztító? – A lány összepréselte az ajkát, és arcán elvadult kifejezéssel pislogott fel a főnökére. – Ez nem jelent sok jót nekem, nem igaz?

Trystant a hányinger kerülgette.

A Pusztító feléjük ballagott, vaskos csizmája nagyokat dobbant a padlón, amíg megállt egyenesen Sage előtt.

Trystan a Pusztító gyomrába vágta az öklét, majd a háta mögé csavarta a kezét, amíg az felordított, és Trystan várakozó tenyerébe pottyantotta a varangyot.

– Te mocskos rohadék! – A Pusztító haragosan vergődött a markában, de A Gonosz fél kézzel visszatartotta; meglepő könnyedséggel az idegen méretét is tekintetbe véve. – Megnyertem azt a ribancot!

Trystan felsóhajtott, és átadta a békát a tanítványának.

– Fogd meg! – Aztán mielőtt egy újabb szó elhangzott volna, Trystan megragadta a Pusztítót a gallérjánál fogva, és kidobta az erkélyről.

Beletörölte a kezét a nadrágjába, és figyelmesen hallgatta a férfi sikolyait.

Sage leesett állal meredt Trystanre, Kingsley pedig felemelte a tábláját.

ELPUSZTULT.

Fowler tapsolt, vidáman nevetett, és megveregette Trystan hátát.

– Szép volt, öreg barátom. Tönkretette három kedvenc székemet, és épp azon tűnődtem, mi lenne számára a megfelelő büntetés.

A Gonosz dühösen sandított Fowlerre, akinek volt annyi esze, hogy levette róla a kezét, ám előbb még Sage felé taszította Trystant, így szemtől szembe kerültek egymással.

– És most vedd át a nyereményedet!

Hogy mi?

– Kérem, kísérje el A Gonoszt és kedves tanítványát a szerelmesek lakosztályába!

FENÉBE. FENÉBE. FENÉBE.

Nem. Ez nem történhet meg.

– A Gonosz nyert egy éjszakát a Galád Nőszeméllyel.

Vagy mégis.

Ötvenedik fejezet

Evie

Evie úgy képzelte, léteznek rosszabb dolgok az életben, mint egy éjszaka a főnökével. Például a Rejtélyes Kórság, vagy a poloskák, de egy éjszaka a Pusztítóval is felkerült volna a listára – sőt, a legtetejére. Kétszer aláhúzva. Kingsley ELPUSZTULT táblája volt a hab a tökéletesen nevetséges este tortáján. A lány épp az emléken kuncogott, amikor becsukódott mögöttük a szerelmesek lakosztályának ajtaja.

– Te ezt viccesnek találod? – szegezte neki Trystan. Ez az éjszaka mindent elkövetett, hogy kihozza a férfit a sodrából. Selyemnadrágja térdénél elszakadt, és korábban jól fésült haja most ezerfelé ágaskodott. A szeme alatti árnyékok, melyek kora este csupán halványlila foltok voltak, néhány óra leforgása alatt az egész arca felett átvették a hatalmat.

– Gondolod, a szülei adták neki ezt a nevet? – kérdezte Evie a ruhája hátulján lévő pántokat babrálva.

A Gonosz izgatottan figyelte a keze minden mozdulatát, majd zavartan odavetette:

– Kinek?

– A Pusztítónak! Szerinted a szülei nevezték el így? Talán ez a családneve?

– Sage, az istenek szerelmére, az teljességgel kizárt, hogy bárki ilyen nevetséges nevet adott volna neki.

– Ezt pont te mondod? – replikázott a lány, és gyorsan elhajolt, amikor egy párna süvített felé, kis híján arcon találva őt. – Csak tréfálok! – Megadólag felemelte a kezét. – Ne szívd mellre! Lehetne rosszabb is! – Evie már épp készült megemlíteni a poloskák lehetőségét, de a férfi fájdalmas arckifejezését látva meggondolta magát. – Semmi ok az aggodalomra – biztosította a főnökét. – Egy éjszakát csak átvészelünk itt, és Lord Fowler megígérte, hogy reggel szabadon enged bennünket. Átadja a pálcát, mi meg folytathatjuk vidám kis utazásunkat. Hoppá – akadt meg. – Tükör van a mennyezeten. – Amikor ismét lenézett, az ajka egy O betűt formázott. – Uram, jól vagy?

– Nem.

– Hányni fogsz?

A férfi a falba verte a fejét, ezzel még jobban megijesztve Evie-t.

– Ez csak egy tükör, az istenek szerelmére! – mondta a lány. – Nem kell ránézned. Csak arra lennék kíváncsi, miért tették a mennyezetre…

– Azért, Sage – dünnyögte a főnöke –, mert vannak emberek, akik szeretik nézni.

– Nézni? Mit? – Evie ismét felpillantott a tükörre, és ekkor esett le neki. – Ó…

– Kellően megrökönyödtél? – vetette oda a férfi, és undorodva a plafon felé intett.

– Inkább kellően felcsigázott – ismerte el a lány, és félrebillentette a fejét.

Evie-nek fogalma sem volt, A Gonoszból hogyan jöhettek elő ilyen különös hangok. Ez például valahol félúton volt az üvöltés és egy sebesült liba gágogása között.

– Ne mondj nekem ilyet!

Most komolyan, ez a tökkelütött látott már kibelezett hullát is, mégis ez volt az, amitől pirulós kamaszfiúvá változott?

– Most leveszem a szandálomat – figyelmeztette Evie, és óvatosan a vádlijára tekert pántok felé nyúlt.

– És ezt miért kell bejelenteni?

– Mert a bokám hamarosan teljesen fedetlen lesz, és nem akarom, hogy agyvérzést kapj.

– Ne téveszd össze a jó modoromat a züllöttség hiányával, Sage. Az irántad tanúsított udvariasságból és a saját ép elmém megóvása céljából fogom vissza magam.

Vagy úgy.

Ezzel azt akarta mondani, hogy…

– Arra célzol, hogy az én érdekemben viselkedsz velem ilyen hűvösen?

A szobát halványan bevilágító gyertya fénye csillogva tükröződött főnöke arcán, kiemelve sötét íriszét.

A férfinak nem kellett megérintenie őt, egy ujjal sem kellett a bőréhez érnie, Evie mégis érezte a hangja simogatását.

– Arra – mondta a férfi oly egyszerűen, oly ártalmatlanul, mégis oly félelmetesen. Evie-n egyszerre úrrá lett a pánik, kétségbeesetten vágyott rá, hogy újjáépítse a kettejük közt lassanként ledöntött falakat, hogy megszilárdítsa az elhatározásukat, mert úgy érezte, hatalmas változás küszöbén állnak.

A változás problémája az újdonságában rejlett. Persze, mindenki vágyott rá, ám minél közelebb került, annál valóságosabbá vált. Hisz Evie ugratta a férfit, ingerelte, az őrületbe kergette, de főnöke nem akarta ezt. Nem vágyott rá.

Jóvá kellett tennie.

– Igazából nem is tudom, jó vagyok-e az ágyban! – fakadt ki a lány.

Azonnal eltűnt a sötétség a férfi szeméből, helyét vad izzás vette át.

– Mi a hóhérért mondanál ilyet? – tátogott.

– Nem tudom! Azt hittem, ha bevallom, az oldja majd a feszültséget. Rick soha nem panaszkodott, de ő az egyetlen, akivel valaha voltam, és az is évekkel ezelőtt történt. Lehet, hogy szörnyű vagyok. Fogalmam sincs!

A Gonosz befogta a fülét, és így olyan nevetséges látványt nyújtott, hogy Evie a kezét tördelve felnevetett.

– Ez biztosan az istenek büntetése – motyogta magában hitetlenkedve a férfi. – Ez az egyetlen értelmes magyarázat.

– Úgy látom, nem segítettem. – Ahogy Evie levette a cipőjét, sajgó lábujjai megkönnyebbültek. A főnök úgy meredt rá, mintha tanítványa egy megrögzött bűnöző lenne, aki épp egy szörnyű bűntettet készül elkövetni ellene. Helyes. Eddig igyekezett kissé ellazítani a férfit, újra meg kell próbálnia.

Megragadta az egyik gyertyatartót, megkereste a legpuhább széket a sarokban, félénken letelepedett rá, és maga alá húzta a lábát.

– De legalább az ágy elég nagy.

Főnöke úgy festett, mint akinek valami épp felrobbanni készül a koponyájában, ezért Evie sietve hozzátette.

– Így mindketten alhatunk benne, és egymáshoz sem kell érnünk.

– Nem alszunk mindketten abban az ágyban – mutatott rá Trystan. – Az aztán biztos, hogy nem történik meg.

Evie felszegte az állát.

– Ha mindketten a szélére húzódunk, észre sem fogod venni, hogy ott vagyok.

– Hidd el, észre fogom venni. És nem, nem vagyok hajlandó olyan kliséként végezni, hogy az ágy két végében kezdjük, aztán reggel egymásba gabalyodva ébredünk. Azt már nem!

A lány elkezdte kiszedegetni a hajából a kagylókat és a gyöngyöket.

– Nem terveztem, hogy reggelre bármivel is összegabalyodjak, hacsak nem a takarómmal.

Kopogtattak az ajtón, mire mindketten megriadtak, mintha valami botrányos dolgot műveltek volna.

Egy hiányos öltözetű inas behozott egy méretes fürdőkádat, a sarok felé fordította, és gőzölgő vödrökből vizet öntött bele.

– Őlordsága fürdőt rendelt, mielőtt folytatnák az estéjüket. Ezután küldeti fel a vacsorájukat. – Majd vidoran meghajolt, és már készült is távozni, de a küszöbig sem jutott, amikor Trystan elkapta a gallérjánál fogva.

– Ha a hölgy mosdani szeretne, természetesen odakint fogok várni. – A Gonosz a folyosó felé indult, de megtorpant, amikor a komornyik összefonta az ujjait, és a férfi válla felett Evie-re mosolygott. – Ne nézz rá! Nézz rám! A folyosó – bökött kifelé Trystan. – Ott fogok várakozni.

– Természetesen megteheti, de Lord Fowler kikötötte, hogy ha bármelyikük is elhagyja a szobát az éjszaka folyamán, akkor árverést indít a Galád Nőszemély jutalmára.

– Ő nem egy árucikk, amit kézről kézre adogathatnak!

Ó, hát ez kedves. A lovagiasság mércéjét jelentő léc egyre alacsonyabbra került.

– Természetesen nem, uram, de tiszteletben kell tartanom őlordsága kívánságait. Elvégre ő parancsol nekem.

– Hát legyen! – A Gonosz olyan erővel és hirtelenséggel eresztette el az inast, hogy az az ajtónak zuhant. – Hozz egy váltás ruhát a hölgynek! Most!

Evie érzékeny kis szíve próbált nem túlságosan összeszorulni a férfi védelmező gondoskodása láttán, de kudarcot vallott. A főnöke túl becsületes volt, amit Evie igazságtalannak talált, tekintve, hogy becstelen gazemberként kellett volna viselkednie.

Kit akart becsapni? Úgy is elfogadta volna a férfit.

– Természetesen. Máris hozok valami megfelelőt.

– Valami kényelmeset! – javította ki Trystan, egy olyan férfi magabiztosságával, aki megszokta már, hogy megkapja, amit akar. Evie is olyasvalami akart lenni, amit a férfi akar.

Hisz már úgyis az övé vagy.

– Hogyne, uram! Ó! Mielőtt elfelejteném, Lord Fowler megkért rá, hogy ezt adjam át önnek. – Az inas egy hosszú selyemszalagot pottyantott A Gonosz tenyerébe, majd összeesküvőn odasúgta neki. – Arra az esetre, ha eldurvulnának a dolgok.

Aztán rákacsintott, mire Trystan olyan hangerővel dörrent rá, hogy a falak is beleremegtek.

– Kifelé!

A komornyik fejvesztve rohant ki az ajtón, és becsapta maga mögött.

– Sage. Ezt nem hallottad.

– Uram, huszonhárom éves vagyok, és boldogan habzsolom a pikáns regényeket. – Evie kivette a selymet a férfi kezéből, fürge ujjakkal összecsavarta, és ügyesen megkötötte. – Tudom, hogyan kell durván játszani.

Evie nem mert volna megesküdni, hogy a szavak eljutottak a férfi agyáig. Arca még csak meg sem rándult, ahogy a kandalló melletti székre vetette magát.

– Fürödj előbb te! Majd én vigyázok a tűzre. – Székét a lehető legmesszebbre tolta a kádtól, a magas fejtámla eltakarta a férfi tarkóját is.

– Rendben – mondta Evie óvatosan. – Akkor most levetkőzöm.

– Nem szükséges kommentálni.

Evie mintha hallotta volna, ahogy megreped a szék karfája.

Hosszú éjszaka elé néztek.

Ötvenegyedik fejezet

Clare

Clare Maverine mindig is szerette a könyvtárakat. Gyermekkora helyszínén, a kis tengerparti faluban is volt egy, bár nem olyan grandiózus, mint Lord Fowleré, de sokkal kedvesebb.

Miután véget ért az ünnepség, és a vendégek átvonultak a hosszú vacsoraasztalhoz, Clare visszamenekült a könyvtárba. Sajgott a szíve a könyvhalmok között. Ám a szív bármiféle kínját meg lehetett gyógyítani, vagy legalábbis egy időre elfelejteni, ha egy nyitott könyv feküdt az ember előtt, lapjai tele új lehetőségekkel.

Ez a konkrét kötet kevésbé volt fantáziadús, sokkal inkább tanulságos.

A derekára kapcsolt táska belsejében tintásüvegek sorakoztak. Elővette a jobb szélsőt, amit igen ritkán használt. Sárga volt. Amikor először próbált tárgyakat átitatni a mágiájával, azonnal megszerette a tintát.

Eleve volt valami varázslatos egy olyan folyadékban, mely a semmiből képes létrehozni valamit. A varázsereje számára a tinta egy újabb lehetőséget jelentett a teremtésre, és minden egyes színnel, melyet kipróbált, újabb és újabb hatást sikerült elérnie.

A sárga volt a legnagyobb rejtély, de amikor sikerült helyesen alkalmaznia, segített feltárni a kétértelmű szövegekben rejlő titkokat. Clare egy mozdulattal kivarázsolta a sárga folyadékot az üvegcséből, ujjaival lassan körbetáncoltatta, majd a mahagóniasztalon heverő, gyűrött papírlapra fröccsentette.

Az Evie kishúgának szóló levelek egyike volt az. Habozott, hogy elhozza-e, de képtelen volt otthagyni, mert volt valami bántóan ismerős az írásban, a betűk furcsa görbületében, a hullámosan áthúzott T betűkben. Többször is próbálkozott a tintával, de nem járt sikerrel, mégsem hagyta nyugodni… Nem tudta elengedni. A gyertya viasza ráérősen csepegett a kis tálcára. A sárga tintás papír ragyogott a fényében, és Clare-nek hirtelen több dolog is feltűnt egyszerre.

Egyrészt, a levél megírásához használt tinta egyáltalán nem is volt mágikus – a papírra vetett betűk mit sem változtak Clare ereje alatt. Másrészt, a sárga tinta nagy, alaktalan nyomokat hagyott a pergamen sarkaiban.

Nem ujjlenyomatok… De akkor mik ezek?

Clare felvett egy nagyítólencsét, és a papír fölé hajolt.

– Úgy festesz, mint egy detektív. Próbálod megtalálni a szívedet? – Tatianna megjegyzése olyan váratlanul hatott rá a szoba csendjében – olyan halkan surrant, hogy meg sem hallotta a közeledését –, hogy Clare felsikoltott, és a székbe ütközött, mielőtt megkapaszkodott az asztal szélében.

– Inkább megpróbálom újraindítani, most, hogy megállítottad – morogta Clare, és dühösen visszahuppant a székre, hogy visszatérhessen a levélhez. – Mit akarsz?

A vajákos elkomorult, akárcsak Kingsley, akinek egy apró acélbilincset rögzítettek a lábára. A bilincs végéhez egy pici súlyt láncoltak. Egy lovagi páncél belsejében találták, miután Alexander felborította. Logikus lépésnek tűnt. Kingsley fejéből pattant ki az ötlet. Egyre ritkábban volt tudatánál, és az este történtek után mind egyetértettek abban, hogy az lesz a legbiztonságosabb, ha nem engedik elkószálni a békát.

Beleértve Clare fivérét is, akinek valószínűleg szörnyű agóniát kell elviselnie, mert egy éjszakára bezárva maradt a nővel, akit láthatóan távol akart tartani magától.

SZOROSABBAN.

Kingsley egyik úszóhártyás lábával a másikra erősített láncra mutatott.

– Alexander. – Tatianna megigazította a varangy koronáját. – Pont annyira szoros, amennyire kell. Nem fogom elzárni szegény kis lábad vérellátását.

Tatianna köntöse csodálatos módon rózsaszínben játszott. Vagy talán nem is volt olyan csodálatos; Clare mindig is úgy hitte, Tati csukott szemmel is kiszagolta a tárgyak színét.

– Clare? Mi az? – A vajákos Lyssa összegyűrt levelére mutatott.

Ebben az állt:

Kérlek, gyere le édesapádhoz, kicsi Lyssa. Adj neki egy esélyt, hogy bocsánatot kérjen. Engedd meg, hogy jóvátegye.

A kézírás igen egyedi volt, a T-betűkön furcsa, ferde kereszttel.

De nem a szavak ijesztették meg Tatit, hanem a fénylő pacák, melyek a papírra fröccsentett sárga tinta alatt kezdtek kialakulni.

– A sárga tinta felfedi a titkokat. – Clare lélegzet-visszafojtva figyelte, ahogy a foltok tisztulni kezdtek…

Csatt!

Kingsley epizódjai épp ezt a pillanatot választották a visszatérésre, a varangy az egyik pillanatban még magánál volt, a következőben pedig már nem. Állati állapotában Kingsley csak annyit érzékelt, hogy valami nagyon nehéz dologhoz van kötve.

Amit sikerült az előnyére fordítania.

– Alexander, ne! – ordította Clare, amikor a varangy szökkent egyet, és a lábára erősített golyó levert pár gyertyát, könyvet, és végül (szerencsétlen módon) egy nagy üvegnyi fekete tintát. A fekete tinta nem lépett reakcióba Clare varázserejével, sőt, inkább csak kioltotta azt. A levél elmerült az éjfekete folyadékban, és a szavai elvesztek.

Örökre.

Clare szívébe bánat mart, mert kénytelen volt elfogadni, hogy ismét cserben hagyta a fivérét. Megint csak kudarcot vallott.

– Alexander! – csattant fel Clare, ám azonnal elfogta a bűntudat a herceg szégyenkező ábrázata láttán.

Röstellte magát.

– Újabb epizód – jegyezte meg Tatianna sokkal több együttérzéssel, mint amire Clare képes lett volna, annak ellenére, hogy az elmúlt percekben minden, ami rosszul sült el, az ő balga döntéseire volt visszavezethető. – Mik voltak azok a jelek? – kíváncsiskodott Tatianna kecses ujjait végigfuttatva a lap szélén.

– Nem tudom – felelte a varázslónő, majd felkapta a legközelebbi pokrócot, hogy letörölje vele a fekete tintát, de hiába; bármi lehetett is a nyom, ami a papíron megjelent, már nem volt ott.

Clare arra gondolt, ha nem huszonhat éves, felnőtt nő lenne, most a földre vetné és elsírná magát.

Kingsley felemelte a tábláját.

SAJNÁLOM.

Majd a legszánalmasabb hang jött ki a torkán, amit béka valaha kiadott magából.

Másodszor is meggondolva, talán mégis leveti magát a padlóra, és bömbölni kezd. Ha valakinek szüksége volt az effélére, hát azok pont a huszonhat éves nők voltak.

– Semmi baj, Alexander. A Mészárlakban vannak még levelek. Majd megnézzük őket, amikor hazatérünk.

– Ha hazatérünk.

– Tatianna! – pirított rá Clare a vajákos felé lépve, de megtorpant, mert megsüllyedt a talpa. Egy titkos kapcsolóra léphetett, és a nyomás valószínűleg beindított egy nyitómechanizmust, mert amint felemelte a lábát, a falhoz tolt polcok félrehúzódtak, és egy sötét folyosó tárult fel mögöttük.

– Rejtett alagút! – Tati túlságosan is vidámnak tűn a felfedezés láttán. – Végre valami érdekes. Gyere! Nézzük meg, hová vezet!

– Elment az eszed? Kizárt, hogy bemenjek abba a hátborzongató, megvilágítatlan alagútba, ami istenek tudják, hol ér véget! Elvezethet akár egyenesen a holtak földjére, és én még véletlenül sem akarok…

Ám Tatianna belefojtotta a szót. Nos… Tatianna és az ajkai. Clare és én. Minden összefüggő gondolat kihussant a fejéből, és csak az érzések maradtak. Clare – meg a keze – hevesen, szenvedélyesen válaszolt.

Két csodálatos másodpercig, mert a vajákos eltolta magától.

– Fel akarom fedezni. Csatlakozz, ha akarsz. – Azzal Tati rákacsintott, hátravetette a copfját, és felemelte a gyertyatartót. A fénycsóva követte őt a titkos átjáróig.

Clare reszkető lábakon egykori menyasszonya után eredt.

– Várj! É-én is jövök!

A tenyerébe vette Alexandert, belépett a fáklyákkal megvilágított folyosóra, és igyekezett elfojtani a rátörő kételyeket.

Különösen, amikor becsapódott mögöttük az ajtó.

Ötvenkettedik fejezet

A Gonosz

Trystan Maverine hozzászokott a kínzás hangjaihoz.

A halálos agónia sikolyaihoz, a reménytelenek nyögéseihez, amikor rájöttek, hogy senki sem siet a megmentésükre. Természetesen akadt többféle nesz is, mely közel sem volt olyan kellemes, mint az első kettő, mégis megszokta már.

De egész eddigi életében nem tapasztalt még olyat, hogy a kínzás hangjai a fürdővíz csobogására hasonlítottak volna.

– Végeztél? – kérdezte a férfi ingerülten.

– Még csak két perc telt el – kiáltotta mérgesen Sage. Újabb vízcsobbanás. A kálváriája folytatódott.

– Nem hiszek neked – rikkantotta vissza A Gonosz gúnyosan. Hitt ugyan a lánynak, de már nem volt képes logikusan gondolkodni, és az elméje – mely sosem tűnt különösebben fantáziadúsnak – most a legzavaróbb, legletaglózóbb képekkel bombázta őt.

Nedves, selymes bőr csillogott a gyertyafényben, egy kebel körvonala a vízsugár alatt, épp csak a látómezején kívül. A rózsás pír, mely általában tanítványa haragjáról árulkodott, most a feje búbjától a lábujjáig terjedt, az arcáról, a nyakán át a kebléig, le a hasán és talán még…

Megálljt parancsolt a képzeletének, nem erkölcsi okból, hanem hogy elrejtse a fadarabot, amit véletlenül kitépett a szék karfájából.

– Mi volt ez? – kérdezte Sage, miközben víz loccsant ki a kád pereméről. Trystan hallotta, ahogy a lány ide-oda fészkelődése miatt a padlóra csapódott.

Gyorsan a tűzbe dobta a karfa darabkáját.

– Semmi – hadarta.

– Tudnál adni egy törülközőt?

Először nem akarnád inkább kiszúrni a szemem?

– Hogyne! – Trystan megkeményítette a hangját, hogy passzoljon egyéb testrészeihez.

Majd a fejét leszegve a kád felé lépett, de akadt egy régóta ismert, mélyen gyökerező bökkenő a jó szándékkal, legalábbis Trystan esetében.

Mégpedig az, hogy általában rosszul végződött.

Felnézett, és túl későn jutott eszébe a tükör. Egyenesen belenézett, és mindent látott, amit el akart kerülni.

Ahogy sejtette, a képzelőereje fikarcnyit sem ért.

Mert semmi olyasmit nem képzelhetett maga elé, mely utánozhatta volna a lány vállának lankáit, a vízbe merülő sötét tincseket, az arcát színező pírt, a víz alól kibukkanó combját, és a bokáját, mely a kád peremén pihent.

Egy pillanatra kiürült az elméje. Jobb is.

– Ó, uram! Nézz a lábad…

Ám a figyelmeztetés túl későn érkezett, ráadásul Trystan lélekben már messze járt, hogy meghallja – vagy hogy észrevegye a kád mellett éktelenkedő tócsát. Kicsúszott alóla a lába, a feje nekicsapódott a sárgaréz peremnek, és a hátára esett.

Vezekelt. Az istenek ezt szabták ki rá, amiért gonosztevőből kukkoló kéjenc lett.

Sage jelent meg fölötte, hosszú hajáról rózsaillatú cseppek hullottak a férfi homlokára, a testét alig takarta a vékonyka anyag, mely nedves bőréhez tapadt.

Büntetés vagy jutalom, egyformán kínzó volt.

– Jaj, istenek! Jól vagy?

Igen, akarta mondani. Én, mint a világ leggyalázatosabb, legaljasabb söpredéke, megpillantottam a csupasz válladat, amitől elment a maradék ép eszem is. Te hogy vagy?

– Hogyne. És te? – felelte inkább.

A lány furcsa ábrázattal meredt rá. Még szép. Trystan úgy viselkedett, mint egy bohóc.

Valószínűleg nem volt elég meggyőző, mert tanítványa egyszerű kérdésekkel kezdte bombázni.

– Mi a teljes nevem?

– Evangelina Celia Sage.

– Hány éves vagy?

– Huszonkilenc.

– Ó, tényleg?

– Igen – válaszolta Trystan óvatosan.

– Azt hittem, idősebb vagy.

– Micsoda? Miért?

– Úgy viselkedsz, mintha ötvenévesen születtél volna.

– Ötven?! – üvöltötte a férfi, és olyan gyorsan ült fel, hogy Sage a fenekére huppant, a törülközője pedig felcsúszott, felfedve csillogó, formás combját. – Tényleg jól vagyok. Elég a kérdésekből.

Trystan kinyújtotta a karját, hogy megtámaszkodjon, de azonnal megbánta, amikor ujjai a lány puha bőrét súrolták, és forró szikra suhant végig a karján, majd elhalt az ajkain.

Megköszörülte a torkát, felállt, és hátat fordított a tanítványának.

– Szólj, ha felöltöztél.

Alig három másodperc telt el, amikor meghallotta Sage hangját.

– Megfordulhatsz, de van egy kis problémám. – A Gonosz megpördült, de rájött, hogy a lány valójában nem öltözött fel, még mindig a kis törülközőbe burkolózott, mely követte a teste vonalát.

Dobd el a törülközőt, suttogta egy gonosz kis hang a fejében. A veleszületett csekély jó modort is elpazarolja erre a nőszemélyre. Mire elhagyja ezt a helyet, morzsányi sem marad belőle.

– Nem hoztak nekem hálóinget, se mást, amibe átöltözhetnék. Ennél többet nem tehetek. Nem hinném, hogy az a csipkés anyag kibírná, ha még egyszer felvenném.

– Lennie kell valaminek. – Trystan átkutatta a fiókokat. Semmi. Kinyitotta a sarokban álló szekrényt.

Nem semmi.

Határozottan nem semmi.

– Hűha. Ez aztán jó sok kötél – füttyentette el magát Sage. – Úgy látom, Lord Fowler jól szokott itt szórakozni.

Trystan becsapta a szekrényt, és fájdalmasan kifújta a levegőt.

– Az ingem – vakkantotta. – Vedd fel az ingemet!

– Nem fogsz fázni?

Nem, másodpercek választanak el a spontán öngyulladástól, köszönöm a kérdést.

– Megleszek – felelte inkább a férfi. – Vedd csak el! – Kibújt a vörös selyemből, és átadta a lánynak, igyekezve nem észrevenni, ahogy tanítványa felcsillanó szeme a mellkasára szegeződött.

Trystan nem feszítette meg az izmait. Szimplán csak nyújtózkodott. Az két teljesen különböző dolog.

– Kö-köszönöm – dadogta a lány, mielőtt belebújt a férfi ingébe. Az alja a térdét verdeste. Hála az isteneknek a kisebb csodákért. A Gonosz sosem gondolta volna, hogy Sage magassága, pontosabban annak a hiánya, ekkora áldást fog még jelenteni.

De aztán a lány leejtette az ing alól a törülközőt, és Trystan máris kevésbé látta áldásosnak a helyzetet, mert ha másra nem is volt jó, de a selyem megmutatott mindent. Trystan pedig, bűnös alak lévén, képtelen volt levenni a tekintetét a tanítványa kebléről. Sage-nek is feltűnt, persze nem meglepő. Mindent észrevett, amit A Gonosz nem akart, hogy észrevegyen. Ez volt a lány egyik különleges képessége, a fejében cikázó értelmetlen gondolatok és az üstfőzetébe tejjel belerajzolt illetlen rajzok mellett.

– Bocsáss meg – mondta A Gonosz. – Nem láttam semmit.

– Miért szabadkozol? – A lány felhúzta az orrát. – Csak mellbimbók.

– Sage!

– Mi van?! Én is a tieidet bámultam, mégsem kértem bocsánatot. Vagy tán akarod, hogy mentegetőzzek?

Ha pusztán azért követelné a bocsánatkérését, mert a lány a mellkasát bámulta, akkor Trystant meg kellene égetni egy oltárnál a gondolatokért, melyek tanítványa keble láttán jutottak az eszébe.

– Nem – morogta a férfi. – Egyáltalán nem akarok a mellbimbókról beszélni.

– Rendben. Akkor melyik testrészről szeretnél?

– Semelyikről sem!

– A fülekről? – ajánlotta Sage pimaszul. – A fülekben nincs semmi érzéki.

Ebben a pillanatban a nő testének minden porcikáját érzékinek találta. Épp ez volt a probléma.

– Nem akarok a füledről beszélni, se másról, ami hozzád tartozik. – A férfi szavaiból áradt a leereszkedés.

Túl durva volt. És túl hirtelen. A lány arcáról eltűnt a korábbi pajkos kifejezés – ami, ha Trystan igazán őszinte akart lenni, morbid elégedettséggel töltötte el –, helyébe pedig félénk bizonytalanság költözött, amit a férfi átkozottul gyűlölt.

– Sajnálom, hogy kényelmetlen helyzetbe hoztalak – szabadkozott immár a lány. – Többé nem teszem. Te igyekszel profi módon viselkedni, én pedig tönkreteszem.

Mindent tönkreteszel, Trystan.

– Sage – kezdte volna, de a lány folytatta.

– Akarlak. Ha ez nem volna egyértelmű – bár biztos vagyok benne, hogy elég nyilvánvaló, ráadásul elég régóta, de már látom, úgy döntöttél, hogy távolságot akarsz tartani tőlem, és ezt nem tartottam tiszteletben. Szándékosan provokáltalak, ami nem volt valami kedves és tisztességes, ezért abbahagyom.

– Abbahagyod? – ismételte Trystan, gyönge szíve a fülében kalapált, a tűz ropogása távoli nesznek tűnt csupán.

– A tanítványod vagyok. Ez elég. Feladom.

Ne, könyörgött A Gonosz elméje. Kérlek, ne mondj le rólam! Szánalmas, elkínzott lelkem darabokban hever, és – sajnos – a tiéd.

Ám ezek a szavak nem jöttek ki a száján. Valójában semmi sem jött ki. A szája kinyílt, majd bezárult, aztán újra kinyílt, és úgy maradt.

– Nem kell mondanod semmit, uram. Szabadon engedlek. – Sage kinevette magát, de nem örömében. Az istenek legyenek átkozottak. – A kanapét vagy az ágyat szeretnéd? – Azzal a lány elfordult tőle, hogy körbepásztázza a szobát.

– Téged – suttogta Trystan.

– Hogyan? – Sage tágra nyílt szemmel pördült felé.

– Téged – ismételte meg a férfi lassan a tanítványa felé lopakodva, minden esélyt megadva a lánynak, hogy meghátráljon. Aztán a férfi keze a lány nedves hajába mélyedt, és hátrahajtotta a fejét.

– Engem? – kérdezte Sage, és a hangjából sugárzó sebezhetőség megtörte a férfi maradék önuralmát is.

– Téged – mondta A Gonosz még egyszer, utoljára, mielőtt ajkait a lányéhoz nyomta.

Józan esze megpróbált előfurakodni a tudata legmélyéről. Elvégre a Sors is megjósolta, hogy el fogják pusztítani egymást. Ez önző volt. Helytelen. És biztosan a leggonoszabb dolog, amit valaha elkövetett.

De nem érdekelte.

Hisz Trystan Maverine volt A Gonosz.

Épp itt volt az ideje, hogy úgy is viselkedjen.

Ötvenharmadik fejezet

Evie

Evie elméje gyakorta kis fáziskéséssel dolgozta fel az eseményeket, különösen, ha fontos dolgokról volt szó. Például, amikor legelőször találkozott A Gonosszal, a királyság legnagyobb ellenségével, eleinte a nyugalom természetellenes illúzióját mutatta. Ám a tudatalattija azon része, mely szükség esetén emlékeztette, hogy sikítson, sírjon és essen pánikba, rávette őt, hogy a munkaszerződése aláírta után közel két órán át magányosan vergődjön a szobájában.

Nemsokára ugyanez lesz a helyzet a főnöke szájával is, meg a nyelvével, mely most épp a lány alsó ajkán siklott el, megalázó hangokat kényszerítve ki Evie-ből, miközben lábujjhegyen pipiskedett, és kétségbeesetten próbált közelebb férkőzni a férfihoz. Ujjai A Gonosz amúgy is kócos tincsei közé fúródtak, ám ezúttal Evie legalább tudni fogja, hogy az a fején csücsülő szénaboglya az ő műve volt.

Forróság. Teste szinte lángra kapott, amikor a férfi keze lecsúszott az arcáról, gyengéden simogatta a lány csípőjének ívét, majd megragadta, és magához vonta. Evie vonaglott, a férfi felnyögött, száguldoztak köztük az érzelmek, amikor elváltak egymástól, de csupán néhány centire, egymás szájába lihegve.

Homlokuk összeért, a férfi meredten nézte őt, sötét tekintete ellágyult, majd újra megkeményedett.

– Akarlak.

Evie életében először nem töltötte ki értelmetlen fecsegéssel a kinyilatkoztatását követő csendet.

– Hogy érted?

A lány végleg legyőzte félénkségét, és merészen a férfi válláról az arcára csúsztatta a kezét. Főnöke arcán átsuhant a pánik, majd hátrálni kezdett.

Most aztán nem, te nyuszi! Kényszeríteni fogja, hogy mellette maradjon, ebben a meghitt pillanatban.

Trystan meleg lehelete reszketett közöttük.

– Azt akarom, amit nem kellene. Sage, a Sors teremtménye…

Ám Evie a férfi szájára tapasztotta a kezét.

– Tudom. Borzalmas jövőt jósolt neked, amiben valamiféle szörnyűséget követsz el ellenem, hisz te már csak ilyen vagy. Mert azt hiszed, erre az életre rendeltettél, és ha továbbra is ezek között a kételyek között élsz, hát nem is lesz másik.

Majd figyelmeztetés nélkül elkapta a férfi nyakát, és magához vonta a száját. A férfi válasza azonnali volt. Már nem volt benne semmi lágyság. Őrült kéj vette át az irányítást a férfi cselekedetei felett, mintha búcsút készülne mondani a lánynak, ám mielőtt megtenné, ki akart élvezni minden egyes pillanatot. Főnöke keze ott volt mindenütt, forróságot hagyva maga után, meg egy különös érzést, mely fájdalmasan bizsergette Evie bőrét.

A férfi vadul markolta a csípőjét, ujjai nyomán majdnem zúzódások keletkeztek, ám az irányítás Evie kezében volt, és nem volt hajlandó megválni tőle. Tenyerét főnöke mellkasára simította, és hátrafelé taszajtotta, lépésről lépésre, míg Trystan háta a szoba sarkában álló szófának ütközött. A férfi hátrazuhant… de nem egyedül. Evie átvetette a lábát a férfi derekán, ahogy a párnára hanyatlottak. Aztán Trystan felült, ölében Evie-vel, és ajka minden érintésével az őrületbe kergette a lányt.

A kulcscsontján, a nyakán, de nem tovább. Evie visszahúzta a száját, és újra megcsókolta, és nagyon igyekezett nem megadni magát a főnöke érces hangon elsuttogott szavainak.

– Istenek, megőrjítesz, Sage. Amikor először megpillantottalak, tudtam, hogy te leszel minden káosz forrása.

A lány ajka a férfié felett lebegett, oly közel. Sajgott minden porcikája, izmai megfeszültek a bőre alatt.

– Akkor miért alkalmaztál?

A Gonosz egy pillanatra magához tért, majd komoly tekintettel, egyszerűen közölte:

– Mert a gondolattól, hogy mindennap láthatlak, végre valami mást is éreztem, mint haragot. Már meg is feledkeztem róla, milyen az.

Ez volt a legfurcsább, legszebb bók, amit a lány valaha kapott, és egy mosollyal felelt, mielőtt a férfi megbánta volna, hogy hangosan is kimondta.

– Be kell vallanom valamit.

A férfi arcára kiülő bizonytalanságot nem találta valami hízelgőnek, mégis folytatta.

– A mocskos álom, amiről úgy egy hónapja meséltem Tatinak… Amikor azt mondtam, hogy nem is úgy értettem, és tényleges mocsokról volt benne szó…

A Gonosz korábbi bizonytalansága eltűnt, csak a kíváncsiság maradt.

– Igen? – A férfi keze még mindig Evie csípőjén kalandozott, ami eléggé megnehezítette a gondolkodást.

– Hazudtam. Csókolóztunk… a földön.

Főnöke hangosan felkacagott, mielőtt egyáltalán befejezhette volna a mondatot, aztán újra csókolóztak, és a férfi ezúttal nem állt meg a nyakánál, félrehúzta a gallérját, hogy felfedje a lány vállát. Csókok forró nyomát hagyta maga után, egyre lejjebb és lejjebb, amíg egyszerre a tenyerébe vette a keblét. Evie felnyögött, és a férfi hajába markolt, amikor főnöke szája a szövet fölé siklott, és nyelvével ide-oda csúsztatta a selymet érzékeny bimbója fölött, újra meg újra, míg a legszégyenteljesebb hangokat csalta elő a lányból. Valahol, a vágy homályán át érzékelte, hogy Trystan mágiájának szürke köde lustán kavarog a bokája körül, és Evie megköszönte neki, hogy ebben a pillanatban együttműködik.

A férfi feje tanítványa mellkasán pihent, és szaggatottan lélegzett.

– Akkor kvittek vagyunk. Annyi mocskos álmom volt rólad, hogy elkezdtem betűrendbe sorolni őket aszerint, miféle bűnös dolgot követtünk el bennük.

Evie két tenyerébe vette a férfi arcát, és maga felé fordította.

– Akarlak. És te is akarsz engem. De csak ma estére? Vagy örökre? És pontosan mit is akarsz? A számat? A testemet? A szívemet? A lelkemet?

A Gonosz megremegett, minden izma megfeszült.

– Sage…

– A tiéd. Mind. Akár akarod, akár nem. A legelső napon neked adtam azzal a régi gyapjúsállal együtt.

Evie erősnek és hatalmasnak érezte magát, ezért tűnt olyan furcsának, hogy kicsordult a könnye, és lassan lecsorgott az arcán. De aztán rájött, talán épp ebben rejlik az igazi ereje – hogy képes sebezhető lenni, hogy ilyen mélyen érez. A legnagyobb erő azoknak adatott meg, akik elég bátrak voltak, hogy minden ízükben megéljék az érzelmeiket.

Trystan csak nézte, arcán fájdalom tükröződött, de nem szólt egy szót sem.

Evie hitetlenkedve rázta a fejét, mert amire készült, az kétségkívül a legérettebb és legmegfontoltabb döntés volt, amit életében meghozott. Szörnyűséges.

A férfi arcához hajolt, gyöngéd csókot nyomott az ajkára, nyelvével incselkedett, majd fél kézzel eltolta magától.

– Élvezd hát… az álmaidat. Mert amíg nem döntöd el, hogy a saját utadat járod, mindegy, mit mond a Sors, amíg nem határozod el, hogy igenis közös jövőt tervezel velem, addig nem lesz másod, csak az álmaid. – Fájt ugyan, de elválasztotta a testét a férfiétől, és ott hagyta őt sokkos állapotban, kiterülve, akár egy félmeztelen, sötét isten.

Trófeát akart az iménti tettéért. A bátorság kitüntetését, egy istenekverte meghívót a Vitézi Gárdába… vagy inkább a Dicstelen Őrségbe.

– Addig is, tiéd a kanapé, enyém az ágy. Átjöhetsz, ha úgy döntesz, akarsz engem.

A lepedő hűvös érintése oly jóleső volt csupasz lábán, hogy Evie elkezdett rugdalózni velük. Oké, ma éjjel nem lesz szex, de legalább ez az övé volt.

– Jó éjt, uram! – kiáltotta a lány mosolyogva, miközben kényelmesen elhelyezkedett a párnán.

A férfi hangja túlságosan is békésnek tűnt, amikor válaszolt.

– Jó éjt, Sage.

Valószínűleg a modora volt az oka, hogy Evie felült, és hangosan csettintett.

– Ja, igen. Elfelejtettem megemlíteni, hogy általában meztelenül alszom. Már ha érdekel. Jó éjt! – Evie egészen a válláig felhúzta a takarót, szabadon hagyva szinte mindenét, és hirtelen úgy érezte, megérte. Ez az egész. Hogy ellenállt a férfinak. Hogy nyíltan felfedte a kártyáit.

Nos, mindez, meg a hangos, elkínzott nyögés, ami a szoba túlsó feléből hallatszott.

Lassan lecsukódott a lány szemhéja, és bár a teste nem csillapodott le teljesen, hirtelen nagyon kimerültnek érezte magát. Még egy éjjel, és ismét útra kelnek. Még egy éjszaka.

Ám ahogy Evie elszenderült, nem voltak mocskos álmai.

Csak rémálmok.

Ötvennegyedik fejezet

Gideon

Az éjszaka lassan, álmatlanul telt.

Hűvös, kora reggeli levegő legyintette meg Gideon karját, amikor felvette a Vitézi Gárda ezüst páncélját. Aprólékos folyamat volt, és furcsa érzés újra megtenni. Azt hitte, hogy a Dicstelenek már rég lehajították azt a páncélt egy szikláról, vagy beolvasztották a fegyvereikhez. A fém hangosan csörgött, ahogy lehajolt, hogy megigazítsa a csizmáját.

Gyűlölte ezt az egyenruhát, gyűlölte mindazt, amit jelképezett, azonban ez nem volt mindig így. Volt idő, amikor büszkén viselte a király címerét, büszke volt rá, hogy azon kevesek egyike lehet, akik szolgálhatják Őfelségét és a Rennedawnnal kapcsolatos vízióját.

De most csupán arra emlékeztette, milyen szörnyűségek történtek, amikor utoljára magára öltötte. Ráadásul dörzsölte. Istenekre, hogy is felejthette el, milyen kényelmetlen ez a maskara?

– Hogyan várta el a király, hogy bármit is elvégezz ebben az izében? – Keeley hangja törte meg a gondolatmenetét, és a fiú kesztyűs kezébe harapott, hogy elfojtson egy nevetést. – Ne vihogj! Már így is elég nevetségesnek érzem magam.

Gideon a markába köhintett, felemelte az ujját, és hálát adott a szerencsecsillagának, hogy A Gonosz raktárában lapult még pár gárdista páncél.

– Nem nevetek, csak figyelek. És oxigénhiánnyal küzdök.

Míg a többi Dicstelen a közelben várakozott, Gideon és Keeley feladata volt, hogy műszakváltás előtt kiiktassa a két, posztjára érkező lovagot, felosonjanak, és leváltsák a rejtett alagút előtt álló strázsákat. Ez volt a dolog könnyebbik része. A nehezebb pedig, hogy kiszabadítsák a guivre nőstényt, és valahogy kicsempésszék a Sors teremtményét a ketrecéből anélkül, hogy a Vitézi Gárda megneszelné a tervet.

Egy átlagos péntek.

Keeley felhorkant, és merev mozdulatokkal a tábor felé lépdelt.

– Csak hogy tudd, ebben a göncben még nevetségesebb vagy, mint általában, nekem mégis volt erőm ellenállni a kísértésnek, hogy ugrassalak miatta.

– Amikor először találkoztunk, karokkal ellátott konzervdoboznak neveztél.

A nő láthatóan összezavarodott.

– Az nem ugratás volt. Csupán előzékenyen közöltem veled egy tényt.

Gideonnak nem volt kedve vitába szállni vele, kimerítette az alváshiány, meg a nő esetlen totyogása.

– Csak nem felcsúszott valami, kapitány?

A fiú sípcsontja fémmel találkozott, és átkozódva markolászta sajgó végtagját.

– Az istenekre! Ne haragudj, nem kellett volna az alsóneműdre célozgatnom, kérlek, ne jelents Beckynek!

– A tény, hogy ilyesmi jár a fejedben, miközben úgy festek, mint egy szerszámosláda, már önmagában abszurd – berzenkedett a nő.

– Keeley, ha egy túlméretezett papírzacskót viselnél, akkor sem esne nehezemre ilyesmire gondolni.

Már túl késő, te sügér.

A nő maga elé bámult, és nem reagált. Még csak meg se rezzent. Ez új mélypontot jelentett; egyszerűen levegőnek nézte a fiút. Ha mást nem is, eddig legalább bosszantotta a nőt, de meglehet, hogy mostanra ez az idők során tökélyre fejlesztett képessége is cserben hagyta.

Ahogy a távolban felsejlett a Dicstelenek táborának körvonala, Gideon megtorpant, és hagyta, hogy Keeley nélküle meneteljen tovább. A füves dombtetőről nézte a nőt, egy szót sem hallott abból, amit az embereinek mondott, mégis elragadtatva figyelte, ahogy a kapitány Min várakozó tenyerébe ejtette a táskáját. Tiszteletük megnyilvánulásaként mindannyian finoman meghajoltak Keeley előtt.

Min és Andrea – akik árnyékként követték kapitányukat – átkarolták, egy pillanatra összefonódtak így hárman, aztán Keeley elhúzódott. Odabiccentett Gideonnak, majd a Tündökpalota felé vette az irányt.

A fiú botladozva követte a nőt a rejtett ösvényen. Úgy gondolták, ez a megfelelő hely, hogy elcsípjék áldozataikat, mielőtt azok eljuthatnának a titkos alagúthoz. Csendben kellett maradniuk, mert ha bárki megneszeli az érkezésüket, nekik annyi, és az egész terv hiábavaló lett volna.

Gideon azonban Sage volt.

Tehát nagyjából félórányi küszködés után kinyílt a szája, és kibuktak rajta a szavak.

– Ahogy az embereidet irányítod, szinte elhiszem, hogy apád király volt.

Keeley a szája elé kapta a kezét, és fojtott hangon ráförmedt.

– Az apám, már ha egyáltalán ő írta nekem azokat a leveleket, egy csaló volt. A gyámom azokkal az üzenetekkel akart átverni, hogy megakadályozzon a szökésben. Lehet, hogy maga írta, lehet, hogy lefizetett valakit, hogy írja meg helyette, sosem fogom megtudni.

Ezt egy órával ezelőtt mesélte el a fiúnak a tóparton. Hogy az apja egy sarlatán volt, hogy teherbe ejtett egy nőt, aki soha nem is akart gyermeket, aztán magára hagyta. Mégis gyakran kapott leveleket az állítólagos apjától, aki elkötelezte magát a hazugság mellett, mellyel kislánykora óta traktálták Keeley-t.

Hogy az apja király volt, és csak a saját biztonsága érdekében rejtegetik őt.

– Akkor sem értem, miért tett ilyet – utalt Gideon a kapitány anyjára.

Keeley az előttük húzódó bokrokat mustrálta, biztonságos búvóhelyet keresve, ahol megvárhatják a király őreit, most azonban abbahagyta a vizsgálódást, és gúnyosan felvonta a szemöldökét.

– Neked aztán mindenkinél jobban kellene értened, milyen az, ha valaki, aki feletted áll, kihasználja ellened a tudatlanságodat. A király mindvégig tisztában volt vele, kinek a fia vagy. A gyámom azt akarta, hogy jó kislány legyek, ezért minden lehetséges hazugságot összehordott, és amikor mégis rosszul viselkedtem…

Hirtelen elhallgatott, és Gideon ereiben megfagyott a vér, miközben bebújtak a bokorba.

– Mit csinált? – suttogta.

A nő megérintette a copfja végén megpörkölődött hajszálakat.

– Lefogott, néha kötelet is használt, és levágta a hajamat.

Ne hagyd, hogy levágják a hajam. Kérlek.

Felfordult a fiú gyomra a gondolatra, hogy földhöz szorítják az aranyloknis kislányt. Vajon sikított? Vagy csak várt, és azt remélte, megmenti valaki? Küzdött?

Mielőtt megkérdezhette volna, egy gárdista bukkant fel a dombtetőn, majd még egy szorosan a nyomában. A következő pillanatban Keeley felhördült, amikor egy nyíl szelte át a levegőt, és egyenesen az első alak szemébe fúródott, egy második pedig az utánamasírozó homlokába.

Keeley felegyenesedett, és lassan Gideon felé fordult, aki egy számszeríjat tartott a vállán. A nő felvonta a szemöldökét, mire a fiú leengedte a fegyvert, és zavartan elmosolyodott.

– Elnézést. Te akartad?

Keeley a copfja végét piszkálta, ideges kis szokás, ami lángra lobbantotta a fiú mellkasát. Kis gyomorégés. Semmi több.

– Nem, semmi gond, lovag úrfi. Örömmel látom, hogy végre kiveszed a részed a munkából. – Azzal megveregette a fiú vállát, és megkerülte őt. Vastag varkocsát a páncélja hátuljába, a kiálló tincseket pedig a sisakjába tömködte, ami hamarosan eltakarta az arcát. – Készen állsz?

– Menjünk, és szabadítsuk ki a kismamát! – Gideon összecsapta a tenyerét, maga is felvette a sisakját, így már nem látott mást, csak Keeley mézbarna szempárját. Megnyugtatta a tudat, hogy ha a szája nem is, a szeme mosolygott.

A könnyed hangulat azonban nem tartott sokáig, mert Gideon haptákba vágta magát, felvéve az ismerős testtartást, amit minden áldott nap megtett, mióta csak az eszét tudta. Keeley követte a példáját, az előző este a fiútól kapott utasítások elegendőnek bizonyultak, még igen kevés gyakorlással is.

Gideonnak hónapokba tellett, mire megtanulta a helyes menetelést, és nem tört rá a vihogás, valahányszor arra gondolt, milyen nevetségesnek tűnhet, amikor minden lépésnél úgy emelgeti a térdét, akár egy elmeroggyant hattyú. A lány már egy nap után is fenségesnek és magabiztosnak látszott.

Gideon szemében ez hihetetlen teljesítménynek tűnt.

A rejtett alagút bejáratához érve a fiú elvégezte a szokásos kopogtatást, és közben az összes általa ismert istenhez fohászkodott, hogy azóta sem jutott eszükbe megváltoztatni a kevesek által ismert, titkos kézjelet.

A kőfal feltárult, magával húzva a borostyán ágait. Mögötte egy sötét terem húzódott, meg két őr, akik – ahogy azt Gideon előre megjósolta – teljesen el voltak ázva.

– Rordon. Luther. – A fiú odabiccentett, és igyekezett megváltoztatni a hangját, bár a két strázsa olyan pityókás volt, hogy valószínűleg fel sem tűnt volna nekik. – Jöttünk, hogy leváltsunk titeket. – Egy üres brandysüveg még mindig a földön gurult, amikor a két alak egymásra nézett, majd kibotorkált az alagútból. Feltehetőleg visszasiettek a barakkba, hogy kialudják magukat.

– Részegek? Munka közben? Tudtad, hogy így lesz? – ragadta meg a csuklóját Keeley. Gideon meghúzta a túlsó falon kiálló kart, mire az alagút ajtaja bezárult mögöttük.

– Azok ketten mindig felöntenek a garatra. Nem láttam, hogy valaha is komolyan vettek volna valamit. Ezért rendelték ki őket ebbe az alagútba – magyarázta a fiú, miközben magához vett két fáklyát, majd az egyiket átnyújtotta Keeley-nek.

A nő látványosan hüledezett, amit Gideon elbűvölőnek talált.

– Miért kaptak egyáltalán állást, ha ennyire felelőtlenek?

– Mert a király unokatestvérei.

Keeley két kezébe fogta a fáklyát, és a fejét csóválta.

– Ó, még szép. Középszerű férfiak hatalmi pozíciókban, csak mert jó helyre születtek. Milyen meglepő…

– Mintha szarkazmust vélnék felfedezni a hangodban.

Csoda, hogy Keeley nem gyújtotta fel ott helyben.

– Mert az is volt!

Gideon óvatosan vezette őket a már nem használt járatokon, és felkiáltott, amikor a karja beleakadt egy pókhálóba.

A nő felsóhajtott.

– Nem is értem, miért ragaszkodik hozzá ez az ország, hogy csak férfiak lehessenek a Vitézi Gárda tagjai, amikor ízeltlábúak ellen is alig bírják megvédeni magukat.

– Nem tudtam, hogy csak egy pók – duzzogott Gideon. – Azt hittem, hogy százlábú.

– Mi a különbség? Akárhogy is, félsz a bogaraktól.

– Mindentől félek, aminek húsznál több lába van. – A fiú megborzongott, épphogy elkerülve egy újabb hálót. – És nem hinném, hogy az egész királyság egyetértene ezzel a gyakorlattal; egyszerűen csak ez a hagyomány. Hidd el, meglepne, egyesek milyen könnyen hátat fordítanak a problémáknak, ha őket nem érintik.

A nő elkomorult, a páncélja kellemetlenül csörömpölt, ahogy a kőfalnak ütközött.

– Ez nem helyes.

– Szerinted nem élnek tudatlan emberek a világon? – kérdezte Gideon kétkedve.

– Életem első tizenkét évében nem ismertem mást, csak a tudatlanságot, de akkor sem hagyhatjuk, hogy legyőzzön minket. A változás egyetlen módja, ha nem elégszünk meg a jelenlegi helyzettel, és utat találunk a fejlődésre.

Gideon az állát dörzsölgette, és elfintorodott.

– És azt hogy kell csinálni?

Keeley levette a sisakját, és megajándékozta a fiút egy apró mosollyal, ami hasonló érzéseket keltett benne, mint amikor lábon rúgta.

– Jó okot adsz nekik rá, és csak reméled, hogy ők is annak tartják.

Aztán visszatette a sisakját, és útnak eredt. Gideon alig bírta tartani vele a lépést, ahogy befordultak a következő folyosóra. Keeley láthatóan alaposan bemagolta a fiú által rajzolt térképet. Gideon lassan már azon tűnődött, hogy csak a terhére van a nőnek.

– Feleslegesnek érzem magam – morgolódott a fiú.

– Én inkább „szükségtelent” mondtam volna, de végül is ugyanaz. – Keeley a fiúra vigyorgott, és a bokán rúgás utáni érzése hirtelen ágyúgolyónyivá vált a gyomrában.

– Szóval fogalmad sincs, ki írta neked azokat a leveleket? Soha nem látogatott meg senki? – tudakolózott Gideon, és megpróbált értelmet lelni a történetében, mielőtt elérték volna a sárkányviperát.

Keeley azonban csak a fejét rázta, miközben szabad kezével eltolt az útból egy pókhálót.

– Nem. Mindig csak ketten voltunk, én meg az… ööö… „anyám”. Nem maradt más utána, csak a levelek.

– Nem akarom felmagasztalni anyádat, de a körülmények ellenére elég jó munkát végzett.

– Ez most bók volt? – A nő összehúzta a szemét.

– Attól tartok, igen.

– Akkor vigyázz, hogy ne forduljon elő újra! – A kapitány szavai gunyorosak voltak ugyan, de hangjába nevetés vegyült.

Gideonnak kocognia kellett pár lépést, hogy ismét utolérje.

– Szóval tényleg csak a véletlen műve, hogy aki azokat a leveleket írta neked, azt állítja magáról, hogy király? Nincs semmi köze az irodai árulóhoz?

– Nincs – felelte a nő határozottan és őszintén. – Bárki legyen is a tégla, semmi köze hozzám. Bár…

– Bár? – noszogatta Gideon.

– Bár feltételezem, bárki volt is, aki összejátszott anyámmal, biztosan bosszúra szomjazik, amiért elveszítette a munkáját. Amikor kislányként a Mészárlakba menekültem, A Gonosz megszánt, és állást adott nekem. Így hát nem volt szükség több levélre. Azóta nem beszéltem anyámmal.

– Felvett egy tizenkét éves gyereket Dicstelennek? – háborgott Gideon.

Keeley önfeledten felkacagott.

– Nem, dehogy! Tizenhét éves koromig aktákat tologattam. Nem sokkal azután csatlakoztam az Őrséghez.

Lenyűgöző. Ez a nő lenyűgöző volt, és pontosan ebben rejlett a probléma.

– Értem. Nos, ez legalább ad némi támpontot. Ha itt végeztünk, A Gonosz elé tárjuk mindezt, és talán felgöngyölíthetjük a szálakat.

Keeley válla megfeszült, ám mielőtt Gideon rákérdezhetett volna az okára, hangos visítás visszhangzott balról, a leghosszabb folyosó felől. Fájdalmas visítás. Elkínzott.

– A guivre – mondta a nő, és lehúzta a sisakját, felfedve aggodalmas grimaszát.

– Nyomás! – ordította a fiú, ahogy végigdübörgött a folyosón.

– Fájdalmai vannak – harsogta a nő a fiú mellé szegődve. Gideonnak feltűnt, ahogy a kapitány a mellkasát szorongatja, mintha egy szál kötné össze őket, és ha az egyikük szenved, azt a többiek is megéreznék.

Gideon megszaporázta a lépteit, és eltorzult az arca.

– Csak reménykedjünk, hogy nem szülési fájdalom, mert ha igen, ez a mentőakció sokkal kockázatosabb lesz, mint ahogy eredetileg terveztük.

Ötvenötödik fejezet

Becky

Eközben, a Mészárlakban…

Becky morcosan bámulta az emlékvirágot, ujjai között sodorgatta a szirmokat, és csábította a gondolat, hogy addig csipkedje, amíg el nem hervad. Pusztuljon csak el, és térjen vissza a földbe. Nem sok választotta el attól, hogy tényleg megtegye, komolyan… amikor Nura Sage felbukkant a háta mögött, és végigsimított a virágon.

– Fenyegető látványt nyújtasz, ahogy itt ücsörögsz magadban – mondta a nő együttérző mosollyal, és leült Becky mellé a börtönbe vezető folyosó padlójára. – Hallottam, hogy a kis Roland is itt van.

– Már nem annyira kicsi. – A szavak élesebben hagyták el a száját, mint tervezte, de Nura láthatóan nem vette magára. Csak hümmögött, és a térdére kulcsolta a kezét.

– Nem, azt hiszem, már elég idős ahhoz, hogy rossz döntéseket hozzon, nem igaz?

Becky életének nagy részét azzal töltötte, hogy olyan kalitkákba igyekezett bezárni magát, melyekbe soha nem illett, csak hogy végül rájöjjön, a határok nélküli szabadság hozta el számára az igazi boldogságot. Anyja árulása is ugyanabba a kalitkába száműzte volna, épp ezért küzdött ellene foggal-körömmel az elmúlt hetekben. Soha többé nem akart visszatérni egykori önmagához, akit mások kényére-kedvére formált.

Olyasmikre kényszerítette magát, amit a régi énje soha nem tett volna meg.

Például tanácsot kért két nőtől, akiket a barátainak tartott, vagy flörtölt egy férfival, akibe – ezt szinte biztosra vette – szerelmes volt, vagy elég bátorságot gyűjtött, hogy saját lelki épsége érdekében hátat fordítson a családjának.

Az a Becky sosem bízott volna meg Nura Sage-ben.

De ő már nem a régi Becky volt, és nem is egy új. Egyszerűen csak önmaga – büszkén és szégyentelenül –, aki élni akarta az életét, és nem bujkálni a múltja elől.

– Roland azért tette, amit tett, mert szereti anyánkat, és jó fia akart lenni. Valószínűleg semmi köze nem volt hozzám, és szerintem nem is kérdőjelezte meg anyánk szándékait, mielőtt végrehajtotta a parancsát.

Nura sötét szemöldöke lefelé hajlott.

– És te tudsz minderről, mégis… – próbálkozott a nő óvatosan.

Becky mély levegőt vett, és az emlékvirág feléledt az érintésére, majd egyik szirma az ujja köré csavarodott.

– Tudom, mégis fáj, hogy a fivérem boldogan folytatta azt az életet, ami oly nagy fájdalmat okozott nekem. – Visszatette a cserepet a földre, és a virág azonmód elhervadt. Becky dühösen meredt rá. – És gyűlölöm, hogy nem tudom elpusztítani ezt az ostoba növényt, mert biológiailag belém van kódolva, hogy törődjek minden élőlénnyel, ezért nem téphetem szét anélkül, hogy magamban is kárt tennék, és már unom, hogy bántanom kell magam! – A virág Becky felé hajolt, újra köré tekeredett, és biztatólag megpaskolta.

Buzdította. Egy növény.

– Látod? – sipította Becky. – Hogyan pusztíthatnék el valamit, ami így fogja az ujjamat? – Frusztráltan kifújta a levegőt, Nura pedig kissé ragyogva felkacagott.

– Ó, kedvesem. – A nő melegséggel teli hangja a nagymamájára és a közös kekszsütésekre emlékeztette Beckyt. – Nem megy, mert tele vagy szeretettel, és ez jó dolog.

Becky a levelekkel piszmogott, és igyekezett kiszabadítani az ujját a szorításukból.

– Lehet, de attól még fáj. – A virág tovább ráncigálta az ujját. – Áú! Meg ez is fáj! Te otromba teremtmény.

Tovább viaskodott a virággal, és Penge épp ezt a pillanatot választotta, hogy beforduljon a sarkon; ott találta Beckyt négykézláb egy növény ellen hadakozva, pont úgy, ahogy az idomár a vadállatokkal szokta ezt tenni.

– Drága Rebecka, azt hiszem, Roland… – A férfi elhallgatott, és felvonta a szemöldökét. – Te meg mit csinálsz? – Arca fakóbb volt a szokásosnál, szeme alatt ismeretlen karikák éktelenkedtek. Becky tudta, hogy egész éjjel a guivre mellett virrasztott; a sárkányvipera állapota rohamosan romlott, mióta elszakították a párjától. – Hadd segítsek! – A férfi felvette a növényt, és finoman megrántotta, ám ahelyett, hogy a szirmok engedtek volna, az egyik kiszakadt, és a földre hullott.

És megremegett a padló.

Penge elejtette a cserepet, és hátralépett. Az hangosan csörömpölve széttörött. Nura is melléjük ugrott.

– Mi történik?

– Bladen, mit műveltél? – korholta a férfit Becky.

Penge még a nagy ijedelem közepette is megtorpant, és féloldalas vigyort villantott rá.

– Bladennek neveztél?

– Mr. Gushiken! – Becky rácsapott a férfi karjára, mire az ismét akcióba lépett.

– Sage úrnő, szerintem jobb lenne, ha elmennél innen – mondta az idomár lazán, így Nurának ideje sem volt rendesen pánikba esni, csak bólintott, és elsietett a nyugati szárny felé.

– Hogy a hólyagos himlőbe vagy ilyen nyugodt? – kérdezte Becky.

A férfi könnyed mosolya eltűnt, helyét tekintélyt parancsoló grimasz vette át.

– Csak színlelem! – Ekkor vakító fénycsóva lövellt ki a növényből, átszelve felettük a levegőt, és betörte a folyosó végében lévő ablakot; az idomár egy másodpercet sem vesztegetett, a földre nyomta a nőt, és védelmezőleg fölé borult. – Az istenekre… – suttogta, meleg lehelete a nő nyakát cirógatta. – Ezt meg miért csinálta ez az átkozott gaz?

Becky az oldaláról a hátára fordult, hogy szembenézhessen vele. Penge a könyökére támaszkodott, nehogy összenyomja, két alkarja pajzsként ölelte a nő arcát. Pár hajszál kibomlott a férfi rövid lófarkából, és Becky nem tudott ellenállni, a füle mögé tűrte.

Az idomár whiskey-színű szeme tágra nyílt, amikor a nő ujjai az arcához értek. Megköszörülte a torkát, majd feltolta magát.

– Ezzel a virággal nem tanácsos Szeret, nem szeret? játékot játszani, hacsak nem akarod elveszíteni a fejed. Szó szerint. – A férfi idegesen felnevetett, hogy enyhítse kissé a pillanat komolyságát, Becky pedig rá akarta hagyni.

De a nő jó volt a komoly pillanatokban.

A férfi torkán akadt a kacaj, amikor a HR-es hirtelen felemelkedett, és bármiféle figyelmeztetés nélkül megcsókolta.

Beckynek csukva volt a szeme, de érezte, ahogy a férfi megremeg fölötte, és elégedett hümmögés hagyja el a torkát. Ám egy pillanattal később a nő elhúzódott, majd a következő szavak gyorsan, összefüggéstelenül buktak ki a száján, szinte kiáltva.

– Azt hiszem, szeretlek.

A Penge arcát elöntő ámulat a riadalom határát súrolta.

És Becky tudta, hogy ő is hasonlóan festhet, amikor éles hangon sipította:

– Oké, szia!

Legurította magáról a férfit, felkapta az emlékvirágot, és elrohant a folyosón, míg végül eltűnt az idomár szeme elől. Aztán megállt, nekidőlt a falnak, és elcsodálkozott saját merészségén; büszke volt magára, ugyanakkor mardosta a lelkét a szégyen.

Mert eliszkolt, mielőtt meghallgatta volna a férfi válaszát.

A növényre meredt, arra a pontra, ahol az imént még a szirmai voltak.

– Sajnálom, hogy elvesztetted néhány részedet, de ha ez segít, én is letéptem az egyik szirmomat.

Ám a növénnyel ellentétben Becky nem veszítette el a varázserejét. A virág Nura csillagfénymágiáját hordozta magában – legalábbis annak egy részét –, és szirmai elvesztése felszabadított némi varázst, bár Becky számára rejtély maradt, miért lőtt ki a csillagfény az ablakon, ahelyett, hogy visszatalált volna Nurához. Talán Rennedawn gyengülő mágiájához volt köze. Talán tovább romlott a helyzet.

A mágikus képességek születésüktől fogva szunnyadtak az emberben, amíg az illető át nem élt egy traumatikus vagy érzelmileg megrázó eseményt. Ekkor az egész életükben bennük rejlő varázs életre kelt. Becky viszont örökölte – ami igen ritkának számított, azonban még a növénymágiájuk is Fortisról Fortisra változott. Mindazonáltal a mágia örökre az ember testében maradt.

Ám a csillagfénymágia nem akart visszatérni Nurához, és a növény beavatkozása a világ legelfuseráltabb szerelmi vallomását csalta ki Rebeckából, amit aztán egy „oké, szia” követett. Minden bizonnyal ez volt élete legkínosabb pillanata, nem is beszélve arról, hogy HR-szabályszegésnek minősült.

Rebecka Erring rettenetesen bénán flörtölt. Ez volt az igazság.

– Rebecka? – kiáltotta Penge, aki ezek szerint nem vette komolyan a nő búcsúját, mert kidugta a fejét a sarkon.

Becky ijedtében ismét elejtette a növényt, amiről újabb szirmok potyogtak a földre. A virág újra megremegett, és Becky felsikított.

– Penge, fuss! – De az idomár nem volt elég gyors.

A villanó csillagfény kilövellt a virágból, és éppen a férfi fejét találta el.

Penge a földre zuhant, Becky pedig mellészaladt, a nyaka alá nyúlt, hogy megtámassza, és a férfi mellkasához nyomta a fülét, hogy meghallgassa a szívét. Az lassan, szabálytalanul kalapált, de legalább nem állt meg.

– Penge! Penge! Nyisd ki a szemed! – kiáltozta Becky. – Gyerünk már!

Az idomár szemhéja résnyire emelkedett, és úgy mosolygott rá, ahogy mindig: mintha kincset látna.

– Azt hiszem, szeretlek. – Még mindig mosolygott, amikor újra lehunyta a szemét, és halkan suttogta: – Oké, szia.

Ötvenhatodik fejezet

Clare

Ez mire emlékeztet? – Tatianna hangja visszhangzott a sötét folyosón. A Lord Fowler kastélya alatt húzódó rejtett alagutak végtelennek tűntek, mintha körbe-körbefutnának, és semmi más nem világította be őket, csak a Tatianna tenyeréből sugárzó fény.

– Nem tudom. Amikor tizennégy évesen bezártak minket anyám padlására? – Clare meghallotta egy rágcsáló vinnyogását, és kis híján nekiment a falnak, majdnem összelapítva a zsebében rejtőző Alexandert.

Tatianna felkacagott, látszólag cseppet sem zavarta Clare lelkesedésének teljes hiánya. Már oly régóta el kellett viselnie, hogy Clare gyanította, a vajákos valójában élvezi szúrós modorát.

– Emlékszel, mit mondtam, amikor becsapódott a padlásajtó?

Clare nem tudta visszatartani az ajkára kívánkozó mosolyt és az euforikus érzést, melyet a boldog emlék idézett fel benne.

– Megvádoltál, hogy szándékosan tettem, mert csókot akartam lopni.

– Annyira elpirultál a gyertyafényben, hogy azt hittem, menten lángra kap az arcod. – Tati felhorkant, és befordult egy újabb sarkon. Minél mélyebbre hatoltak a sötétségben, a falak mintha egyre keskenyebbek lettek volna.

– Mert nem tudtam eldönteni, komolyan mondod-e vagy sem! – csattant fel Clare. – Annyira rettegtem, hogy ha megtesszük, és te azt mondod, mégsem érzel ugyanúgy, mint én, elveszítem a legjobb barátomat.

Tatianna megállt, lesütötte a szemét, és szomorkás mosoly húzódott fuksziaszínű ajkára.

– Ironikus, nem igaz?

Clare a homlokát ráncolta, és megigazította Alexandert a derekán fityegő apró táskában.

– Micsoda?

– Hogy ugyanúgy éreztem, mégis elveszítettük egymást.

Ironikus? Inkább szívszorító. Vagy mindkettő.

Clare kinyújtóztatta a vállát, és előremasírozott; tudta, hogy ostobaság, hisz csak Tati gyógyító fényének köszönhetően látta egyáltalán, merre lép, így amikor a cipője orra valami szilárd, mozdíthatatlan dolognak ütközött, és a hirtelen akadály miatt fejjel előre a falnak zuhant, mindössze egyetlen gondolat suhant át a fején: ezt megérdemeltem.

Egészen addig, amíg a fal nyögdécselve, dübörögve elmozdult, egyenesen a vajákos karjába taszítva a nőt.

– Mi történt? Mit csináltam? – lehelte Clare Tatianna puha, fénylő kezét szorongatva.

A vajákos inkább kíváncsinak tűnt, mint riadtnak, amikor a fal teljesen szétvált, feltárva egy rejtett szobát.

– Nocsak, nocsak. Lord Fowler dolgozószobája.

Kingsley kibucskázott Clare táskájából, és a bokájára erősített súly azonnal a földre rántotta. A varangy úgy pislogott fel a két nőre, mintha elárulták volna.

– Hisz a te ötleted volt, Alexander! – emlékeztette Clare.

A béka bosszúsan kuruttyolt, és lassan a sarokba gurította a golyóbist, miközben kétéltű léte ellenére nagyon igyekezett durcásnak tűnni.

Clare körbenézett a kis helyiségben, és Tatit figyelte, aki végigfuttatta ujjait a sarokban álló, poros könyvespolcon, mely egy méretes tölgyfa asztal mellett állt, telis-tele millió apró vacakkal. Clare pontosan ilyennek képzelt volna egy dolgozószobát, hangyányi furcsa szeszéllyel fűszerezve. A falnál álló, párnázott szék kockás mintája éles kontrasztot alkotott a kandallóra festett csillagokkal.

– Tati, ne nyúlj a könyvespolchoz!

A nő persze nem hallgatott rá, továbbra is a széles polcot pásztázta.

– A mágikus gyűjteménye. Mit gondolsz, mire valók ezek a kacatok? – A vajákos felvett egy pici gyertyát, melynek a kanóca meleg, lila fénnyel világított.

Clare a vajákos lábát bámulta.

– Ööö, Tati?

– Hmm? – A nő nem vette le a szemét a lángról.

– Hiszen te… lebegsz.

Tatianna értetlenül pislogott rá, majd lenézett a csillámló cipőjére, mely alig pár centivel a föld felett lebegett.

– Ó. Hát ez érdekes.

Clare a hajszálait húzgálva sóhajtozott.

– Tedd már le! Kérlek!

A vajákos megvált a gyertyától, csak hogy újabb holmit vegyen a kezébe.

– Mit gondolsz, honnan szerezte ezeket a csecsebecséket? – tűnődött ide-oda billegetve az aranyozott villámot. Hirtelen elektromos szikra lövellt ki belőle, kettéhasítva a tölgyfa íróasztalt. Tatinak tátva maradt a szája, és ahogy leülepedett a por, lassan Clare felé fordította a fejét. – Hoppá…

A varázslónő megragadta a vajákos kezét, és elrángatta a könyvespolctól meg a tönkrement íróasztaltól.

– Ne nyúlj semmihez, a bánatos békába is!

Ezúttal is végigsuhant Clare-en az érzelmek heves hulláma, mely minden alkalommal elöntötte, valahányszor csak Tatihoz ért, ám csak rosszabb lett, amikor a vajákos összefonta az ujjaikat.

– Olykor eltűnődöm, mi lett volna, ha Trystan nem megy el azon a nyáron Benedikt királlyal – suttogta Clare egybefonódó kezüket bámulva.

Tatianna elengedte ugyan, de a bizsergés megmaradt, és a vajákos arcán fájdalom suhant át.

– Clare… te azt hiszed, minden problémánk Benedikt miatt van?

Nem. Clare Trystant is hibáztatta, jóval régebb óta, mint be merte volna vallani.

– Tudom, hogy nem csak erről volt szó. Tényleg. Csak…

– Önkéntelenül is azon jár az eszed, hogy másképp is alakulhattak volna a dolgok? – kérdezte Tatianna, miközben letette Alexandert az asztalra. – Hát nem alakultak volna máshogy. Te is pontosan tudod, hogy a problémát nem Benedikt jelentette, és még csak nem is A Gonosz, vagy a tény, hogy a szolgálatába álltam.

Clare lassan leereszkedett a szoba sarkában álló, kockás székre. A feje felett lógó kis lámpás fénye még jobban kiemelte a szeméből sugárzó bánatot.

– Akkor mi más lehetett? Szerettelek. – Elcsuklott a hangja. – Szeretlek. Azelőtt is szerettelek, hogy elég idős lettem volna, hogy megértsem, ez mit is jelent, de te voltál az, akit mindig is akartam, az egyetlen, akivel együtt akartam tölteni minden pillanatot. Azok az évek nélküled – nyelt egyet – életem legborzalmasabbjai voltak.

A vajákos ajka – tőle szokatlanul – megremegett, magabiztossága elpárolgott, válla megereszkedett, amikor közelebb lépett, és leült Clare-rel szemben.

– Amikor elmentem, azt hittem, utánam jössz a kastélyba; hogy eljössz értem, de te inkább feladtad.

Clare szeme szúrni kezdett, forró könnyek csorogtak le az arcán.

– Nem adtam fel. Azt hittem, helyesen cselekszem. Megmentelek attól, hogy együtt kelljen élned velem és a bűntudatommal.

– Miféle bűntudat? – tudakolta Tatianna, és felé nyúlt, de Clare elhúzta a kezét, mert úgy érezte, nem érdemli meg a nő érintését.

– Nem mondhatom el. – Clare a fejét rázta, remegő kezét az ölébe rejtette.

A vajákos tekintete megkeményedett.

– Az anyádról van szó, nem igaz?

Clare olyan gyorsan pattant fel, hogy lesodort egy poharat az asztalról, majd hátralépett, ahogy az a kőpadlóra zuhant és összetört, épp csak elkerülve a szőtt szőnyeget.

– Hogy… hogy juthat eszedbe ilyen?

– Azért, mert ő volt a probléma, Clare. – A vajákos felállt, és gyógyító mágiája segítségével félresöpörte az üvegdarabokat, mintha csak egy idegen tárgyat távolítana el a betege bőre alól. – Neked, Trystannek, sőt Malcolmnak is. Rideg volt, kegyetlen, és arra kényszerített, hogy kiérdemeljétek a szeretetét, bár egy cseppnyi sem lakozott benne. Arthur volt az egyetlen, aki őszinte odaadást tanúsított felétek, de ezzel sem hozhatta helyre azt, amit Amara elrontott.

Clare csak a fejét rázta, nem akarta kockáztatni törékeny belső békéjét azzal, hogy felfedi az érzelmeit. De képtelen volt megállni.

– Miért, szerinted mit tett velünk?

Tatianna a tenyerébe vette Clare arcát, rákényszerítve őt, hogy fekete szempárját az ő barna íriszére emelje.

– Elhitette veled és a fivéreiddel, hogy csak fekete és fehér létezik ezen a világon, a jó és a rossz. Trystan emiatt döntött úgy, hogy maga is csak az egyik lehet a kettő közül, és te is ugyanezt hiszed.

– Azt mondod, a világ szürke, és anyánk tévedett? – szipogott Clare.

Tatianna gyengéden a nő homlokához nyomta az ajkát, mire Clare torkából halk zokogás szökött ki.

– Drágám, azt mondom, hogy a világ tele van színekkel, és édesanyád megfosztott titeket tőlük.

Ahogy Tati elvette a kezét, Clare hátrahőkölt, levegő után kapkodott, és a szemébe fúrta az öklét. Nem akart tovább élni a szomorúsága posványában, így hát kemény elszántsággal a volt menyasszonyára nézett, a nőre, akit feleségül akart venni.

– És hogy kaphatom vissza?

Tatianna mosolya már nem volt szomorú – inkább pajkos és reményteli, és olyan, mint régen.

– Hát… Pálca!

Clare pislogott.

– Ez valami metafora, vagy…?

– Nem! Nézd!

Clare követte Tatianna ujját és Kingsley úszóhártyás lábujját, mely a szoba túlsó felébe mutatott, és ott, a falra kitűzött unikornisfejből – szerencsére nem volt igazi –, ahol a szarvnak kellett volna lennie, egy varázspálca türemkedett ki.

– Ó, jóságos istenek! – Clare azonnal ott termett, hogy kihúzza, de Tatianna megállította.

– Ne! Nem azt mondtad, hogy ne nyúljak semmihez? Lehet, hogy megbűvölték. Nem húzhatjuk ki csak úgy! – figyelmeztette a vajákos, majd megborzongott. – Fúj, rávettél, hogy én legyek a felelősségteljesebb. Ezt soha nem bocsátom meg neked.

Ahogy a pálcát nézték, egy másodpercre békés kedélyesség telepedett közéjük, ám aztán Kingsley kiszabadította magát a bokáján fityegő súly alól.

A béka felugrott, egyenesen a pálcán landolt, és ahogy ránehezedett, a hosszúkás, irizáló fehérben játszó fadarab nagyot koppanva a földre esett. A két nő egyszerre dermedt meg, és maguk elé kapták a kezüket, mintha a mennyezet épp készülne beomlani.

Clare kifújta a levegőt.

– Hú, azt hiszem, ezt megúsztuk.

Ám ekkor megremegtek a falak, és a polcokon lévő csecsebecsék is zörögni kezdtek.

– Mit? A megöregedést? – élcelődött Tatianna, miközben fülsértő, nyikorgó hang hallatszott a sarokból. – Az meglehet.

És ekkor Clare rájött, nem, a mennyezet nem fog rájuk omlani.

De a falak…

A falak egyre közeledtek.

– Clare! Fuss! Most! – Tati jó nagyot taszajtott rajta, és mindketten futásnak eredtek, maguk mögött hagyva a dolgozószobát. Remegett alattuk a föld, ahogy egyre gyorsabban iszkoltak a folyosón, míg egy zsákutcába értek.

– Menj odébb, Tati! – üvöltötte Clare félrelökve szerelmét, és előkapta a táskájából a narancssárga tintát tartalmazó fiolát. Kivarázsolta a lebegő tintát az üvegcséből, majd egyetlen mozdulattal a kőfalra löttyintette. A kövek a szemük előtt kezdtek feloldódni, ám a falak rendíthetetlenül közeledtek feléjük.

Ötvenhetedik fejezet

A Gonosz

Valaki megpróbált betörni.

Trystan – nyúlfarknyi pihentető alvás után – kaparászásra ébredt. Nem vesztegette az időt. Meglepő frissességgel felugrott a girbegurba, kényelmetlen kanapéról, és az ágyra vetette magát, hogy hátával eltakarja Sage-et, miközben kétségbeesetten fürkészte a környezetét. Meg akarta védeni a lányt.

Piros selyemnadrágban.

Ha ez valaha is kitudódna, egy egész alomra való kiscicát kellene megrugdosnia, hogy helyreállítsa a renoméját. Eltűnődött, vajon a Vitézi Gárda tagjainak megrugdosása ugyanilyen hatással járna-e.

Mágiája köde beburkolta őket, eltakarva az ablakon beáramló hajnali napfényt, de hasztalan volt. Hangosan káromkodott, amikor a Sage ágya melletti fal egy része megadta magát, és két alak botorkált be rajta.

Sage felült a háta mögött, tőre úgy szelte keresztül a levegőt, akár egy mézsörtől pityókás mészáros.

– Kifelé, gazfickók! – A sötét alakok felé vetette magát, de amikor Trystan szeme hozzászokott a fényhez, azonnal elkerekedett, és hátulról megragadta a kapálózó tanítványát.

– Visszavonom – motyogta a férfi hitetlenkedve. – Te nem is kis tornádó vagy, hanem egy istenekverte hurrikán. Hagyd abba a vagdalkozást! – kiáltotta Trystan, és visszahúzta a lányt, mielőtt az kárt tehetett volna bárkiben. – Ez csak Tatianna és Clare!

Meg persze Kingsley, aki felugrott, és egy táblát tartott a kezében, melyen ezúttal nem volt felirat, csak egy rosszul megrajzolt koponya csontokkal.

– Ó! – kiáltotta Sage túlságosan is lelkesen ahhoz képest, hogy az imént még gyilkolni készült. Leejtette a tőrt, aztán kiszabadult Trystan szorításából, hogy átölelje két barátnőjét. – Úgy örülök, hogy látlak titeket!

Clare Trystanre sandított – a férfi lefogadta, minden kishúg ugyanígy néz a fivérére, ha olyan kínos helyzetben találja, amivel aztán hosszú évekig szekálhatja. Valószínűleg a halála napjáig.

– Csak nem Trystan ingét viseled, Evie, drágám? – kérdezte a vajákos leplezetlen undorral vizslatva a ruhaneműt.

– És te megint Tatianna rúzsát viseled, Clare? – vágott vissza a férfi rideg, kemény hangon.

Clare sápadt orcáján élénkvörös foltok jelentek meg, miközben a száját dörgölve a legközelebbi tükröt kereste. Az éppenséggel a plafonon volt.

Húga pajzán mosollyal abbahagyta a tisztálkodást, amikor rájött, pontosan mit is lát.

– Na és, élvezted az éjszakádat a Galád Nőszeméllyel, Trystan?

A férfi gyermeki késztetést érzett, hogy a hóna alá csapja, és a hajába fúrja az öklét.

Már épp kész lett volna elhabogott kifogásokkal előrukkolni, hogy megkímélje magát, de leginkább Sage-et a megaláztatástól, csakhogy a tanítványa láthatóan rég túltette magát a szégyenen, mert újra kivonta a tőrét, a vállával félrelökte őt, majd a folyosó felé masírozott, ahonnan a két nő érkezett az imént.

– Élvezhette volna. – Sage pillantása, melyet a válla fölött küldött felé, olyan jeges volt, mintha egy jégszilánk hasította volna fel A Gonosz gerincét. A lány már nem figyelt rá, Trystan azonban még mindig érezte. Sage tökélyre fejlesztette a képességét, hogy akkor is sakkban tartsa, amikor nem nézett a lányra.

Mintha nem lenne elég baja enélkül is.

– Hát… Mi viszont kicsit sem élveztük, ahogy azok az alagútfalak összezárultak körülöttünk – borzongott meg Tatianna, majd kibújt rózsaszín köntöséből, Sage vállára terítette, és nővéri gondoskodással megkötötte az övet. – Bár, gondolom, megérte.

– Mert láthattátok, hogy lebuktunk? – kérdezte a lány a köntös szélét emelgetve, nehogy rálépjen.

– Nos, azért is. – A vajákos vállat vont, és előhúzott valamit hálóinge szalagjából. – Ta-dam!

Trystan tátott szájjal bámulta.

– A varázspálca?!

Clare bólintott, és hirtelen elkomorult, mintha valami szörnyűség jutott volna eszébe. Talán az, hogy Trystan a testvére.

– Hallottuk, ahogy néhány őr egy fa tövében lévő lépcsőről beszél. Valószínűleg a lombházhoz tartozik. A legjobb lesz, ha elindulunk, mielőtt Fowlernek újabb őrült ötletei támadnak.

Trystan belebújt a cipőjébe, elvette a pálcát Tatianna kinyújtott kezéből, elrejtette a csizmájában, végül a vállára kapta Kingsley-t.

– Akkor vezessetek!

Épp kiléptek volna a szerelmesek lakosztályának ajtaján, de a küszöbön megtorpantak, amikor megpillantották a folyosó végén szobrozó strázsát. Tatianna fürgén meghintette az alakot egy ismeretlen eredetű porral. Kidugták a fejüket, és látták, ahogy az alak összeesik, és a feje nagyot koppan a padlón.

Mind összerezzentek, még Trystan is.

– Ezt meg hol szerezted? – kérdezte a férfi lenyűgözve.

– Sok érdekeset találtam Lord Fowler dolgozószobájában – felelte Tatianna rejtélyesen.

– Erre – szólt közbe Clare. – A könyvtár mellett nyílik. – Végigmentek a gyanúsan csendes folyosón, melynek végén találtak egy meglazult falpanelt.

Trystan berúgta, és egy kis, kör alakú ajtó tárult fel előttük, mögötte lefelé kacskaringózó lépcsővel.

– Túl sok a lépcső – nyögte A Gonosz elképedve.

Sage a homlokára csapott.

– A kastélyban is legalább ennyi van!

– Igaz. De nekem volt annyi eszem, hogy mágikus felvonókat szereltettem be.

Sage dohogva háborgott, miközben lefelé ballagott.

– Nincs is mágikus felvonód.

– Dehogy nincs. Nem várhatom el az alkalmazottaimtól, hogy minden áldott nap megmásszanak annyi lépcsőt. Stuartnak a könyvelésről rossz a térde, Marvnak meg asztmája van. Nem vagyok ennyire érzéketlen – bár bizonyára nemes cél lenne.

Tatianna belecsípett Trystan kezébe, és végighúzta az ujját a nyakán, jelezve, hogy fogja már be, de elkésett.

– Egész idő alatt ott volt a felvonó, és én nem is tudtam róla? – Sage két kézzel csépelte főnöke karját. – Hogy a háromlábú hóhér vinne el! Miért nem szóltál? A lépcsőztetés valamiféle mentális kínzás akart lenni?

A Gonosz különösnek találta a lány reakcióját. Meg mert volna esküdni, hogy beszélt neki a felvonóról az első napján, az eligazítása során. Először a levágott fejeket mutatta meg neki, hogy legyen ideje megszokni a látványt, mire tanítványa csak idegesen kuncogott, és a pofás dekorációról hablatyolt, aztán elterelte Trystan figyelmét a mosolyával, meg a kulcscsontján lévő szeplővel, meg…

És ennyi. Soha nem jutott el addig, hogy megemlítse a felvonót. Az az átkozott szeplő!

– Én… – De elhallgatott, mert rájött, hogy a lány haragja még mindig biztonságosabb, mint az igazság. – Igen. Úgy gondoltam, mókás lenne, ha nem osztanám meg veled ezt az információt. Muhaha! – A legfélelmetesebb nevetésével próbálkozott, de ez volt a gonosztevőség egyetlen oldala, amit sosem sikerült igazán elsajátítania. Úgy viháncolt, mint egy szoborrá dermedt marionettbábu.

– Ó, Trystan… – Tati a halántékát dörzsölte, és a barátai közé állt, mielőtt Sage ismét a tőre után nyúlhatna.

Újra útnak eredtek, lassan kanyarogtak lefelé, és úgy egy órával később végre leértek a lépcső aljára. Trystan félretolt egy nagy ágat, és kilépett a nyíláson, ám nem csak a hajnali levegő üdvözölte.

A másik oldalon, ajkán alattomos mosollyal, ott állt…

Lord Fowler.

Ötvennyolcadik fejezet

Evie

Evie-t még mindig túlságosan lefoglalta a felvonó miatti hőbörgés ahhoz, hogy törődjön Lord Fowlerrel is. Fáradt volt, nem viselt fehérneműt, és ami a legrosszabb…

Farkaséhség gyötörte.

Lehet, hogy tényleg gyilkosság lesz a vége. Ezt a gondolatot küldte a tőrének. Az a combjánál fickándozott, amit Evie csupán a fegyver izgatottságának tudott be, és gyöngéden gagyogni kezdett hozzá.

– Nyugalom! Még nincs itt az idő az erőszakra – suttogta, és felnézve látta, hogy a többiek értetlenül figyelik.

– Az alsóneműjéhez beszél, Ms. Sage?

– Pofa be, Fowler! – morogta Trystan.

– Nem. Nem viselek fehérneműt – jelentette ki a lány.

– Sage! – csattant fel a főnöke, sötét szeme vadul villogott.

Evie zavartan felemelte a kezét.

– Mi van? Már úgyis tudtad!

– Valóban? – Fowler vigyorgott, és úgy kacsintgatott Evie-re, mintha átlátna vékony felsőjén. A lány mindenesetre keresztbe fonta a karját, ami persze A Gonosznak is feltűnt.

Kilövellt belőle a sötét köd, és a fához szorította a lordot, az arcát a fakéregbe nyomva.

– Eressz már el, Gonosz! Csak tréfáltam! – A lord hangjából már hiányzott a korábbi gondtalanság, sőt, egyre inkább valami pánikszerű kezdett felsejleni benne.

– Én inkább ezt találom tréfásnak – vetette oda Trystan flegmán, és még erőszakosabban a fához préselte a férfit; Evie mintha a felszakadó bőr hangját hallotta volna. Eszébe jutott főnöke bizarr hajlama az emberek lefejezésére, és előre félt, mi felé halad a kis vendettája.

Ó, ennek rossz vége lesz.

Gondolkodás nélkül elkapta a férfi karját, de az meg sem moccant. Olyan mozdulatlan volt, hogy tanítványa érintése sem váltott ki különösebb reakciót. Evie próbaképpen megszorította, mire a férfi csak még jobban megmerevedett, olyan izmai feszültek meg, melyek létezéséről a lány nem is tudott.

– Uram?

– Csak megölöm, aztán mind boldogan mehetünk a dolgunkra. – Azzal Fowler torkának szegezte a ködöt, aki fulladozni kezdett. – Ha van is ellenvetésed, ne erre pazarold. Nem érdekel.

Faragatlan.

Evie gunyorosan felszisszent.

– Értem én, te drámakirályfi, csakhogy nem állt szándékomban ellenkezni. Pusztán arra akartalak kérni, hogy csipkedd magad. Egy teljes éjszakát elvesztegettünk e miatt a bolond miatt, és szeretnék mielőbb keresni egy nadrágot.

A Gonosz válla ellazult, akár egy kioldott csomó, feje lehajlott, amíg a tekintete megállapodott a lányon.

– Akkor tisztázzuk. Az egyetlen ellenvetésed Lord Fowler halálával kapcsolatban az, hogy késlekedem vele?

Evie kifújta a levegőt.

– Látod, máris pontosan ezt teszed. – A lány az egyik közeli tuskóhoz ballagott, leült, és ujjaival fésülgetni kezdte kócos tincseit. – Majd szólj, ha végeztél!

Fowler félig fulladozott, félig nevetett, szeme érdeklődőn csillogott.

– Ó, mily kegyetlen leányka, nem igaz? – sikerült kinyögnie.

– Hisz te raboltál el bennünket! – csattant fel Evie. – És én vagyok a kegyetlen?

– Ugyan-ugyan, Sage, az csak egy parti miatt történt. Fowler egyszerűen szerezni akart nekünk egy kellemes estét – mondta Trystan szemrehányóan. Ám a szája finom rángása, legapróbb, szinte észrevehetetlen görbülete elárulta Evie-nek, hogy főnöke így akar bosszút állni rajta.

Milyen izgalmas!

– Ez esetben, azt hiszem, mégis megkímélheted. – A lány karba fonta a kezét, és kihívón elvigyorodott. Most megvagy.

– Ahogy a hölgy kívánja – súgta a főnöke érces hangon.

Hoppá. Mégis ő nyert.

De A Gonosz nem habozott, levetette Fowlert a földre. A mágiája – ez egyszer együttműködve – visszatért hozzá, míg a lord egy köhécselő masszává változott. Az újra láncra vert Kingsley odabattyogott hozzá, és feltartott két táblát.

FULLADJ

MEG.

– Milyen elbűvölő kis varangy – nyögte Fowler, majd nagy nehezen felállt, és beletörölte a kezét a bricseszébe, melyet immár hüvelyknyi koszréteg borított. Ahogy Evie gyanította, jobb orcáját összevissza karistolta a fa kérge, a mélyebb vágásokból vér is csordogált. – Csupán azért merészeltem idejönni, hogy meggyőződjem róla, visszakaptátok a hátasaitokat. – A férfi a fák szélén várakozó négy lóra mutatott. – Na meg, persze, hogy feltöltsem a víz- és élelemkészleteiteket. És hogy megosszam veletek a varázspálca korlátozásait.

Trystan árgus szemmel meredt rá.

– Miféle korlátozások?

Fowler minden különcsége ellenére egészen jámbornak tűnt.

– Sajnos néhány évvel ezelőtt kettétörtem a pálcát. Azt mondták, az egyik fél csupán feleannyira működik a másik nélkül, és én mindig is inkább dekorációként tekintettem rá. Úgy gondoltam, kedves gesztus lenne elajándékozni. Beolvasztattam az üveget, és egy bájos kis cipellőt csináltattam belőle!

Tatianna felnyögött.

– Jaj ne!

A lord idegesen felkuncogott.

– Attól tartok, ahhoz, hogy a pálca működjön, újra egésznek kell lennie… Tehát vissza kell szereznetek az üvegcipellőt.

Evie óvatosan közbeszólt, alig merte feltenni a kérdését.

– És kinél van a cipellő, Lord Fowler?

A férfi felderült.

– Ez a jó hír! Szerencsére olyasvalakinél, akit jól ismertek! A Gonosz édesanyjánál, Amara Maverine-nél.

Clare kővé dermedt, ahogy Trystan is.

Fowler kissé lekonyult.

– Vagy talán… mégsem olyan jó hír?

Amara Maverine. Csodás. Mintha nem futottak volna már bele így is elég hitvány ellenfélbe, most főnökük múltjának démonai is elkezdtek felbukkanni, akár a gyomok.

Trystan odaszólt az egyik őrnek:

– Kell egy holló. Most. – Az őr azon nyomban elsietett.

Fowler a földet piszkálta a csizmája orrával, arcán kissé bűnbánó kifejezéssel.

– Segítek az előkészületekben, hogy megkönnyítsem az utazásotokat.

– Igazán kedves, Lord Fowler – mondta Evie.

– Elrabolt minket – válaszolt neki Trystan.

– Nem arra a részre céloztam – morogta a lány, és olyan erővel forgatta a szemét, hogy egész teste vele fordult.

– Ami pedig téged illet, kedveském… – A lord előrelépett, egy olyan férfi bájával és sármjával, akit nem puszta másodpercek választanak el a csúfos végzettől. Evie érezte, ahogy egy puha szövetdarab csúszik a tenyerébe. – Van itt valami, ami tökéletesen illik egy magadfajta gonosztevőhöz.

Gonosztevő.

Az agyában folyamatosan zakatoló fogaskerekek mintha e szó hallatán találták volna meg a tökéletes egyensúlyt, és olyasfajta béke szállta meg Evie-t, melyet még sosem tapasztalt. A szövet puha volt, és Trystan szemének legsötétebb árnyalatában játszott.

– Ó, Evie, a gonosztevő? – Tatianna odasompolygott mellé, kibontotta a kelmét, majd Evie elé tartotta az igencsak rövid ruhát, és elfüttyentette magát. – Újabb előléptetés, te szerencsés flótás! Hat éve vagyok a főnök mellett, és még soha nem léptettek elő!

– Tati, te vagy az egyetlen vajákos az irodában. A legmagasabb pozícióban kezdtél, és azóta is ott vagy – dünnyögte Trystan, és úgy bámulta tanítványa Fowlertől kapott ruháját, mintha ketyegő bomba lenne.

Tatianna Evie-nek dőlt, a homlokára szorította a kezét, és úgy tett, mintha elalélna.

– Ó, istenek, milyen izgalmas! – Trystanre rebegtette a pilláit, mire Evie felkuncogott. – Akkor nyugdíjba is mehetek?

A férfi elgyötörten pislogott vissza rá.

– Utállak.

Evie horkantott, aztán besurrant az egyik vaskosabb törzsű fa mögé átöltözni. A kelme igen kiváló minőségű volt, tökéletesen rásimult a bőrére, az utazást megkönnyítő rövidnadrág pedig kellemes meglepetésként érte.

– Ide nézzetek! – kiáltotta, ahogy visszanyargalt a társasághoz. A lordtól kapott cipőben úgy érezte, mintha pihe-puha felhőkön sétálna.

Minden szem rászegeződött, beleértve Fowlerét is, aki maradt, hogy tovább szórakozhasson A Gonosz irodai személyzetén.

Evie elkezdte felhúzni a szoknyáját, mire Trystan megragadta a csuklóját.

– Mire készülsz?

A lány kiszabadította magát, és megmutatta, pontosan mire is készül.

– Picike nadrág! – A lány mosolya azonban elhalványult, mert felnézve látta, hogy a főnök eltakarja a szemét.

Ahogy végre eljutottak az agyáig tanítványa szavai, kikukucskált az ujjai között, köhintett, és úgy hadonászott, mint aki valami rettentő mélyenszántót készül mondani.

– Igazán csinos kis… ööö… pantalló.

Ezt jól megmondta.

Fowler kacajának Trystan varázslata vetett véget, mely úgy csapódott a lord arcába, akár egy ököl.

Clare Evie mögé lépett, hogy segítsen begombolni a ruhájába varrt fűzőt. A reggeli szellő lehűtötte Evie bőrét, miközben a varázslónő a gombokkal babrált.

– Akkor ennyi, Lord Fowler? Az utunkra bocsátasz bennünket?

A lord a lovaik felé intett, majd a tisztáson túlra.

– Szabadon távozhattok! Akár Főnixvégen is átkelhettek, hisz dél felé visz az utatok.

Tatianna elhúzta a száját.

– Rennedawn népe jól ismeri Evie és A Gonosz arcát. Nem kockáztathatjuk, hogy felismerjék őket.

Fowler csak legyintett.

– Ó, biztosra veszem, hogy a falubélieknek fel sem fog tűnni. Tökéletes biztonságban lesztek.

– És miért vagy olyan biztos ebben? – kérdezte Clare.

A lord vállat vont.

– Talán azért, mert felhős az idő. Az emberek kevésbé jó megfigyelők, ha nem süt a nap.

Szörnyű visítástól remegett meg alattuk a talaj, és Evie a füléhez kapta a kezét.

– Ez meg mi volt?

Egy kiskutya?

Újabb hangos üvöltés.

Egy fogzó kiskutya?

– Ó, a lila főnix az; a falusiak istenként bálványozzák, és az cserébe megvédi őket, de attól tartok, a fogyatkozó mágia miatt újabban kissé erőszakossá vált. – Fowler mindezt egy gondtalan vállrándítással közölte, ami bosszantotta Evie-t.

– És nem teszel semmit, hogy segíts nekik? – Evie a hang forrása és a falu felé mutatott. – Ez a te földed! Azok az emberek a te felelősséged.

A lord keresztbe fonta a karját, és a széles fatörzsnek dőlt, melynek tetején az otthona emelkedett.

– Én csak egy nemes vagyok, kedvesem. Nincs más dolgom, mint hogy engedékeny legyek a népemmel, havonta egyszer végrehajtsak egy jótettet, aztán hallgassam, ahogy a dicséretemet zengik. – Evie-re kacsintott. – A havi jótéteményem pedig már megvolt, mert hagytam, hogy elmenj azzal a pálcával. Kérdezz meg újra huszonkilenc nap múlva!

A lány combjára erősített tőr mocorogni kezdett. Pusztán az akaratával a kezébe repítette, majd Fowler ellen fordította a pengét.

– Szóval hagyod, hogy ártatlanok szenvedjenek? Olyan emberek, akik számítanak rád?

Nem kellett volna meglepnie, hogy ha választás elé állítják az embereket, sokan szándékosan döntenek úgy, hogy inkább bántanak másokat, semmint segítenék őket. Gyerekként azt tanították neki, csak a gaztevők választják ezt az utat, de újabban rá kellett döbbennie, hogy ez valójában a törekvő királyok és lordok jellemzője – azoké, akik a szeretetet elfogadták ugyan, de az ezzel járó felelősséget nem.

A nap, amikor már nem fog meglepődni az emberi kegyetlenségen, lesz az a nap, ahonnan már nincs visszaút. És minden újabb borzalommal egyre közelebb és közelebb járt hozzá.

Csakhogy az a nap nem a mai volt.

– A népeknek lehetne annyi eszük, hogy nem várnak tőlem ilyet – csettintett a nyelvével Fowler. – Elvégre nem pont erről vagyok híres.

Ám Evie már nem figyelt, egy tapasztalt lovas magabiztosságával a kengyelbe tette a lábát, és felpattant a kancájára. Combját az állat oldalához szorította, mire az ügetni, majd vágtázni kezdett.

– Sage! Most meg hová mész? – üvöltötte utána Trystan, és a kantárok susogása jelezte, hogy hamarosan a társai is követik őt.

– Ne játszd a hőst, Ms. Sage! – kiáltotta Lord Fowler, de a hangja unottan csengett.

Evie tőre felragyogott a kezében, szivárványos sebe pedig bizseregni kezdett. A lány elmosolyodott, és érezte, ahogy a jeges harag végigáramlik az ereiben.

– Ó, nem fogom.

Ötvenkilencedik fejezet

Evie

Elképesztő, hogy egy kis adrenalin milyen hatással lehet az ember önbizalmára. Evie pedig borzasztó magabiztosnak érezte magát, ahogy keresztülvágtatott a Hikori Rengetegen, és fürtjei vadul lobogtak mögötte. Fekete fűzője egyenesen tartotta a hátát, tőre kifelé ágaskodott.

Azon tűnődött, miféle látványt nyújthat a távolból. Egy őrült nő elvadult lobonccal, feketében, egy harcos elszántságával vágtázva a szörnyeteg felé. A Galád Nőszemély, suttognák. Épp oly aljas, mint aminek mondják. Vagyis… az lenne.

– Gyí! – sürgette az állatot, mert tudta, a szavak sokkal hatásosabbak bármilyen ostornál; egy bátorító gesztus többet jelent, mint a fájdalom fenyegetése. – Vágtázz!

Kiszélesedett előtte az út, és mielőtt még bármi mást mondhatott volna, már a macskaköves utcákon haladtak, egyenesen a kis falucska főtere felé. Emberek sikítoztak, és a szélrózsa minden irányába széledtek, el a szörnyetegtől, mely felé Evie lovagolt. Egy hatalmas dübörgés volt az egyetlen figyelmeztetése, mielőtt egy óriási, lila tűzgolyó repült el a feje felett a tér mentén sorakozó házak felé.

Aztán még egy, és a lova felágaskodott.

– Hó, hó! – próbálta megnyugtatni. – Semmi baj! – Amikor az állat patái újra a flaszteren csattantak, Evie leugrott, elkapta a gyeplőt, és csitítgatva gyorsan elvezette a kancát a térről. – Ne félj! – suttogta. – Majd én elcsalom innen. – Evie esküdni mert volna, hogy a ló válaszul prüszkölt egyet.

A lány tőrét kivonva visszanyargalt a térre, és amikor egy hatalmas, lila tollakkal borított madár suhant el fölötte, próbált elhajolni, de túl késő volt. Az belemart a lábába hosszú, éles karmaival, és magával rántotta. Csőre ívelt volt és fekete, akár az ónix; a tekintete üres. Evie felvisított, és a pengéjét az állat lábába döfte, mire az azonnal elengedte őt. A szívroham kerülgette, ahogy fájdalmas puffanással egy szalmatetőn landolt.

– Áú! – Evie vérző sebéhez kapott, és a fájdalom villáma hasított a bőrébe. Vér áztatta a szoknyája alatti rövidnadrágot, vörösre festve a feketén fénylő szövetet. – Remek.

A főnix tovább vijjogott a levegőben, lila lángokat lövellve három szomszédos házra. Egyre többen hagyták el sikítozva az otthonaikat, köztük egy gyermek is, aki alig múlhatott három. Totyogva, zokogva, teljesen egyedül.

– Jaj, ne… – suttogta Evie. – Valaki segítsen neki! – kiáltotta az alatta fejvesztve futkosó embereknek, de senki sem hallotta. Kétségbeesetten kutatott egy hely után, ahová biztonsággal leugorhatna anélkül, hogy összetörne valamit, de amikor rájött, hogy nincs ilyen, kezdett eluralkodni rajta a pánik.

Szokásában állt összetörni dolgokat, szóval miért pont most aggodalmaskodott?

A kislány elesett és felsírt.

– Jövök! – kiáltotta Evie, nagy nehezen lebucskázva a tető szélére, de közben végig kellett néznie, ahogy felnőttek hada iszkol el szó nélkül a csöppség mellett, és éktelen haragra gerjedt. – Segítsetek már neki! – ordította még egyszer, utoljára.

Tudta, hogy törött lábbal nem sok hasznára lenne a kislánynak, de ha sikerül ügyesen landolnia, talán megúszná egy kartöréssel. Elég vékonyka teremtésnek tűnt, fél karral is biztonságba vihetné.

Ám mielőtt leugorhatott volna, valaki a karjába kapta a gyermeket. Nem, nem valaki, valami. Valami… sötét és szürkéllő.

– Uram? – kiáltotta, felismerve A Gonosz mágiáját. Nem sokkal később a férfi is felbukkant, fekete lova hátán éppoly félelmetesnek tűnt, amilyennek a királyság népe tartotta.

De Evie tudta, ki ő valójában.

A férfi leszállt a lováról, felvette a pityergő kislányt, és Evie nem hallotta ugyan, mit suttogott neki, de kedves szavak lehettek, mert a kis teremtés egy pillanat alatt megnyugodott, és félénken mosolygott a férfi karjában. Evie szíve pedig kényelmetlen üzeneteket küldött a teste többi részének.

Főnöke az ellenkező irányba, az összegyűlt tömeg felé nyargalt, és átadta a kislányt a síró édesanyának, aki megragadta a férfi vállát, és magához ölelte.

Helyes. Szüksége volt az ölelésre. A többi falubéli némán, döbbenten figyelte a jelenetet.

– Ööö… Ugyan, ugyan! – Trystan meglapogatta a nő vállát, majd kiszabadította magát a szorításából, hogy visszaszálljon a hátasára.

– Köszönöm, Gonosz úr! – hallotta Evie a kislány hangját, és látta, ahogy Trystan válla megmerevedik.

– Becstelen vagyok, kislány. Azért tettem, mert… becstelen céljaim vannak, amiket még nem ismersz – vágta rá azonnal.

– Például? – szólt közbe egy idősebb úr, láthatóan kétkedve.

– Nem lennék túl jó gonosztevő, ha megosztanám a terveimet – felelte Trystan ördögi hangon, és visszafordította a hátasát a főnix felé.

– Mindig ezt mondják az urak, ha fogalmuk sincs, mit csinálnak – súgta egy matróna egy fiatal bakfisnak.

– Ez nem igaz! – vágott vissza Trystan, de kissé megereszkedett a válla, miközben a ház felé galoppozott, ahol Evie ücsörgött.

A lány felkuncogott, de megszédült a vérveszteségtől.

– Na, milyen érzés, amikor egy csomó idegen, akiket alig két és fél perce ismersz, máris beskatulyáz?

– Milyen érzés munkanélkülinek lenni? – morogta a főnöke.

– Milyen érzés, ha főbe kólintanak egy kővel?

– Micsoda? – Trystan felnézett, Evie pedig egy icipici kavicsot hajított a férfi feje irányába. – Áú!

– Szóval, nem jó? – Evie bólintott, mint aki adatokat készül lejegyezni egy tudományos felfedezéshez.

A lány keze csuromvér volt, ezért gyorsan visszanyomta a lábára, bár a vérzés végre lelassult kissé, már nem fenyegette az életét.

– A holtakra, Sage! Te vérzel? – kiáltott fel Trystan.

– Á, dehogy… Csak az ujjammal festegettem – felelte a lány gúnyosan.

– Gyere le azonnal!

Evie lenézett és bólintott.

– Te vagy a főnök. – Legurult a tető pereméről, egy másodpercig a levegőben szánkázott, mielőtt egy termetes alak jelent meg alatta, megállítva a zuhanását.

– Nem úgy értettem, hogy ugorj le! – lihegett a férfi.

– Nem fogalmaztál elég pontosan, uram. – Megpöckölte A Gonosz orrát.

Az rámeredt.

– Meg akarsz ölni?

– Most éppen nem – trillázta a lány.

A férfi felegyenesedett, és úgy kapta fel a tanítványát, mint egy szeneszsákot. Evie jobban élvezte a helyzetet, mint amennyire egy csipetnyi önbecsüléssel rendelkező embernek illett volna.

Aztán eszébe jutott, a férfi hogyan ölelte magához a kislányt, és egy pillanatra elképzelte, ahogy egy másik kislányt tart a karjában – egy sötét, veszélyes szemű, fekete loknis csöppséget…

Oké, még a csipetnyinél is kevesebb.

– Szent istenek! – morogta A Gonosz, ahogy megpróbálta elállítani az Evie sebéből ömlő vért, és közben kétségbeesetten pásztázta a tömeget. – Tatianna!

– Nincs baj. – A lány elhessentette a kezét.

– Van rajtad egy lyuk! – füstölgött a férfi.

A madár újra felvisított, és Evie az ajkába harapott, nehogy kibuggyanjon belőle a nevetés. Trystannek három teljes másodpercébe tellett, mire megértette, merre kalandoztak a lány gondolatai.

– Hogyan vagy képes még most is valami pajzánt találni a beszélgetésünkben?

Evie elszégyellte magát.

– Különleges tehetség?

A Gonosz felkapta a derekánál fogva, és elrántotta, amikor egy újabb tűzgolyó repült a lány felé.

– Sage, nem tehetünk semmit ezekért az emberekért. Elszabadult a madár mágiája. Hacsak nem bánod, ha végzünk vele? Ebben az esetben tudnod kell, hogy néhány perc múlva újra életre kel. És szerintem még dühösebb lesz.

Evie a férfi vállába kapaszkodott, és nem tágított.

– Akkor sem hagyom magukra őket.

– Miért? – ordította Trystan. – Nem is ismered ezeket az embereket, és hidd el, ők sem törődnének a te sorsoddal.

Evie nem nézett félre, a tekintetével fogva tartotta a férfit.

– Nem azért akarom, mert ők ezt tennék. Hanem azért, mert én ilyen vagyok.

A férfi pillantása mögött áthatolhatatlan fal emelkedett, ahogy megértette a lány döntését. Aztán mereven bólintott, majd óvatosan felsegítette őt a lovára. Tanítványa hátasa már rég elmenekült az ellenkező irányba.

– Ám legyen, Sage – mondta A Gonosz, miközben felpattant mögé a nyeregbe. – Ha már efféle jó cselekedetre készülünk, legalább van egy előnyünk a Vitézi Gárdával szemben.

Evie kíváncsian rámosolygott.

– És mi lenne az?

A férfi visszamosolygott, gödröcskéje is előbukkant. Vagy talán csak a vérveszteség okozta ezeket a boldog tévképzeteket? De Evie tudta, hogy ez a valóság, mert csakis Trystan Maverine ejtené ki ilyen élvezettel a következő szavakat.

– Mi nem játszunk tisztességesen.

A fekete köd követte őket, ahogy az állat felé vágtattak.

– Uram. A mágiád. Talán egy kis távolságot kellene tartanom?

– Nem – vágta rá a férfi határozottan –, melletted kiszámíthatatlanabb ugyan, de erősebb is. Ez az egyetlen, ami ebben a helyzetben segíthet nekünk.

A főnixhez közeledve felizzott Evie tőre és a sebhelye is. A lábában lüktető fájdalmat már alig érezte, ami azt jelentette, hogy vagy nem volt olyan súlyos a sérülése, mint elsőre gondolta, vagy éppenséggel sokkal rosszabb volt.

Optimista lévén inkább az elsőt választotta.

– Mi a terv? – zihálta Evie riadtan, amikor a ló hirtelen megállt. A madár pont előttük landolt. Fenyegető düh áradt belőle, akár a tűz hullámai. Ám Evie számára inkább… szomorúnak tűnt.

– Életben maradni – felelte Trystan közönyösen. – Most csak ennyi, mert elég váratlanul jött ez a kis kitérő.

– Az egész utunk váratlan volt – dünnyögte a lány főnöke karját markolászva, ahogy az lesegítette őt a lóról. Kivonta a tőrét, de nem hajította el. A főnixek békés lények voltak; nem pusztító, vad temperamentumukról voltak hírhedtek. Bár a lila még a többinél is ritkább fajtának számított, ugyanakkor a legkedvesebb hírében állt. – Hisz ezek szelíd állatok. Megszakad a szívem – suttogta Evie a főnixet bámulva, ahogy az már-már megszállott haraggal kapálózott.

A madár visított, és újabb lánggolyót eresztett felé. A lány Trystanhez ugrott, aki mérgében dörmögött.

– Ha ezek szelídek, én is az vagyok.

– Jaj, uram! Te egy zseni vagy! – Evie izgatottan ugrándozott a férfi karjába kapaszkodva.

Az zavarodottan dörgölte a tarkóját.

– Zseninek azért nem nevezném magam. Tény, hogy van érzékem a stratégiához és a logikához, de ez nem több…

Evie-nek azonban nem volt ideje meghallgatni a mondat végét. Gyorsan kellett cselekednie, mielőtt elveszíti a bátorságát. Vagy az életét. Karját széttárva az állat felé rohant.

A tűzokádó madár felé futott, hogy… megölelje.

Hatvanadik fejezet

A Gonosz

Trystan eleget élt már. Tényleg. Sage bizonyára így gondolhatta, mert nem érdekelte, hogy főnöke szemében elpattantak az erek, olyan hangosan üvöltött, amikor tanítványa karjába zárta a kontrollálhatatlan, gyilkos, halhatatlan madarat. Aztán megszorította. Az állat kapálózott, csapkodott, és igyekezett Sage nyakába vágni méretes csőrét.

Szerencsére, ahogyan a tanítványának szokásában állt, fojtó ölelésbe vonta szerencsétlen teremtményt, így az nem tudta elérni a lányt.

– Minden rendben van – csitítgatta Sage az állatot, miközben buzgón simogatta lila tollait. Trystan lassan közeledett feléjük, tudva, hogy egyetlen rossz mozdulatával újra felhergelheti a madarat. – Semmi baj. Tudom, hogy fáj, és nem érted, mi történik. Nem hagylak egyedül – búgta a lány a tollak közé, és a férfit is megdöbbentette, milyen mélyen hatottak rá ezek a szavak.

Milyen mélyen hatott rá a lány minden mozdulata.

Most még rosszabb volt, hogy Trystan tudta, milyen érzés ölelni őt, amikor a lány engedelmes, édes és befogadó. Azt hitte, ha belekóstol, milyen lenne vele lenni, az csillapítaná valamicskét a lány iránt érzett vágyát. És csillapította is, hogy átadja helyét a lángoló szükségnek.

– Evie… – suttogta a férfi. A lény megnyugodott a lány karjában, és… megesküdött volna, hogy csipogni kezdett. – Nem létezik, hogy bevált.

Pedig bevált.

Az óriási madár lehajolt, kinyújtotta a nyakát, és a lány háta köré fonta. Sage elhúzódott, és őszinte szeretettel nézett fel a pusztító teremtményre.

– Nem baj, ha félsz. Én is állandóan félek, de ha fájdalmat okozunk, azzal nem oldjuk meg a problémát.

Tanítványa odébb lépett, és az állat nem bántotta… Aztán a lány felemelte a lábát, és a seb felé mutatott.

– Egy pillanatnyi megnyugvás nem ér meg egy életre szóló bűnbánatot. Nem gondolod?

Az állat trillázó hangot hallatott…

Aztán lila lángot lövellt Sage lábára.

– Neee! – üvöltött fel Trystan a lány felé rontva, ám az állat az arcába visított, és úgy söpörte félre, akár egy eltévedt szöszt.

Amikor feltápászkodott, meg volt győződve róla, hogy Sage már lángokban áll, és a teste porig égett; Trystan tudta, hogy ezt maga sem élné túl, hisz a látványtól a lelke egyenesen a holtak földjére menekülne. De nem így történt. Sage nem égett meg. Ragyogott. A lány lába teljesen begyógyult, eltűntek róla a vérfoltok, a ruhája érintetlennek tűnt, és körbe-körbepörgött; a szoknyája vidáman lobogott körülötte, a pánt nélküli, testhez simuló fűző csillogott, ahogy megtört rajta a fény.

És mintha mindez még nem lett volna teljességgel abszurd, a felhők épp ezt a pillanatot választották, hogy szétoszoljanak; aznap először bukkant elő a nap, és egyenes Evie-re világított. Trystan ekkor döbbent rá, hogy a Fowlertől kapott ruhája egyáltalán nem is fekete. Ahogy a napsugarak megvilágították a szövetet, az minden pördüléssel más színben csillogott, minden fénysugár újabb árnyalatot kapott, míg végül minden porcikája fénylett.

Színek. Trystan világának összes árnyalata ott sziporkázott a szeme előtt.

Evie Sage arra teremtetett, hogy a veszted legyen, te pedig az övé.

Mert amíg nem döntöd el, hogy a saját utadat járod, mindegy, mit mond a Sors… addig nem lesz másod, csak az álmaid.

Sage előtt más dolgokat tartott fontosnak, például a karrierjét. Éveken át tervezgetett, és ezt képtelen volt csak úgy feladni. Ráadásul ott volt a kis zöld barátja is, akinek kétségbeesetten szüksége volt a segítségére. Világéletében ő volt A Gonosz; ki más lenne, ha mindezt hátrahagyná? Válhatna belőle olyasvalaki, aki megérdemli ezt a lányt?

Mindig is szokásod volt mindent és mindenkit tönkretenni magad körül, nem igaz?

Ha Trystan életének egyetlen jó cselekedete az lenne, hogy biztosítsa Sage boldog jövőjét, hát megtenné, tekintet nélkül a saját sorsára.

Színek nélkül is tud élni. Huszonkilenc éven át így tett, ezután is menni fog. Kénytelen lesz.

A főnix A Gonoszt figyelte, ahogy kezét kinyújtva a madár felé közeledett.

– Vele vagyok. – Állat lévén nem vonogathatta gyanakvón a szemöldökét, Trystan mégis érezte a madárból áradó kételyt, és megcsóválta a fejét. Közelről láthatta a főnix vörös íriszét, és bár a férfi nem állította magáról, hogy az érzelmek szakértője lenne, az állat valahogy mégis komornak, szomorúnak tűnt.

Sage kinyújtotta a kezét, gyengéden megsimogatta a csőrét, és azt suttogta:

– Menj! Repülj el messzire! Majd visszatérhetsz, ha helyreállítjuk a mágiát a birodalomban, és végre újra önmagad lehetsz.

Égette a nap A Gonosz szemét, és meg kellett dörzsölnie.

Amikor kinyitotta, Sage-et tűzgyűrű vette körül, a lila lángok ketrecbe zárták. Trystan átgázolt a lángokon, és érezte, ahogy a végzetes hő a karját perzseli. Tanítványa felhördült, elkapta főnöke kezét, és gyorsan berántotta magához a körbe, mielőtt a férfi még jobban megégett volna.

Trystan a lány csípőjébe kapaszkodott, és homlokát a lány homlokához emelte. Sage válla és tőre is felragyogott, és Trystant elfogta a legkülönösebb érzés: mintha ő maga is fényleni kezdett volna. Sage megpöckölte főnöke orrát, a sajátját meg felhúzta.

Szeretlek, gondolta A Gonosz.

A főnix búsan trillázott, ahogy az irányába üvöltöző falubélieket figyelte.

Azokat az embereket, akik egykor bálványozták őt, és most vasvillákkal és fegyverekkel rontottak rá, hogy elpusztítsák a lényt, mely valaha a falujukat védelmezte.

Trystan szívében felütötte a fejét az együttérzés.

Majd később keres egy mosdókagylót, amibe belehányhat.

A Gonosz egyenesen az állat szemébe nézett, és nyugodt hangon azt mondta:

– Meg fognak bocsátani neked. És ha mégsem, a Mészárlakban új otthonra lelhetsz. Szokásunkká vált befogadni a kóbor állatokat.

A főnix még utoljára felvisított, majd felröppent, és ahogy a tüzek elparázslottak és hamuvá égtek, a falu elcsendesedett. Megpörkölődött széna és füst szaga csiklandozta Trystan orrát és torkát – ez magyarázta a szemét égető, szúró érzést.

A kezébe köhintett.

– Honnan tudtad, hogy ez beválik?

Sage sokatmondó pillantást villantott rá.

– Azt mondtad, a főnixek olyan szelídek, mint te vagy. És eszembe jutott, hogy olykor még a gaztevőknek is szükségük van egy kis gyengédségre. Megbocsátásra pedig még inkább.

Trystan beletúrt a hajába, melynek sürgősen borbélyra volt szüksége.

– Nem kell a megbocsátás.

Sage hümmögni kezdett, és a férfi tudta, hogy átlát rajta.

– Ahogy akarod. Neked van igazad, és én tévedek.

Ám a férfi nem érezte úgy, mintha győzött volna.

Követte a lányt. Együtt Clare és Tatianna keresésére indultak, akik a falu szélén épp két, megperzselődött kezű lányt ápoltak. Tatianna rámosolygott a kislányra, akit Trystan megmentett, kihúzta a hajából számtalan rózsaszín masnija egyikét, és a lányka copfjába tűzte.

Ezután minden szem Trystanre szegeződött, és a férfi szoborrá merevedett. A falubélieknek egyenként esett le a tantusz, akár egy ingatag kártyavár, hogy a férfiért és a nőért, akik a segítségükre siettek, busás jutalmat kaphatnak.

Trystan szinte várta, hogy riadóztatják a Vitézi Gárdát, hogy valaki sikítani és mutogatni kezd, hogy pontosan az történjen, mint élete nagy részében. Kiutálják.

Ehelyett az egyik idős úr a sor elejére bicegett, és többször összecsapta a tenyerét.

– Mit művel? – kérdezte Trystan különösebben senkitől.

– Ez az úgynevezett taps, Tryst – suttogta Clare.

– Azt én is tudom – sziszegte vissza a férfi. – De miért csinálják?

A kislány is előretotyogott, anyja óvatosan követte, amíg Trystan lábához nem ért.

– Ööö… üdv?

Angyali arcocskája rózsás volt, mosolya vidám.

– Tessék, Gonosz úr. – A kezében egy magányos pitypangot tartott. – Hogy kívánhass valamit.

Trystan a virágra sandított, majd vissza a kislányra, akinek göndör, barna fürtjei láttán a lélegzete is elakadt, mert egy olyan jövő képe sejlett fel előtte, melyről tudta, hogy soha nem jöhet el.

– Köszönöm – mondta a férfi; égett a torka, bár a füst már rég eloszlott.

– És most kívánj valamit! – suttogta a kislány tölcsért csinálva a tenyeréből, Trystan pedig hitetlenkedve bámulta a pitypangot. De aztán mégis becsukta a szemét, és fújt.

A szálak úgy repültek szerteszét, akár a lebegő hópelyhek.

– Köszönöm, ööö, Mr. Maverine… Mit szeretne, hogyan szólítsam inkább? – kérdezte a fiatal nő.

– Nem is tudom. Ezt még soha senki nem kérdezte meg tőlem – válaszolta Trystan őszintén, mire elvétve ideges kuncogás csendült a tömegből.

– Mindenesetre köszönöm, hogy megmentette az én Annette-emet, és köszönöm mindkettőjüknek az egész falu nevében, hogy megmentettek minket attól a szörnyetegtől.

– Lefogadom, hogy nem a madár volt ma az egyetlen szörnyeteg – dünnyögte halkan Sage, Trystan pedig követte a tekintetét a hátsó sorban álló férfiak felé, akik még most is a vasvilláikat szorongatták. Tanítványa haragja szinte tapintható volt, és a falubéliek egyszerre hajították el a fegyvereiket. – Emlékezzetek a szavaimra: bolondnak az istenek is megbocsátanak. – A lány hangja egyre fenyegetőbben csengett, Trystan pedig egyre nehezebbnek találta, hogy ne ragyogjon a büszkeségtől.

– Indulhatunk? – fordult kis társaságuk felé a lány, na meg Kingsley felé, aki félig szenderegve, elferdült koronával és résnyire nyílt szemhéjjal kukucskált ki Clare táskájából.

– Jót szundikáltál? – kérdezte Trystan epésen, ahogy a kezébe kapta a varangyot, felült a lovára, és feltette Kingsley-t a vállára.

A többiek is követték a példáját; hallották a falusiak szívélyes búcsúzkodását, miközben elvágtattak a macskaköves utakon.

– És most? A határ felé tartunk, igaz? Vagy kitérőt kell tennünk… édesanyátok házánál? – puhatolózott Sage, ahogy beértek az erdőbe.

– Nem léphetünk be a szülőfalumba a szokásos módon – ismerte el Trystan, rettegve a kalandjuknak ettől a részétől. – Anyám keze mindenhova elér. Tudni fogja, hogy jövünk. Értesítem az emberemet, hogy diszkréten szervezzen meg nekünk egy megállót. Jóakaratfalva kikötőjében.

A lány elhúzta a száját, és a szél kisöpörte az arcából a tincseit.

– A kikötőn át jutunk be? Miféle emberről beszélsz?

Clare felsikkantott, amikor rájött, kire céloz, és hamarosan Tatiannának is leesett a tantusz.

– Ne! Trystan, mondd, hogy nem szervezted be Medúza Jonest – nyafogta Tatianna. – Még te sem vagy ennyire szadista.

– Ez esetben inkább mazochista lennék, tekintve, hogy nekem is éppoly fájdalmas, mint neked – morogta A Gonosz, és előreügetett.

Sage eltöprengve zárkózott fel mellé.

– Ööö, hahó! Föld Főgonoszságának! Ki a háromlábú hóhér az a Medúza Jones?

Hadard el gyorsan, hátha nem tudja követni.

A vajákos felsóhajtott, és gyilkos tekintettel meredt Trystanre.

– Medúza Jones a kontinens déli fertályának legkiválóbb halásza. Legendás a hajója – magyarázta Clare, és megsimogatta Tati karját. – És történetesen Tatianna édesapja.

Sage látványosan megrökönyödött.

– Ó! – Ám a vajákos kedveszegett ábrázata láttán vidoran folytatta. – Alig várom, hogy megismerjem.

– Jól is teszed, Sage. Sok közös van bennetek. – Trystan vigyorogva Tatira nézett, aki válaszul a férfi felé hajította a kulacsát, és egyenesen hason találta őt.

– Szomjas vagy? – Tatianna émelyítő mosolyt villantott a férfira.

– Mi a közös bennünk? – érdeklődött Sage, fogalma sem volt, a többiek miről hadoválnak.

– Majd meglátod. Nem az én tisztem, hogy elmondjam, de szólj, ha úgy érzed, valami bűzlik – súgta oda Trystan a lánynak, majd eliramodott.

Sage zavartan felnevetett, de csillogott a szeme.

– Trystan! – kiáltotta Tatianna a férfi után rontva.

A Gonosz egészen az Orgona-tenger kikötőjéig hahotázott.

Majdnem megfeledkezett mindenről, amiért soha többé nem lenne szabad nevetnie, és az összes veszélyről, amely rájuk leselkedett.

Majdnem.

De azért nem teljesen.

Hatvanegyedik fejezet

Gideon

Hát, legalább biztosan tudjuk, hogy itt tartják fogva – jegyezte meg Gideon, miközben az alagút kő lépcsősora melletti falhoz araszoltak. Fogalma sem volt, hány óra telt már el, de gyomra korgásából arra következtetett, hogy ebédidőre járhat.

Keeley felsóhajtott.

– A kínjában ordító anya sikolya nem volt elegendő bizonyíték?

Gideon megdörzsölte az állát.

– De igen, de igyekszem én lenni a derűlátóbb, ha már neked láthatóan nehezen megy.

Baklövés. Óriási baklövés!

A lány pillantásából sugárzó megvetéstől összerezzent.

– A Dicstelen Őrség kapitánya vagyok. Nem az a feladatom, hogy derűlátó legyek. Hanem realista, így biztosítva, hogy senki ne haljon meg.

– Közületek – toldotta meg Gideon.

– Mi? – csattant fel a nő, és újra kinézett a korláton, hogy meglesse a guivre ketrece mellett őrködő katonákat.

– Biztosítod, hogy senki ne haljon meg közületek, és remek munkát végzel. Benedikt király emberei bizonyára nem értenek egyet…

– Tessék?

– Legalább négy Gárdista vész oda hetente, és az az igazság, hogy Benediktet cseppet sem érdekli. Még arra sem veszi a fáradságot, hogy megjegyezze a nevüket.

– De a tiédet tudta – jegyezte meg Keeley csendesen. – Tudta, és fel is használta ellened, és nem ezt érdemelted.

Gideonnak elnyílt az ajka, és halkan pihegett.

– Azt hiszem, ez a legkedvesebb dolog, amit valaha mondtál nekem.

Keeley csak grimaszolt és meglökte a fiút, bár erő nem volt benne.

– Akkor élvezd ki, mert egyben az utolsó is. – A lépcsők felé intett. – Na jó. Indulhatunk, és elintézhetjük a hajdani cimboráidat? Valószínűleg lesz néhány új arc is a lemorzsolódás miatt.

– Kedves…

– Sosem állítottam, hogy kedves lennék.

– Tudom. Megint optimista voltam – közölte Gideon gyászosan.

Keeley megborzongott.

– Hát, abbahagyhatod! – A sisakja ismét eltakarta a nő arcát és a fürtjeit, ahogy a fejére ráncigálta a vaskos fémdarabot. – Indulás!

– Kövess! – mondta Gideon a nő elé állva. A következő lépés volt az egész kiruccanásuk legkockázatosabb része. Ha a két őr gyanút fog, riasztják a társaikat, mindkettejüket elfogják, és Gideon cserben hagyja Evie-t… Ismét.

Keeley utánozta a fiú menetelését, míg el nem érték a két gárdistát, akik a guivre ketrece előtt strázsáltak. A rácsok mögött tespedő állat elgyötörtnek tűnt, fején óriási seb tátongott, mely váratlan indulatokat váltott ki Gideonból.

Megkeményítette a hangját, jó kedélye minden nyoma eltűnt belőle, és hűvösen kiadta a parancsot.

– Jó reggelt, uraim. A király megparancsolta, hogy jelentkezzetek az irodájában. Azonnal. Azért jöttünk, hogy leváltsunk titeket. – A föld alatti hideg ellenére izzadság gyöngyözött a fiú homlokán.

A két gárdista felemelte a sisakját, és gyanakodva felvonták a szemöldöküket.

– Ki mondta?

Keeley is elmélyítette a hangját.

– A király.

A két egyenruhás összenézett, majd Gideon felé hunyorogtak. A fiú rájött, hogy felismerték őt. Ez a két félnótás volt a kiképzője az első napján a Tündökpalotában. A tanítási módszereik kegyetlenek voltak, közönyös brutalitásuk mély nyomokat hagyott Gideonban. Amikor az egyikük túl közel hajolt hozzá, igyekezett nem összeroskadni vizslató tekintete alatt.

– Hé! Ez az a redvás Sage fiú! – A nagyobbik nyakon ragadta őt, a másik pedig Keeley körül cirkált.

Aztán egyetlen gyors mozdulattal elkapta a nő sisakját, és a ketrec ajtajához lökte. Gideon vicsorogva kivonta a kardját, és addig kaszabolta fogvatartója karját, amíg az el nem engedte. Hallotta, ahogy Keeley a másik lovaggal hadakozik, de nem segíthet neki, ha maga is felnyársalódik. Ellenfelével egymásnak feszültek a pengéik, amibe Gideon egész teste beleremegett. Ellökte magától a lovagot, majd a combja felé suhintott, és a páncélja résein keresztül mély sebet ejtett rajta. A gárdista azonnal a földre rogyott. Gideon újra magasra emelte a fegyverét, készen arra, hogy végezzen vele, ám mielőtt megtehette volna, Keeley a lovag háta mögé került, és elvágta a torkát.

A férfi a társa mellé zuhant, akit Keeley másodpercekkel korábban már kiiktatott. Gideon szeme a kapitány arcára villant; a nő sisakja már nem volt a fején, nehezen lélegzett, a pengéjéről vér csöpögött, mellkasa szaporán emelkedett és süllyedt.

Odabiccentett a fiúnak, aki viszonozta a gesztust, és bár Gideon a sokktól képtelen volt megszólalni, végül csak sikerült kinyögnie egy köszönömöt.

Keeley Gideont nézte, arany szeme a fiúéba fúródott, arcára olyasfajta érzelem költözött, melyet Gideon nem tudott hová tenni.

– Szívesen, lovag úrfi – mondta a nő gyöngéden.

Miután egy üres cellába vonszolták a két holttestet, Keeley térdre ereszkedett, és óvatosan a kőpadlóra terítette a Gideon által rajzolt térképet, vigyázva, nehogy elszakítsa. Nagy gonddal ápolgatta a fiú alkotását, ismeretlen érzéseket keltve Gideonban.

A nő összehúzta aranyszínű szemöldökét, ahogy lesimított egy ráncot a papír sarkában.

A fiú a mellkasához kapott.

Ez a szörnyű emésztési zavar!

– Rendben. Én elterelem a figyelmét szemből, amíg te ráadod a nyakörvet, aztán kivezetjük.

Gideon megrázta a fejét.

– Nem fog menni. Számítottak rá, hogy magától ki akar sétálni innen, ezért elkábították. Ketten nem vagyunk elég erősek, hogy kivigyük.

– Honnan tudod, hogy nyugtatót kapott?

– Nézz rá!

A nőstény sárkányvipera a sziklák közt botladozott, karmaival a földet karistolva, hogy elaraszoljon az ütött-kopott vizestáljáig, mely tele volt bogarakkal és piszokkal.

– Az őrök valószínűleg nemrég adták be neki az újabb adagot. Meg kell várnunk, amíg elmúlik a hatása.

Keeley frusztráltan legyintett.

– Azt nem tehetjük! Itt könnyű prédák vagyunk. – Gideon szólásra nyitotta a száját, de a kapitány félbeszakította. – Ne gyere nekem valami pajzán megjegyzéssel, vagy kinyuvasztalak.

Gideon azon nyomban be is csukta a száját.

Keeley felsóhajtott, megdörzsölte a szemét, és grimaszolva megmozgatta a hátát.

– Még mindig fáj? – A fiú a nő mögé lépett, keze a háta mögött táncolt, de nem merte megérinteni.

– Igen. De volt már rosszabb is. – A kapitány megvonta a vállát, mire Gideon szíve összefacsarodott. – Ez csak egy méhcsípés. – A nő arany pillái alól pislogott fel a fiúra. – Ha túl sokáig maradunk, jön a következő őrségváltás.

– Még van időnk. Ez a kettő csak most kezdhette a műszakját. Mire ideér a váltás, már rég elmúlik a nyugtató hatása. – Gideon Keeley-t nézte, és nagyot nyelt.

– És ha nem múlik el időben?

– Akkor tiéd a bal lába, enyém a jobb.

Más szavakkal?

Nekik annyi.

Hatvankettedik fejezet

Evie

Evie Sage csak egyszer járt az Orgona-tengernél, még kislány korában.

A hatodik születésnapja volt, az ég ragyogón kéklett, és muris kis madarak kavarogtak felettük, hogy elcsenjenek egy darabot a tortájából. Apja őrjöngve próbálta elhessegetni őket, felrúgta a homokot, arcát eltorzította a méreg, de Evie egyáltalán nem volt dühös.

Amikor apja elvitte halászni Gideont, Evie leszelt egy hatalmas darab tortát, és odasurrant a kis öbölhöz, ahol a szürke madarak lubickoltak. Leereszkedett a sziklán, hogy belemárthassa a lábujjait a vízbe, és az jutott eszébe, hogy még soha nem látott semmit, ami ennyire lila lett volna.

– Elnézést? – Illedelmesen igyekezett magára vonni a tollasok figyelmét. Az állatok egyszerre mind Evie felé fordultak, készen arra, hogy rávessék magukat a kezében lévő, cukormázas süteményre, majd megtorpantak. Talán felrémlett bennük az emlék, ahogy bosszús apja megkergette őket.

Evie utált félni.

– Semmi baj. – Mosolyogva térdre ereszkedett. A homok puha volt ruhája vékony szövete alatt. – Van elég mindannyiunknak. – Letört egy darabot, és a legközelebbi madár elé dobta. Az előretotyogott, és lopva megkóstolta. Evie látta, hogy a bal szárnyán hiányzik egy nagy tollcsomó – egy seb, mely soha nem gyógyul be. – Bántottak, kis madárka? – kérdezte, és törékeny kis szíve fájdalmasan összeszorult.

A madár előreugrándozott, és finoman megcsipkedte a tenyerét; Evie adott neki még egy falatot, mire az állat a kezébe dugta a fejét.

– Anyukám szerint a sebhelyek a bátor élet tanúi. – Felállt és pukedlizett. – Te egy Vitézi Gárdista vagy a szememben.

A születésnapja hátralevő részét a madárkák etetésével és az Orgona-tenger hullámzásának csodálásával töltötte. A víz oly terjedelmesnek, oly rejtélyesnek tűnt.

Ez volt élete legjobb születésnapja.

A mostani pedig a legérdekesebb.

Evie, Trystan, Tatianna és Clare a kikötőbe lovagoltak, arcukat csuklya takarta, ha valaki túlságosan kíváncsiskodni kezdene. Nem engedhették meg maguknak, hogy ismét megállítsák őket. Kingsley egyre kevésbé reagált a kérdéseikre, a főnök pedig egyre türelmetlenebb lett.

A kikötőig vezető úton egy árva mukkot sem szóltak. Evie Tati és Clare megfigyelésével szórakoztatta magát, akik epekedő pillantásokat váltottak egymással. A part közelében még forróbban perzselt a déli nap, a lány érezte, ahogy fedetlen karját égeti, amikor leszállt a lóról, és átadta a gyeplőt Trystannek. Az egy pillantásra sem méltatta, miközben odadobott egy érmét a helyi istállófiúnak, hogy vigyázzon a hátasaikra, amíg visszatérnek.

– A hajó a dokk végében lesz – mondta Trystan mogorván, továbbra is előremeredve.

– Honnan fogjuk tudni, melyik Tati apjáé? – Evie kíváncsian mustrálgatott egy jellegtelen ladikot, melyen férfiak csoportja kurjantgatott ötösfogatuk felé. Trystan gyengéden megfogta a lány vállát, és helyet cserélt vele, majd furcsa hangot adott ki a férfiak irányába.

A matrózok elhallgattak, és elfordították a tekintetüket.

– Uram… te most… felszisszentél?

– Nem. Csak valami megakadt a torkomon – nyögte a főnöke fojtott hangon, miközben előretaszigálta a lányt. – Ne állj meg! Megismered, amint meglátod.

– Ezt meg hogy é…

Á, vagy úgy.

A hajó rózsaszín volt.

– Nem hiszem el, hogy ez történik. – Tati eltakarta az arcát, és az ujjai közé nyögött, Clare pedig szelíden megsimogatta a vállát.

Kedélyes kiáltás hallatszott fentről, az árbóckosárból, melyet arany és világos fukszia árnyalatok díszítettek. Egy hórihorgas, tagbaszakadt férfi ugrott le róla, és levette a kabátját, mely, nos, szintén rózsaszínben játszott.

– Angyalbogár! – Egy rámpa ereszkedett le a hajóról a mólóra, és a férfi már rohant is feléjük, majd felkapta és megpörgette Tatiannát… a vajákos pedig hagyta neki. – Olyan boldog vagyok, hogy végre együtt bűnözhetek veled!

Levette rikító kalapját, melybe tollakat tűztek, és a mellkasához szorította. Jóvágású arcát az idő barázdái szabdalták, kopasz volt, és barna bőrén izzadságcseppek gyöngyöztek.

Tatianna felnyögött.

– Apa, nem is vagy bűnöző!

A férfi a többiekre kacsintott, felemelte a kezét, majd színpadiasan odasúgta:

– De legalább bűnrészes, nem igaz?

Evie elfojtott egy kuncogást, és amikor Tati rámeredt, Trystan mellé húzódott.

– Clarissa! – Medúza Jones két cuppanós csókot nyomott Clare arcára, aki ragyogó mosollyal nézett a férfira. – Kibékültetek már végre?

– Apu! Ne csináld már! – sikoltotta Tati. – Felszállok. Szóljatok, ha indulunk. – A vajákos fellépdelt a deszkákon, és átugrott a hajóra; ruhája tökéletesen passzolt a környezetéhez. Clare meleg ölelésbe vonta a kapitányt, majd azonnal Tati nyomába eredt, mintha láthatatlan szálak vezetnék.

Az idősebb férfi ekkor Evie felé fordította barna tekintetét, és barátságosan rámosolygott.

– Evie Sage, ha nem tévedek? – Megfogta a lány kezét, és Evie várakozással telve várta a kézfogást vagy a meghajlást. Amit nem várt, az az, hogy a férfi magához húzza és megölelje, mintha a lány is családtag lenne. – Ó, micsoda öröm, hogy végre megismerhetlek. Tatianna olyan gyakran ír rólad, hogy máris úgy érzem, mintha ismernélek! Mintha még egy lányom lenne. Jones vagyok, de ezek a kölykök csak Medúza Jonesnak neveznek. – A férfi felnevetett a lány zavart arckifejezése láttán. – Egyszer megcsípett egy medúza, és gyerekként nagyon mókásnak találták. – Evie-re kacsintott, a tenger illata áradt belőle, és még valami… meleg és megfoghatatlan.

Talán a szereteté.

Evie viszonozta a gesztust, és szégyenkezve érezte, ahogy könnyek szöknek a szemébe. Amint kicsordult egy, azonnal le is törölte, de amikor felnézett, A Gonosz élesen meredt rá.

Gyorsan elfordította a tekintetét.

– És Trystan! – Újabb nagy ölelés következett, és Trystan kővé dermedt. – Fiam, odanézzenek, milyen sokra vitted! Vállalkozó lett belőled!

A főnök átlesett Jones válla fölött, és figyelmeztető pillantást lövellt tanítványa felé, azt üzenve: Ha valaha is felemlegeted, megbánod!

Evie felhúzta a szemöldökét, mintha azt felelné: Tudod, hogy úgysem bírom megállni.

A Gonosz ajka megrándult, egy pillanatra felbukkant a gödröcskéje, és a lány szíve nagyot dobbant.

– Mindenki a fedélzetre! – rikkantotta Jones, és feltaszigálta őket a rámpán.

Evie úgy érezte, mintha egy új világba lépett volna. Egy olyanba, mely teljességgel Tatianna ízlését tükrözte.

– Ez olyan…

– Rózsaszín – fejezte be helyette a főnöke ritka jókedvvel.

– Ez az én Tatiannám kedvenc színe – magyarázta Jones. – Ha a munkám távoli kikötőkbe szólít, elég ránéznem a hajóra, és már nem is kínoz annyira a hiánya. – Vállánál fogva felnyalábolta a lányát, aki mosolyogva, kissé vonakodva, de szeretettel hajolt hozzá.

– Elég lett volna kifesteni a kormánykereket, apu. Ez azért túlzás – jegyezte meg Tati tréfásan csipkelődve.

Jones kapitány az egész istenekverte ladikot rózsaszínre pingálta.

Ez. Ez az igazi apai szeretet, futott át fájdalmasan Evie agyán, és a gyomrára tette a kezét, hogy visszatartsa a rátörő hányingert.

– Igazán aranyos. – Tényleg az volt.

– Horgonyt fel! – rikkantotta Jones, egyetlen szempillantás alatt átváltozva szerető szülőből szakavatott tengerésszé.

A hajó útnak indult, és kifutott a nyílt vízre. A tenger halványlila árnyalatai lassan egyre sötétebbre váltottak, és a meleg ellenére Evie megborzongott.

– Jones kapitány – mondta Trystan néhány perc vitorlázás után –, Sage meg én használni szeretnénk az illemhelyet. Feltételezem, még mindig ugyanott találjuk.

A férfi legyintett, és a kormányhoz ráncigálta a lányát. Clare engedelmesen követte, Kingsley pedig felugrott a kapitány vállára, majd felemelte a tábláját.

HIÁNY.

– Ó, te is hiányoztál nekem, Alexander – mondta Jones, és szeretettel megpaskolta a varangy fejét.

Oly sok szeretet vette körül Evie-t. Feltétel nélküli és korlátlan. Olyan gyönyörű volt és…

Oly elérhetetlen.

– Az illemhely, Sage? Sürgősen ki kell mennem. – Trystan hangja még Evie szerint is furcsán szaggatott volt.

– Nem tudsz várni, amíg messzebb kerülünk a parttól? És miért kell elkísérjelek?

A legénység néhány tagja, akik addig saját feladataikkal voltak elfoglalva, most kíváncsian figyelték A Gonoszt.

– Nem… rossz… tarlórépát ettem.

Evie biztosra vette, hogy A Gonosz még életében nem nyúlt tarlórépához.

Azért követte.

A matrózok nevettek, nyilvánvalóan főnöke kárára. A férfit azonban nem zavarta. Csak menetelt tovább, mintha nem arra célozgatott volna az imént, hogy a belei a robbanás szélén állnak. A férfi leereszkedett egy keskeny lépcsőn, majd tanítványa felé nyújtotta a kezét. Ahogy összeért a bőrük, mintha áramütés suhant volna végig a lány testén.

A férfi ujjai Evie ujjai köré fonódtak, ahogy maga után húzta a szűk kis átjárón. Olyan magabiztossággal vonult, mint aki jól ismeri a helyet.

– Uram, tudod, hogy előszeretettel osztok meg magamról olyasmit, amit nem kellene, de az illemhelyhasználati szokásaid még nekem is kissé túlzásnak tűnneee… – Evie hangosan sikított, amikor Trystan berántotta egy kis kabinba, tele emeletes ágyak rendezett soraival.

A férfi gyönyörű arca kemény volt és rideg. Evie megborzongott, és maga köré fonta a karját; érezte, ahogy a férfi sötét tekintete áthatol a bőrén és a szívét szurkálja.

– Úgy tűnt, szükséged van egy kis egyedüllétre. Nem akartalak mindenki előtt zavarba hozni azzal, hogy rámutatok. – Főnöke magyarázata nem volt sem érzelgős, sem cifra. Pusztán logikus és tényszerű.

Az egyetlen férfi, aki képes a józan észt ilyen szívszorítóan romantikusan előadni.

– Önző voltam – ismerte be a lány, mert tudta, A Gonosz nem fogja elítélni, tudta, hogy vele még a legsötétebb gondolatait is megoszthatja. – Tati édesapja csodálatos ember, és igazán megérdemel egy ilyen szülőt. Egyszerűen csak fájt látni… Hogy nekem ebből semmi nem jutott. Szégyellem magam.

Nem, parancsolta magának Evie, ahogy felszegte a fejét, és erősen pislogott a mennyezetre; inkább az ütött-kopott fára és a hajó ringatózására összpontosított.

– Sage. – A lány fél szemmel látta, ahogy a főnöke is felnéz a plafonra. – Keresel valamit odafent? Vagy hirtelen nyakmerevség gyötör? – kérdezte A Gonosz flegmán.

Evie felnevetett, bár könnyek szúrták a szemét, és dühösen pislogott, hogy visszatartsa őket.

– Unom már a sírást. Remélem, hogy a könnyek így visszabújnak a szemem mögé.

Meleg kezek simultak a lány arcára, és Evie csak bámult, ahogy főnöke maga felé fordította az arcát. A férfi szája szigorú volt, a homloka barázdált, a tekintete fürkésző.

– Hát sírj! – mondta A Gonosz, Evie teste pedig engedelmeskedett a parancsnak, mintha a férfi irányította volna az érzékeit. – És ha bárki szól rá bármit, amitől elszégyellnéd magad, belefojtom a könnyeid takaros kis pocsolyájába. – Majd ravasz mosolyt villantott Evie-re. – Úgy hallom, a fulladás a legfájdalmasabb halál.

A lány kuncogott, egyik kezével finoman megtörölte az arcát, a másikkal pedig játékosan megbökte a férfit.

– Még emlékszel, amikor ezt mondtam a Szívfaluban?

– Mindenre emlékszem, amit mondasz. – A ravaszság eltűnt, csak az őszinteség maradt – és a fájdalma mindannak, amit Evie érzett A Gonosz iránt.

A lány óvatosan a főnöke arcához emelte a kezét, mire az szoborrá dermedt. A férfi állát borító borosta Evie tenyerét bizsergette, majd végighúzta a hüvelykujját a férfi arccsontján, és így szólt:

– Ez a legszebb születésnapi ajándék, amit életemben kaptam.

A pillanat azonban szertefoszlott a Trystan arcára kiülő kifejezés láttán.

– Micsoda?!

Evie hátrahőkölt a felháborodott kérdés hallatán. Mégis mi rosszat mondott?

Ne… ne tudd…, mit csináltál rosszul, Evie!

Na jó, ez még nekem is túl béna.

– Mi az? Mit mondtam? – sipította a lány.

– Nem ma van a születésnapod. – A férfi úgy suhintott a levegőben, mintha miszlikbe akarná hasítani a szavait.

Evie jobbra-balra tekintgetett, hogy megbizonyosodjon róla, senki sincs a közelben, aki előugorhatna, azt kiáltva, hogy: átvertünk!

De nem látott senkit. Ez nem tréfa volt, csak a szokásos sületlenség, mely a mindennapjai részévé vált.

– De… igen – tagolta lassan a lány. – Különösen felbosszantanak a születésnapok? A torta az oka? A léggömbök? – Beszívta a levegőt, és megragadta a férfi karját. – Ó, uram, csak nem félsz a léggömböktől?

– Nem, Sage! – dörrent rá a főnöke.

A lány komoran bólintott.

– Akkor a bohóc lesz az.

– Nem félek a bohócoktól!

Kingsley bilincsének lánca hirtelen megcsörrent a padlón, és egy tábla jelent meg előtte:

HAZUG.

– Takarodj innen, te spicli! – mordult rá Trystan, és kinyitotta az ajtót; Kingsley ráöltötte hosszúkás nyelvét, majd egy csiga gyorsaságával elmenekült. – A bánatos békába! – A férfi megdörgölte a halántékát, a tekintetéből sugárzó indulat láttán Evie hátrálni kezdett, míg a falnak ütközött a háta. – Maradj! – parancsolt rá a főnöke, majd Kingsley után eredt, és becsapta maga mögött az ajtót.

Evie felhorkant.

– Na persze. – Megfogta a kilincset, és megrántotta. Az ajtó nem mozdult. A Gonosz túl régóta és túl jól ismerte őt ahhoz, hogy elhiggye, Evie a fenekén marad.

Újra megrázta a kilincset, és egyre jobban fortyogott benne a düh, az arca vörösre váltott, a nyaka lángba borult. Hamarosan már ököllel püfölte az ajtót.

– TRYSTAN, TE SZEMÉTLÁDA! ENGEDJ KI!

A Gonosz bezárta őt.

Hatvanharmadik fejezet

Kingsley

Hol van Evie? – tudakolta gyanakvón Clare, miközben Trystan peckesen átmasírozott a fedélzeten, Kingsley pedig mögötte szökdécselt.

– Bezártam a kabinba.

Kingsley megállt, hogy egyik úszóhártyás lábát homlokához csapja.

– Ó. – Clare megvakarta a fejét. – Valószínűleg nem kellene megkérdeznem, de… miért?

– Tatianna! – mordult fel A Gonosz, és két hosszú lépéssel a vajákos mellett termett, de a tekintete láttán mindkét nő hátrahőkölt.

Kingsley ügyetlenül próbálta felkapni a tábláját, hogy gyorsan ráírja: NE, de mire felemelte, már késő volt.

Mintha megérezte volna, Clare elővette a zöld tintával teli üvegcséjét, összenyomta a tetején lévő kis pumpát, és egyenesen a fivére szemébe spriccelte a folyadékot.

Bár színében megegyezett vele, a zöld tintának semmi köze nem volt Alexander bőréhez. Sőt, a varangy megfigyelései alapján nagyon is csípett. Trystan a szeméhez kapott, és felüvöltött.

– Clare!

Tatianna tátott szájjal bámulta.

– Clarissa, elment az eszed? Miért csináltad?

Clare szégyenlősen visszatette a palackot a táskájába, és megadólag felemelte a kezét.

– Sajnálom! Bepánikoltam! Ösztönös reakció volt, amikor láttam, hogy feléd közelít!

– Hogy megvakíts?! – morogta Trystan vöröslő, duzzadt szemmel.

Jones kapitány felsóhajtott.

– Ó, Tati, mindennap bánom, hogy nem ajándékoztunk meg egy testvérrel.

– Ez a kettő miatt? – A vajákos a Maverine testvérek felé bökött. – Hát, te tudod… – vetette oda flegmán, miközben rózsaszín körmével megpöccintette apja vállát, majd sárgán fénylő tenyerét Trystan arca elé emelte, amíg a duzzanat le nem apadt.

A Gonosz nagyokat pislogott, míg végül a húgán állapodott meg a tekintete.

– Mi a fene? Nem elég, hogy utálsz? Most már nyílt erőszakhoz folyamodunk?

Clare nem utálta Trystant. Alexander tudta ezt, de nem sokat tehetett. Ahogy ez a két dinka egymást szidalmazta, aligha lehetett elvárni, hogy egy béka felvegye velük a kesztyűt.

Bármennyire szerette volna.

– Nem utállak. Kérlek, ne mondd ezt! – suttogta Clare, mire Alexander felugrott a vállára, és együttérzőn megsimogatta, hogy egy kis vigaszt nyújtson barátjának, akit nővéreként szeretett.

Trystannek megnyúlt az arca.

– Csak túloztam, Clare. Elvégre én vagyok A Gonosz. Te csak azt tetted, amit az ösztöneid diktáltak egy veszélyes alak közeledtére.

Trystan háta megfeszült, érzelmei ismét eltűntek szokásos álarca mögött, majd Tatianna apjához fordult.

– Beszélhetnék önnel négyszemközt, Jones kapitány?

Medúza Jones meglepetten felkapta a fejét, de bólintott, és intett Trystannek, hogy kövesse őt a hajó orrába.

Alexander eközben Clare-t figyelte, aki szomorúan követte a szemével a fivérét.

– Megbántottam.

Kingsley-nek ezúttal sikerült feltartania a tábláját.

IGEN.

Tatianna fürkészőn méregette a nőt.

– És ez láthatóan elszomorít téged. Érdekes… – A kikötő csupán távoli pontocskává zsugorodott, ahogy a hajó tovahaladt a horizont felé. A szellő alig fújdogált, és a nyakára vetülő napsugarak arra késztették Kingsley-t, hogy hasra feküdjön, és szundikáljon egy nagyot. Mostanában sokat pihent, az átok ugyanis fizikai formában is kezdett megmutatkozni rajta, már azon túl, hogy állattá változott.

Clare nem osztotta a varangy lelkesedését a meleggel kapcsolatban, ahogy megpróbálta hátratűzni rövid tincseit. Frusztráltan felsóhajtott, amikor azok állandóan kicsúsztak a hajtűk közül.

Tatianna vidáman csillogó szemmel figyelte a műveletet, aztán a hajtűk után nyúlt.

– Hadd segítsek!

Clare meglepetten pislogott, de lassan megfordult, és hagyta, hogy a másik nő elvégezze helyette a feladatot. A jelenet láttán Alexander gondolatai arra az időszakra kalandoztak, amikor még ember volt. Amikor egyetlen megjegyzésével megnevettette a barátait, amikor egy frappáns bókkal és barátságos biccentéssel bármelyik nő szívét megdobogtatta. Mily messze állt most attól.

És milyen fáradt volt.

Megint szundikál egy kicsit, gondolta. Csak lehunyja a szemét és…

Ám félbeszakította a gondolatait… egy ágyúgolyó.

Mármint szó szerint.

A dörrenéstől hangosan csengett picike füle, ahogy a lövedék a fát széthasítva áttörte a hajó falát, és bezuhant a kabin közepére.

– Sage! – hallatszott Trystan üvöltése, majd a lyukhoz rohant, és térdre rogyott mellette.

Clare és Tatianna követték, miközben a körülöttük tébláboló férfiak kétségbeesetten kiabáltak, Jones pedig gyors parancsokat osztogatott.

Mielőtt Clare és Tatianna elérték volna Trystant, a férfi válla megereszkedett, és mélyen beszívta a levegőt.

– Hála az isteneknek – motyogta magában a férfi, és belecsípett az orrnyergébe.

– Evie, jól vagy? – kiáltotta le Tatianna, ahogy körbeállták az ágyúgolyó ütötte lyukat. Evie odalent ácsorgott karba tett kézzel, és a lábával dobolva bámult felfelé, majd szigorúan Trystanre meredt.

Evie a mellette nyugvó, méretes, fekete golyóra mutatott, és szenvtelenül odavetette:

– Elég béna születésnapi ajándék.

Trystan fittyet hányva a megjegyzésére, kétségbeesve kiáltott le:

– Megsebesültél?

– Egy kicsit. Legalább egy masnit köthettél volna rá.

Alexander jókedvűen kuruttyolt.

Trystan hátradőlt, megdörzsölte a szemét, és az orra alatt morgolódott.

– A sors furcsa fintora, de a félelme teljes hiánya az, ami igazán megrettent.

Kingsley felemelte a tábláját.

VICCES.

– Nem az! – mordult rá A Gonosz.

Ám minden jókedvük elszállt, amikor az árbóckosárban őrködő tengerész lekiáltott a társainak:

– KALÓZOK!

Trystan enyhén bosszúsnak tűnt, mintha egy légy szállt volna a vállára, Tatianna összerezzent, Clare elsápadt, Evie Sage pedig…

Nos, Evie Sage így reagált:

– Náluk szerinted van masni?

Alexander megint brekegett.

Épp, amikor újabb ágyúgolyó repült feléjük.

Hatvannegyedik fejezet

Becky

Eközben a Mészárlakban…

Penge életben volt.

De megsérült. És eszméletlen volt.

A vajákos kvártélyában feküdt. Nura Sage felajánlotta, hogy vigyáz rá, amíg Becky összeszedi a bátorságát, hogy megtegye, amit meg kell. A csillagfénymágia nem végzett ugyan az idomárral, de bármivel próbálkoztak is, nem tért magához. Tatianna és Clare messze jártak, így már csak egyvalaki maradt, aki segíthetett, ám vele nem szívesen találkozott.

Becky azonban nem volt gyáva, és bármire hajlandó volt azokért, akiket szeretett.

Még erre is.

Így a tömlöcöknél, egyenesen a fivére szemébe nézve találta magát, aki fájdalommal teli zavarral nézett vissza rá.

– Bex! – Roland felpattant, és a rácsokhoz ugrott. – Hála az isteneknek! El kell mondanom valamit az emlékvirágról. Kérlek!

– Penge megsebesült. A növény miatt, amit idehoztál. – Becky elfintorodott. – A helyedben gyorsan beszélni kezdenék.

Rolandról sütött a szégyen, ami megnyugvással töltötte el a nőt, mert tudta, hogy a testvére szörnyű színész.

– Anyánk úgy gondolta, az lesz a legjobb, ha Evie-hez kerül a növény. Hisz ez volt Nura utolsó darabkája… Mint tudod, még mindig halottnak hiszi Nurát…

Becky nem szólt semmit, Roland pedig az okuláréját babrálta; ideges pótcselekvés, a fivére szokása, melynek láttán Becky hirtelen elsápadt.

– Az a vacak nem hagyta abba a sikoltozást. Óraműpontossággal, óránként rázendített. Anyánk úgy gondolta, ha elhozom Evie-nek, akkor Nura nyugtalan kis része, mely a virágban él, talán megnyugvásra lel végre. Ez az egyetlen oka, amiért nálam volt, esküszöm. Amikor megtudtam, hogy Nura életben van, magamnál tartottam, mert nem akartam felfordulást okozni. Át akartam adni neked. Higgy nekem!

Becky felsóhajtott, elővette a zsebéből a kulcsokat, kinyitotta az ajtót, majd biccentett Rolandnak, hogy hagyja el a cellát.

– Tudom. Az őrök megtalálták az anyánktól kapott leveleidet.

Roland kinyújtóztatta a nyakát, miközben kimasírozott a cellából, és a homlokát ráncolta.

– Mert persze az én szavamnak nem hittél.

– Mert már megszoktam, hogy vigyáznom kell veled – felelte Becky hűvösen.

A férfi megalázva lehajtotta a fejét.

– Gondolom, nem is várhatok mást. Őszintén sajnálom. Hogy van Penge?

– Megégette a csillagfénymágia. De úgy tudom, ha helyesen használják, gyógyítani lehet vele, nem igaz?

Roland bólintott.

– A legenda szerint.

– Akkor ki kell derítened, hogyan gyógyíthatjuk meg és ébreszthetjük fel vele újra Pengét.

A férfinak elkerekedett a szeme.

– Meg… megpróbálom.

Becky a mellkasába fúrta a mutatóujját.

– Sikerülni fog.

Fivére ismét fejet hajtott, majd a lépcsőn visszhangzó léptek felé fordult. Marv bukkant elő a fáklyák homályos fényéből, hangosan lihegett, a kezét a térdére támasztotta, a haja a szélrózsa minden irányába ágaskodott.

– Ms. Erring! Ms. Erring, el kell mondanom valamit… Szabadon engedi a foglyot? – Marv megtorpant, és az ujjait ropogtatta.

Roland elkapta az őr kezét, és mosolyogva meghajolt, mire a strázsa arcára rózsás pír költözött.

– Roland Fortis, fogoly, szolgálatodra.

Marv idegesen kuncogva hátrálni kezdett, míg bele nem botlott egy rozoga asztalon álló üres vödörbe, ami hangos csattanással a földre zuhant.

– Marvin Gavallér, kapuőr.

Becky elgyötörten felmordult.

– Gavallin, Marv. A vezetékneved Gavallin.

A mindig elbűvölő Roland a kőfalnak könyökölt, és alig pár centivel magasodott az őr fölé.

– Bár a gavallér is illene rád, az már biztos. – Azzal széles mosolyt villantott a másik férfira, aki úgy festett, mint aki menten elolvad.

– Roland! Ne flörtölgess munkaidőben a személyzettel!

Testvére szalutált.

– Elnézésedet kérem, Bex. Mikor végzel, Marv?

– Ó, az istenek szerelmére… Indulj a vajákos szobájába, mielőtt újra visszazárlak a tömlöcbe!

A fivére a füléhez hajolt, és odasúgta.

– Van valakije, vagy szabad a pálya?

– Az irodai kapcsolatok szigorúan tilosak – sziszegte vissza Becky.

Roland jobbra-balra pillantott.

– Hisz nem dolgozom itt.

– De az irodában vagy. Szóval semmi romantika. – Ne veszítsd el a fejed, nem túl profi viselkedés! Ne veszítsd el a fejed! Őrizd meg a hidegvéred! – Lódulj már, Roland, vagy nyomás vissza a zárkába!

Roland még odatátogta Marvnak, hogy akkor később, mire az őr lángoló vörösre váltott, majd a Fortis fiú zsebre dugta a kezét, és felnyargalt a lépcsőn.

Egy fivér az istenek büntetése, hogy próbára tegyék az ember türelmét.

– Marv! – csattant fel Becky. – Ha végeztél a bátyám hátsójának fixírozásával, elmondanád végre, mi volt olyan sürgős?

Az őr összerezzent, és dadogva felelte:

– Bo-Bolyhos, Ms. Erring. – És a fejét csóválta.

A nő gyomra a lábujjáig süllyedt.

– Hogy érted? Mi van Bolyhossal?

– Még soha nem láttam ilyen nyugtalannak. Megette Morey-t!

Becky undorodva elhúzta a száját.

– Fúj. Az új hollóposta-adminisztrátort? – Az a ficsúr egy otromba, nőgyűlölő tuskó volt, és úgy járt-kelt az irodában, mintha mindenki fölött állna. – Hát, ízlések és pofonok. Szegény állatnak bizonyosan fel fog fordulni a gyomra.

Marv feldúltan rázta a fejét.

– Nem, Ms. Erring, nem érti. Az állat egészen megvadult és…

– Elég! – csattant fel Becky. – Nincs időm ilyen apró-cseprő ügyekre. Szólj a Dicsteleneknek, hogy orvosolják a problémát! Vagy legalább egyszer az életben ahelyett, hogy telekürtölnéd az irodát a gondjaiddal, próbáld magad megoldani őket!

A férfi szeme üvegessé vált, és Becky úgy érezte, mintha az imént rúgott volna bele egy kiskutyába.

– Marv, én…

Az őr ismét a kezét tördelte, és a csizmáját bámulta.

– Igaza van, Ms. Erring. Magam fogom megoldani ezt a problémát. Ígérem.

– Marv! – kiáltott utána a nő, de mire felért a lépcsőn, a férfi már eltűnt.

Becky válla nem akarta abbahagyni a remegést, bár a tömlöcajtót becsukva azonnal melegség töltötte el. Félig kábulatban botladozott a konyha felé, de a könnyektől nem látott semmit. Lehuppant a konyhaasztalhoz, és olyat tett, amiről megesküdött, hogy sosem teszi munka közben.

Az asztalra hajtotta a fejét, és sírt.

Annyira belefeledkezett, hogy észre sem vette Lyssát, aki besurrant az ajtón, és az ölébe pottyantott valamit. Amikor Becky lenézett, a torkán akadt a hüppögés. A kötött sárkány volt az kislánykorából, amit Penge csent el az asztaláról, bár nem rosszindulatból, és Lyssának adta.

Rongyos és magányos.

Akárcsak ő.

Becky megdörzsölte a szemét, és a szemgödrébe nyomta a kézfejét, hogy elapassza a könnyeit.

– Sajnálom. Úgy tűnik, ma ilyen napom van.

Lyssa odahajolt, és a fülébe súgta, mintha egy nagy titkot árulna el Beckynek:

– Semmi baj, Ms. Erring. A sírás azt jelenti, hogy bátor vagy.

Becky elvette a kezét, és könnyes tekintetét a kislányra emelte, aki egyszerre tűnt gyereknek és végtelenül bölcsnek.

– Ezt meg ki mondta neked?

Lyssa vállat vont, a kezébe vette Becky tenyerét, és gyengéden megszorította.

– Senki. Csak szerintem aki nyíltan kimutatja az érzelmeit, az bátrabb, mint aki magába fojtja azokat.

Becky is megsimogatta a kislány kezét, és könnyei közt rámosolygott.

– Nos, ezzel nem tudok vitatkozni.

– Akkor jó. Most magadra hagyhatlak, ha szeretnéd, vagy itt maradhatok, ha meggondolnád magad.

Némán ültek ott, míg Becky Penge miatt aggódott, és a legbátrabb dolgot tette, amit ember csak tehet.

Sírt.

És csak sírt és sírt.

Hatvanötödik fejezet

A Gonosz

Trystant már nem lepte meg, ha rosszabbra fordult a helyzet; az már annál inkább, ha nem.

– Tűz! – ordította Jones kapitány, mire egy ágyúgolyó repült a kalózhajó felé, és eltalálta az oldalát. Olyan közel voltak, hogy Trystan láthatta, ahogy a kalózok a becsapódástól megrémülve, eszüket vesztve rohannak, és hallotta a kiáltozásukat.

– Tűz! – Egy újabb golyóbis süvített el, még nagyobb pusztítást okozva a kalózok hajójában, mely egyre közelebb sodródott.

A tengeri haramiák köteleiken átlendültek Jones hajójának fedélzetére, és belevetették magukat a harcba; a két legénység pengékkel és ököllel esett egymásnak.

Trystannek elege lett.

Ha valaha is hajlandó lennél engedelmeskedni nekem, hát itt az alkalom, üzente gondolatban a mágiájának. Hisz az ő mágiája volt. Aminek szót kellett volna fogadnia neki, cserébe végtelen türelemmel és óvatossággal kellett eljárnia vele.

– Már ha nem bánod. – Megcsikorgatta a fogát, és a varázserejének – vagy az átoknak, vagy a Rennedawnt sújtó csapásnak, vagy istenek tudják minek – elég beteges volt a humorérzéke, mert a mágiája hallgatott rá.

Sötét köd borította be az első útjába kerülő embert, egy kalózt, aki vörös kendőt viselt a fején, és hosszú szakálla egészen a hasáig ért. A haramia lába élénk vörösen világított, nyaki verőere fekete fénnyel ragyogott. Trystan egy csuklómozdulattal végezhetett volna vele, ám ekkor egy újabb színes folt villant fel a kalóz testén, amilyenhez foghatót Trystan még soha életében nem látott. Irizáló színek kavalkádja a szivárvány minden árnyalatában, egyenesen a férfi szíve felett.

Ha megölné, akkor ez a ragyogás örökre eltűnne, és Trystan elképzelhetetlennek tartotta, hogy bármit is elpusztítson, ami Sage-re emlékezteti.

– Elegem van a kedvességből – morgolódott A Gonosz, és a kalóz nyaka helyett a lábára irányította a varázserejét, majd a szemét forgatta, amikor az kínjában rikácsolva a földre zuhant. – Jó, jó, szívesen. – Azzal legyintve Clare és Tatianna felé masírozott, akik gondtalan könnyedséggel vetették magukat a csatározásba.

Clare újabb adag zöld tintát löttyintett ki, egyszerre három támadója szemébe fröccsentve. Úgy tűnt, élvezi a helyzetet. Az éljenzése volt a legnyilvánvalóbb bizonyíték.

Egy megtermett martalóc közeledett Trystan felé sárgás vigyorral.

– Karón viszem a fejedet Benedikt elé.

Benedikt?

– A királynak dolgozol?

– Zsoldosok vagyunk. – Az alak fél fejjel magasabb volt nála, még Trystan hórihorgas termete ellenére is. – Annak dolgozunk, aki a legtöbbet fizeti. – Megsimogatta hosszú, szürke szakállát. – Tán rá akarsz licitálni?

– Ó, hogyne – vetette oda Trystan közömbösen, miközben a köd a kalóz lábánál táncolt, és mozdulatlanná dermesztette. – Lassú vagy gyors halál? – Trystan kivonta a kardját, és a pengét a férfi mellkasához nyomta. Gúnyosan elmosolyodott. – Te döntesz.

Mágiája végigsöpört a hajón, és megfagyasztotta az összes kalózt, megvilágítva minden régi és friss sebüket, és a gyilkos pontokat. De ismét ott volt az a szivárványos ragyogás a szívük fölött.

Volt benne valami költői, ha Trystan jobban belegondolt… ha egyáltalán érdekelte volna.

De most nem akart mást, csak feltörölni a padlót ezekkel a félkegyelműekkel, akik megakadályozták a terve végrehajtásában.

– Két választásotok van. Elmondjam, mik azok? Vagy inkább most rögtön végezzek veletek?

Nem jött válasz, csak megmerevedett testek és zavart arcok mindenhol.

– Vissza! – üvöltötte Clare a távolban, és Trystan varázsa megingott, mire több kalóz is kiszabadult a fogságából. Azonnal a férfi felé rontottak, és Trystan tudta, hogy egyszerre nem győzheti le őket.

Felemelte a pengéjét; inkább harc közben érje a vég, mint hogy megadja magát. Harci kiáltás hagyta el a torkát, majd az első felé támadt, ám ekkor egy másik kard szelte át a levegőt, és egyenesen a haramia koponyájába fúródott.

A kalóz a földre zuhant, ahogy A Gonosz álla is.

A tőr visszasüvített oda, ahonnan jött, és minden szem az ismeretlen harcos felé fordult.

Evie állt ott homlokráncolva, és ide-oda forgatta a tőre markolatát.

– Kissé elvétettem a célt.

Melegség áradt szét A Gonosz végtagjaiban, a mellkasát fantomfájdalom sanyargatta.

– Hát nem a koponyáját céloztad? – kérdezte gyöngéden.

A lány szeme a férfi öve alá villant, és elvigyorodott, Trystan teste pedig megrándult.

– Mondjuk úgy, hogy délebbre.

Az összes kalóz egyszerre rezzent össze, és hátrált három lépést.

Jones kapitány szólt közbe, mielőtt még több végtag – vagy más testrész – is levágásra került volna.

– Ti, akik életben maradtatok! Adjátok le a fegyvereiteket, és álljatok sorba! – Tatianna kedélyes apja eltűnt, helyette egy kemény parancsnok állt előttük. A kalózok egy nagy halomba dobálták a kardjaikat.

A vanília édes illata elfedte a halál szagát.

– Most meg fogja ölni őket? – kérdezte Sage a főnökétől.

A foglyok felsorakoztak, a kapitány pedig felolvasta nekik a jogaikat. Trystan megrázta a fejét.

– Nem. Jones nem kalóz – ő a tengerészek törvényeit követi. Felajánlja nekik, hogy csatlakozzanak a legénységéhez, vagy a következő kikötőig a fogdában maradnak.

Sage halkan felnevetett, és Trystan fájdalmas szúrást érzett a mellkasában.

– Most biztos azt fogod mondani, hogy ez mennyire szomorú… de szerintem ez életem legjobb születésnapja.

Trystan kicsit sem találta szomorúnak.

Inkább átkozottul szörnyűnek.

– Miért nem szóltál róla senkinek? – A férfi hangja keményebben csengett, mint tervezte.

A lány elpirult, és elfordította a tekintetét.

– Hisz ez is csak egy átlagos nap.

Trystan keresztbe fonta a karját, és hitetlenkedve felhúzta a szemöldökét.

– Tatianna születésnapján megtöltötted az egyik irodai ágyút konfettivel, és még hónapokkal később is találtunk rózsaszín papírfecniket. És most azt mondod, kénytelen voltam végigszenvedni az egészet, miközben nem is tartod sokra a születésnapokat? Be kell vallanom, igen lenyűgöző gonoszság ez a részedről.

Egy kócos fürt hullott a lány homlokába, és Trystannek viszketett a keze, hogy hátrasimítsa. A szél azonban elvégezte helyette a munkát, és a férfi értelmetlen haragra gerjedt az időjárás iránt.

Akár egy bolond.

Ekkor Tatianna jelent meg Evie mellett, és a lány vállára tette a karját.

– Imádtam azt a konfettiesőt. Nagyon kedves volt tőled. – A vajákos rózsaszínre pingált ajka széles mosolyra húzódott, majd a lányra kacsintott, és hozzálátott apja sebesült legénységének gyógyításához.

– Nem szereted megünnepelni a születésnapodat? – kérdezte A Gonosz egy pillanatnyi csend után, mert Sage szemébe távoli tekintet költözött, ám ezúttal nem álmodozó volt, sokkal inkább csüggedt. És Trystan tudta, hogy el kellene engednie, nem kellene törődnie vele. Itt volt a tökéletes alkalom, hogy még nagyobb távolságot teremtsen köztük, hogy megmutassa Sage-nek, semmi esély sincs rá, hogy valaha is több legyen köztük munkatársi viszonynál.

Ám ekkor a lány halkan hümmögött egyet.

– Nem is tudom. Nem hiszem, hogy valaha is megünnepelte volna bárki. – Felnevetett. – Tavaly Lyssa rajzolt nekem egy üdvözlőlapot, mi ketten voltunk rajta, és egy vitorláson hajókáztunk, de könyörögtem neki, hogy ne legyen se torta, se éneklés. Anyánk gyerekkoromban rengeteget küszködött, és nem akartam újabb problémát okozni a szüleimnek. Így minden évben, amikor eljött a születésnapom, nem szóltam róla senkinek; aztán hamar rájöttem, hogy ha én nem szólok, senki sem fog emlékezni rá. Aztán anyánk elment, Gideon pedig… átmenetileg meghalt… és alig maradt valaki, aki egyáltalán emlékezhetett volna. – A lány vállat vont. – Azt hiszem, túl sokáig színleltem, és most már azt sem tudom, mit is akarok valójában.

A férfi keményen meredt rá, és gyűlölte magát, amiért megkérdezte:

– Ne érdekeljen mások véleménye. Ha megünnepelhetnéd a születésnapodat… az boldoggá tenne?

– Igen. – A lány tágra nyílt szeme azt jelentette, hogy maga is meglepődött saját válaszán. – Vagyis… szeretném, ha megünnepelnének. Csak egyszer egy évben.

Trystan nem moccant, minden izma megmerevedett, kifejezéstelen arccal bámult le a lányra. Az valószínűleg nem tudta hová tenni a reakcióját, mert idegesen kuncogva a szoknyájába törölte a kezét.

A Gonosz törte meg a csendet.

– Hát, a pokolba is!

Sage ijedten a mellkasához kapott.

– Uram? – A férfi felé nyúlt, de az már a fedélzet közepén összeverődött csürhe felé csörtetett. A legénység és a fogságban lévő kalózok egyformán bámulták.

Ne csináld, könyörgött Trystan elméje.

Dugulj el, parancsolt rá. Ma van az istenekverte születésnapja, és ő ünnepelni akar. A hólyagos himlőbe is!

– Ma van a bűntársam születésnapja – harsogta a brigádnak, és olyan nevetségesnek érezte magát, hogy nem mert Sage-re nézni. – Kívánjatok neki boldog születésnapot! Most!

– Trystan! – sípolta Sage a háta mögött, majd hirtelen elhallgatott. – Várjunk csak… bűntárs? Most előléptettél? – De A Gonosz nem nézett rá. Ha meglátná a lány tekintetét, többet is csinálna, mint hogy szimplán boldog születésnapot kíván neki. Levinné az egyik kabinba, és addig csókolná, amíg megszűnik körülöttük a világ.

A legénység néma maradt, a kalózok úgy pislogtak Trystanre, mintha elment volna az esze. De nem állt messze tőle, hogy az eszén kívül mást is elveszítsen.

– Azt mondtam, MOST!

A jókívánságok zagyva kórusa csendült fel hajószerte, Kingsley pedig feltartott egy táblát, melyen az állt:

BOLDOG

Majd egy másikat:

SZÜLETÉSNAPOT

Tatianna is azonnal cselekedett.

– Igen, igen! Partit kell rendeznünk! Holnap reggelig amúgy is ezen a csónakon ragadtunk. Apu?

Jones kapitány felragyogott, és tapsikolva hívta fel emberei figyelmét.

– Vigyétek a foglyokat a fogdába! A többiek pedig lássanak hozzá az előkészületekhez!

– Ó, de hisz ez… – fogott bele Sage.

– Evie! – mordult rá Trystan figyelmeztetőleg, és mutatóujjával intett a mozdulatlanná dermedt bűntársának. – Ne mondd, hogy felesleges!

A lány becsukta a száját, szemében olyasfajta érzelem csillogott, melyet Trystan nem mert szavakba önteni. Túl közel állt ahhoz, amit soha nem kaphat meg.

A láncra vert kalózok egyenként elhaladtak mellettük, a legnagyobbik megállt Trystan mellett, és rávicsorgott.

– A Gonosz a nagy fenéket! Puhány kis kölyök vagy, akinek nincs vér a pucájában, csak a kis ringyód irányít.

Trystan először nem válaszolt, hagyta, hogy az a nyomorult befejezze a mondandóját.

– Tessék, itt is egy ajándék, Galád Nőszemély. – A zsivány láncra vert kezével megragadta a lába közét.

Trystanben az utolsó szál is elpattant.

– Sage – morogta halkan A Gonosz, de nem vette le a tekintetét a kalózról. – Ennek a férfinak a sorsa befolyásolja bármilyen módon az irodai statisztikákat?

– Nem, nem hinném… – válaszolta a lány zavartan.

Trystan akcióba lendült, mielőtt Sage befejezhette volna a mondatot, öklét az alak gyomrába vágta, és a hajókorláthoz rángatta.

– Bűntárs – dörrent rá a kalózra, fittyet hányva arra, ki hallja, és elkapta a grabancát. – Ő a bűntársam. – Átvetette a haramiát a korláton, majd a gallérjánál fogva, fél kézzel lelógatta, és odasúgta neki. – Az enyém.

Aztán elengedte, és végignézte, ahogy a test a vízbe csapódik.

Az enyém.

Még ha csak a szívében is.

Már ha egyáltalán volt neki.

Trystan a többi kalózhoz fordult, akik mind a pontot bámulták, ahol az imént még a társuk állt.

– Hamarosan elénekeljük együtt a boldog születésnapot, és ha ezenkívül bármi mást is hallok a szátokból, akkor úszhattok a cimborátok után.

A láncra vert férfiak vadul bólogattak, miközben eltűntek a fedélzet alatt.

Trystan zsebéből zümmögés hallatszott, és előkapta a szólítókristályát. Ezek a drágakövek rendkívül hasznosnak bizonyultak, különösen a Dicstelen Őrségével való kommunikáció során. Utasította Keeley-t, hogy tájékoztassa minden fontos fejleményről, ám eddigi útjuk során a rubinja néma maradt.

Az ametiszt viszont, melyet az irodával folytatott párbeszédre hagyott hátra, folyamatosan jelzett.

A szájához emelte a drágakövet. Sage a homlokát ráncolta, Tatianna és Clare pedig közelebb húzódtak, hogy hallgatózzanak.

Épp időben, mert Rebecka Erring riadt hangja reccsent fel belőle.

– Hol vagytok? Mindennek vége!

Hatvanhatodik fejezet

Evie

És Penge még mindig nem tért magához?

Evie továbbra is a legimpozánsabb, legédesebb gesztus hatása alatt állt, amit valaha látott. Főnöke a tengerbe vetett valakit. Érte.

Elájulok.

Ne hagyd, hogy a főnök megússza a gyilkosságot, Evie!

Kivéve a születésnapodon. Akkor belefér.

– Nem. Roland szerint csak pár napra van szüksége, hogy kialudja magát, a pulzusa stabil és minden más is normálisnak tűnik, de ott az a démoni virág, és a sárkány is kezdi elveszíteni az eszét! – visította Becky a drágakőbe, és egyre növekvő aggodalma ellenére Evie önkéntelenül is elmosolyodott.

– Ó, Becky, hiányzol – mondta őszintén.

– Figyelsz rám egyáltalán?

– Rebecka, vegyél egy nagy levegőt! – szólt közbe Trystan. – Létezik bármilyen módja, hogy meggyorsítsuk Penge felépülését? Esetleg egy másik gyógynövény, ami Roland hasznára lehetne? – Trystan higgadt volt, nyugodt – legalábbis annak tűnt, ahogy ott állt, sziklaszilárdan, rendületlenül. Ha a férfi nem aggódott, talán Evie-nek sem kellene.

Hullámok ringatták a hajót, a nap egyre alacsonyabban járt, ahogy a délután lassan átadta helyét az estének. Madarak repültek felettük, és merültek a vízbe halakra vadászva. A világ békésnek tűnt, ami általában annak volt a jele, hogy hamarosan minden elromlik.

– Rolandnak akadt pár ötlete, de egyik sem kecsegtet azonnali eredménnyel, és én azt akarom, hogy most azonnal ébredjen fel.

Evie gondolkodás nélkül A Gonosz keze után nyúlt, hogy közelebb húzza magához az ametisztet.

– Fel fog ébredni, Rebecka. A naplómban találsz néhány feljegyzést a csillagfénymágiáról – talán hasznos lehet. Az íróasztalom felső fiókjában van.

– Nem, nincs ott – vágta rá Becky flegmán.

Evie nagyokat pislogott.

– Akkor hol lehet?

– Lyssa szokta olvasgatni.

– És nem vetted el tőle? – háborodott fel Evie.

– Én adtam oda neki. – Becky cseppet sem tűnt bűnbánónak.

Trystan unottan közbevágott:

– Rebecka, pontosan mi a baj Bolyhossal?

– Hát… Nyughatatlan… Megevett egy postásfiút.

Trystan akkora lendülettel rántotta vissza a kezét az arcához, hogy Evie fejjel előre a mellkasába csapódott, bár ez láthatóan nem zavarta meg a férfit.

– Morey volt az?

Becky habozott.

– Igen…

Főnökük túlságosan is vidámnak tűnt, amikor válaszolt.

– Kiváló.

Evie visszarántotta a kezüket; ezúttal a férfi veszítette el az egyensúlyát, és Evie vállának zuhant.

– Ne is törődj ezzel a dinkával! – dünnyögte a lány. – Szerezd meg a naplómat, és az asztalomon is találsz egy halom jegyzetet, ha át akarnád nézni őket.

– Kösz, nem akarok migrént – vetette oda a HR-es. – Már így is épp eléggé szenvedek a csóktól…

– Várj, mit mondtál? – vágott a szavába Evie, amit olyan hosszú szünet követett, hogy azon kezdett tűnődni, megszakadt a kapcsolat a drágakövek között. – Becky?

– Megcsókoltam Pengét.

– MI?! – visította Evie, és olyan erővel szorongatta Trystan drágakövet markoló kezét, hogy a férfi arca grimaszba torzult.

– Sage, hiszed vagy sem, az ujjaimnak is szükségük van vérellátásra.

Evie szúrós pillantása láttán azonban azonnal elhallgatott. Tatianna izgatottságában kis híján ráugrott Evie hátára.

– Hogy érted azt, hogy megcsókoltad?

Becky elnyújtott, gyötrelmes sóhajt hallatott.

– Nem hinném, hogy el kellene magyaráznom a fogalmat, mivel pontosan tudom, hogy magatok is elkövettétek már ezt az egyik Maverine testvérrel.

A legénység összes tagja megállt és összenézett, Trystan pedig hűvös nyugalommal reagált a hirtelen rájuk irányuló figyelemre.

– Van valami hozzáfűznivalótok?

Mindenki rögvest visszatért a feladatához.

Tati az ametiszt fölé hajolt, sötét szemöldöke lefelé konyult.

– A fogalmat nagyon is jól értem. Amit nem értek, az az, hogy téged mi késztetett rá. Nem mintha elítélném a dolgot; hisz tudod, már tucatszor mondtam, milyen jót tenne neked egy jó, hosszú…

– Ms. Erring, eltekintve attól, hogy megszegted a saját szabályaidat, ez minden? Van még bármi más közölnivalód?

Evie látta, Trystan milyen kétségbeesetten igyekezett normális mederbe terelni a beszélgetést, ahogy elfehéredő ököllel szorongatta a drágakövet, és kerülte bűntársa tekintetét, mintha Evie legalábbis mezítelen testét mutogatná előtte.

– Azt is megmondtam neki, hogy szeretem.

– Ó, te jó istenek! – sikoltotta Tati és Evie egyszerre. Trystan elejtette az ametisztet, hogy a fülére tapaszthassa a tenyerét, a vajákos azonban elkapta a levegőben.

– És mit felelt? – Evie szinte remegett az izgalomtól. Miért mindig akkor történtek a legérdekesebb dolgok az irodában, amikor házon kívül volt? Mintha mindenki csak arra várt volna, hogy eltűnjön szem elől, hogy végre igazán jól érezhesse magát.

– Amint kiböktem, azonnal elrohantam! Aztán őt eltalálta a mágia, majd közölte, hogy ő is szeret.

A két nő felnyögött.

– Aztán elvesztette az eszméletét – fejezte be Becky elcsukló hangon.

Tatianna a homlokára csapott.

– Ó, Rebecka…

– Ti mondtátok, hogy hallgassak az ösztöneimre! Most nézzétek meg, mekkora csávába keveredtem miatta!

Trystan megdörzsölte a halántékát.

– Talán elájult az érzelmi megrázkódtatástól.

Evie felhördült, és kézfejével vállon csapta a férfit.

– Ezzel nem segítesz!

– Nem áll szándékomban hasznotokra lenni szerelmi ügyekben – jegyezte meg A Gonosz közönyösen.

A lány megvetően végigmérte.

– Na, nem mondod!

Evie elégedetten konstatálta a férfi arcán megjelenő piros foltokat. Főnöke köhintett, majd újra az ametiszthez hajolt.

– Ms. Erring, pontosan hogyan robbant fel az emlékvirág?

Becky ezután hosszas magyarázkodásba fogott a fivéréről, egy félreértésről, és a növényről, melyet Renna Fortis arra akart felhasználni, hogy elszívja lánya varázserejét. A történet azzal ért véget, hogy letépték a virág szirmait, mire az meglehetősen rosszul reagált.

– A fivéred? – kérdezte Trystan gyanakvón.

– Tömlöcben volt őrizet alatt, amikor Penge megsérült, szóval bármennyire szeretném is őt hibáztatni, azzal nem jutnánk előrébb. – Ez annyira jellemző volt Beckyre: az esze irányított a szíve helyett.

Egy olyan képesség, melyet Evie-nek sosem sikerült elsajátítania, és valószínűleg soha nem is fog. Ám mestere volt annak, hogy a vidámság álarca mögé rejtse az érzelmeit, és pontosan tudta, mit jelent rejtőzködni.

– Jól vagy, Becky? – kérdezte Evie gyengéden.

A HR-es remegő hangja szinte azonnal ellágyult.

– Nem igazán, de túl fogom élni. Ti hogy vagytok?

Pár szóban gyorsan összefoglalták eddigi útjukat. Evie kihagyta a pikánsabb részeket, de ígéretet tett magának, hogy hazatérve elregél Beckynek minden véres részletet. Már csak azért is, hogy lássa, hogyan repül le a HR-es szemüvege, amikor tágra nyílt szemmel mered rá.

– Az iroda minden erőforrása a rendelkezésedre áll – mondta végül a főnök. – Szólj, ha felébred Penge, vagy ha bármi gyanúsat látsz. – A férfi határozottsága olyan megnyugvással töltötte el kis csoportjukat, hogy mindannyian egyszerre lélegeztek fel.

Egy idegen talán azt gondolná, főnökük meggondolatlanul irányította az alkalmazottait, de Evie jobban ismerte Trystan Maverine-t, mint a legtöbb ember – olykor saját magánál is jobban. A férfi vigasztaló szavai nem voltak hivalkodóak, sem hatásvadászok. Csupán egyszerűek és őszinték.

Evie szíve gyorsabban vert, a férfi nevének ritmusára.

– Köszönöm, uram. Bárcsak ne rendelted volna ki a Dicsteleneket arra a küldetésre, de megértem. Ha visszatérnek, legalább több segítségem lesz Bolyhos megfékezésére.

Evie ereiben megfagyott a vér.

Trystan minden izma megfeszült, sötét tekintete a lányéba fúródott.

– Rebecka… – A Gonosz sosem használta a HR-es keresztnevét.

– Igen, uram?

Trystan egy pillanatra elhallgatott, továbberősítve az Evie nyakát bizsergető, jeges előérzetet.

– Nem küldtem el a Dicstelen Őrséget semmiféle küldetésre.

Hatvanhetedik fejezet

Evie

Leszállt az éj, és vele együtt Evie reményei is elhaltak.

– Talán csak félreértésről van szó – vetette fel a lány, miközben a főnök az éjszakai égboltot kémlelte. – Talán valahol félrement egy üzenet. – A legénység többi tagja visszatért napi foglalatosságaihoz, a hajó kényelmes tempóban szelte az Orgona-tenger hullámait. A nap lassan lenyugodott, ezért apró lámpásokat gyújtottak hajószerte, meleg fénybe vonva az egyébként komor hangulatot.

Trystan egy szót sem szólt, ami máskor egyáltalán nem zavarta volna Evie-t. Sőt, szokásos bájcsevejük leple alatt valószínűleg folytatta volna a fecsegést, közben hangosan kimondva egy-két helytelen gondolatot is, ám az elméje ezúttal szokatlanul csendes volt.

És szokatlanul megtelt rettegéssel.

A férfi mély levegőt vett, majd a horizontra szegezte a tekintetét.

– A hajószakács süt neked egy tortát.

Evie pislogott.

– Egy tortát?

Trystan értetlenül nézett rá.

– A születésnapodra.

– Vagy úgy. – Evie elhallgatott, és előre-hátra ringatózott. – Milyen ízűt?

– Vaníliásat.

A vaníliás cukorkái. Persze, ez volt az egyik legnépszerűbb íz az édességek között, így nem volt semmi oka gyanakodni, hogy ezért választotta. Ám ahogy a férfi fürkésző tekintettel rásandított… Evie tudta.

A lány a főnöke felé nyúlt, és gyengéden megszorította a karját. Esküdni mert volna, hogy a férfi befeszítette az izmait. Vagy csak megmerevedett. Akárhogy is, a férfi izmai érzékien mozogtak az érintése alatt, Evie-nek nem volt oka panaszra.

– Ez nagyon kedves tőled, uram.

– Ne is emlékeztess! – A Gonosz megborzongott, mintha a kedvesség afféle undort váltott volna ki belőle, melyet a teste képtelen volt elviselni. – Mindenesetre, ami a születésnapokat illeti, ez elég lehangolóra sikerült. A legkevesebb, hogy megédesítem egy kicsit.

A lány lábujjhegyre emelkedett, és puszit nyomott a férfi arcára; az olyan mozdulatlanná merevedett, hogy Evie azt hitte, menten kettétörik.

– Torta nem is kellett volna. Te is elég édes vagy.

– Szóval azzal köszönöd meg, hogy sértegetsz?

A legénység egyik tagja vidám kis dallamot fújt a harmonikáján, majd ketten csatlakoztak hozzá fura hangszereikkel, melyeket Evie nem ismert fel. Mosolygós, könnyed melódia volt, amitől legszívesebben táncra perdült volna.

Hátrakulcsolta a kezét, és ravaszkás mosollyal nézett fel a főnökére.

– Nos, ha már ilyen elszántan meg akarod ünnepelni ezt a napot, hol az ajándékom?

A férfi elhúzódott, érzékelve a kérdésben rejlő veszélyeket. De mégsem akadályozta meg abban, hogy sötét szeme szórakozottan felragyogjon.

– Kérhetsz bármit, amit a hatalmamban áll teljesíteni.

– Táncolj velem! – suttogta Evie, mintha csak összeesküvést szőnének, mintha az egyik reggeli megbeszélésükön lennének, ahol azt tervezgetik, hogyan bosszantsák fel aznap Benediktet.

Az éjszakai levegő kellemesen simogatta Evie bőrét, a szellő a haját fésülte, és hirtelen olyan boldogság szállta meg, hogy békés mosoly ült ki az arcára. Néhány matróz vidáman ugrált és fütyült a zene ritmusára, egyesek elmerültek a poharaikban. Evie várakozva felemelte a kezét, és lebiggyesztette az ajkát.

Tudta, hogy a főnöke utálja a duzzogást. Egyszer szemtanúja volt, amikor kínzás közben majdnem letépte egy Vitézi Gárdista száját. Evie úgy gondolta, A Gonosznak alapvetően a sebezhetőséggel volt problémája. Vagy csak ennyire zavarta az érzelmek nyílt megnyilvánulása. Kivétel nélkül.

Kivéve természetesen Evie-t, tekintve, hogy a lány a teljes idegösszeomlás szélén állt, amikor először találkoztak. A férfi akkor bezzeg nem utálta a hisztérikus viselkedését.

Sőt, felvette őt az asszisztensének.

Még jobban elhúzta a száját, úgy pislogott fel a férfira.

Az kitartott, nagyjából – Evie számolni kezdett – egy, kettő, három, négy…

– Kis tornádó – mordult rá A Gonosz, megfogta a kezét, és a rögtönzött táncparkettre húzta. – Káoszdémon. Szirén.

– Tedd hozzá a bűntársat is! – felelte a lány pimaszul, és még szélesebben mosolygott, látva a férfi szemének rándulását. – Két előléptetés egy hónap alatt. Boldog születésnapot nekem! – Felkacagott, a férfi vállára tette a kezét, főnöke keze pedig a lány csípőjén pihent. Érintése tökéletesen úriemberhez méltó volt, Evie mégis egész testében beleborzongott. A férfi ujjai a derekába fúródtak, mintha soha nem akarná elengedni őt, és Evie teste felhevült, többet akart, a férfit akarta. Minden porcikája ellágyult. – Csak tréfálok. Tudom, hogy csak nyelvbotlás volt.

A Gonosz ekkor megpörgette, és amikor Evie visszatért a karjába, arcuk sokkal közelebb volt egymáshoz; ajkuk egy centire lebegett, a férfi szemhéja elnehezült.

– Evie, én…

A lány érezte, ahogy arca felforrósodik.

– Igen?

A férfi sötétlő tekintete belülről égette.

– Nem nyelvbotlás volt… Boldog születésnapot!

Evie elmosolyodott, és megszorította főnöke kezét. A derekán pihenő kar most még lejjebb csúszott, és a férfi finoman magához vonta, miközben Evie azt suttogta.

– Köszönöm, Trystan.

Körbe-körbeforogtak a parketten.

Meleg fénysugár övezte a férfit, akár egy jelzőfény… vagy egy nyíl, mely Evie végzete felé mutatott. Úgy tűnt, a Végzet az utóbbit választotta. Ám Evie belefáradt, hogy mások döntsenek felette, róla.

Tönkre akarod tenni az életem, Végzet?

Állj be a sorba! Majd szólítalak, ha a családom többi tagja már végzett.

Kuncogott a saját viccén, és figyelmetlenségében rálépett Trystan lábujjára. A férfi felszisszent, szorosan magához ölelte, és még határozottabb mozdulatokkal kezdte vezetni a lányt, ahogy körbeforogták a fedélzetet.

– Tessék! Lejáratsz a legénység előtt, akiket hatéves korom óta ismerek, és még a lábujjamra is rálépsz. Azt mondanám, az én ajándékom magasan veri a többit.

De a férfi a morgolódása ellenére sem hagyta abba a táncot. Ahogyan Evie sem.

– Nem is tudom. Lyssa tavalyi üdvözlőlapját nehéz letaszítani a trónról, ráadásul Tati már tegnap rájött, és becsempészett egy üveg bort a cókmókomba. – Evie az ujjain számlálta az egyes tételeket. – Ó, és Marv egy rakás Edwin által készített süteményt csomagolt nekem útravalónak.

– Nem akarok Marvval versenyezni – válaszolta a férfi, hangjában egy cseppnyi sértődöttséggel.

Evie együttérzően bólintott.

– A te helyedben én sem akarnék. Toronymagasan vezet.

A férfi forgószélként pördítette meg őt, a lány fekete, irizáló szoknyája elmosódott a szeme előtt, és levegő után kapkodott, amikor Trystan mélyen megdöntötte. A férfi persze fogta, arca egyenesen Evie arca fölé hajolt. Ott maradtak, egymás bűvkörében, és egy láthatatlan erő egyre közelebb húzta őket egymáshoz, amíg…

Egy sípszó törte meg a varázst. Evie nevetett, a férfi elpirult. Egy pillanatra nem voltak sem gonosztevők, sem asszisztensek, sem tanítványok, sem bűntársak. Trystan és Evie voltak, pontosan úgy, ahogy egy másik életben lehettek volna, ahol a törvények igazságosak, az élet gyötrelmektől mentes, és senki nem harcol a hatalomért.

Evie azt akarta, akik ebben a pillanatban voltak; megtelt a tüdeje, könnyebbé váltak a léptei és túlcsordult a szíve, míg már túl nagynak érződött.

– Mi jár a fejedben? – kérdezte a férfi Evie arcát kutatva, de hogy mi után, azt nem tudta.

– Te – felelte a lány merészen; nem önkéntelenül bukott ki a száján, és nem ömlöttek belőle a szavak meggondolatlanul. Ez a szégyentelen Evie volt, és nagyon is tetszett így magának.

A Gonosz szeme felcsillant, kutató tekintete hirtelen elmélyült, perzselt, vágyakozott. Túl sok volt; a pillanat túlságosan is valóságossá vált, Evie szíve vadul kalapált, bizsergett a bőre, és a légzése is felgyorsult.

– Az járt a fejemben, hogy az első munkahetem során pici macskafigurákat csempésztem az irodába, és a legkülönbözőbb helyeken rejtettem el őket, hogy lássam, mennyire vagy figyelmes.

Trystan hangjából sütött a felháborodás.

– Soha nem láttam egyetlen macskafigurát sem az irodában.

A lány felkuncogott, mire a főnöke olyan hangosan felhörrent, hogy kis híján elengedte a férfi kezét. Valószínűleg el is engedte volna, ha Trystan nem szorítja olyan határozottan.

– Nem, tényleg nem láttál egyet sem, ugye?

Trystan forrongott.

Evie vigyorgott.

Trystan erre még jobban felfortyant.

– Mily csodálatos születésnap! – Evie széttárta a karját, megpördült, kezét a levegőben lóbálva körbe-körbeforgott, ahogy utoljára kislánykorában tette, és élvezte, ahogy elmosódott előtte a világ, bár ezúttal nem volt se veszélyes, se ijesztő. Addig pörgött, amíg észrevétlenül eltávolodott a táncparkettől, és egy csendes zugban találta magát, távol a zajtól. Megállt, hogy visszanyerje a lélegzetét, és kitisztítsa a fejét.

Ekkor Trystan jelent meg előtte, és a frászt hozta rá.

– Sage. – A férfi, fittyet hányva a lány sikolyára, megragadta a karját, és még beljebb húzta az árnyékba. – Még nem végeztem veled. Van még egy ajándékom.

– Fizetésemelés? Az új előléptetésemhez? Mivel most már a bűntársad vagyok? – kérdezte Evie kihívó mosollyal.

– Ám legyen. Bár nem erre gondoltam… – A Gonosz először zsémbeskedett, aztán elgondolkodott egy pillanatra, végül ellágyultak a vonásai. – Mindegy is! Mutatni akartam valamit. – Benyúlt a zsebébe, és elővett egy gyűrött papírfecnit. Evie félig-meddig arra számított, hogy gőz fog kisüvíteni a férfi füléből, amikor rájön, hogy a lány nem tréfál.

A Gonosz beletúrt a hajába, a csomók tüskékben ágaskodtak felfelé, majd átnyújtotta neki a cetlit.

Evie finoman végighúzta rajta az ujját, de nem tudta kivenni a szavakat a lámpások halovány fényében.

– Mi ez?

– A levél, amit akkor írt nekem Arthur, amikor kimentettél a Tündökpalotából – felelte a férfi, válla fel-le mozgott, ahogy nyugtató lélegzeteket vett. – Elolvastam.

Evie első reakciója a boldogság volt, sőt, büszkeség. Amikor Trystan annak idején összegyűrte a levelet, a lány azt hitte, sosem fogja elolvasni, és most itt állt előtte, és azt állította, mégis megtette. Önszántából. A lány korábbi ajánlata, hogy mellette lesz, amikor elolvassa, hasztalanul lógott köztük a levegőben, és Evie-nek magába kellett fojtania a bánatát, nehogy a férfi megérezze. Trystan támogatást és vigaszt érdemelt, nem a lány butácska csalódottságát, amiért kihagyta őt.

Az érzésekkel az a baj, hogy kordában, sőt távol tarthatod őket, ám végül visszatérnek, és vezeklést követelnek. Evie előre rettegett a naptól, amikor eljönnek érte, hogy behajtsák a tartozását.

Kényszerítette az arcát, hogy ellágyuljon, a száját pedig, hogy felfelé görbüljön.

– Hisz ez csodás, Trystan. Nagyon büszke vagyok rád.

Karját gyengéden a férfi nyaka köré fűzte, ujjaival kócos loboncába túrt. A Gonosz megmerevedett, és Evie várta, mikor fog elhúzódni tőle, mikor fogja elutasítani a törődését, ám főnöke csupán pár pillanatig habozott, a következőben Evie már a férfi karjában találta magát.

Evie volt az, aki végül megtörte az ölelést, és amikor ez a főnökének is feltűnt, olyan lendülettel lépett hátra, hogy beverte a fejét az egyik lámpásba.

– Áú! – dörgölte morgolódva a tarkóját, hangja olyan szúrós volt, akár a kastélyt övező tövisliget. – Nem tettem mást, csak elolvastam egy levelet. Nem volt annyira nehéz.

Evie beszívta az ajkát.

– Tényleg nem?

– Nem is állt benne más, csak ostobaságok, mint hogy büszke rám, és bármi történjék is, mindig a fia maradok. – A Gonosz dohogva csípőre tette a kezét, és a korlát felé vette az irányt. – Semmi újat nem mondott.

Evie érezte, ahogy a férfi ismét falakat épít maga köré, védőbástyákat, melyek megvédik őt másoktól.

– Nem – mondta a lány halkan. – Tényleg nincs semmi újdonság abban, hogy valaki szeret téged. Cseppet sem lep meg.

A férfi olyan hirtelenséggel nézett fel rá, hogy Evie azt hitte, a feje menten legurul a hajódeszkákra, akár egy szeszélyes krikettlabda.

– Sage…

Ám Evie feltartotta az ujját.

– Ne! Nem hagyom, hogy elrontsd ezt a pillanatot valami lekicsinylő vagy nyakaskodó megjegyzéssel.

– Nincs is ilyen szó.

Evie azonban rá se hederített.

– Egy szép napon, amikor mesélem majd ezt a történetet, azt akarom mondani, hogy a huszonnegyedik születésnapomat egy tulipánnál is rózsaszínűbb hajón töltöttem, táncoltam A Gonosszal, majd megmondtam neki, hogy könnyű szeretni őt, bármennyire is meg akarja azt nehezíteni.

Trystan felemelte a kezét, nem dühösen, inkább döbbenetében.

– Nem akarom…

A lány azonban befogta a férfi száját. A borostája szúrta Evie tenyerét, és ajka érintésére lúdbőrzött a karja. A Gonosz arcszőrzete mágikus tulajdonságokkal bírhatott – csakis ez lehetett a magyarázat. A férfi a lány nevét motyogta a keze alatt, de valami olyasmi jött ki, hogy „Siggg”.

Evie leejtette a karját, és várta a megtorlást. Még védősisakja sem volt.

A férfi azonban meglepte őt, amikor a füle mögé simította a lány haját, ujjai az orcáját cirógatták, és ellágyuló tekintetével úgy nézett rá, mint aki életében nem látott még ekkora kincset.

– Amikor legközelebb elmeséled ezt a történetet, azt is beleszőheted, hogy amint A Gonosz elolvasta azt a levelet, az első, akivel meg akarta osztani, te voltál. A legelső… – A férfi nyelt egyet, és küszködött a szavakkal. – Az első, akinek bármit is el akar mondani, az te vagy.

Evie mosolya széles, ragyogó és őszinte volt.

Igazi.

Ezt Trystannek is látnia kellett, mert a sajátjával felelt. Olyan széles és gyönyörű mosoly volt, hogy a férfi egész arca megváltozott tőle. Kedves, gyöngéd és nyílt szívű emberré vált. Evie pedig ekkor fogadalmat tett.

Meg fogom ölni Benediktet, amiért el akarja venni ezt Trystantől. Ha addig élek is.

– Hát, akkor, azt hiszem, megyek, és megnézem azt a tortát – mondta mosolyogva Evie, hátrakulcsolta kezét, és lassan hátrálni kezdett, leküzdve a rátörő vágyat, hogy minél közelebb kerüljön a férfihoz.

– Helyes. – Trystan mosolya elhalványult. – Sage. Csak azt akartam kérdezni… pontosan kivel is szeretnéd megosztani ezt a történetet?

Evie széttárt karral meghajolt, és felháborodást színlelt.

– Természetesen a gyerekeinkkel. Kislányok, azt hiszem. Kettő is.

Nyilvánvalóan tréfált, de ettől még nagyon is élvezte, ahogy Trystan elsápadt, és az ájulás kerülgette.

– Lányok… Ketten… – ismételte lassan a férfi, mintha tényleg megtörténhetne, mintha azzal, hogy Evie hangosan kimondta, máris megidézte volna a két kislányt, mintha csak szellemeket idézne.

– Ne aggódj, uram! – Evie felszegett fejjel sarkon fordult, majd hátrakiáltott a főnökének. – Biztos rám fognak hasonlítani!

Igen, ez volt Evie legeslegjobb születésnapja.

Csak remélte, hogy nem az utolsó.

Hatvannyolcadik fejezet

A Gonosz

Kora reggel hajóztak be a kikötőbe, és a köd is megérkezett a reggeli dagállyal együtt. Trystan így csupán homályosan láthatta Jóakaratfalvát, de ez sem akadályozta meg abban, hogy gyászos ábrázattal szemlélje egykori otthonát.

Előző éjjel szemhunyásnyit sem aludt. Inkább megbújt a háttérben, míg a legénység többi része énekelt a születésnapos Sage-nek, majd boldogan felkente a falra a matrózt, aki cuppanós csókot nyomott a lány orcájára. Aztán felszívódott, azt mondta, migrén gyötri, de valójában nem ezért menekült el a társaságból. Nem igazán.

Belélegezte a tengervíz sós illatát, mely keveredett a kikötőben épp kinyitó pékségből kavargó aromákkal. Inge vékony szövete nem védte meg a csípős hajnali hidegtől, de nem bánta. Jólesett neki a hideg.

Kislányok. Kettő is.

Sage szándékosan heccelte őt. Igaz, hogy Trystan teljesen odáig volt a bűntársáért, de azért nem volt annyira ostoba, hogy ne vegye észre a lány kitartó próbálkozását, hogy felpaprikázza őt, így kerekedve felül kis csatározásukban.

Nem is az volt a probléma, hogy a lány nyerésre állt.

Hanem, hogy átkozottul élvezem.

Egész éjjel a két kislány és Sage képe kínozta, egy boldog család ábrándja. Valahányszor megpróbálta elűzni ezeket a gondolatokat, azok rendületlenül újra felbukkantak, akár egy istenekverte dobozból kiugráló bohóc.

Kingsley láncra vert lábát a hajókorláthoz vonszolta, és felemelte a tábláját.

APA?

– Nem! – mordult rá Trystan hangosan, majd lassan felnézett, és tucatnyi szempár meredt vissza rá, tanúi kis kirohanásának.

Kingsley letette a táblát, és a dokk felé mutatott. Trystan korábbi bosszúsága hamar zavarrá változott, amikor meglátta, mire mutat a barátja: Trystan apjára, Arthurra, aki a móló végén várakozott. A Gonosznak elvörösödött a füle.

Kingsley újabb táblát emelt a magasba.

KVAHAHA.

– Mi a háromlábú hóhér az a kvahaha? – Elmarta a varangytól a táblát, és vádlón megrázta.

A falun átvonuló, reggeli köd mindig túl sűrű volt ahhoz, hogy egy tapasztalatlan tengerész kiköthessen a partoknál. A kikötő biztosan kongani fog az ürességtől. Trystan a fejébe húzta köpenye csuklyáját.

A fedélzetről a mólóra engedték a pallót, és Trystan szégyenkezve konstatálta, hogy Sage távolról figyeli őt. Élénkzöld ruhájába aranyszálakat szőttek. Biztosan Tatiannától kapta.

De a ruhája semmi volt a lány vörös ajkára kiülő, csintalan mosolyhoz képest. Trystan a lányt nézve csóválta a fejét, és fenyegetően végighúzta a torkán a hüvelykujját.

Bűntársa még szélesebben vigyorgott, és A Gonosz szíve megdobbant.

A szívnek nem lenne szabad ilyesmit csinálnia.

Szemöldökét felvonva, hosszú léptekkel és perzselő tekintettel Sage felé sietett, akinek láthatóan elakadt a lélegzete is, szeme kitágult, a torka megremegett – és Trystan végre megértette, milyen érzés kívánatosnak lenni. Kinyújtotta a kezét, ujjai a lány nyakát simogatták, majd megigazította a lány csuklyáját, miközben az felnézett rá.

– Készen állsz? – kérdezte halkan a bűntársa; talán feltűnt neki a férfi ökölbe szorította keze, mielőtt eleresztette a szövetet.

– Hogy szembenézzek az anyámmal? Soha. De ha már idáig eljutottunk… – motyogta A Gonosz szárazon. Aztán sarkon fordult, ám Sage elkapta a kezét, és megállította. – Igen?

A lány olyan melegséggel mosolygott rá, amivel Trystan nem tudott mit kezdeni, aztán a férfi fülébe súgta:

– Veled vagyok. Bármi történjék is, én melletted állok. Rendben?

Valami égette A Gonosz szemét, és nem maradt abba, akkor sem, amikor mereven bólintott, és végignézte, ahogy húga lenyargal a hajó rámpáján át a kikötőbe.

– Apám! – kiáltotta Clare, és egyenesen Arthur karjába vetette magát. Az idősebb úr Clare mása volt, bár vonásai keményebbek, ám az orruk egyformán íves, állkapcsuk pedig egyformán éles volt. Clare mindig is az apjuk lánya volt. Minden értelemben.

Malcolm az anyjuk fia, Trystan pedig…

Senkié.

Lélekben gúnyosan elfintorodott. A melankólia éppoly kényelmetlen érzés volt, mint az öröm, bár ettől sajgott a gyomra, ahelyett, hogy a szokásos, elviselhetetlen hányinger kínozta volna.

Követte Evie-t, és megfogta a kezét – kesztyű nélküli bőrük összeért –, amikor a lány felállt a pallóra, és óvatosan learaszolt a partra.

– Nehogy leess! – figyelmeztette A Gonosz. – Krokodilok is élnek a vízben, akik szeretik az édeset.

Sage hátrafordult.

– Most desszertnek neveztél?

A pokolba!

– Nem, Sage. Csak rád akartam ijeszteni.

– Azzal, hogy süteményhez hasonlítasz?

– A krokodilokkal! – Trystan lemondón legyintett. – Csak menj! Jövök utánad. – A bűntársa mögé lépett, kezét a derekára fonta, majd felhúzta a lány csuklyáját, eltakarva az arcát. Hiba volt. A lány nem számított rá, hogy megfosztják a látásától, és kis híján fejjel előre a dokknak esett. Trystan gyorsan cselekedett, magához ölelte a lányt, majd ugrott, és biztonságban leérkezett a móló deszkáira, közvetlenül Arthur előtt.

– Nem tudtál volna még két lépést várni, mielőtt majdnem belöksz a vízbe? – A lány főnöke hasába döfte a könyökét, nem túl erősen, de ahhoz eléggé, hogy Trystan eleressze őt.

– Ami azt illeti, én vagyok az egyetlen oka, hogy nem estél bele a vízbe.

Sage felsóhajtott, az orrán lévő ránc egy pillanatra elvonta Trystan figyelmét, és a férfi ostoba módon számlálni kezdte a szeplőit. A madarak csicsergése jelezte, hogy kezdődik a nap, Trystan is megigazította a csuklyáját, majd intett Tatiannának és Clare-nek, hogy kövessék a példáját.

– Arthur! – Jones kapitány leugrott a fedélzetről, és átkarolta a lélekgyógyítót; a két barát nevetve lapogatta egymás hátát. Arthur, fia korai éveit, a kapitánnyal együtt utazgatva töltötte, gyógyításra váró lelkeket keresett a kontinensen, és mindenkit megáldott színtiszta mágiájával – mindenkit, kivéve saját gyermekeit.

A Gonosz nem tartotta különösebben nemes cselekedetnek mások elismerését keresni; egyszerűbb volt elutasítani őket. Ha valaki nemkívánatos személynek érzi magát, az elmegy magától is.

Ám apja elismerését keresni… kétségbeesett vágy volt, mely beköltözött Trystan csontjaiba, a részévé vált, és nem lehetett kiűzni.

– Értesítetted az érkezésünkről. – Trystan vádlón Jonesra nézett, és úgy érezte magát, mint egy marionettbábu; zsinórokon rángatták, miközben végig azt hitte, ő a bábmester.

Jones figyelmeztetőleg összecsapta a tenyerét.

– Trystan, fiam, szívességet tettem neked. Azt mondtad, be kell ugranod édesanyádhoz, és Arthur az egyetlen megbízható ember, aki elvisz hozzá anélkül, hogy a király emberei értesülnének róla.

Arthur hosszú, vörös szakállát gondosan megnyírták, haját hátrafogta az arcából, és a karja lassan Trystan felé nyúlt, mintha… Ó, istenek, az apja meg akarta ölelni?

A Gonosz olyan lendülettel tolatott neki Sage-nek, hogy kis híján a földre zuhantak. A férfi karja véletlenül a lány keblét súrolta, és nem tudta, mi a rosszabb: hogy elhidegült apja át akarta karolni, miközben ő egy szimpla kézfogást is alig bírt elviselni, vagy hogy bűntársa fűzőbe bújtatott keblének puszta érintése is villámcsapásként hasított belé.

Döntetlen. Annak kell lennie.

Arthur csalódottsága nyilvánvalóvá vált a homlokát barázdáló ráncokból, a szája lefelé görbülő ívéből.

– Megérdemeltem. Nem kellett volna feltételeznem… Bocsánatot kérek. Jones igazi barátként viselkedett, amikor írt nekem. Anyátok eszén nem könnyű túljárni. Évekbe telt, mire magam is rájöttem, hogyan lehetséges. – Arthur reszelős nevetése ismerős hang volt, melyet Trystan gyakorta hallott előző életében. – Segíteni akartam, és azt gondoltam, ha mellétek állok, Amara talán nagyobb hajlandóságot mutat az együttműködésre, és átadja nektek az üvegcipellőt.

Logikusan hangzott. Csakhogy Trystant nem érdekelte.

– És mégis hogyan akarsz segíteni? – Keresztbe fonta a karját, és testével eltakarta Sage-et az arra őgyelgő halászok elől; addig nem mozdult, amíg el nem tűntek a szemük elől.

Arthur a kikötő vége felé mutatott, ahol egy fedett kocsi várakozott.

– Átviszlek benneteket a falun; én leszek a kocsis. Az emberek azt fogják hinni, árukat szállítok Jonesszal. Ez a legokosabb megoldás.

Tényleg az volt.

Átkozottul dühítő.

Egy újabb halász haladt el mellettük, és kissé túl közelről vizslatta Sage-et, majd a szájára szorította a kezét, és felkiáltott.

– A Galád Nőszemély! Riadóztassák a Vitézi Gárdát! Itt a Galád…

Trystan lelökte a móló széléről, és nagyot füttyentett, amikor meghallotta a csobbanást.

Sage nyugtalanul pislogott a víz felé.

– Nem azt mondtad, hogy krokodilok vannak benne?

– De – felelte a férfi unottan. – Miért?

– Ugyan halássza már ki valaki azt az embert, és hallgattassa el! – adta ki a parancsot Jones, akit kicsit sem zavart meg Trystan hirtelen dühkitörése.

A Gonosz talán kezdte elveszíteni a tekintélyét.

Jones hátba veregette.

– Itt fogok várni rátok. Sok szerencsét mindannyiótoknak, és sok szerencsét a kis Alexandernek is.

A név megkongatta a vészharangokat Trystan elméjében, a rettegés sokkja suhant végig a testén, és nem tudta, miért. Amíg körül nem nézett, és meglátott a lába előtt egy üres bilincset, a végén egy súlyos golyóbissal.

Kingsley.

A szeme sarkából zöld villanást látott, és a következő pillanatban az egész társaság felhördült, amikor észrevették a móló egyik póznáján pislogó varangyot, aki épp arra készült, hogy a vízbe ugorjon.

– Kingsley? – szólította meg Trystan félve. – Gyere le onnan! – A béka arany íriszét szinte elnyelte pupillája feketesége, és A Gonosz szíve a torkába ugrott. – Alexander, Alexander, én vagyok az. Trystan.

Semmi.

Aztán a béka ugrott. Trystan és a többiek lassított felvételben végignézték, ahogy Kingsley leszökken a karóról, egyenesen a víz felé, egy tavirózsa levelére, majd vissza a mólóra, és eltűnik a falu forgatagában.

– Ne! A fenébe! Mennünk kell.

Arthur felterelte őket a fogatra, végül elkapta Trystan kezét, mielőtt becsukta volna maga mögött az ajtót.

– Nem a te hibád, fiam. Ezt soha ne felejtsd el!

Azzal Arthur Maverine becsapta az ajtót Trystan orra előtt, bezárva őt a szavakkal, melyek apró, nyílhegynyi lyukakat égettek a lelkébe. A kocsi tovazörgött, és A Gonosz időről időre kilesett a homokos utakra, a halakat és pazar, színes nyakláncokat árusító utcai kereskedőkre, a kőházakra, melyek egyre nagyobbak lettek, ahogy haladtak.

– Ne veszítsd szem elől a békát! – dörömbölt Trystan a kocsi tetején, de Sage csendre intette.

Sage. Csendre intette. Őt.

A világ valóban a feje tetejére állt.

– Maradj csendben, te kis törpe! – vigyorgott a lány önelégülten.

Maradj csendben, te kis törpe, vagy mindkettőnket megöletsz!

Trystan első Sage-hez intézett szavai. És a lány most ellene fordította őket. Tanulság: legközelebb, ha rálelsz a világ legdühítőbb, leggyönyörűbb és legkiszámíthatatlanabb nőjére…

Hagyd ott meghalni.

– Látom őt! – szólt le nekik Arthur. – Meg azt is, hogy merre tart. Végig a kőúton. Azt hiszem… egy legyet üldöz.

– Hol? – szisszent fel Trystan, és majdnem rávetette magát Sage-re, amikor a lány felmutatta neki a hüvelykujját.

Ám minden haragja elpárolgott, amikor végre a teste is utolérte az elméjét, és beléhasított az igazság, mely már oly régóta ott motoszkált a fejében. Arról, hogy hova vezetett az a kőút.

– Anyám háza!

Kingsley oda tartott. Ugyanahhoz az anyához, aki utolsó találkozásukkor meg akarta ölni Trystant.

Hát jó. Legalább nem akarja majd megölelni.

Hatvankilencedik fejezet

Kingsley

Homályos színek, nagydarab emberek és egy kőösvény, mely egy hatalmas házhoz vezet. Légy. Ott volt egy légy. Meg akarta enni a legyet.

Meg volt valami más is. Valami mást is akart, de nem tudta felidézni, mit. Sem azt, hogy ki ő, azon túl, amit állati ösztönei diktáltak. Legyet üldözni. Megenni a legyet. Kinyújtotta a nyelvét, de elvétette, egy kis ablakon át a konyhába ugrott, ahol szembe találta magát egy másik lénnyel.

Egy emberrel. Ami egykor maga is volt.

Mintha egy rossz álomból ébredt volna, ahol mindent elfelejtett, ami Alexandert emberré tette, de most már emlékezett. Épp időben, mert egy zöld szemű, fiatal fruska tátott szájjal figyelte őt, és hátrabucskázott.

A seprű vége lecsapott, és Alexander gyorsan felszökkent az egyik magasabb szekrényre, éppen elkerülve azt.

– Nem, nem! Hess, te kártevő! – A lány hangja halk volt, és egy nemesi házban dolgozó szolgálólány lágyságával beszélt, aki minden körülmények között igyekezett észrevétlen maradni. Ez a lány még ebben a helyzetben is betartotta az utasításokat. – Gyere le onnan! Most azonnal!

Alexandernek sosem volt szokása fittyet hányni egy hölgy kérésére. Kényszeresen engedelmeskedett. Kényszeresen és bosszantó jó modorral. Így hát leugrott, a nagy faasztal pedig megnyikordult a becsapódás alatt, majd a lányra nézett.

Az visszanézett rá, és oldalra hajtotta a fejét. A szemöldöke közti ráncokból ítélve ő sem tudta, hogyan reagáljon.

– Ó. Nem számítottam rá, hogy… hallgatni fogsz rám.

Alexandernél nem volt tábla vagy kréta, amivel közölhette volna a mondandóját, ezért csak megvonta a vállát. A nő felsikkantott, és a szája elé kapta a kezét, ezzel ragyogó zöld szemére terelve a béka figyelmét. Akár a moha, vagy egy tavirózsa. Alexander többé már nem volt oly járatos a lírai leírásokban, de még neki is feltűnt, milyen kifürkészhetetlen és hihetetlenül kerek volt a lány szeme. És csak még nagyobb lett, amikor a varangy felemelte hártyás lábát, és integetett.

– Ne csináld ezt! – A lány az oldalára csapott, mire sziporkázó fénycsóva ömlött ki az ujjhegyeiből. A sugarak egy közeli virágcserepet értek, és a vörös rózsák aranyszínűre váltak. – Jaj, nem, nem, nem – hadarta pánikolva.

Mágia. A kerek szemű lány Alexander szeme láttára változtatta meg a virágok színét.

– Winnifred? Mi ez a förtelmes zaj?

A Winnifred nevű lány elsápadt.

– Semmi, úrnőm! Csak megcsúsztam a kiömlött vízen. – Alexander nem tudta, ez a félénk teremtmény hogyan várhatta el, hogy bárki is meghallja, ha ilyen halkan beszélt.

Léptek dübörögtek végig a folyosón. Ismerős volt a hang. Ahogy a konyha is, sárga festékfoltokkal a falakon. Kingsley járt már itt korábban.

Winnifred teketóriázás nélkül felkapta a kis állatot, Alexander érezte a fülében süvítő levegőt, ahogy a lány egy süteményesüvegbe dobta.

– Maradj csendben! – Majd zajosan rátette az üveg fedelét, és minden elsötétült. Otrombaság.

Ha nála lettek volna a táblái, ezt a lánnyal is közölte volna, de egyelőre csak gondolatban szitkozódott, remélve, hogy az eljut a fruska elméjéig is.

– Maverine úrnő – mondta Winnifred, mire Kingsley kővé dermedt. Sikerült épp azon az elátkozott helyen kikötnie, ahol annak idején átváltozott varanggyá. – Úgy sajnálom. Igazán nem állt szándékomban megzavarni.

– Soha nem áll, Winnifred – vágott vissza Amara Maverine élesen. – Nem tetszik az engedetlenséged, amikor én olyan jól bánok veled. Elvárom, hogy zűrzavar és felesleges zajongás nélkül végezd a munkádat. És ebbe ezek a csattanó hangok is beletartoznak.

– Természetesen, Maverine úrnő. Őszintén sajnálom. – Válaszából sugárzott az alárendeltség, a megfélemlítettség, és ha nem csaltak Alexander emlékei, Amara Maverine gyakran váltott ki efféle reakciót az emberekből.

– A férjem épp most érkezett meg. Előkészítetted az ebédet?

– Igen, úrnőm. A társalgó asztalán tálaltam.

Pillanatnyi csend támadt, és még a szűk helyen ragadt Alexander is érezte a levegőben terjengő feszültséget.

– Mi történt a rózsákkal?

Alexander nyújtózkodott, és kilesett a süteményesdoboz tetején. A fedele úgy csücsült koronás fején, akár egy kalap.

Amara Maverine tíz évvel idősebb volt, mint amikor utoljára látta, és épp olyan gyönyörű, haja koromfekete, a szeme még annál is sötétebb. Ezüstös szálak csillantak itt-ott, hiába fogta szoros kontyba a tarkójánál. Szája vonallá préselődött, és megsemmisítő tekintettel pislogott a szolgálójára.

Winnifred a virágokat bámulta, és egészen nyugodtnak tűnt, ahogy hátrasimított egy barna tincset, de Alexander látta a homlokán felcsillanó izzadságcseppeket.

– A kertész ilyen színűeket hozott, úrnőm.

Amara szigorú ajka eltorzult, ahogy undorodva végigmérte Winnifredet.

– Hát persze… Gondoskodj róla, hogy ezentúl pirosak legyenek, megértetted?

Winnifred sután meghajolt, arcára pír szökött, és a cipőjére szegezte a tekintetét.

– Igenis, úrnő. – A szobalány természeténél fogva csöndes teremtés volt, Alexander ezt lágy, dallamos, ugyanakkor ritkán használt hangjából is megállapította. – Tehetek még valamit önért?

Amara lassan Alexander irányába fordította a fejét, mire a varangy olyan fürgén bújt vissza az üvegbe, hogy a fedél hangosan kattanó hangot hallatott.

– Mi volt ez? – A nő tett egy lépést a béka felé. Majd még egyet. Alexander le is izzadt volna, ha lettek volna mirigyei.

– Semmi, úrnőm! Nem szeretne esetleg…

– Amara! Megjöttem! – Arthur Maverine hangja zengte be a házat, és Kingsley megkönnyebbülten felsóhajtott. A többiek is vele voltak. Megmenekült. – Merre vagy?

– Jövök! – kiáltott vissza Amara. Alexander távolodó lépteket hallott, majd újabb, halkabb dobbanásokat. A fedél kinyílt, és ott állt…

Ó. Már megint az a fruska, aki arrébb pofozta a seprűvel. Csodás.

Winnifred gyászos ábrázattal nézett le rá.

– Na jó, felséged. Ideje indulni.

Felséged? Tudta, ki ő? Netán felismerte?

A lány felvette a békát, és olyan távol tartotta az arcától, amennyire csak lehetséges volt.

– Bárki tette is rád ezt a koronát, az rajong a kegyetlen és szokatlan büntetésekért.

Nos… ebben tulajdonképpen nem tévedett.

A lány ekkor megpróbálta levenni róla az ékszert, mire Alexander megharapta.

– Áú! – siránkozott Winnifred, és elhajította őt. – Ez meg mire volt jó?

A varangy gunyorosan szalutált.

– Nem szívelem a békákat. – A lány karba tette a kezét. – Aprócska méreted ellenére meglehetősen erősen harapsz, tudsz róla?

Kingsley megszokásból tábla után kutatott, de rájött, hogy nincs nála egy sem.

Ekkor kinyílt a hátsó ajtó, aztán csak kiabálás, sikolyok és totális zűrzavar kórusa hallatszott. Trystan rontott be a konyhába, kócosan és lihegve.

Winnifred hátratántorodott, közben felkapott az asztalról egy villát, és hadonászni kezdett… csukott szemmel.

Ami védekezés szempontjából nem volt valami… előnyös.

– Mondtam, hogy előbb kopogjunk – kiáltotta Evie. – Megijesztetted szegény lányt. – Aztán félelem nélkül a villával kalimpáló Winnifred felé masírozott.

– Sage! Fegyvere van. Ne csináld! – mordult rá Trystan, és kinyúlt, hogy megállítsa, mire a villa fogai beleszúródtak egyenesen a tenyerébe. Az egész szoba lefagyott, Evie összerezzent, és beszívta az ajkát, miközben mind a főnök kezéből kiálló ezüst evőeszköz nyelét bámulták.

– Egy villa… – szólalt meg A Gonosz inkább érdeklődőn, mint dühösen. – A kezemben.

– Még szép, hogy egy villa – tagolta lassan Evie. – Nem hinném, hogy egy kanál képes lenne ilyesmire.

Trystan nagyot sóhajtott.

– Ó, ne – suttogta Winnifred.

– Kihúzzam? – ajánlkozott Evie, amikor Tatianna lépett be a konyhába.

A vajákos felemelte A Gonosz kezét, és alaposan szemügyre vette.

– Nem túl mély. Ha megrántod, kijön.

Trystan elhúzta a kezét.

– Senki nem ránt meg semmit!

Alexander ezt a pillanatot választotta, hogy Trystan vállára ugorjon, és a villa végét használta ugródeszkának. Az ezüst a padlóra csattant, Trystan pedig káromkodva megrázta a kezét.

– A pokolba, Kingsley!

– Elnézést. – Winnifred hangja olyan cérnavékonyan csengett, mintha lett volna rajta egy hangerő-szabályozó, és valaki a lehető legalacsonyabb fokozatra tekerte volna.

Alexandernek nem tetszett a dolog.

Se A Gonosz, se a bűntársa nem hallották meg – bár a veszekedésüket nehéz is lett volna túlkiabálni.

– A te hibád. Mondtam, hogy okosabb lenne valami figyelmeztetést adni, mielőtt ész nélkül berontasz – dohogott Evie.

Trystan homlokán szinte szökni próbáltak az erek.

– Ezt hívják betörésnek, Sage. Törtem és behatoltam. És leszúrtak egy villával. Összességében elég sikeres akció volt.

Evie szeretetteljesen rámosolygott.

– Igazad van.

Trystan kétkedve méregette.

– Ez csapda.

A lány szemét forgatva oldalba bökte, Winnifred pedig újra próbálkozott.

– Elnézést? – Ezúttal kicsivel hangosabban, de még mindig nem eléggé.

Alexander nem bírta tovább. A konyha sarkában észrevett egy táblát, melyre a bevásárlólistát írták, és gyorsan ráfirkantotta.

FIGYELJ.

– Mit művelsz? – suttogta Winnifred zavart döbbenettel. – Ne csináld! – Alexander felé hessentett, mintha ki akarná űzni belőle a tudatát.

Hisz a lánynak varázsereje volt. Egy beszélő béka tényleg annyival nehezebben volt hihető?

– Igazán sajnáljuk – mondta Trystan, majd megköszörülte a torkát, és mereven meghajolt. – Anyámat jöttünk meglátogatni. Arthur, azt hiszem, a főbejáraton keresztül érkezett.

Winnifred felsikkantott, és Evie-re szegeződött a tekintete.

– De hisz te… Úgy értem, a szórólap… Úgy nézel ki, mint… Biztos vagy benne, hogy Maverine úrnő meginvitált a házába?

Evie megnyugtatta:

– Ó, minket nem hívott senki.

Winnifred sipított. Akár egy kisegér.

– Trystan! – Amara hangja törte meg a konyhára telepedő nyugalmat. – Gyere ide! Most azonnal!

Winnifred felsóhajtott.

– Ki fognak rúgni.

Alexander furcsa hangot hallatott, reszelős nevetése olyan volt, akár egy horkantás. Nem sokban különbözött a megszokott kuruttyolásától, de valahogy elviselhetőbbnek tűnt, hisz önszántából adta ki magából.

– Ó, ne félj! – Evie legyintett. – Majd hazudunk, és azt mondjuk, hogy megfenyegettünk.

– Hazudtok? – motyogta a lány az orra alatt, és elfordította az arcát, felfedve a pici anyajegyet az arccsontja alatt.

Evie barátságosan megszorította Winnifred karját – olyan ismerős gesztus volt, hogy Alexander már-már azt hitte, nem csak két perce ismerik egymást.

– Nincs ok az aggodalomra. Majd mi elintézzük. Gyere, Trystan! – adta ki az utasítást a lány a válla felett, miközben fél lábbal már a küszöbön járt.

– Nem vagyok kutya – felelte a férfi sötéten.

Evie vállat vont, és előrenézve tovahaladt.

– Jól van. Maradj. Én viszont megyek, és megkeresem anyukádat; sok megbeszélnivalónk van.

Ajaj.

A lány baljós figyelmeztetése azonban szükségtelennek bizonyult.

Trystan ugyanis máris engedelmeskedett a parancsnak, és követte őt.

Hetvenedik fejezet

Becky

Eközben, a Mészárlakban…

Ms. Erring? – Lyssa hangja a kastély bejárata melletti szellőzőnyíláson kívülről szűrődött felé. Ahova Beckynek épp beszorult a feje. – A szellőzőrendszerben keresed az árulót?

Becky arca lassan eltorzult, miközben kikászálódott, majd szigorúan felemelte az ujját.

– És mégis miért keresném a szellőzőnyílásokban? Be se férne ide egy ember. – Ahogy erre három másodperccel ezelőtt maga is rájött.

– Szerintem aggódsz Penge miatt, ezért nem gondolkodsz tisztán – közölte Lyssa komolyan, és a tenyerét Becky homlokára tette, mintha a lázát ellenőrizné.

Becky eltolta magától, felállt, és a kislány fölé tornyosulva feltolta a szemüvegét az orra tövébe.

– Kitől hallottál ilyen ostobaságot?

– Tőled.

– Nos, nem gondolkodtam tisztán – morogta Becky.

– Mert aggódsz – javasolta Lyssa ártatlanul. – Az udvarlód miatt.

Ez a gyerek okosabb, mint aminek látszik, és kétszer olyan éles szemű. Becky egyszerre volt rá büszke, ugyanakkor bosszantotta. Csak még jobban hiányolta a kisöccsét. Sőt, az összes testvérét. A család nagy hatalommal bír az ember felett; senki nem tudja jobban, hogyan gyógyítsa meg a szívedet, és senki más nem ismeri a legegyszerűbb módszert, hogy összetörje azt.

– Igen, aggódom – ismerte be Becky. – De Penge nem az udvarlóm. Csak szeretném, ha magához térne, hogy biztosan tudjam, jól van. Mint… aggódó kolléga.

– Mert szereted őt. – Lyssa felélénkült és úgy ugrándozott, mintha valami értékeset talált volna. – Tudtam! Be kellett volna zárjalak titeket a szekrénybe.

Az irodában épp csak megkezdődött a reggeli nyüzsgés, de Becky még így sem tudta, mennyi lehet az idő. Órák óta nem nézett az órára, nem törődött a beosztásokkal, sem az irodai termelékenység növelésének módjaival, sem azzal, hogy elegendő toll van-e a raktárban. Egész éjszaka és kora hajnalban is csak Bladen Gushiken körül forogtak a gondolatai, azon töprengett, vajon fel fog-e ébredni, és ha igen, mit mond majd neki.

Te tényleg szereted.

NEEE.

Becky lehunyta a szemét, és kinyújtotta a kezét.

– Elhoztad Evie naplóját, ahogy kértem?

Lyssa bólintott, és odadobta a HR-esnek a könyvet. A nő lapozgatni kezdte a „csillagfény” szót keresve, de megállt, amikor egy papírlap hullott az ölébe.

– Mi ez? – Lyssa kíváncsian kukucskált át a válla felett.

Becky felvette a cédulát, és magasabbra emelte, hogy a kislány is láthassa.

– Egy üzenet a főnöktől Evie-nek. Arra kéri, hogy kora reggel jöjjön be egy megbeszélésre. Hónapokkal ezelőtt kelt. Azt írja, sürgősen jöjjön, vagy ki lesz rúgva.

Lyssa elámult.

– Hű, elég könyörtelen. Jó tipp a gonosztevőséghez – mondta a kislány, és kipipálta a listán, amit a főnöktől kapott, és amit mindig a zsebében tartott.

Valami nem stimmelt. Becky továbbra is a cetlit bámulta, és azon töprengett, miért tűnt olyan furcsának… Aztán rájött.

Több tucatszor látta már a főnök kézírását az általa iktatott szerződéseken.

És ez… nem az volt.

A betűk cirádásan kanyarogtak, ami nem volt jellemző A Gonosz határozott kézírására. A T betű keresztje ráadásul csálén állt.

Becky mély levegőt vett.

– Lyssa, megvannak még azok az üzenetek, amiket kaptál? Bármi, amit nem adtál oda Clare-nek? – Csak egy megérzés volt, de követnie kellett.

Lyssa bűnbánóan elkomorodott.

– Igen.

Becky megkönnyebbülten bólintott.

– Menjünk, és hozzuk el őket!

– Fogjátok le! – harsant egy férfi hang az udvarról. – Hozzátok a láncokat! Most!

Becky és Lyssa egy pillantással néma megállapodásra jutottak, majd a hátsó ajtók felé nyargaltak, és az udvarra érve totális pusztítás fogadta őket. Bolyhos nyöszörögve és kapálózva egy oszlopnak verte a nyakát, amit a guivre hím újabb visítása követett. Valami nagyon nem stimmelt.

Hangosan zörögtek a rácsok.

– Mi folyik itt? – kérdezte Becky, és az arca elé emelte a karját, Lyssát pedig a háta mögé tolta, hogy megvédje a repkedő törmeléktől.

Dante, az egyik kastélyban maradt Dicstelen igyekezett túlkiabálni a szárnyak őrült csattogását.

– Fogalmunk sincs! A guivre vadul szűkölni kezdett, és erre Bolyhos is pánikba esett.

Egyszerre sötétlő felhők takarták el a napot, szürke árnyékot vetve a jelenetre, a rács pedig újra megremegett, mintha valami óriási csapódott volna bele.

Egy csattanás. Mindenki megtorpant.

Újabb csatt. Becky megragadta Lyssa vállát.

Majd jött a harmadik, és Becky tudta, nem lesz negyedik, mert kirepült a helyéről a rács, és a sárkányvipera bukkant elő mögüle.

Becky arra számított, hogy az állat újonnan meglelt szabadságát kihasználva azonnal a levegőbe emelkedik, ám ehelyett kígyószerű testén csúszkálva odatotyogott hozzájuk. Becky hátralépett, kezét Lyssa elé nyújtotta, miközben az őrök lándzsákkal és fegyverekkel támadtak az állatra.

Lyssa azonban észrevette a Dicsteleneket, mielőtt Becky eltakarhatta volna előle a jelenetet.

– Ne! Ezt nem tehetitek! – sikította a kislány, és úgy rohant a guivre felé, mintha saját élete múlna rajta. Becky sebtében utánavágtatott.

De elkésett. A sárkányvipera kitátotta a száját, és lila ködöt lehelt ki, mely egyenesen Lyssa felé tartott.

– Ne! – üvöltötte Becky tehetetlenül, ahogy a gomolyag beborította a kislányt, aki félelmében hangosan visított. Meg fogja ölni. És Becky sosem bocsát meg magának. Élete végéig kísérteni fogja, hogy megakadályozhatta volna.

Amikor a lelke legmélyén érezte, ahogy darabokra törik a szíve, valami hihetetlen történt. Az állat megállt és lecsillapodott, a köd eloszlott, felfedve a sértetlen Lyssát, aki… ragyogott.

Ezüstfehér fényben.

Akár egy csillag.

Becky csak bámult, kezével védte a szemét a vakító fénytől. Kiszáradt a szája, és az égből hulló vízcseppek sem segítettek.

– Lyssa – suttogta, és tétován a kislány felé nyúlt.

A guivre lehajolt, fejét finoman Lyssáéhoz koccantotta, majd lehajtotta a szárnyát, jelezvén, hogy szálljon fel.

– NE! – ordította Becky a kislány után kapva. – Ne, Lyssa, nem mehetsz vele! Ne csináld! – A nő gondolkodás nélkül átmászott a szárnyon, és a kislányt követve felkapaszkodott a sárkányvipera hátára. – Le kell szállnunk, most! – üvöltötte.

Lyssa boldogan rázta a fejét, és megmarkolta a guivre hátán lévő tüskéket.

– Szüksége van a segítségünkre. – Az állat elégedetten sóhajtott, és az őrök lassan leengedték a fegyvereiket.

A guivre lehajtotta nagy, irizáló pikkelyes fejét, és egyenesen Becky szemébe nézett.

– Ne csináld! – könyörgött neki a nő, felismerve ezt a tekintetet. Ugyanezt látta önmagán is, amikor elszökött otthonról.

A vakmerő bátorságot, mielőtt valaki repülni készül.

– Kapaszkodj! – kiáltotta Becky, amikor kilőttek a levegőbe. Lyssa minden erejével a tüskékbe csimpaszkodott, de nem sikított, inkább boldogan visongott.

A sikítás Becky szájából jött.

A sárkányvipera pedig maga mögött hagyta a kastélyt, és felrepült a szürkéllő égbe, istenek tudja, hová.

Becky csak annyit tudott, bárhová tartson is… ők ketten is vele mennek.

Hetvenegyedik fejezet

Evie

Evie-nek minden komolyságára és akaraterejére szüksége volt, hogy ne loholjon végig a ház összes helyiségén, míg megtalálja Trystan gyermekkori szobáját. Persze semmi sem garantálta, hogy a férfi édesanyja megőrizte eredeti állapotában, főleg mivel árgus szemmel figyelte őket a karosszékéből, amikor beléptek a társalgóba. Mintha előre tudta volna, hogy Trystan csalódást fog okozni neki. Mintha számított volna rá.

Evie gyűlölte őt ezért.

– Micsoda szerencse! – Amara szavai mérgező füstként tekergőztek a helyiségben. Evie úgy érezte, mintha fojtogatnák. – A Gonosz és a Galád Nőszemély eljöttek meglátogatni. Meséljetek! – Intett nekik, hogy foglaljanak helyet. Szendvicsekkel és gyümölcsökkel megrakott ínycsiklandó tálcák várták őket. – Minek köszönhetem ezt a megtiszteltetést?

– Nem hiszem, hogy megtiszteltetésnek tartod a látogatásomat, anyám – morogta Trystan, miközben fejjel lefelé forgatva vizsgálgatott egy szendvicset.

– Mit csinálsz? – csattant fel a nő.

– Azt próbálom kideríteni, milyen mérget használtál – felelte közönyösen Trystan, majd lazán hátradőlt a székében. Egész más emberré változott. Egy igazán utálatossá.

– Hiszed vagy sem, nem szokásom megmérgezni a vendégeimet.

– Csak a gyerekeidet – szúrt oda Tatianna, Trystan és Amara közé lépve. – Üdv, Amara! Még mindig megvan a karó, amit lenyeltél?

– Tatianna. Elbűvölő, mint mindig. – A nő megvetőn forgatta a szemét. – Csoda, hogy elengedtél egy ilyen főnyereményt, Clarissa.

– Amara – dünnyögte Arthur. – Megígérted.

Evie eltűnődött, miféle sötétség lakozhat egy anya szívében, ha meg kell ígérnie, hogy kedves lesz a saját gyermekeivel.

– Semmi baj, apa – mondta Clare, és maga is átváltozott, akárcsak Trystan. A Maverine testvérek édesanyjuk jelenlétében önmaguk ismeretlen változataivá váltak, és ezt rossz volt látni.

A Clare-re és Trystanre boruló sötét bűbáj azonban nem terjedt ki az egész szobára. A gyertyák fénye melegséggel árasztotta el a nappalit. Kényelmesnek tűnő bútorok és könyvekkel teli polcok töltötték be a teret, a fapadló itt-ott elkopott a sok járkálástól. Igazi otthon volt, melyet egykor laktak, sőt, egyszer talán szerettek is, de most kongott az ürességtől.

Az emlékek szellemként éltek a falakban, beépülve az immár kísértetjárta ház alapjaiba.

Evie a kezébe köhintett, hogy leplezze idegességét, ezzel magára irányítva Amara figyelmét. A nő érdeklődve mustrálta őt.

– Méghogy Galád Nőszemély? Ez csak valami tréfa, ugye? Inkább hasonlítasz egy megrettent őzikére.

Evie vitatkozni akart, de belefojtotta a szót egy fagyos hang.

– Ne beszélj így vele!

Amara szeme ismét Trystanre siklott. Egy királynő eleganciájával mozgott, ahogy letett egy papírt az asztalra.

– Trystan pedig jótékonykodik a gonosztevés helyett. Mily üdítő. Büszke vagyok rád.

Amara a pamfleten lévő szalagcímre bökött, és Evie-nek elakadt a lélegzete a szórólap tetején virító, egyszerű, vastag betűk láttán.

SZENZÁCIÓ: GONOSZ VAGY ANTIHŐS?

RENNEDAWN HÍRES-NEVES GONOSZA MEGMENTI AZ ÁRTATLAN FALUBÉLIEKET A KEGYETLEN FŐNIXTŐL, TANÍTVÁNYA, A GALÁD NŐSZEMÉLY SEGÉDLETÉVEL

A kurta kis cikket egy megrázó kijelentéssel zárták.

A Gonosz – tán nem is annyira gonosz?

– Ki írta ezt a sületlenséget? – Trystan az öklébe szorította a papírt, és cafatokra tépte. – Megmentek egy átkozott porfészket, és lőttek a rossz híremnek. Hősnek titulálnak… – Jaj, ne, elzöldült az arca?

A férfi fújtatva meredt a pamflet maradványaira.

Evie tétovázott, de nem bírt megálljt parancsolni a nyelvének.

– Antihősnek, uram. Az egy olyan hős, aki nem hősködik. Elég messze áll a szentté avatástól, szóval ne szívd mellre!

Amara megbotránkozott, majd ideges feszültség töltötte be a levegőt; a hangulatot pedig csak fokozta a hirtelen mennydörgés és alázúduló eső moraja.

– Winnifred! Hozz még gyertyákat!

Hallgatag konyhalánya összegörnyedve beosont a szobába, mintha a szokásosnál is láthatatlanabb akarna lenni, óvatosan meggyújtott pár gyertyát, aztán felugrott, amikor Kingsley jelent meg a lába előtt.

– Mi ez a hisztéria, Winnifred? Mára elegem van a szörnyű viselkedésedből. – Amara felállt, és az ijedt lány felé viharzott, mielőtt Trystan közbeléphetett volna.

– Ó, anyám. Ne mondd, hogy ennyi idő elteltével megfeledkeztél életed legnagyobb eredményéről!

A Gonosz is felegyenesedett, átballagott a szoba túlsó felébe, és a tenyerébe kapta a varangyot.

– Biztosan emlékszel még Alexander Kingsley hercegre a déli királyságból.

Amara a melléhez kapott, mintha meglőtték volna.

– Hogy merészeled behozni a házamba azt a micsodát?! Azt a förtelmet, amit te okoztál!

– Amara. – Arthur megfogta felesége könyökét, és igyekezett lecsillapítani. – Megígérted, hogy kedves leszel.

– Akkor, ha ő is az lesz velem! – A nő dühösen legyintett. – Ehelyett idehozod nekem az áruló lányomat és az aljas szörnyeteg fiamat. – Trystan mellkasába döfte a mutatóujját. A Gonosz nem nézett le rá, de nem is moccant. – Van fogalmad róla, mekkora bajt hoztál ránk azzal, hogy felfedted a kilétedet? Két évtizedes barátaim kerülnek el az utcán. Az egész életünk, amit Arthurral felépítettünk magunknak… tönkrement, a te önzésed miatt.

– Gyanítaniuk kellett, hogy valami nem stimmel a családunkkal. – A Gonosz hangja olyan volt, akár az acél, kemény és hideg. – Mit gondoltak, hol voltam ennyi éven át?

– A sírban – köpte oda az anyja. – De hiába kívántam ezt.

– Elég legyen! – Arthur megragadta Amarát, de már késő volt. Evie-n elhatalmasodott a harag; korábbi békés hangulata odalett, helyét a védelmező indulat vette át, és ő boldogan alámerült benne. Nem érzett mást, csak a fülében lüktető szívverését, és a szívében tomboló dühöt. Felállt, főnöke elé lépett.

És pofon vágta Amara Maverine-t.

Ám a haragja sajnos épp olyan hamar el is illant, ahogy jött, és pontosan tudta, mi követi majd.

Két legmegbízhatóbb barátja: a megbánás és a bűntudat.

Bár ezúttal a bűntudat egyedül érkezett. A megbánás épp örömtáncot járt, és arra buzdította Evie-t, hogy ismételje meg.

Mindenki tátott szájjal meredt rá.

– Egyszer rám morgott egy őzike – bökte ki a lány.

Amara csak bámult.

– Ezzel csak azt akarom mondani, hogy ha egy őz képes morogni, valószínűleg támadni is tud. Szóval, ha nagy őzikeszemmel nézek rád, tudd, hogy kicsit sem vagyok összezavarodva, de tessék csak, becsülj alá nyugodtan.

Amara úgy festett, mint akit csak másodpercek választanak el attól, hogy a lányra vesse magát, de meggondolhatta magát, mert másik utat választott.

– Clare, fogd Alexandert, és hagyjátok el a szobát! Hatszemközt szeretnék beszélni a fiammal és az ő… – A nő végignézett Evie-n, és láthatóan nem volt elragadtatva. – Partnerével.

Egyszerre két generációt is felbosszantani? Evie azon mélázott, ezért kitüntetést kap vagy börtönbüntetést.

Clare a vállára emelte a varangyot, és leült az anyjáéval szemközti székre.

– Nem. Itt marad. Mind maradunk. Egyszer az életben.

Tatianna is lassan elhelyezkedett, és érdeklődve figyelte a jelenetet.

– Tudod, miért vagyunk itt? – kérdezte Evie, miközben egy szendvicset tömött a szájába.

Amara fitymálón visszaült, és felvette a borospoharát.

– Igen. Az üvegcipellőt akarjátok.

Trystan nagyot nyelt.

– Arthur árulta el neked?

– Csak a rövidített változatot – magyarázta Arthur a sarokban ácsorogva, akár egy őrszem, és csak akkor mozdult el, amikor kitört az ablakkeret, és hideg esővíz fröccsent szét a szobában. – Átkozott, korhadt fa! – morogta a férfi, és a közeli szekrényhez indult szerszámokért.

Az eső és immár a kalapács is hangosan kopogott, de Evie folytatta.

– És nekünk adod?

– Nem.

– Micsoda meglepetés! – Evie hátradőlt.

– Távol álljon tőlem, hogy segédkezzek a tébolyodott küldetésetekben, bár személyes érdekemben áll, hogy Alexanderből újra herceg legyen. És hajlandó lennék nektek adni az üvegcipellőt, ha ti is megtesztek valamit cserébe. – Amara morcosan a falhoz siklott, ahol megnyomott egy panelt, felfedve egy rejtett rekeszt. Egy kis tekerccsel tért vissza, és kibontotta. Alexander királyságának térképét ábrázolta. – A déli királyság a miénkkel határos, tehát vajmi kevés időtök lesz használni a megszerzett pálcát.

– Honnan tudod, hogy nálunk van a pálca? – kérdezte Evie.

Amara újra leült, majd nagyot kortyolt a borából, mintha meg sem hallotta volna a kérdést.

– A pálcákat a varázslónők forgatják a leghatásosabban. Csak egy varázslónő segíthet nektek bejutni a déli királyságba. Nem működnek bárki keze alatt. Ezt Clare-nek is megírtam a leveleimben.

Lánya azonnal elsápadt.

– Miféle levelekben? – tudakolta Tatianna. – Clare?

Clare úgy vöröslött, mint akit sarokba szorítottak.

– Hibáztam. Tudom. El akartam mondani.

Evie lomhán visszatette a szendvicset a tányérra, és közben olyan gyorsan rágott, hogy az utolsó falat majdnem a torkán akadt.

– Mit… – Köhögni kezdett. – Mit akartál elmondani, Clare?

Trystan finoman megütögette bűntársa hátát.

– A levelek? – noszogatta Trystan.

– Clare meg én már hónapok óta levelezünk. Nem említette? – Amara nagyon elégedettnek tűnt. – Volt olyan kedves, és tájékoztatott az üzelmeidről.

Tatianna olyan gyorsan pattant fel, hogy felborított két poharat. Láthatóan a hányinger kerülgette.

– Bocsássatok meg!

– Tati, várj! – Clare is felállt, de az anyja visszahúzta.

– Hadd menjen, Clarissa! Ne csinálj bohócot magadból!

Clare elkomorult, és olyan kétségbeesett vágyakozással nézett az ajtóra, hogy Evie szíve belesajdult.

– Azt hittem, ha elmagyarázom, mire készülünk, anyánk talán hajlandó lesz segíteni. Csak rendbe akartam hozni a dolgokat, Trystan, esküszöm. Azt hittem, ha megérti, megbocsát neked.

Trystan felsóhajtott.

– Ez csak akkor működne, ha anyánk képes lenne a megbocsátásra.

Amara megmerevedett.

– Amikor megtudtam, hogy a sötétség elragadta a fiamat, felbéreltem a varázslónőt, hogy távolítsa el őt erről a világról. Meg akartalak kímélni, Trystan. Clare volt az, aki a hátam mögött cselekedett, lefizette a varázslónőt, hogy csak eljátssza az egész színjátékot. Be akart csapni. Alexander azonban keresztülhúzta a számításainkat, és ez lett a vége – de ennek semmi köze hozzám. Szorult belém annyi önzetlenség, hogy közöltem a halálhírét a szüleivel, és ha ez nem lenne elég, megkíméltem a varázslónő leányát a déli királyság haragjától. Mindezt a jó szívem miatt. Nagylelkű voltam.

Evie épp készült rendkívül nagylelkűen valami súlyosat vágni a nő fejéhez.

– És nagylelkűségem jeléül azt is elmondom nektek, hogy az üvegcipellőt viselő és varázspálcát forgató varázslónő nélkül nem fogtok tudni belépni a déli királyság területére. A mágikus tárgyak önmagukban haszontalanok.

– Nem hinném, hogy ezt puszta nagylelkűségből közölte velünk – súgta Evie Trystannek, aki szokás szerint az orrát csipkedte idegességében.

Aztán a férfi leengedte a kezét, szeméből sütött az elszántság.

– Szóval azt mondod, ahhoz, hogy eljussunk a varázslónőhöz, szükségünk van a varázslónőre? Eddig hiába próbálkoztunk?

– Nem egészen – mondta Arthur, ahogy visszatért a társasághoz, és leült Amara mellé. – A védőgát nem olyan, mint Alexander átka. Az átkokat csak az azokat megidéző varázslónő tudja visszafordítani. Ám a pálca bármelyik varázslónő mágikus ujjlenyomatával használható. – A férfi összekulcsolta az ujjait. – Az elmúlt héten bebocsátást nyertem délre, hogy meggyógyítsam a varázslónőt a kivégzése előtt. A királyi pár kívánsága volt, hogy tökéletes egészségnek örvendjen, amikor halálba segítik. – Arthur megdörzsölte a szeme alatt éktelenkedő sötétlila foltot, minden porcikájából sugárzott a kimerültség. – A legkönnyebb út rajtam keresztül vezet hozzá. Hajlandó vagyok elkísérni benneteket a palotába, de a királyság bejáratát őrző katonák nem értesülhetnek túl hamar a jelenlétemről – még gyanút fognának. Kell valaki, aki forgatja a pálcát, és felveszi az üvegcipellőt, hogy bejuthassatok, és észrevétlenül feloldjátok a védőátkot.

– És mégis hogyan fogjuk ezt véghez vinni? – vetette oda Trystan közönyösen.

Amara tapsolt egyet, arcán ördögi mosollyal.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy előterjesszem az ajánlatomat.

– Az ajánlatodat? – Evie védekezőn keresztbe fonta a karját.

Amara azonban nem zavartatta magát.

– Ugye nem gondoltátok komolyan, hogy csak úgy segítek a semmirekellő gyerekeimnek? Miután annyi mindent elloptak tőlem?

Clare és Trystan összerezzentek. Evie keze már épp emelkedni kezdett, de Kingsley ráugrott, és visszanyomta a szék párnájára.

LÉLEGEZZ.

Szóval így tett. De nem sokat segített.

– Mit akarsz?

– Hozzátok el nekem a varázslónőt! És jó szándékom jeléül adok mellétek valakit, aki használni tudja a pálcát és a cipellőt.

– Kit? – kérdezte Trystan gyanakvón.

Amara elandalgott a konyhába, majd pillanatok múlva visszatért, nyomában a lassan botorkáló Winnifreddel. A lány leszegte a fejét, és szégyenlősen lehorgasztotta a vállát.

– Bemutatom nektek a varázslónő legközelebbi rokonát. Ugyan még csak kezdő, de a célnak megfelel.

Winnifred szoborrá dermedt.

– Maverine úrnő. Mire készül?

– Már volt szerencsétek Belinda Erodina lányához. Winnifred?

Amara elébük lökte a lányt, aki térdre esett, és önkéntelenül is mágikus fuvallat hagyta el az ujjait, rózsaszínné változtatva a szófát.

– Úgy sajnálom – suttogta Winnifred, és a mellkasára szorította a kezét.

Evie és Trystan odaugrottak, hogy felsegítsék.

– Magamhoz vettem, amikor elfogták az anyját. – Amara humortalanul felkacagott. – Nem vagyok szörnyeteg.

Nem, gondolta Evie.

Amara Maverine annál valami sokkal, sokkal rosszabb volt.

Hetvenkettedik fejezet

Becky

Aguivrén való repülés pontosan olyan volt, mint Becky megjósolta. Félelmetes, és teljességgel életveszélyes.

– Minden rendben? – kiáltotta hátra Lyssának a hajukat ide-oda verdeső orkánban.

A kislány nem válaszolt, csak bólintott; elfogyott a bátorsága. Nem maradt más, csak a félelem, melyet minden gyermek érez, amikor elveszíti az irányítást, amikor a jövő bizonytalanná válik, és a felnőttekhez fordul, abban bízva, hogy azok majd tudják, mit kell tenni.

Beckynek azonban gőze sem volt, mitévő legyen.

– Szállj le! – adta ki a parancsot.

A sárkányvipera hátrahajlította hosszú nyakát, Lyssa pedig felsikított félelmében, és Becky vállába temette az arcát.

– Kérlek? – tette még hozzá Becky.

Az állat szeme felcsillant, majd biccentett, mintha megértette volna. Mintha tudta volna, hogy el kell engednie őket.

És az állat nem tétlenkedett…

Kecsesen fejjel lefelé fordult, míg Lyssának és Beckynek nem maradt más választása, mint elereszteni. Egy pillanattal később a levegőben találták magukat, sikolyaik egybeolvadtak. Zuhanás közben nem volt idő gondolkodni, nem maradt más, csak a Becky lelki szemei előtt felvillanó emlékek és a maró bűntudat, ahogy Lyssa felé nyúlt…

Aztán jött a megkönnyebbülés, amikor egy újabb termetes állat hátára pottyantak. Valami pikkelyesre és…

– Bolyhos! – kiáltotta Lyssa, és hasra fordult, hogy megkapaszkodjon a sárkány hátára szíjazott nyeregben.

– Penge – suttogta Becky, mert ő nem érzékelt mást, csak a nyereg elején álló, feléjük forduló idomárt. A fején lévő seb szinte teljesen begyógyult. Egészségesnek tűnt, ahogy rájuk villantotta tökéletes mosolyát a szitáló eső és szürkéllő felhők alatt.

– Drága Rebecka! – kiabálta túl a férfi a szelet.

Becky odabiccentett neki, és gyorsan elkapta Lyssát, nem bízva benne, hogy valóban biztonságban vannak.

– Azonnal le kell szállnunk!

Penge egy pillanatig sem habozott, gondtalan sármja eltűnt, átadva helyét a komor összpontosításnak.

– Máris.

Bolyhos könnyedén, de szilárdan landolt. Becky megkönnyebbülten kifújta a levegőt, elsőként csusszant le az állat hátáról, és Lyssa felé nyújtotta a kezét. A sárkány felemelte a szárnyát, hogy megvédje őket az egyre gyengülő záportól.

Penge zárta a sort, és Becky nem teketóriázott. Az idomár karjába vetette magát, és a nyakára hajtotta a fejét. A férfi keze egy pillanatra megállt tőle pár centire, majd a nő köré fonódott. Gyengéden megsimogatta Becky haját, mely lazán és nedvesen omlott a hátára.

– Jól vagyok, Rebecka.

– Hogy kerülsz ide? – kérdezte a nő, és nem volt hajlandó elengedni a férfit. Többé már nem érdekelte, kínos-e, vagy sem, vagy hogy a szívét kockáztatja-e vele. Elveszíteni a férfit rosszabb lett volna bármi másnál. De nem veszítette el. Hirtelen minden lehetségesnek tűnt, hirtelen minden megérte a kockázatot.

– A csillagfénymágia sugara… Elárasztotta a kastélyt, és engem is felébresztett. Mire kiértem az udvarra, a guivre már elrepült veled és a kis Lyssával a hátán. Majdnem a szívbajt hozta rám. – Penge finoman eltolta magától a nőt, és az eget fürkészte. – Fogalmam sincs, miért hozott el benneteket ilyen messzire.

– Mert egy állat. Nem tudom, volt-e más oka, mint hogy meg akart szökni, és megkeresni a párját, még ha majdnem meg is ölt minket közben. – Becky az eget kémlelte az állat után kutatva.

Penge azonban megrázta a fejét.

– Nem. Látta, hogy mögöttetek vagyok, mielőtt lebukott. Azt hiszem, tudta, hogy el foglak kapni titeket.

Becky is a fejét csóválta.

– Ez akkor sem mentség! Mi van, ha elvéted?

Az idomár megrántotta a vállát.

– Akkor egy igen csinos palacsinta lett volna belőled. – Kacagott, Becky pedig karon csapta, és a férfi mogyoróbarna szeme megtelt aggodalommal, ahogy lenézett. – Jól vagy, Lyssa?

Ám ahogy a kislány felé fordultak, az már öt méterre előttük járt, félretolva minden ágat és bokrot, és egy szomorúfűzfüggönybe ütközött. Ezek a fák mások voltak, irizáló, színes levelei ragyogtak, akár a sárkányvipera pikkelyei.

– Lyssa? – kiáltotta Becky.

– Gyertek gyorsan! – válaszolta a kislány. – Azt hiszem… ez egy fészek.

Amikor félrehúzták a levélfüggönyt, mindannyiuknak elállt a lélegzete.

– Istenek! – suttogta Penge.

A szomorúfüzek mögött, a Hikori Rengeteg eldugott és látszólag járatlan részén egy arany szalmából rakott fészek állt, benne pedig… két kifakult, szivárvány színekben pompázó tojás.

– Sárkányvipera-fiókák… Még nem keltek ki, ugye? – suttogta Becky.

Penge megrázta a fejét.

– Nem. Úgy tűnik, soha nem is fognak.

Lyssa általában ragyogó szeme most tompán a távolba révedt, és hátrafordult Becky felé.

– Miért nem keltek ki? Már itt vannak egy ideje, nem igaz?

Becky nyelt egyet.

– Az anyjuk közel egy évtizedig börtönben senyvedett, Lyssa. Valószínűleg már nem is élnek.

A kislány visszatartotta a könnyeit, miközben a fészek fölé hajolt, kis keze ismét ezüstfehér fényben ragyogott.

– Akkor miért hozott minket ide a guivre? És miért ragyogok?

Becky megborzongott. A kérdései megválaszolásához valódi szülői tapasztalat szükségeltetett. Beckyé kimerült annyiban, hogy bottal megpiszkálta a kisöccsét.

Nem hitte, hogy ez itt segítene.

Az őszinteség volt az egyetlen járható út.

– Nem tudom, Lyssa. Talán azt akarta, hogy megvédjük a fészkét. Talán meg akarta mutatni, a párjának min kellene keresztülmennie, ha újra a király fogságába kerülne. Ami pedig a ragyogást illeti… Talán édesanyád varázsereje nyilvánult meg benned is.

– Ez azt jelenti… Olyan vagyok, mint a mama? – A kislány szeméből őszinte félelem tükröződött, és Becky ismerte ezt az érzést. Tudta, milyen félni, hogy a véred átveszi feletted az irányítást, és olyanná változtat, akivé soha nem akartál válni.

– Nem. – Gyengéden átkarolta a kislányt, és magához húzta. – Nem, te Lyssa Sage vagy, és senki más. Bármi történjék is, ez az egyetlen, ami sosem változik. A többit pedig majd később megoldjuk.

Penge meleg tenyere Becky vállára simult.

– Idehívunk néhány Dicstelent, hogy védjék meg a fészket, amíg eldöntjük, mit kezdjünk vele. – De Becky nem nézett a férfira, mert Lyssa rámosolygott.

És Becky visszamosolygott rá.

Hetvenharmadik fejezet

Gideon

Gideon egy aranyhajú hercegnőről álmodott, akinek hosszú fürtjei körülötte hullámzottak. Aztán élete legkellemesebb álmából felébredt a… kínzásra. Pontosabban Keeley-re, aki ököllel verte a karját.

– Gideon, ébredj! Mindjárt elmúlik a nyugtató hatása!

Hangos, szinte üvöltő morgás hallatszott a ketrecből, Keeley pedig a zárral bajlódott. A nőstény barnásszürke színe élénkebbnek tűnt, mint érkezésükkor. Leeresztette kígyószerű fejét, hogy közelebbről szemügyre vehesse két látogatóját.

Gideon túl későn vette észre a tekintetében rejlő veszélyt.

– Keeley, vissza…!

A ketrec ajtaja kinyílt, és a kapitány a szemben lévő falnak repült. A becsapódás ereje letépte a sisakját, és szőke fonata a hátára hullott. A guivre lehelete feléjük lövellt, Gideon azonban ezúttal készen állt, benyúlt Keeley hóna alá, és elráncigálta, mielőtt a köd leolvasztotta volna a bőrt a csontjaikról.

Újabb visító üvöltés visszhangzott a folyosón, és ezzel le is járt az idejük, melyet észrevétlenül tölthettek.

– Rá kell vennünk valahogy, hogy üldözőbe vegyen minket! – kiáltotta Gideon. – Elég gyors vagy?

Keeley gúnyosan a fiúra sandított, az ajkához emelte hüvelyk- és mutatóujját, majd hangosat füttyentett. A sárkányvipera feléjük támadt, és Keeley gunyoros grimasza vigyorrá változott.

– Na és te?

Aztán elnyargalt.

Szedték a lábukat, végigloholtak a rejtett alagutakon, útközben megválva nehéz páncéljaiktól, hisz már nem volt szükségük a látszat fenntartására, sem a felesleges súlyra. A guivre visítása egyre hangosabbá vált, már a nyomukban járt, amikor a köd elkapta Gideon csizmájának sarkát, átrágta magát a cserzett bőrön, és a fiú bőrét égette. Gideon elfojtott egy üvöltést, ahogy egyre közelebb értek a kijárathoz, a szabadsághoz, ám mielőtt elérték volna a fényt, akadályba ütköztek.

Pontosabban Vitézi Gárdisták falába. De hisz az nem lehet. Az őrségváltásig még egy óra volt hátra. Az egyetlen magyarázat, hogy… ez egy csapda. De nem volt idő gondolkodni, mert Keeley nekitámadt a katonák sorának, kardjával hadonászott, nyakakat és karokat kaszabolt, csapásokat szenvedett, de vissza is adta.

Tízen kettő ellen.

Ám ahogy Gideon is csatlakozott a harchoz, rájött, hogy a kapitány száznál is többet ér. A fiú lekaszabolt egy katonát, és a kapitány után rontott. Gátlástalanul küzdött, hogy lemészárolja mindazokat, akikkel egykor együtt szolgált, és egy pillanatig sem habozott.

Addig nem álltak meg, míg az utolsó egyenruhás kivont karddal, véres arccal, üvöltve Gideon felé támadt. Ám a sisakos lovag hirtelen megállt, amikor egy penge szelte át a nyakát. Feje a földre zuhant, aztán a teste követte.

Mielőtt örülhettek volna a diadaluknak, újabb ködfelhő zúdult feléjük, majd újabb visítás hallatszott, ahogy a guivre áttört az alagutakon, és utolérte őket.

– Indulás, kapitány! – Gideon elkapta Keeley karját, és maga elé tolta, amíg ki nem értek a szitáló esőbe. A sárkányvipera azonnal felemelkedett, és elröppent.

– Ne! Elmenekül! – ordította a kapitány, és a lény után rohant, mely eltűnt a felhők fölött.

– Hagyd elmenni! Megtettük, amire parancsoltak. Kiszabadítottuk. Ennél nagyobb gondunk is akad. A Vitézi Gárda tudott az érkezésünkről – mondta Gideon égő tüdővel, levegő után kapkodva. – Csapdába sétáltunk. – Frusztráltan belerúgott a földbe.

Keeley egy ragyogó rubint húzott elő a zsebéből.

– Értesítenem kell a főnököt, hogy a nőstény megszökött. Nem fog örülni, hogy befuccsolt a terve.

– Azt hittem, ez a te ötleted volt. – Gideon az eget fürkészte abban a reményben, hogy megpillant egy vemhes, barna pacát a fejük felett. Túl nagy kérés lett volna?

Keeley megtorpant.

– Miből gondoltad?

– A Gonosz rád parancsolt, hogy ne csinálj semmi megerőltetőt legalább egy hétig. Alig telt el három nap, amikor belevágtál ebbe a küldetésbe. Azt hittem, a saját fejed után mentél.

A kapitány a homlokát ráncolta, a keze – a rubinnal együtt – a combjára hullott.

– Nem. Nem tennék ilyet a főnök kifejezett utasítása nélkül.

– Tehát ő utasított? Személyesen?

Gideon még közelebb lépett, Keeley pedig hátrált egy lépést. Az eső eláztatta bőrpáncélját, ami így a bőréhez tapadt, kiemelve keble ívét és csípője domborulatát.

– N-nem – dadogta a nő állva Gideon perzselő tekintetét. – Már elment, amikor megkaptuk a parancsot. A főnök hollót küldött a legmegbízhatóbb helyettesének. Ő az egyetlen az irodában, akitől parancsot fogadhatunk a főnök távollétében.

Keeley elővette a zsebéből a levelet, és átadta Gideonnak. A betűket kissé elmosta az eső, de a pacák ellenére is világosan kivehető volt a kézírás.

Gideon a lány fölé tornyosulva előrelépett, a kapitány pedig addig hátrált, amíg egy fának ütközött. Ha el akart volna menekülni a fiútól, megtehette volna. De nem tette. Maradt.

– Ki írta ezt? – kérdezte Gideon.

Keeley a szája elé kapta az ujjait, és kétségbeesetten pislogott, ahogy az esőcseppekkel együtt elöntötte őt a felismerés.

– Miért… – A nő homlokát ráncolva ismét lenézett.

Gideon vállon ragadta és megrázta.

– Ki?!

Keeley elsápadt.

– A kastély első védelmi vonala. A társunk, aki figyelmeztet bennünket, mielőtt a dolgok borzalmasan rosszra fordulnának. Rá van írva a neve a papír hátuljára.

Gideon anélkül is tudta, hogy odanézett volna.

– Az áruló, aki mindenben sáros, de előbb figyelmeztet, hogy ne gyanakodj rá.

Keeley felhördült.

Gideon pedig megcsókolta.

A nő nem ellenkezett, nem tolta el magától, csak beleolvadt a csókba, és az egész pillanat olyan helyénvalónak érződött. Bőrükhöz víz tapadt, lecsorogtak a cseppek, a nő Gideon nedves haját markolta, és még közelebb rántotta magához. Megpördültek, és Keeley a fakéreghez vágta Gideon hátát, de a fiút nem érdekelték a bőrébe maró ágak, nem érdekelte semmi, csak a nő.

Gideon is Keeley után nyúlt, de az ellépett, és úgy meredt rá, mintha a fiúnak elment volna az esze.

– Ezt meg miért csináltad? Mi volt abban a pillanatban, ami azt súgta, csókolj meg, te ütődött?

– Hisz visszacsókoltál – mutatott rá a fiú, és elhajolt, amikor a kapitány egy botot hajított a fejéhez. – Sajnálom! Csak úgy tűnt, hirtelen túl komolyra fordult a helyzet, és szükséged van valamire, ami megnyugtat.

Keeley letörölte az ajkát a kézfejével.

– Hát nem nyugtattál meg. Inkább felfordult a gyomrom.

– Ezért vannak körömnyomok a tarkómon?

Gideonnak talán halálvágya volt. Egy kicsit.

Keeley-nek vérben forgott a szeme, ám ehelyett összerogyott, és a térdét markolászta.

– Istenek, rosszul leszek.

– Hé! – Gideon ellágyult, és a nő füle mögé simított egy arany tincset. – Tényleg sajnálom. Nem kellett volna megcsókoljalak.

Keeley felnézett, és korábban oly szilárd páncélja most repedezni látszott a szívfájdalomtól, felfedve minden sebet és fájdalmat.

A látvány megmozdított valamit Gideonban, elnyomta szarkasztikus humorát, és lelkét lecsupaszítva állt a nő előtt. A fiúnak pusztítani lett volna kedve Keeley fájdalmát látva.

Hisz immár világossá vált az áruló kiléte, aki felforgatta az irodát, aki becsapta és bezárta kisebbik húgát, aki titokban kegyetlenkedett, anélkül, hogy valaha is felfedte volna az arcát…

Az első, aki mindennap üdvözölte őket a Mészárlakban.

Marv.

Hetvennegyedik fejezet

A Gonosz

Kevés dolog volt az életben, ami még megdöbbentette Trystant. Sok-sok éven át tartó árulások sorozata után – míg állandóan a háta mögé kellett néznie, hogy megvédje magát az ellenségeitől, és mindenkitől, aki el akarta pusztítani – megtanulta, hogyan viselje el unott közömbösséggel a csalódásokat. Az emberi természet kiszámítható volt, sablonos. Az emberek egymás ellen fordultak, akár a legértelmetlenebb okokból is. Mindenki önmagát választotta. Számtalan alkalommal beigazolódott az elmélete.

Nem, Trystan Maverine-t nem sok minden tudta meglepni.

Amíg nem látta, ahogy Evie Sage megpofozza az anyját.

A férfi épp felkaparta az állát a padlóról, amikor Winnifred felhúzta a nyúlcipőt. Valószínűleg azért tette, mert a szobában minden tekintet rászegeződött. Trystan megértette, mit érez, ő is gyűlölte, ha bámulták, és ha azon kellett tépelődnie, vajon mit gondolnak róla mások.

Ó, ez… szimpátia?

Utálom.

A szolgálólány annak a varázslónőnek a lánya, akit kerestek. Trystan az évek során minden lehetséges utat végigjárt. Amikor Kingsley átváltozott, hetekig nem aludt, és megesküdött, hogy soha nem adja fel. Amara épp akkor fogadta szolgálatába a varázslónő gyermekét, amikor Trystan örökre elhagyta gyermekkori otthonát, és megesküdött, hogy soha nem tér vissza.

Nem szívesen szegte meg az ígéreteit. A szava volt az egyetlen, amire mindig számíthatott. Nem igyekezett eléggé.

Ha az elmúlt évtizedben akár egyszer is hazalátogatott volna, rátalál Winnifredre, és a lány segíthetett volna neki megkeresni a varázslónőt. A herceg élete veszélyben forgott, ráadásul sok-sok évet elpazarolt békaként, mert Trystan túl gyáva volt ahhoz, hogy szembenézzen mindazzal, ami elől elmenekült.

Újra felütötte a fejét a bűntudat, ám ezúttal nem A Gonosz bensőjét szorongatta, hanem súlyos rúdként nehezedett a koponyájára.

Kingsley az asztalon ült, és maga elé tartotta a lábát, mint egy picike bűnöző, arra várva, hogy őrizetbe vegyék. Trystan elővette a táskájából a golyót meg a láncot, és újra az állat lábára rögzítette.

– Hogy hogyan sikerült kiszabadulnod belőle, azt sosem fogom megtudni.

Kingsley annyit írt a táblájára:

BOCS :(

– Most már arcokat is rajzolsz? Csodás – morogta A Gonosz, amikor kinyílt, majd hangosan becsapódott a bejárati ajtó, és a csuromvizes Arthur állt előttük lihegve.

– Az utak víz alá kerültek – számolt be a férfi, miközben heves széllökések süvítettek át a házon. A gyertyák lángja megremegett, és a kéményben fütyült a huzat. – Amint kitisztulnak, indulhatunk. Nem mehetünk viharban.

Trystan torkán akadt a szó, és beletelt pár másodpercbe, amíg összeszedte magát.

– Mi – az apjára és önmagára mutatott – nem megyünk sehová. Mi – most pedig Sage-re és a többiekre – megyünk. – Az apját visszautasítani jobb érzés volt, mint gondolta. – És én döntöm el, mikor indulunk útnak.

Amara Trystanre meredt, ám a férfi érzéketlenné vált. Nem érzett semmit. Semmit.

– Örülnöd kellene, hogy egyáltalán hajlandó még segíteni neked – mondta a nő gúnyosan.

Trystan azonban csak vállat vont.

– Az öröm hiábavaló vágyálom. Kerülöm, ha lehet.

Arthur fia vállára tette a kezét, és Trystan idegesen összerezzent.

– Fiam. Megértem a haragodat, de ne hagyd, hogy az irántunk érzett indulatod elhomályosítsa az ítélőképességedet, és ne kockáztasd azokat, akik fontosak neked a büszkeséged nevében.

Hirtelen lehűlt a szoba. Senki nem szólt egy szót sem. Senki nem tiltakozott, nem ellenkezett, nem volt más, csak a tompa csend. Sötétszürke homály ereszkedett rájuk, ahogy odakint egyre csak zuhogott az eső. Tatianna és Clare riadtan figyelték az ablakok mögött tomboló vihart. Egyetértettek Arthurral; lerítt a lesújtott ábrázatukról.

Mindenki Trystan ellen volt.

Arthur terve volt a logikus választás. Trystan úgy gondolta, az érzelmi döntések vitték az emberiséget a pusztulásba. És most ő is ugyanezt csinálta.

– Már elnézést. – Sage felemelte az ujját.

Vége.

– Én például fontos vagyok a számára.

Mindennek vége.

Arthur intett neki, hogy folytassa, miközben Trystan is integetett, hogy hagyja abba. Ki lehet találni, Sage melyiket választotta.

– Ő nem értem vállal kockázatot. Magamért én felelek, és minden tiszteletem mellett, Mr. Maverine, ha A Gonosz azt mondja, most indulunk, akkor én indulok. – A lány határozott volt, nem kiabált, nem sütött könnyed hangjából a cinizmus. Volt valami gyengéd az indulatosságában, és Trystan alig tudta elrejteni a szeméből sugárzó csodálatot.

– Ó, kérlek… – Amara a füle mögé tűrt egy fekete hajtincset, majd a sarokban álló kancsóhoz vonult, és töltött magának egy bőkezű adagot abból, amit Trystan rumnak vélt. Anyja egy hajtásra kiitta, majd grimaszolt. – Tévedsz. A legidősebb fiam képtelen törődni bárki mással, csakis magával – köpte oda Amara olyan megvetéssel, melyet Trystan soha nem értett meg. Mi mérgezte ennyire az anyját? Mi tette ilyen gyűlölködővé, ilyen könyörtelenné? Ennyire kegyetlenné a gyermekeivel szemben, mielőtt egyáltalán csalódást okoztak volna neki. Újabb mennydörgés dörrent, mintha Trystan maga idézte volna meg.

– Ne kezdd, anyám! – figyelmeztette A Gonosz. A szál, mely Sage-hez kötötte, egyre erősödött, míg az, mely a félelmeihez láncolta, egyre vékonyabb és vékonyabb lett.

Ha az anyja így folytatja, el fog szakadni. És Trystan sem lesz képes megakadályozni.

– Miért? – Amara felnevetett, és a hangba egy csepp melegség sem szorult. – Ez az igazság, nem? Az utolsó napon azt mondtad, soha többé nem fogsz érezni semmit a családod vagy bárki más iránt. Hittem neked. Vagy talán a gonosztevők elé nem állíthatók ilyen magas elvárások? Tudnom kellett volna, abban a pillanatban, amikor kiderült, hogy terhes vagyok veled, hogy pontosan olyan leszel, mint…

– SZERETEM ŐT!

A szoba azonnal elnémult Trystan kinyilatkoztatására. A férfi nem mert másra nézni, csak Amarára, de érezte, ahogy Sage megremeg mellette.

Amara ajka elnyílt.

– Kit… szeretsz?

– Őt! – A férfi frusztrált dühében Sage felé mutatott, de továbbra sem nézett a bűntársára. Nem bírt. A szavakat azonban nem szívhatta vissza. Így hát folytatta: – Bármit fogadtam is meg, amikor elárultál – hogy soha többé nem fogok érezni semmit –, mit sem ért vele szemben. Ő lebontotta a falakat, amiket te emeltél bennem. A nap, amikor megismertem, és minden nap azóta egyszerre frusztráló, fojtogató, őrjítő és egy teljes káosz. Nem mondhatod hát, hogy képtelen vagyok törődni másokkal. Megszegtem minden magamnak tett ígéretemet. Nem volt más választásom – hangja dühtől, fájdalomtól és vágyakozástól remegett –, mint szeretni őt.

Kingsley felpattant az asztalra, maga mögé rántva kis láncát és golyóját, és egy táblát tartott a magasba.

VÉGRE.

– Trystan? – suttogta Sage, és amikor A Gonosz végre összeszedte a bátorságát és ránézett, a lány kék szeme olyan tágra nyílt, hogy a férfi meglátta benne saját tükörképét. Döbbenten. Elámulva.

És figyelte, ahogy a tükörképe őrjöngve a lányra mutatott, majd lemondón kijelentette:

– Én… nem… – Nem várta meg Sage válaszát; kinyitotta az ajtót, és hagyta, hogy a meleg, nyári eső eláztassa. – Sétálni megyek.

A nedves fű csúszott a talpa alatt, ahogy lebotorkált a dombról a régi pajta felé. De nem jutott el az ajtajáig, mert egy erő a pajta eső áztatta, kemény falához lökte.

– Mi a háromlábú hóhér…

Egy tőr szorult a torkára.

– Azt hitted, ilyen könnyen elmenekülhetsz előlem, Gonosz?

Hetvenötödik fejezet

Evie

Nem azt mondtad, hogy soha ne fordíts hátat az ellenségednek? – kérdezte Evie lábujjhegyen pipiskedve, hogy tőrével sakkban tarthassa a főnökét.

Nem tartott sokáig.

Hirtelen rándulással megpördítették, és a falnak nyomták, a tőr pedig berepült a nyitott pajtaajtón.

– Menj el! – morogta a férfi, aztán elengedte a lányt, és bekullogott az üres fészerbe. – Te nem az ellenségem vagy, hanem a bűntársam, vagy már elfelejtetted?

Evie utánasietett.

– Nem mondhatod csak úgy, hogy szeretsz, hogy aztán elsétálj, mintha csak a kedvenc levesed iránti rajongásodat nyilvánítottad volna ki!

– Nem is szeretem a levest.

Evie a kezébe sikított.

– Sage, fáradt vagyok, és reméltem, hogy pihenhetek egy kicsit, mielőtt anyám megint megpróbál megölni. – A pajta bejárata melletti kisebb helyiségre mutatott, melynek szegletében egy kis ágy állt.

Szörnyű gondolat vert gyökeret a lány fejében.

– Csak azért mondtad, hogy bosszantsd édesanyádat?

Trystan megpördült, és élesen rámeredt.

– Mit?

– Csak azért mondtad neki, mert fel akartad bosszantani? A szerelmi vallomást, azt, hogy hogyan érzel irántam…

A férfi hallgatott, és Evie szíve darabokra tört, szilánkokra hullott, és olyan helyeken szúrt a mellkasába, melyek létezéséről addig nem is tudott. Evie fázott, átázott a ruhája, a haja csapzott tincsekben száradt, tükrözve heves érzéseit.

Hátrált egy lépést az ajtó felé, aztán zokogva elrohant, de nem jutott messzire. A Gonosz mellette termett, és becsapta előtte az ajtót, majd a tenyerébe vette a lány arcát.

– Nem – nyögte a férfi rekedten bűntársa arcát kutatva. Félelem és agónia sugárzott a szeméből. – A pokolba is! Nem tudtam… – megremegett –, nem tudtam tétlenül hallgatni, ahogy anyám azt mondja, nem vagyok képes érezni. Különösen, mivel az igazság oly távol áll ettől, hogy bármi mást állítani sértés lenne rád nézve.

Evie szeme égett, és a hangja egy rozsdás ajtózsanérra hasonlított, amikor megszólalt.

– Tényleg szeretsz?

A Gonosz ajka egyre közelebb táncolt, a férfi lassan lehunyta a szemét, és összeérintette a homlokukat.

– Ha ez az a szörnyű érzés a mellkasomban, ha ezért nem tudom elképzelni az életemet nélküled, ha ez a szerelem… akkor igen, Evie. Annyira szeretlek, hogy az már förtelmes.

Evie szaggatott nevetést hallatott.

– Mi olyan vicces?

A lány válaszul a férfi ajkához érintette az ajkát, és a világ valami mássá, valami színessé változott, olyasmivé, ahol nincs fájdalom, szomorúság vagy árulás. Csak egymáshoz simuló ajkak, szikrázó idegvégződések és lüktető szívek.

Csak a férfi keze, mely úgy szorongatta Evie arcát, akár egy mentőövet, oldalra billentette a lány fejét, hogy mélyebben csókolhassa, és szaggatottan lélegzett, amikor elváltak egymástól. Evie ujjai a férfi állát cirógatták, Trystan pedig felfalta a lányt a tekintetével.

A férfi szemében azonban reménytelenség csillant.

– Sage, mi lesz a Végzettel? A jóslattal…?

A lány azonban főnöke szájára szorította a mutatóujját, és a férfi meleg leheletére libabőrös lett a nyaka.

– Csak annyit akarok hallani, hogy szeretsz. Hogy te is akarod ezt. Örökre.

A Gonosz hangjában cseppnyi kétely sem volt, amikor azt felelte:

– Téged akarlak. Örökre.

Evie bensője felizzott.

– Akkor tegyünk úgy, mintha semmi más nem létezne.

A férfi elkomorult.

– Én vagyok A Gonosz. Nem szoktam színlelni.

Evie mélyen megcsókolta, gyengéden a tenyerébe vette a férfi arcát, és finoman simogatta, miközben nyelvével megízlelte a férfi alsó ajkát.

A Gonosz tágra nyílt szemmel hátrahőkölt, néhány másodpercig meredten bámulta a lányt, majd közölte:

– Az előbb csak színleltem.

Egy szempillantással később a lány a levegőben találta magát, majd egy nyikkanással a pici ágyon landolt, a férfi pedig fölötte. Zúgott a vihar, villámok fénye villant be a kis ablakon, és Evie egy pillanatra meglátta Trystan hasizmát, amikor a férfi lerántotta magáról a nedves inget. Főnöke meztelen mellkasa Evie fűzőjére simult, és a lány elmormolt egy hálaimát, hogy Rennedawn átka legalább ma éjjel távol tartotta Trystan halálmágiáját. A szürke köd nem volt sehol.

Evie már nem fázott; azt sem tudta, hogy valaha újra fázni fog-e.

Szexuális téren igen korlátozottak voltak a tapasztalatai, még fantáziadús könyvei ellenére is, így valóban nem volt mivel összehasonlítania az érzést, hogy valahányszor összeért a bőrük, a világa újra meg újra megváltozott egy kicsit. Az nem lehet, hogy bármi jobb legyen ennél.

Hiányzó darabkái mintha hazatértek volna.

A férfi Evie fűzője után nyúlt, de megcsúsztak az ujjai. Homlokát ráncolva bámulta a szoros zsinórokat.

– Nehéz, ha nedves vagy.

– Azt hittem, az csak megkönnyíti a dolgokat – vágta rá Evie pimaszul.

A Gonosz arcára olyan felháborodott kifejezés költözött, hogy a lány felnevetett.

– A fűződre gondoltam, te kis tornádó.

– Miért hívsz így? – kérdezte Evie halkan, miközben óvatos mozdulatokkal meglazította a fűzőt. A férfi elbűvölten figyelte kecses ujjait.

– Mert olyan vagy, mint egy ciklon, mindent felkavarsz, és megváltoztatsz.

A Gonosz ekkor átvette az irányítást. Ahogy meglazultak a zsinórok, úgy vált kissé könnyebbé a lány lélegzete.

– Más szóval, mindent elrontok?

– Nem – suttogta a férfi, széttárva a fűzőt, így már csak neglizséje takarta Evie-t. A Gonosz a füléhez hajolt, és belesúgta: – Épp ellenkezőleg.

Aztán egymásba forrtak; Evie nem tudta, ki mozdult előbb, mert egyszerre nyúltak a másik felé, azt sem tudták, mennyi idejük van, mielőtt valamelyikük felocsúdna és mindent tönkretenne. Mindketten igen gyakorlottak voltak ebben.

– Csak amíg eláll az eső. – Evie felsóhajtott, amikor a férfi lehúzta róla a hálóinget, felfedve a lány kebleit. – Itt maradunk a buborékunkban, amíg eláll az eső – próbálta meggyőzni magát.

– Akkor imádkozom, hogy igazi égiháború legyen – válaszolta A Gonosz féloldalas vigyorral, majd ajkai újra a lány ajkain voltak, miközben egyik kezével felhúzta a neglizsé szélét, a másikkal pedig a lány combját simogatta. – Ezt még meg fogom bánni, de tudnod kell: szánalmasan sok időt töltöttem a combodról való álmodozással. – Trystan újra a lány combjába markolt, és Evie testét melegség öntötte el.

Lenézett, és pironkodva konstatálta, milyen magasra csúszott a hálóinge.

– A combom? Te a combomról fantáziálsz?

– Igen, mert ennyire romlott vagyok – mondta durván a férfi, miközben ujjai egyre feljebb siklottak, és minden megtett centivel egyre inkább eluralkodott Evie-n az izgalom.

– Ez… – Nehezen ment a gondolkodás és a beszéd. – Ez aligha romlott, te Gonosz Nagyúr.

A férfi szeme lángolt, amikor simogatni kezdte a lányt azon a ponton, amitől Evie céklavörösre vált. Trystan úgy nézett le rá, mint aki épp hatalmas felfedezést tett.

– Tudtam, hogy a pír nem ér véget a nyakadnál.

Evie alig hitte el, hogy még egy ilyen pillanatban is menten kiszakad belőle a nevetés.

– Ez is olyasmi, amin gyakran eltűnődsz?

Ám a férfi szája elnémította, és Evie nem bánta.

Ezután már nem voltak szavak.

Csak sóhajok. Nyögések. Rövid szünetek, hogy levegőhöz jussanak, mielőtt újra egymásba merültek. Evie megsimogatta a férfi bicepszét ölelő arany karkötőt, Trystan pedig a két tenyere közé vette a lány kisujján lévő aranygyűrűt.

A Gonosz folytatta mozdulatait, végigcsókolta a lány nyakát, az arcát, és Evie egyre többet és többet érzett. A férfi egy pillanatra visszább húzódott, és gyöngéden megcirógatta a lány vállán lévő heget, mely színesen pulzálva ragyogott.

– Abbahagyom. Csak egy szavadba kerül.

– Nem akarom, hogy abbahagyd. Soha – felelte Evie, és a férfi nadrágjának gombja után nyúlt. Mohó ujjaival kioldotta, és csak akkor állt meg, amikor a férfi elkapta a csuklóját. A Gonosz szeme sötétlett, ahogy végignézett a lány meztelen testén, belelátott a lelkébe is.

– De tudnod kell, hogy megteszem. – Trystan hangja komolyan, gyászosan csengett. Mintha nem lett volna képes elvenni a lánynak ezt a részét, anélkül, hogy tudná, az teljes mértékben megbízik benne.

Evie visszahúzta magához, megsimogatta a férfi arcát, hátrasimította a haját, és megcsókolta.

– Ezt már akkor is tudtam, amikor először találkoztunk.

Nem megnyugtatásnak szánta, ez volt az igazság, ugyanakkor láthatóan pontosan az, amire Trystannek szüksége volt, hogy legyőzze utolsó kételyeit. Magához ölelte a lányt, és oly hévvel, oly szenvedéllyel hajolt fölé, melyet Evie még sosem tapasztalt – és tudta, hogy mással soha nem is fog.

Ruháik szanaszét hevertek a pajtában, a férfi keze és ajka bűntársa testén kalandozott, majd megragadta Evie combját, és hamarosan egyesült a testük. Nem létezett más, csak az érzések, a szaggatott lélegzetvételek, és a felszabadulás nyögései, amikor a köztük lévő fal végre végérvényesen leomlott.

Amikor vége lett, Evie erőtlenül hevert a hátán, szíve és teste minden érzékétől megfosztva, mégis, érzésekkel telve. Trystan magához vonta a lányt, Evie háta a férfi mellkasához simult, ahogy a férfi védelmezőn körülölelte. Pontosan úgy, mint az első találkozásukkor. És amikor Evie szeme lecsukódott, az jutott az eszébe…

Már akkor is ilyen helyénvalónak érződött.

Hol elbóbiskoltak, hol egymásba fonódtak, így teltek az órák, és amikor felébredtek, lassan elállt az eső.

Evie felhúzta a neglizséjét, bekapcsolta a fűzőjét, és igyekezett rendbe szedni magát, miközben szokatlanul szégyenlősnek érezte magát. Lelapította rakoncátlan tincseit, de azok újra felálltak, és ellentétes irányokba meredeztek.

– Remélem, megérte… – suttogta a lány.

Trystan meglepetten sandított rá, miközben begombolta a nadrágját.

– Megérte…?

Evie felsóhajtott, és gyűlölte, hogy megint meggondolatlanul ömlenek belőle a szavak.

– Remélem, megérte. A várakozás, mármint. Tudom, hogy már régóta nem csináltad, és remélem, nem voltam rossz újrakezdés, vagyis úgy általában rossz…

De elhallgatott a férfi arca láttán. Maga volt a megtestesült frusztráció, mely értelmetlenné tett bármiféle vitát.

– Evie. Ha nem lenne egyértelmű, tönkretettél.

Evie-nek nem kellett találgatnia. A férfi forró pillantásából tudta, hogy bóknak szánta.

A kintről beszűrődő hangok elhaltak, a vihar enyhe kopogássá szelídült.

Kicsit bánatosan néztek egymásra, de mégis, valahol ott rejlett egy kis reménysugár.

– Elállt az eső – motyogta a lány.

– El – bólintott Trystan.

– Nem adom fel – mondta ki hangosan Evie, hogy mindketten biztosan megértsék. – Soha.

Farkasszemet néztek egymással, a férfi tekintetéből gyengédség sugárzott, olyan volt, akár egy simogatás.

– Az istenek segítsék azt a bolondot, aki szembeszáll veled, Evie Sage.

Amikor főnöke kitárta az ajtót, Kingsley jelent meg a küszöbén, és a tábláján még mindig az virított:

VÉGRE.

A Gonosz dühösen elmarta tőle, és zsebre dugta.

– Esküszöm, ha a varázslónő visszaváltoztat emberré, minden táblát elégetek ötven mérföldes körzetben.

Evie a főnöke távozó alakját bámulta, és azon tűnődött, szóljon-e neki rúzzsal összekent szájáról vagy a nyakán kialakuló lila foltról, de végül úgy döntött, nem teszi. Sokkal mókásabb lesz, ha valaki más figyelmezteti.

Kingsley rábrekegett.

Evie elmosolyodott.

– Hát jó, Kingsley. Menjünk, és csináljunk belőled ismét herceget.

Különben úgysem számít többé semmi. Se a szerelem, se a veszteség, se a bánat, se a harag.

Mert ha nem tudják visszaváltoztatni Kingsley-t, és beteljesíteni a jóslatot, az eddig létező Rennedawnnak vége.

Hetvenhatodik fejezet

Kingsley

Adéli királyság – egykor Alexander otthona – pont olyan volt, ahogy emlékezett rá. Nagyon zöld, nagyon meleg, és nagyon szigorúan őrzött. Éppen ezért Trystan és a többiek az elmúlt órát egy fedett kocsiban töltötték, és az őröket figyelték, akik élénkzöld páncélban, mellvértjükre festett liliommal közeledtek a királyság határához.

Ami gyakorlatilag áthatolhatatlan volt, hacsak nem rendelkezett valaki egy varázspálcával, hozzáillő cipellővel, és képes is volt használni azokat.

– Van valami oka, hogy ti ketten állandóan egymás felé kacsingattok? – Clare az állára tette az ujját, ahogy Evie-t és Trystant figyelte.

– Igen – felelte A Gonosz magyarázat nélkül.

– Fogják egymás kezét. – Az erőtlen hangocska a kis csavargótól érkezett, akit úgy kellett berángatniuk a kordé hátuljába. Winnifred volt az, a varázspálca birtokosa, a varázslónő lánya, a békák gyűlölője.

Trystan keze valóban Evie-é köré kulcsolódott, testével védelmezőn a lány felé fordult, finom csókot lehelt a lány feje búbjára, és felragyogott a lány ajkán megjelenő kis mosoly láttán.

– Igen, fogjuk egymás kezét. Van bárkinek bármi ellenvetése ezzel kapcsolatban? – kérdezte a férfi fenyegető hangon. A többiek lopva egymásra sandítottak, majd megadólag felemelték a kezüket.

Mind, kivéve Winnifredet, aki továbbra is elhúzódott a többiektől, és mindig egy kicsivel odébb araszolt, valahányszor a varangy közelebb merészkedett hozzá. Egészen újszerű élmény volt ez Alexandernek, aki egykoron bárkit képes volt elbájolni. A fogat hirtelen megállt, és miután Arthur jelezte, hogy tiszta a levegő, egymás után kisorjáztak belőle.

A déli királyságot körülölelő védőgát szabad szemmel alig volt látható, ám a nappali fényben megcsillant valami a kapu mellett, mely kiterjedt a fák tetejére is, mindent haloványzöld ragyogásba vonva. Mint a fű, a levelek vagy…

Evie a bejárati kapun díszelgő emblémára mutatott.

– Tavirózsa a címerük? – kérdezte, miközben a kocsit fedő vászon a helyére csapódott a háta mögött.

– Tavirózsa Lovagoknak hívják őket – suttogta Clare összeesküvőn.

Evie elszörnyedt.

– Nem létezik…

– Csitt! – intette rendre őket Trystan, de Kingsley figyelmét nem kerülte el, ahogy a férfi keze Evie-é köré zárult. – Winnifred. Tudod, hogyan kell használni? – Azzal a lány kezébe hajította a fénylő pálcát és az erszényben csilingelő üvegcipellőket. A lány alig tudta elkapni, zöld szeme tágra nyílt a rémülettől.

Alexandert egy másik életben, másik férfiként talán jobban érdekelte volna mindez, de már oly közel járt.

Az otthonához.

Alexander hamarosan hazaér.

Ez a törékeny kis nádszál volt az utolsó, mely közte és leghőbb vágya között állt – ironikus, lévén, hogy közeli rokonságban állt azzal a nővel, aki tönkretette a herceg életét. A lány eltolta az arcától a pálcát.

– Nem tudom, mit kellene tennem.

Clare odalépett Winnifredhez, a tenyerébe vette a kezét, majd kivette az erszényből a cipőt, és letette a lány lába elé. Winnifred lehúzta a csizmáját, és óvatosan belecsúsztatta a lábát az üvegcipellőbe – tökéletesen illeszkedett.

– Most pedig képzeld el, ahogy kinyitod az ajtót, és átvezeted rajta a mágiádat. A pálca segít egy pontba fókuszálni az erődet; így könnyebben tudod irányítani.

Winnifred apró, félénk mosolyt küldött Clare felé, de nem szólt egy szót sem, és a kezét sem mozdította.

– Mikor láttad utoljára édesanyádat, Winnifred? – szólt közbe hirtelen Evie. Hangjából kedvesség áradt.

– Winnie – helyesbített a lány, és a becenév tökéletesen illett a csendes, szellemszerű kis teremtéshez. – Régen Winnie-nek hívott. A letartóztatása óta nem láttam. A déli királyságba költöztünk, aztán megbízást kaptunk a családodtól, hogy találjunk alternatívát a halálra. Édesanyám úgy gondolta, hogy egy visszafordítható megoldás méltányos kompromisszum lenne.

Clare karba tette a kezét. Tatianna dühösen meredt a lányra.

– Ez nem volt visszafordítható – morogta Clare védekezőleg.

Winnie zöld szemébe kísérteties kifejezés költözött.

– Anyám figyelmeztetett benneteket a következményekre. A bűbájok veszélyesek és kiszámíthatatlanok, még a legtapasztaltabb varázslónők számára is. – Akárha csak az igazát akarná bizonyítani, ujjai szorítására fény lövellt ki a pálcából, nekicsapva Alexandert a kapunak.

Egy tollas sál jelent meg a nyakában; a varangy dühösen nézett le rá, és tiltakozva kuruttyolt.

Winnie a homlokát ráncolva a pálcát mustrálta.

– Nem tudom, miért, de azzal az izével a nyakadban sokkal kevésbé vagy ijesztő. Szerintem magadon kellene hagynod – mondta Kingsley-nek.

Alexander olyan sebtében rázta le magáról a sálat, hogy a tollak szerteszét repültek, majd dühösen körmölni kezdett a táblára, amit Trystan hagyott a lába előtt.

BOSZORKA.

Winnie összehúzta vastag szemöldökét, és őszintén zavartnak tűnt.

– Nem. Varázslónő.

Alexander a fejéhez vágta a tábláját.

– Ijesztő lehetett, hogy elvitték édesanyádat. – Evie szokásos együttérzésével próbálta békésebb vizekre terelni a beszélgetést.

Winnie vállat vont.

– Nem jobban, mint amikor a te édesanyád elhagyott titeket, miután megölte a fivéredet.

Evie felhördült.

– Elnézést – mondta Winnie halkan. – Csak azt hitted, hogy megölte.

– Honnan tudsz erről? – kérdezte Tatianna bizalmatlanul; nem nézett Clare-re, de olyan közel álltak egymáshoz, hogy karjuk összeért.

– A mágiám – magyarázta Winnie, és mintha még inkább összement volna a rászegeződő tekintetek súlya alatt. – Olykor elárul dolgokat az emberekről. Akár egy megérzés.

Evie morogva tett két lépést a védőgát felé.

– Riasztóan pontos volt holmi szimpla megérzéshez képest.

– Legtöbbször attól függ, mennyire nyitott az illető. – Winnie ismét a vállát vonogatta. – Minél zárkózottabb valaki, annál kevésbé tudok olvasni benne. Vegyünk például téged. – Tatiannára mutatott. – Két szerető szülő mellett nőttél fel, mégis állandóan rettegsz, hogy csalódást okozol nekik.

A vajákos megdöbbenést színlelt.

– Hé, ne csináld ezt!

Winnie ekkor Trystan felé fordult.

– Te pedig visszafogod magad.

Evie a markába köhintett.

– Ami azt illeti, mindketten ezt teszitek, csak másképp – suttogta a varázslólány. – Te elzárkózol az érzelmeid elől, te pedig egy mosoly mögé rejted őket, Ms. Sage.

– Igazán köszönöm, Winnie! – Evie felmutatta a hüvelykujját.

A lány csak pislogott.

– Szívesen. – Láthatóan nem ismerte fel a szarkazmust.

Kingsley a szemét forgatta, és a lány észrevette a gesztust.

– Te meg. – Winnie Alexander felé fordult, tekintetéből gyanakvás sugárzott. – Te nem az vagy, akinek látszol.

Ne.

Mindent tönkretesz.

– Nos, ez vitathatatlan, hisz egy emberi herceg béka testébe zárva. Ezt bármelyikünk megmondhatta volna. – Trystan megigazította az ingét, felszegte az állát, teste minden porcikája megfeszült.

Az, hogy visszafogja magát, még enyhe kifejezés.

– Peeersze – nyújtotta el a szót Winnie, de továbbra is kétkedő pillantásokat lövellt a varangy irányába. – Biztosan csak erről van szó.

Alexander csúfolódva kiöltötte rá hosszú nyelvét, mire a lány megbotlott egy rönkben, a pálca megpördült a kezében, és újabb fénycsóva lövellt ki belőle. A pislákoló védőgát egyszerre megnyílt, buja, zöld erdőt tárva eléjük. Winnie eltátotta a száját.

– Nahát, sikerült.

Evie visszataszigált mindenkit a szekérre. Alexander meggyőződött róla, hogy a lehető legtávolabb kerüljön a varázslólánytól. Már csak egyetlen akadályt kellett leküzdeniük. Átjutni valahogy a Tavirózsa Kastély kapuőrein.

Alexander fejében egész úton az otthon szó visszhangzott, míg meghallott egy ismerős hangot a kocsin kívül.

– Jó reggelt, lélekgyógyító! – rikkantotta egy férfi Arthurnak. Mind elhallgattak, és feszülten hallgatóztak.

– Jó napot, Sir Allen! Reméltem, hogy beszélhetek a királlyal és a királynővel – mondta Arthur könnyedén, meg se rezzent a hangja.

– Sajnos nem lehet, nagyuram. Köztünk szólva, lefoglalja őket a… kivégzés.

– Pontosan ezért kell találkoznom velük, Sir Allen. Mint tudod… mágiával bíró egyén kivégzése során, keletkezhet némi bűz.

– Bűz?

Winnie úgy pislogott, akár egy félcédulás bagoly.

– Nem, ez nem i…

Négy kéz – nos, három kéz és egy úszóhártyás láb – tapadt a szájára.

– Igen – bólogatott Arthur. – Szörnyűséges buké, ami sokáig megmarad, és a segítségem nélkül átterjedhet a falakra meg a bútorokra.

– Istenek, valóban ennyire rossz?

– Attól tartok – dünnyögte Arthur gyászos komorsággal.

– Akkor szólok nekik, hogy megérkezett. Hisz ez förtelmesen hangzik. – Fém csattogása jelezte, hogy nyílik a kapu, és Alexander nem bírt magával. Kikukucskált a szövet kis lyukán át, a helyre, amit egykor otthonának nevezett. A szőlőindákra, melyek beborították az arany kapukat, a kis tavacskákra, melyekből vízi virágok nőttek, az udvaron nevetve játszadozó gyerekekre. Utópia volt.

Egy hazugság.

– Nem bánja, ha benézünk a fogat belsejébe, jóuram?

Ó. Hát, a tervüknek lőttek. Alexander lassan elveszíti önmagát, és örökre békává változik. De ahogy a dolgok álltak, ez talán áldás volt. Legalább még egyszer láthatta az otthonát, mielőtt teljesen elveszíti az eszét.

– Természetesen! De ha már úgyis itt vagytok, lenne köztetek valaki, aki ránézne a hátsó kerékre? Az utolsó elágazásnál kicsit megingott.

– A lélekgyógyító kedvéért bármit! – A lovagok egymást taposva tepertek, hogy segíthessenek.

A kocsi hátsó része egyszer csak felemelkedett, és Arthur eltúlzott mozdulatokkal a kastély felé integetett.

Nem teketóriáztak.

Míg a lovagok a kocsi hátulján ügyködtek, a potyautasok mind kirohantak az elején, a legközelebbi ajtóhoz siettek, kinyitották, lefutottak a lépcsőn, és a sötétben találták magukat.

A pincében voltak.

De otthon.

Alexander Kingsley herceg végre hazatért.

Hetvenhetedik fejezet

Evie

Hogy fogjuk megtalálni a varázslónőt, ha nem látunk semmit? – kérdezte Tatianna, majd felsikított. – Mi volt ez?

– A lábam – suttogta Winnie.

– Nos, vidd innen a lábad, te gondolatolvasó manó! – morgolódott a vajákos, és belebotlott Evie-be, aki nagyon igyekezett nem mulatságosnak találni a helyzetet.

– Gyerekek? – jött egy hang, és egy fáklyát tartó alak jelent meg a lépcső tetején.

– Itt egy gyerek sincs, csak érett felnőttek – vakkantotta Trystan.

Evie jobbra-balra forgolódott.

– Hol?

A férfi felvonta a szemöldökét, és olyan perzselő pillantást vetett rá, hogy Evie azonnal belepirult.

– Tiszta a terep. Gyertek! – suttogta Arthur, és a csapat elsietett az ajtó felé, majd át a grandiózus előcsarnokba. Arthur a szájára tette az ujját, és jelzett, hogy kövessék őt. Elhaladtak a díszes falak mellett. Az aranyozott tükrökben önmaguk elnyúzott változatát látták viszont, bár csupán három röpke napja indultak útjukra. Evie zárta a sort, míg Trystan a lány mögé nem lépett, és hátrapillantott, hogy követi-e őket valaki. Aztán a karját védelmező mozdulattal Evie köré fonta, épp úgy, mint a pajtában, amikor…

Nem. Ne gondolj a meztelenkedésre a főnökkel, Evie!

– Mi történt a nyakaddal, Trystan? – kérdezte Arthur, kiszakítva a lányt buja képzelgéséből; annyira szégyenkezett a kérdés hallatán, hogy legszívesebben beleolvadt volna a padlóba.

Trystan megérintette a lila foltot a nyakán, ahol Evie megharapta.

– Esett az eső. – Csak ennyit felelt, és a magyarázat teljes hiánya a többiek figyelmét is felkeltette. Evie-t túlságosan lefoglalta, hogy magában nyögdécseljen, és azon imádkozzon, hogy az egyik falra kitűzött lándzsa ebben a szent pillanatban dőljön le, és nyársalja fel őt.

Kingsley leugrott Evie válláról, és a mögötte csúszó lánca hangosan felkaristolta a padlót.

– Alexander! Még meghallják az őrök! – sipította Clare, és gyorsan a karjába kapta a varangyot. – És most?

– Arthur? – Trystan kérdőn nézett az apjára. A lélekgyógyító vörös szakálla megremegett, ahogy gazdája szégyenlősen lehajtotta a fejét.

– Most pedig iparkodunk, fiam. – Arthur a fia vállára tette a kezét, majd gyorsított a tempón. Átnyargaltak egy másik folyosóra, elhaladva egy tavakkal és növényekkel borított, üres udvar mellett.

– A tömlöc bejárata a következő folyosó végén nyílik, de védőátok védi, akárcsak édesanyád cellájának zárját, Winnifred. Neked kell kinyitnod a pálcával.

Winnifred bólintott, de hirtelen elsápadt, amikor a lovagok páncéljának csörömpölése visszhangot vert a folyosón. Keresztülloholtak egy helyiségen, közepén egy nyitott, fedetlen zöld területtel, azon pedig díszes szökőkúttal.

– Alexander, ne! – szisszent fel Clare, amikor Kingsley kiszabadította magát a bilincséből, és a lánc a nő tenyerébe pottyant.

Evie a kis szökevény után vetette magát, de épp kicsúszott a kezéből a varangy lába, és a lány fejest ugrott a szökőkútba. Szája megtelt vízzel, amikor fájdalmában élesen beszívta a levegőt. A karjára támaszkodva feltornászta magát, és köhögve hagyta, hogy kihúzzák a vízből.

– Vérzel. A fenébe, Kingsley! – Trystan a béka után indult, de az odébb szökkent, és úgy villogott a szeme, mintha bármelyik pillanatban eliramodhatna.

– Jól vagyok. Kutya bajom.

– Az imént verted be a fejed egy kő szökőkútba – tiltakozott a főnöke.

Evie megrándította a vállát.

– Annyiszor történik velem ilyesmi, még mindig meglep?

A Gonosz megtörölte a száját.

– Nem, Sage.

– Alexander! – szisszent fel Arthur, amikor a béka elszökdécselt a szomszédos folyosóra. A lehető legcsendesebben próbálták követni őt. – Nem hagyhatjuk, hogy elkószáljon.

A falhoz lapulva haladtak, és Evie megnyugodott kissé, mert az egész épület némaságba burkolózott, nem hallatszott más, csak az izgága kétéltűt üldöző lépteik zaja. Valahányszor hátranézett Trystanre, a köztük vibráló feszültség olyan sűrű volt, hogy szinte látta.

Vagyis… tényleg látta. Trystan mágiája a lány lába körül kavargott, és a szoknyája szegélyével játszadozott.

Aztán a csuklójára tekeredett, és addig húzta, amíg Evie a főnöke mellkasának esett. A férfi sztoikus álarca a helyén maradt, de gyengéden felsegítette és kissé eltolta magától a lányt.

– Sajnálom.

A lány ajka a férfié felett lebegett.

– Ne tedd!

A Gonosz szája megrándult, és amikor elhaladtak a szivárgó tető alatt összegyűlt pocsolya mellett, szó nélkül megemelte a lány szoknyájának szegélyét, nehogy átnedvesedjen. Udvarias gesztus volt, de a férfi közben alig észrevehetően megbotlott, Evie pedig úgy vigyorgott rá, akár egy szerelmes bolond.

Azzal Kingsley után eredtek. Arthur vezette a csapatot, jelzett, mikor volt tiszta a terep, és mikor kellett a falhoz lapulniuk, ha egy őr kanyarodott be a sarkon. Elég kockázatos vállalkozás volt, de amikor Kingsley megállt és feléjük fordult, arany szeme ismét tágra nyílt, és Evie érezte a csontjaiban.

Egy herceggel fognak távozni innen.

Hetvennyolcadik fejezet

Gideon

Nem tudsz gyorsabban menni? – kérdezte Gideon Keeley-től, miközben észvesztő tempóban vágtattak a Mészárlak felé, a Dicstelen Őrség többi tagjával a nyomukban.

– Ha még egyszer megkérdezed, lehajítalak! – kiáltotta vissza a kapitány, miközben lova könnyedén átugratott egy sziklán. A Hikori Rengeteg elmosódott körülöttük, ahogy egyre gyorsabban száguldottak. Az eső nem akart elállni, bár már csak finoman permetezett, de Gideon inge így is a mellkasára tapadt, átázott nadrágja pedig kényelmetlenül dörzsölte a bőrét.

– Mindvégig… – lihegte a fiú Keeley derekába kapaszkodva. – Tényleg azt hiszed, hogy Marv áll az egész mögött? A Lyssának írt levelek? Apám megszöktetése? Edwin megkötözése?

– Nem tudom.

– Vagy éppenséggel a neked írt levelek mögött, ha már itt tartunk. Miért írna neked Marvin az apád nevében? – Átsüvítettek egy letört ág fölött, és a rázkódás csak egyet jelentett Gideon számára: hogy holnap fájni fog a tompora – ha addig nem szakad le a helyéről. – Nem lehetett csak úgy… Marv.

– Miért mondtad így? – kérdezte Keeley, és előrehajolt, hogy még nagyobb sebességre ösztökélje a hátasát.

– Mert a Marv nem egy rosszfiú neve. Marv inkább a nagybácsi, aki túl sok mézsört iszik, aztán valami kínosat mond a karácsonyi vacsorán, amitől mindenki kényelmetlenül feszeng.

A ló lelassított, és Gideon ezúttal valóban leesett, bukfencet vetett a sárban, és hangosan felnyögött.

– Az istenekre, Keeley! El is törhettem volna…

A kastély.

A tövisliget egyik felét kivágták, egészen a kastély bejáratáig, és a torony tetején egy zászló lobogott a viharban.

Benedikt király címerével.

– Ne…! – suttogta Keeley a kapu felé rohanva, egyedül arany haja csillogott a szürkeségben.

Gideon a nyomába eredt, és hátrakiáltott a Dicsteleneknek:

– Védjétek meg a kapitányotokat! Vegyétek vissza a kastélyt!

Kórusban kiáltások harsantak, ahogy Rennedawn leghalálosabb harcosai megrohamozták a fakapukat, melyek gyanúsan könnyedén megadták magukat.

– Keeley, ne! Várnak ránk! – Gideon megpróbálta megállítani a nőt, de az nem hallgatott rá, és továbbrohant a csapdába. – Vagy menj csak, és vesd bele magad fejjel előre. Ez is egy stratégia. Sosem jutna eszükbe! – Gideon ugyan csak élcelődött, de Keeley már messze járt, és nem hallotta.

Az előcsarnok zsúfolásig megtelt gárdistákkal.

A kapitány a harc közepébe vetette magát, és lenyűgöző gyorsasággal intézte el az ellenfeleit, különösen azt is figyelembe véve, hogy haja minden pördülésnél a szemébe csapódott. A fiú épp készült felajánlani, hogy hátrafogja neki, de aztán eszébe jutott, hogy nem szeretne nyelv nélkül élni.

Ezüstös páncél villant a látómezeje szélén, és egy erő a földre vetette. Amikor újra kapott levegőt, kapálózni kezdett, jobbra-balra forgott, és közben megpillantotta a mennyezetről lelógó fejeket.

Az irodai alkalmazottak. Jó páran. Mind felakasztva, piros betűkkel a homlokukra pingálva:

ÁRULÓK

– Az istenek segítsenek meg minket. – Gideont a hányinger kerülgette. – Becsület, vitézség, őszinteség, méltóság. – Úgy mantrázta a lovagok négy alapelvét, akárha egy átok lenne. Végül kiszabadította a kését a csizmájából, és az egyik gárdista nyakába döfte, miközben a fülébe súgta: – Mind szentségtelen álszentek vagytok!

Gideon ellökte a katonát, és visszatért a tömeg sűrűjébe. Ez más volt, mint az előző csata. A Vitézi Gárda bejutott a Mészárlakba.

Tudták, hogy A Gonosz épp házon kívül van, tudták, hogy a guivre nőstény eltűnt, így csak egyetlen dolgot kereshettek…

– Az anyám! – kiáltotta Keeley-nek.

A kapitány átvetett a vállán egy lovagot, és a kőpadlóba vágta.

– Menj! Megleszünk! Túlerőben vagyunk!

Újabb pengeszisszenés, újabb húscafat, és Gideon már a lépcsőn vágtatott, lábizmai minden lépésnél megfeszültek. A szíve még soha nem vert ilyen hevesen, égett a torka, minden korábbi félelme a felszínre tört, és figyelmeztetésként fojtogatta, ha kudarcot vallana.

Egyre csak hajtotta magát, míg Nura emeletére ért.

– Nura! – üvöltötte Gideon, majd meglökte a nő szobájának ajtaját, és újra a nevét kiáltotta. – Nura! Anyám? Itt vagy?

Az ajtó nyikorogva kitárult, felfedve egy sötét, üres helyiséget; az ágy rendetlen volt, az ablak tárva-nyitva, eső permetezett be rajta, átnedvesítve a párkányon heverő párnát. Egy átlagos szoba volt. Semmi jele küzdelemnek.

Aztán Gideont fejbe kólintották.

Ahogy a földre zuhant, meghallotta:

– Sajnálom, Gideon. Annyira sajnálom.

Hátrafordította a fejét, látása elmosódott ugyan, de így is ki tudta venni édesanyját, aki fölötte állt, és egy tompa tárgyat tartott a kezében. Könnyek patakzottak az arcán, ezüstös-fehéren csillogva.

– Hogy leütöttél egy enciklopédiával? – Szavai összemosódtak, és a fiú tudta, hogy el fog ájulni.

Kellemetlen.

Ám nem jött magyarázat a homályos alaktól, aki az imént még az anyja helyén állt, csak halk szipogás és egy újra meg újra elkántált mondat.

– Érte tettem. Minden rendben lesz.

Minden rendben lesz.

Minden rendben lesz.

Gideon képtelen volt tovább küzdeni ellene, elnyelte a feketeség, és ahogy látása elsötétült, a saját verzióját ismételgette.

– Nem. Nem lesz.

Hetvenkilencedik fejezet

A Gonosz

Gyermekkorában egyik nyáron rózsahiány volt Trystan falujában. Malcolm hetekig siránkozott, ahogy Edwin is, aki gyakorta használta a virágot a süteményeiben.

Apjuknak végül sikerült szereznie egy egész csokorra valót, és amikor büszkén hazavitte, Malcolm egyetlen pillantást vetett rájuk, elhúzta a száját, és annyit szólt:

Nem olyan szépek, mint gondoltam.

Trystan megunta Malcolm hetek óta tartó nyafogását, miszerint egy napot sem bír ki anélkül, hogy megérezhetné egy rózsa illatát. Nem bírta tovább. Fogta a virágokat, teát főzött belőlük, és az utolsó cseppig elfogyasztotta. Amara büntetésként egy hétre a pajtába száműzte őt.

De Trystan nem bánta meg.

Azóta kedvelte a rózsákat.

Sage ezt persze nem tudhatta, szóval bármit használt is a hajára, annak semmi köze nem volt ehhez az anekdotához. Ebben biztos volt. De a Végzet ismerte a történetet, és az illat el akarta venni az eszét.

Amikor a lány haja ismét Trystan karjának bőrét cirógatta, a férfi azon töprengett, hány sötét sarokba tudná berángatni a bűntársát. A vágy fájdalmasabb volt, mint valaha, hisz most már pontosan tudta, miről maradt le eddig.

Újra akarta.

Kingsley ekkor ismét visszanyerte a tudatát, és a folyosó végén azt mutatta, ismer egy rövidebb utat. Vonakodva követték, bár éberen figyelték a kis kópé minden lépését. Arthur végigjáratta a társaságon védelmező tekintetét, és Trystanre mosolygott.

A Gonosz nem viszonozta a gesztust.

– Jártál már itt, amikor Kingsley-vel barátok voltatok? – érdeklődött Evie, miközben ujjbegyével végigsimított a falon lógó festményeken. Maga volt a varázslat, mintha azok az ujjak a férfi bőrét simogatnák.

Egy sötét kis sarok. Csupán ennyit akart.

– Trystan?

Trystan. Eszébe jutott az első alkalom, amikor a lány ezen a néven szólította. A szíve akkor is úgy kalapált, mint most, és elöntötte a forróság.

– Egyszer – felelte inkább, és szó nélkül átemelte a lányt egy újabb pocsolya fölött, de gyorsan el is engedte, mielőtt az érintése megégette volna a bőrét. – Meglátogattam Alexandert a születésnapján, de ő jobban szerette a mi falunkat. Ott normális lehetett. Itt ő volt mindennek és mindenkinek a hercege. Túl nagy volt rajta a teher. Sosem ismertem túl jól a kastélyt.

Kingsley abbahagyta a szökdécselést, túl messze volt ahhoz, hogy hallja őket, de lehajtotta a fejét, a koronája megdőlt kissé. Ahogy folytatták az egyre eldugottabb folyosókon vezető útjukat, a fáklyákkal megvilágított falakon portrék százai sorakoztak, melyekről Trystan feltételezte, hogy a királyi család tagjait ábrázolják; mindnek pontosan olyan aranyszínű szeme volt, mint Alexandernek.

Majd kétfelé vált az út.

– Erre még sosem jártam. Vissza kellene fordulnunk – javasolta Arthur. – Biztosan rövidebb út is vezet a tömlöcökhöz.

Kingsley megrázta a fejét, és egy úszóhártyás lábával az egyik sötét átjáróra mutatott, amit újabb portrék díszítettek.

Arthur ellenkezni próbált.

– Trystan, tényleg nem hinném…

– Arthur – vágott a szavába a fia. – Ez Alexander otthona.

A férfi szoborrá dermedt, majd bólintott, és intett a csoportnak, hogy folytassák útjukat.

A kétéltű herceg a menet élére ugrált.

– Milyen volt? – kérdezte Sage, ahogy séta közben főnöke felé hajolt, és hullámos tincsei előrehullottak. Rózsák, már megint. Hogyan csinálta ezt? – Úgy értem, amikor még ember volt.

– Magasabb – vágta rá Trystan szárazon. – És többet beszélt.

Sage elhúzta az orrát.

– Mintha azt mondtad volna, hogy ő volt a legjobb barátod.

– Így is van – vallotta be a férfi. – Nem látszik abból, milyen szeretettel beszélek róla?

A lány csak a szemét forgatta, és megrázta a férfi karját.

– Komolyan kérdezem. Mondj róla valamit!

A Gonoszba ekkor felismerés nyilallt: amikor Alexander újra ember lesz, Sage teljes pompájában láthatja mindazt, ami Trystanből hiányzott.

Elbűvölő szellemesség, lovagias modor, és a szeretete könnyed kimutatása azoknak, akikkel igazán törődött.

– Vonzó volt – bukott ki a férfiból.

Sage komoly arccal meredt rá, és tömören annyit mondott:

– Biztosan örülne, hogy így gondolod.

Ó, hogy a háromlábú hóhér vinne el.

– Csak azt mondom, az arccsontja rendkívül szimmetrikus, ráadásul nem gyilkol embereket. – Két fontos erény.

Sage elhúzta az ajkát, és halkan azt felelte:

– Milyen eseménytelen.

Uram, igazán nem szeretném alábecsülni az érdemeidet, de vannak olyan emberek, akik egész életüket sikeresen leélik anélkül, hogy megölnének bárkit is.

Milyen eseménytelen.

Akkor mesélt először Sage-nek az irodában bujkáló árulóról. Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta.

A férfi ámulattal csóválta a fejét, egyszerre kínozta büszkeség és szívfájdalom.

– Az én bűntársam…

– Vigyázz, hová lépsz! Ezek a kövek egyenetlenek. – Arthur törte meg a varázst, és a göröngyös talajra mutatott. A folyosó végéhez értek, és Trystan láthatta, hogy a végén lévő panel kis repedésein át fény szűrődik be.

Kingsley ugrott, nem lassított, nem állt meg, és ki hibáztathatta ezért? A szabadság oly közel volt.

– Kingsley – sziszegte Trystan. – Állj! – Ám a béka továbbszökdécselt, míg egymásnak botladozva megálltak. Zsákutca. És egy újabb portré.

Ráadásul egy ismerős alaké.

– Ki az? – kérdezte Evie a festményen látható férfi felé biccentve. Melegbarna, göndör tincsek gondosan hátrasimítva. Ruhájába aranyszálakat szőttek, egyik keze a trónon, a másik a kardján volt. Koronát viselt.

Aranykoronát, mely kissé jobbra dőlt.

– Alexander Kingsley. A déli királyság trónörököse. – Winnie hangja üresen csengett, mintha teljesen hidegen hagyná a küldetésük, szinte közönyösen pislogott a portréra. Vagy talán ellenszenvvel?

– Ez Kingsley? – Evie tátott szájjal bámulta, Trystan pedig úgy érezte, mintha a gallérja a nyakát fojtogatná. – Egyáltalán nem olyan, mint amilyennek képzeltem.

– És mégis milyennek képzelted, kedvesem? – kérdezte Tatianna derűsen.

– Nem is tudom. Olyan… varangyosabbnak.

– A szeme tulajdonképpen elég nagy – hümmögött Clare, megigazítva a keretet. – Egész békaszerű, most, hogy belegondolok.

A vajákos felhorkant.

– Nem a szeme a nagy, Clare; egyszerűen ilyen a feje.

De Kingsley láthatóan nem akart beszállni a vitába, csak nekivetődött a portrénak, az kinyílt, akár egy ajtó, és a varangy egy szempillantás alatt eltűnt a túloldalán.

Clare felkiáltott:

– Alexander! Ne!

Sage habozott, a festményt mustrálgatta.

– Különös. Ez is a tömlöcökhöz vezet? Miért használnák Kingsley portréját ajtónak?

Ó, istenek. Ne.

– Clare, ne! – kiáltotta Trystan.

De már késő volt.

Kingsley nem a fogdába vezette őket. Hanem a trónterembe, ahol Gavin király és Brina királynő már várt rájuk.

A Tavirózsa Lovagokkal együtt.

Nyolcvanadik fejezet

Gideon

Gideon Sage egy székhez kötözve ébredt az iroda kellős közepén, és egy férfi arcát bámulta, akiről nem gondolta volna, hogy valaha is viszontlátja.

Az apjáét.

– Szervusz, Gideon! – Griffin Sage mosolygott. – Örülök, hogy látlak.

– Hol van anya? – Gideon megrángatta a köteleit. – És Lyssa?

Griffin elkomorult.

– Reméltem, hogy melegebb fogadtatásban lesz részem egyetlen fiamtól.

– Oldd el a köteleket, és add ide azt a piszkavasat! Majd mutatok én neked melegebb fogadtatást! – Gideon Griffin lába elé köpött, és arra számított, hogy apja az öklével válaszol.

Talán így is tett volna, ha Nura Sage fel nem kiált a szoba túlfeléből. Őt is megkötözték.

– Griffin! Ne! Ne nyúlj hozzá!

– Nem én ütöttem ki, Nura. – A férfi felkacagott, és a nyakában lógó medált dörzsölgette. Gideon édesanyjától kapta ajándékba.

– Azt mondtad, ha segítek megszökni a Dicstelen Őrség elől, békén hagyod a gyermekeinket – nyögte Nura erőtlenül. – Sajnálom, Gideon! Bolond voltam.

– Nincs miért mentegetőznöd. – Gideonnak megszakadt a szíve anyja remegő alakja láttán, de még ennél is nehezebb volt elfojtani a Griffin iránt érzett haragját.

Nurát azonban nem sikerült meggyőznie, mert a nő bánatosan leszegte a tekintetét.

– A sárkány megszökött, ahogy a guivre is Rebeckával és Lyssával a hátán. Biztonságban vannak – mondta a nő.

Gideon szemöldöke a homloka tetejére ugrott.

– Biztonságban?

– Nem számít. – Griffin legyintett. – Szükségem van anyád segítségére. Jöjj velem, Nura! – A férfi a felesége után nyúlt. Az összeszorította a fogát, jelezve, hogy nem adta fel a harcot.

– Remélem, újra beborít a csillagfényem, és ezúttal téged is magával ragad. – Férje eltorzult arcába köpött. – Remélem, hamuvá porladsz, Griffin. Mindazért, amit elkövettél. Ellenem. A lányunk ellen.

– Hogy én mit követtem el a lányunk ellen? – Griffin felkacagott. – Ugye, csak tréfálsz? Már elfelejtetted, te mit tettél?

Nura vergődve igyekezett kiszabadulni a kötelékeiből, sötét fürtjei kibomlottak a hajtűk közül.

– Én nem akartam. Átvertél. Tudtad, hogy csak így fogok beleegyezni valami ennyire veszélyesbe!

Gideon félbeszakította őket, már az sem érdekelte, hogy akár az életébe is kerülhet.

– Miről is beszélünk? Udvariatlanság kiütni valakit, aztán kizárni a beszélgetésből.

Griffin nemtörődöm erőszakossággal a földre vetette Nurát.

– Végeztem veletek. Szerencsétlenségemre anyád hordozza azt a mágiát, melyre szükségem van, hogy beteljesítsem a királynak tett ígéretemet, de ne aggódj, Gideon! – A férfi lenyúlt, és egy furcsa külsejű virágot tett eléjük. Hosszúkás szára és fehér szirmai voltak, melyek közül… kettő hiányzott.

A növény felragyogott, fénye egyre csak erősödött és terjedt, míg elnyelte az édesanyját.

– Ne! – A harag könnyei gyülekeztek Gideon szemében.

Griffin elvigyorodott.

– Itt hagyom neked, ami marad belőle.

A növény felvisított.

Aztán Nura is.

Nyolcvanegyedik fejezet

Evie

Igazán gyönyörű az otthonuk – mondta Evie; az egész társaság olyan komornak tűnt, hogy két lehetősége maradt: vagy bedob egy helytelen bókot, vagy elkezd röhejesen táncolni.

A király és királynő méltóságteljesen öregedtek meg. Brina ősz haját ékszerekkel fogta össze, szeme sarkát és arcát lágy ráncok szabdalták. Azokon a helyeken, ahol az ember életének legjobb és legrosszabb pillanatai hagyták lenyomatukat.

– Így igaz – tette hozzá Trystan unottan. – A kedvenc helyiségem az, amelyik tele van olyan emberekkel, akik meg akarnak ölni minket.

Evie arca megrándult, és a vállát vonogatta a fegyvereiket felemelő katonák felé.

– Tudom, úgy hangzik, mintha tréfálna, de tényleg komolyan gondolja.

Egy Tavirózsa Lovag Evie felé rontott, mire a válla bizseregni, a tőre pedig pulzálni kezdett a szoknyája alatt. Elkomorult. A penge nem röppent a kezébe, ahogy máskor.

– Állj meg, kérlek! – Evie kinyújtotta a kezét, és valami csoda folytán – vagy tökéletesen kivitelezett illúzió révén – a lovag lecövekelt. – Várj egy pillanatot! – parancsolta a lány fél lábon ugrálva, és nagyon igyekezett elérni a combjára erősített hevedert anélkül, hogy túl magasra húzná a szoknyáját. A pajtában levetette a szoknya alá való nadrágot, mert elszakadt és… tönkrement.

Az egész terem értetlenül szemlélte a jelenetet. A tőr végül kiszabadult a tokjából, és A Gonosz mágiája óvatlanul elsunnyogott onnan, akár a fényben visszahúzódó árnyék.

– Megvan! – Evie ragyogva rámosolygott a lovagra, aki megemelte kissé a sisakját, hogy tátott szájjal bámulhassa. A lány grimaszolva folytatta: – Sajnálom. Most már rám ronthatsz. Igyekszem meglepettnek tűnni.

A szóban forgó katona kifújta a benn tartott levegőt.

– Ööö, inkább nem. De azért köszönöm.

– Sage?

– Igen, uram… Ááá! – A lány felkiáltott, amikor a főnöke két centivel közelebb rántotta, miközben egy nyíl suhant el ott, ahol az imént még a feje volt.

– Elég! – A király nagyot koppantott a botjával, és a föld is beleremegett. – Hozzátok elém a varázslónőt!

A varázslónőt?

– Segíteni akarnak nekünk? – kérdezte Evie, és újra felemelte a tőrét, amikor egy másik lovag túl közel merészkedett hozzá.

– Nem – felelte Winnie lemondón. – Nem akarnak.

Édesanyja számtalan történetet mesélt Evie-nek varázslónőkről. Olyan nőkről, akik képesek varázsigéket megidézni és bűbájokat szőni, örömet és boldogságot hagyva maguk után. Ahogy cseperedett, a világ véleménye valamelyest megváltozott, de Evie soha nem verte ki a fejéből ezt a képet.

Egy eleven, csoda szép nőről, aki akarata alá vonja a királyságot.

Nos, ez a konkrét varázslónő szép volt ugyan, de kicsit sem eleven. Bőre természetellenesen fakó volt, ajka grimaszba torzult, világos szeme erősen hunyorgott a széles ablakokon beáramló csekély napfényben.

– Hadd haljak meg; ha ez a kívánságod, felség, többé már nem érdekel – dünnyögte rekedten Belinda.

– Nem fogsz meghalni – közölte Brina királynő határozottan. – Még nem. – Majd felállt, és mindenki felegyenesedett, ahogy leereszkedett trónjáról az emelvényre. – A mai napnak arról kellett volna szólnia, hogy végre igazságot szolgáltatunk a fiamnak, ehelyett politikai csatározások színterévé vált. Hírét vettem, hogy A Gonosz és bűntársa meg akarják menteni a fiam gyilkosát a kivégzéstől, és most meg beözönlötök a trónterembe egy olyan ajtón keresztül, melyhez csak a királyi családnak van bejárása.

Három lovag is Trystan felé lódult.

– Felség, nem érted! – próbált érvelni Evie. – A varázslónő nem végzett a fiaddal! A fiad hozott ide minket!

A király elvörösödött.

– Hogy… Hogy merészelsz ilyesmit állítani?

A királynő megállt egyenesen Evie előtt. Igen különös koronát viselt. Egy művészien fonott kosárra hasonlított, melyet liliomok díszítettek.

– Engedje meg, hogy elvezessem őket, felség – ajánlkozott a Tavirózsa Lovagok kapitánya. – Ezek az árulók Rennedawn szökevényei. Ott követték el a bűneiket. Ott kell törvény elé állniuk.

– Itt is követtem el bűnöket – motyogta Evie az orra alatt, és dühösen felnézett, amikor A Gonosz a karjába csípett.

– Senki sem visz senkit sehova, amíg nem kapok választ a kérdéseimre. – Brina láthatóan rendelkezett azzal a ritka képességgel, hogy mindenki melegséget érzett a közelében… és félelmet is.

Ami azt illeti, Evie imádta.

– Ez a nő merényletet követett el a korona ellen, meggyilkolta a herceget. És nagyon úgy fest, segítsége is akadt. Azoktól, akiket szeretett fiam a barátainak nevezett.

– Tévedsz, Brina királynő. – Clare szorosan lehunyta a szemét, majd kinyitotta, és a félelem helyét átvette az elszántság. – Én tettem. Nem akartam, hogy a fivéremből A Gonosz váljon, ezért Belinda segítségét kértem, hogy megmentse őt anyámtól. De balul sült el a dolog. Alexander érkezett meg a fivérem előtt, és…

– Ez különösen érdekes – mondta Brina – annak fényében, hogy épp édesanyátok volt az, aki figyelmeztetett minket a jöveteletekről.

Amara lépett ki az árnyékból, Arthur pedig fájdalmasan összerezzent.

– Ne. Amara… – suttogta.

Felesége keresztbe fonta a karját. Kis repedés jelent meg nyugalma álarcán, ahogy végignézett mindazokon, akiket oly könnyedén elárult.

– Kötelességem volt, Arthur. Meg kellett mentenem a királyt és a királynőt, nehogy ők is a gyermekeim sorsára jussanak. – A király illedelmesen bólintott Amarának.

– És mi megjutalmazunk a királyságunknak tett szolgálataidért, Maverine úrnő. – Amara úgy mosolygott, mintha pontosan erre számított volna, a csapat pedig végignézte, ahogy Arthur szíve meghasad a nő árulása láttán.

Trystan az apjához lépett, és a vállára tette a kezét. Arthur csillogó szemmel nézett a fiára, és biccentett.

Egy mód volt rá, hogy helyrehozzák mindezt.

– Béka lett belőle – bukott ki Evie-ből. Körbekémlelt, és meglátta Kingsley-t az egyik sarokban. Odasietett, de egy nagyon magas Tavirózsa Lovag állta útját. – Odébb mennél egy kicsit, kérlek?

A lovag engedelmeskedett, mire morajlás futott végig a termen.

– Megvagy! – Evie a tenyerébe zárta Kingsley-t, és a magasba emelte, hogy mindenki láthassa. – Íme! Alexander Kingsley herceg.

– Az egy béka – suttogta egy másik lovag, mire a magasabbik könyékkel hasba vágta.

– Mennyire nézel ostobának minket, Ms. Sage? – A király is lelépett az elemvényre, a felesége mellé. Karikás volt a szeme, a háta pedig görnyedt, mint egy olyan emberé, akinek sok nehézséggel kellett szembenéznie az évek során. – Hogy elhinnénk egy efféle komédiát?

– Ez az igazság – erősködött Evie. – Nézzetek a szemébe! Nem látjátok? Belinda átka börtönbe zárta. Egy évtizede ebben az alakban kell élnie, és csak ő tudja megmenteni. Belinda? – Evie a varázslónő felé fordult. – Mutasd meg nekik! Fordítsd vissza az átkot! Add oda a pálcát, Winnifred!

Belinda ijedten összerezzent, de tágra nyíló, kutató tekintettel nézett a lányára.

– Winnie? – A nő hátrált három lépést, mire az egyik lovag szikrázó rudat nyomott a hátához. Belinda felvisított, és a padlóra rogyott.

– Anyám! – Winnie odarohant hozzá, és a kezébe nyomta a varázspálcát. – Csináld! Változtasd vissza!

A nő azonban csak a fejét rázta.

– Nem lehet, Winnie. Te ezt nem értheted.

– Meg kell tenned – mordult rá Trystan. – Nincs más választásod.

– Trystan Maverine – szólt Brina királynő, majd összepréselte az ajkát. – Nehéz elhinni, hogy egy ilyen kedves, csendes fiúból Rennedawn egyik legrettegettebb gaztevője vált. Sőt, az egész kontinensé.

– Pedig voltak jelek. Az iskolai ballagáson én nyertem el a „Legvalószínűbb rosszalkodó” címet – vágta rá Trystan. Evie nem tudta eldönteni, hogy tréfál-e.

Brina végignézett rajtuk, majd a varangyon állapodott meg a tekintete.

– Bizonyítsátok be, hogy ez az én fiam egy béka testébe zárva! Bizonyítsátok be, és szabadon engedem a varázslónőt – miután Alexander visszaváltoztatta emberré, természetesen.

Evie elmosolyodott, ahogy felcsillant előttük a remény.

– Tudom is, hogyan. Uram, egy táblát? – Máris a kezében volt, mielőtt befejezhette volna a mondatot. A lány levett az egyik oszlopról egy vázát, majd a márvány talapzatra helyezte Kingsley-t, aki így szemmagasságba került a szüleivel. – Gyerünk, Kingsley! Mutasd meg nekik! Mutasd meg a szüleidnek, hogy te vagy az!

A várakozás izgalma suhant végig a termen, mindenki elcsendesedett, és lélegzet-visszafojtva várt.

De Kingsley nem tett semmit.

– Alexander – szólította meg Trystan is, de nem kapott választ. Csupán egy tágra nyílt szemű állat bámult vissza rájuk, sőt, átnézett rajtuk. Üres volt a tekintete, szemében már nem maradt arany, csak feketeség. – Nem! – üvöltötte A Gonosz. – Nem. Alexander, gyere vissza közénk! Most azonnal!

De továbbra sem történt semmi. Nem pislogott, nem tért magához, nem rázta le magáról az átkot, mely lassan elbódította. Nem volt többé Kingsley, sem herceg.

Csak egy béka.

– Elment? – Clare szeme megtelt könnyel. – Ennyi volt? Ezúttal nem jön vissza?

– Elegem van ebből a színjátékból! – csattant fel a király. – Kegyetlenség. Meglengetni előttünk a lehetőséget, hogy a fiunk életben van, majd azonmód el is venni. Legyen már vége!

– Gavin – szólt tétován a királynő. – Kérlek, próbálj megnyugodni!

A férfi először a Vitézi Gárdára, majd a Tavirózsa Lovagokra nézett, mit sem törődve felesége kérésével.

– Öljétek meg a varázslónőt! Ezzel végre el van intézve.

A parancs kiadása után csupán egy másodperc telt el, nem volt idő tiltakozni, még csak reagálni sem. Nem volt idő könyörögni, sikítani vagy udvariasan kérni, hogy ne tegyék.

Mert a varázslónőt egyetlen pillanat alatt a földre teperték, a következőben pedig… kővé változtatták.

Winnie ordított, Tatianna pedig a karjába vette, és elrángatta onnan.

– Ne nézz oda! – Ez rosszabb volt a halálnál is. Édesanyja térdre rogyva, örök időkre mozdulatlanná vált, és az egész terem láthatta a rettegését élete végső pillanataiban.

A királynő a fejét csóválta, mintha túlságosan gyomorforgatónak találná a jelenetet.

– Vigyétek őket a zárkákba, és üzenjetek Benedikt királynak, hogy elkaptuk A Gonoszát.

Az egyik Tavirózsa Lovag a széles, nyitott ajtók felé nyargalt, de csak egy métert tett meg…

Amikor betört a trónterem tetőablaka, és egy hatalmas teremtmény bucskázott be rajta.

Üvegszilánkok záporoztak mindenfelé. Trystan Evie fölé kapta a karját, és testével védelmezte őt. Az ismerős lény pont a csarnok közepén landolt, a lovagok szétszéledtek, páran igyekeztek biztonságos helyre vezetni a királyi párt.

– Nem azt mondtam, hogy a főbejáratot használd, Bolyhos?! – korholta Penge, és Evie-t olyan megkönnyebbülés töltötte el a férfi hangja hallatán, hogy Trystan ingébe kapaszkodva elsírta magát.

– Evie! – Lyssa is ott ült Bolyhos hátán, akárcsak Becky, aki úgy szemlélte az okozott kárt, mint aki menten eldobja az agyát. Lyssa lecsúszott a sárkány szárnyáról, és Evie felé rohant, nővére pedig a kislány felé.

Amikor végre elérték egymást, Evie szorosan magához ölelte kishúgát.

– Megmentettél minket, Lyssa.

Annyi mindent elveszítettek itt, annyi mindent, amit soha nem kaphatnak vissza, de ez a pillanat örökre megmarad. A húga, a családja… amíg Lyssa itt van neki, Evie-nek van oka tovább élni.

A kislány elhúzódott, és egy gyűrött papírfecnit vett elő a zsebéből.

– A gaztevés második szabálya: védd meg azt, amit a legjobban szeretsz. Bármi áron.

Evie a listára nézett, majd pajkosan Trystanre sandított.

– Érdekes téma teázás közben…

A Gonosz karba tette a kezét, és kicsit sem találta mókásnak a dolgot.

– Kis gonosztevő. Mi a hatodik szabály?

Lyssa átfutotta a papírt, majd elkerekedett a szeme.

– Ne áruld el senkinek a gaztevés szabályait… Ó! Hoppá… – Kicsi kezét a háta mögé kulcsolta, copfja a vállára hullott.

– Galád Nőszemély! – Evie a hang felé fordult, épp akkor, amikor az egyik Tavirózsa Lovag egy kést hajított a mellkasa felé. A lány felsikkantott. Aztán Arthur ott termett előtte, szeme tágra nyílt, ahogy a penge célt ért.

Nem.

Evie testét átjárta a döbbenet. Arthur homloka ráncba szaladt, ahogy lenézett a késre, mely a hasába fúródott.

Vér csorgott a szájából.

Aztán elterült.

– Arthur – nyögte Amara, először mutatva az emberség bármiféle jelét. Szájára szorított ujjal a férje felé rontott.

– Tűnj innen! – üvöltötte Clare az anyjának. – Tartsd magad távol tőlünk! Te szívtelen ribanc! – Olyan megvetéssel ejtette ki a szavakat, melyet Evie még soha nem látott tőle. Amara döbbenten tántorodott vissza. – Ó, istenek! A vér! Tatianna!

– Tegyétek fel Bolyhosra! Siessetek! – A vajákos riadtan bámulta a férfi hasába fúródott kést.

– Nem… Áhhh! – Arthur Evie-re zuhant, amikor megpróbálták felsegíteni a sárkányra. – Nem érzem a lábamat.

Minden nesz eltompult, mintha víz alatt lennének.

– Ideje indulni! – kiáltotta Trystan fásultan, majd egyik karjába Evie-t kapta, a másikba Lyssát, és a repülő nyilak özönében a sárkány felé vitte őket. – Penge!

– Igenis, főnök! – Az idomár szalutált, miközben mindannyian elfoglalták helyüket Bolyhos hátán. A tróntermen eluralkodott a káosz, ahogy a tetőablak felé vették az irányt.

Elmenekültek. Evie nem értette, nem tudta, miért érzi úgy, mintha saját vére folyna ki belőle. Lenézett Arthurra, miközben Tatianna kezelésbe vette a férfit, a tenyere sebesen mozgott a seb felett.

Ám a vajákos megismerkedésük óta először nem tűnt magabiztosnak. Inkább úgy festett, mint aki már gyászolna.

– Miért tetted? – suttogta Evie Arthurnak. – Miért… Nem értem.

A férfi köhögve elmosolyodott, ajkát vér színezte. Majd felnézett Trystanre, aki megfeszülő arccal markolta apja kezét.

– Rossz apád voltam.

Trystan megrázta a fejét.

– Arthur…

– Nem, ez az igazság. Elvettem anyátokat, mert azt hittem, ez a helyes, és életed legmeghatározóbb éveit távol töltöttem tőled. Melletted kellett volna lennem. – Arthur felnyögött fájdalmában, amikor Tatianna kihúzta a kést. A férfi még erősebben szorongatta Trystan kezét. – Rosszul tettem. Azt hiszem, féltem attól, mi történne, ha megtudnád az igazat, de ez az én terhem volt. Nem lett volna szabad rád testálnom.

– Mi? Miféle igazságról beszélsz?

Arthur újra köhögött, a vérerek megrepedtek a szemében.

– Amikor feleségül vettem édesanyádat… Már várandós volt… Veled.

Trystan elsápadt, és elengedte Arthur kezét.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Nem én nemzettelek. De én voltam az apád, Trystan. Én voltam. – Arthur a fia után nyúlt, Trystan azonban a távolba révedt, és a hányinger kerülgette. Evie érezte, ahogy elpirul, és fogalma sem volt, mit tehetne, a torkán akadtak a szavak, Arthur azonban megtalálta a hangját. – Jobbnak kellett volna lennem, meg kellett volna védjelek anyád haragjától. De minden ballépésünk ellenére pontosan azzá váltál, akinek mindig is rendeltettél.

Trystan újra magához tért, és Arthurra nézett, aki mosolyogva fejezte be a mondandóját.

– Egy figyelemre méltó fiatalemberré.

Lassú könnycsepp gördült le A Gonosz arcán, orrlyuka kitágult, ahogy letörölte.

– Köszönöm, hogy megmentetted őt – suttogta az apjának.

– Egy élet szerelem nélkül mit sem ér. Nélkülem élhetsz ugyan, de nélküle nem. A megbánás nagy úr. Három gyermekem van, akik rátermett felnőttekké cseperedtek. Boldogan mehetek el.

– Nem – szólt közbe Clare, és kisimította apja homlokából a nedves hajszálakat. – Nem. Tatianna meggyógyít, és rendbe jössz. Igaz, Tati?

Tatianna szipogva letörölte a könnyeit.

– A pengét méreggel itatták át. Túl sok kárt okozott, szerelmem. Nem tehetek semmit.

– De igen! Tehetsz! Hisz gyógyító vagy! – üvöltötte Clare. – Kérlek, Tati, tudom, hogy szörnyű ember vagyok, és szörnyű testvér, de Arthur jó. Ő maga a jóság, és megérdemli, hogy éljen. Kérlek!

– Clarissa. – Tatianna Clare felé kapott, ám a nő ellenállt, kapálózott, a vajákos mellkasát püfölte, majd zokogva összeroskadt.

Amikor Evie visszanézett Arthurra, a szeme csukva volt, nem mozgott a mellkasa.

A lélekgyógyító jobblétre szenderült.

És ez Evie hibája volt.

Nyolcvankettedik fejezet

Gideon

Anyja mozdulatlanul feküdt, alig lélegzett. Gideon óvatosan felemelte és az ágyra fektette a nőt. Aranyszínű bőre fakó volt, mintha kiszippantották volna belőle az életet, csak egy élő burkot hagyva maga után.

Griffin már rég eltűnt, és magával vitte a különös növényt, vele együtt pedig édesanyja mágiáját, lényének esszenciáját is.

– Lovag úrfi! – kiáltotta Keeley csípőjével az ajtónak csapódva, ahogy kardját kivonva átesett a küszöbön. – Mi történt?

– Griffin Sage történt – felelte Gideon gyászosan, majd betakargatta Nurát, és az ajtó felé rontott. – Hol van Marv?

– A Dicstelenek fogságában az udvaron. – Keeley a fiú után rohant. – Gideon. Gideon!

– Mi van?! – vakkantotta. – Elbuktam, Keeley. Kudarcot vallottam. Mindenkit cserben hagytam! A húgomat, az anyámat… még a guivréket is! Mindent elcsesztem, amit csak lehetett. Ilyen vagyok. Mindent meg akarok javítani, de csak rontok a helyzeten!

Keeley átölelte.

A fiú úgy kapaszkodott belé, mintha a nő lenne az egyetlen, ami megmaradt neki.

– Nem vallottál kudarcot. Még nincs vége a harcnak – súgta a nyakába Keeley. A kapitány most is citromillatot árasztott, ami tulajdonképpen hihetetlen volt, tekintve, milyen ádázan küzdött az elmúlt órákban. – Hát ilyen könnyen feladnád?

A nő ujjai Gideon nyakát cirógatták, és a fiú térde elgyengült a feje búbjától a lábujja hegyéig terjedő érzéstől. Aztán vonakodva elhúzódott.

– Marv?

Keeley halvány arany szeme gyűlölettel telt meg.

– Gyere!

Kisiettek az udvarra. Gideon végignézett a szerteszét heverő holttesteken, többségük a Vitézi Gárda tagja volt, de néhány Dicstelen is feküdt közöttük. Aztán ott volt Marv. Térden csúszva, tüskés haja minden irányban meredezett, úgy esdekelt.

– Nem én tettem… Esküszöm! – Tágra nyílt, barna szemében el nem hullajtott könnyek csillogtak. – Soha nem tennék olyat, amivel árthatnék A Gonosznak. Nem értitek… Nem volt más választásom.

Min, az őrség együttérzőbb tagja tétovázott.

– Keeley. A tetoválás, amit akkor kaptunk, amikor munkába álltunk… Ha eláruljuk a főnököt, meghalunk. De ő mégis itt van.

Keeley felvonta a szemöldökét.

– Hol van a tintád?

Marv reszkető kézzel felhúzta az ingujját, és megmutatta a csuklóját ölelő, kanyargós mintát.

Keeley még feljebb rángatta a szövetet, majd a legközelebbi pocsolyához rángatta az árulót, és belenyomta a csuklóját. A tetoválás nem tűnt el. Lehetetlen.

Marv egy pillanatig hitetlenkedve bámulta, majd lehajtotta a fejét, és amikor újra felemelte, a szeme megtelt félelemmel.

– Ahogy mondom, nem volt más választásom! Meg kellett tennem… érte! El kell engednetek. Ez nem az, aminek gondoljátok! Mind veszélyben forogtok! – Marv felhozott minden lehetséges kifogást, és Gideonnak szinte fájt látni, hogy valakit ennyire félreismert.

Ahogy elállt az eső, a fiú megrázta a fejét. Körülnézett a romokon, és azon tűnődött, élhet-e valaha is békés életet, ha ily könnyen rosszra fordulhat minden.

– Hogy érted, hogy veszélyben vagyunk? Magyarázd meg! – vakkantotta Keeley, ahogy talpra ráncigálta a férfit.

Marv torka megremegett, majd kapkodva elregélte az egész tervet, mely hallatán még néhány Dicstelen álla is leesett.

Mert Marv szerint… az igazi veszély csak ezután következett.

Nyolcvanharmadik fejezet

A Gonosz

Visszatértek a kastélyba. Több órát meneteltek, és mire megpillantották otthonukat a horizonton, már felkelt a nap.

Szemhunyásnyit sem aludtak.

Arthur testét Tatianna köpenyével takarták le.

Clare a vajákos karjában zokogott, Tati pedig olyan szorosan ölelte, hogy ujjai belegabalyodtak a nő rövid fürtjeibe.

Valamikor útközben Trystan keze Sage keze felé sodródott, és a lány szó nélkül összefonta az ujjaikat.

– Úgy sajnálom – ismételgette a lány. – Annyira sajnálom.

Trystan túl kába volt, hogy haragudjon rá a felesleges szabadkozásért. Később majd megleli az ismerős érzelmet, miután felfogja, hogy a világ tovább forog a férfi nélkül is, akit apjának hitt.

Amikor belépve megpillantották a kastély állapotát, már meg sem lepődött.

Átbotorkáltak a romok között. Evie földbe gyökerezett lábbal, egyenes vonallá préselődött szájjal bámulta az ártatlan irodai dolgozók fejét, és a férfi tudta, hogy igyekszik visszatartani a könnyeit.

A lány eltűnt, hogy megkeresse édesanyját, és Trystan csak jóval később látta újra. A mellvéden bukkant rá, amikor Sage épp Benedikt zászlója felé igyekezett, ami gondtalanul lobogott a szélben.

Legkedvesebb alkalmazottait lemészárolták. Otthonát meggyalázták, míg ő Evie-vel táncolt, ölelte, élvezte őt, önző módon átadva magát mindannak, amire igazán vágyott – és közben mindene romba dőlt. Trystan bizonyosan hitvány alak volt, mert bár a bűntudat forrón, perzselőn égette, nem cserélte volna el azokat az Evie-vel töltött pillanatokat.

Evie pár másodpercig a zászlót bámulta, szelíd szeméből gyűlölet sugárzott. Aztán leszakította a rúdról, a földre vetette, és alaposan megtaposta.

– Trystan – lehelte a lány.

– Még mindig nem… nem tért vissza… önmagához. – A férfi felemelte Alexandert, aki könnyedén lerázta a fejéről a koronát. Oly régóta viselte, hogy Trystan már kezdte azt hinni, magára ragasztotta. Fel sem merült benne, hogy koronája talán csak azért maradt a helyén, mert Alexander elkövetett minden tőle telhetőt, hogy sose essen le. Az, hogy levette, egyben azt is jelentette, hogy a barátja odaveszett. Örökre.

Kingsley pislogott, kuruttyolt egyet, miközben A Gonosz tenyerén csücsült.

– Tehetnék egy próbát. – Erőtlen kis hang csendült az irodába vezető ajtóból. Winnifred. Szeme véreres volt a sírástól. Nem Trystan volt az egyetlen, aki elveszített valakit aznap.

– Nem kérnék tőled ilyet. Maradhatsz, vagy szabadon távozhatsz, ahogy tetszik. – Nem sürgette, nem kérte számon, csak egy egyszerű ajánlatot tett neki.

Winnie nem mondott semmit, csak hunyorogva Alexander felé nyúlt. Aztán elővett egy zsebkendőt, megnedvesítette az ajkával, és letörölte a varangy fejére tapadt koszt. Csak akkor hagyta abba, amikor észrevette, hogy a többiek bámulják.

– Piszkos volt – motyogta. Otthagyta a kendőt a béka fején, miközben előhúzta a varázspálcát a ruhája övéből, és meglengette. A pálca egyre fényesebben ragyogott, a vakító varázs körbevonta Kingsley-t, aztán…

Semmi. Nem működött.

Alexander még mindig béka volt.

És az is marad. Mindörökre.

Trystan az orra alatt szitkozódott. Az elmúlt napok eseményei meggyötörték a lelkét; hiába hitte, hogy neki nincs is olyan, most kínjában összefacsarodott, miután elveszítette a csatát Benedikt ellen, és most elveszítette a legjobb barátját is.

Újabb brekegés jelezte a varangy kelletlenségét. Vergődni kezdett Winnie kezében, és miután a lány nem engedte el, eltátotta a száját, és megharapta.

– Áú! – kiáltotta a lány a kezét rázva. – Jaj, ne! – És a picike lény már ott sem volt, elszökdécselt a mellvéden, be az üres irodába. Trystan és bűntársa üldözőbe vették a kis pokolfajzatot az asztalok és papírhalmok között, elhaladtak a kiömlött üstfőzetes csészék mellett, végül a vízhűtő közelében sikerült bekeríteniük – csakhogy ezúttal nem is a vízhűtő állt a sarokban, hanem egy homályos alak. Az lehajolt, és felvette Kingsley-t. Aztán besétált az iroda éles fényébe.

Benedikt király.

Trystan Benedikt lába elé köpött, és megidézte a mágiáját – de rá kellett jönnie, hogy az nem válaszol, sőt, alig érezte. A Kingsley-ben élő mágia, a katalizátor, eltűnt, és egész Rennedawn megváltozott. Kifutottak az időből. Trystan mágiája is elveszett, és hamarosan az egész birodalom követi majd. Minden oda lett. Örökre.

Vesztes csatát vívtak, de Trystan akkor sem volt hajlandó feladni a harcot. A lányért.

– Benedikt – szólalt meg A Gonosz, testével védve Sage-et. – Meghívó nélkül nem ildomos beállítani valaki más otthonába, de mivel a legutóbbi estélyedre oly sok hívatlan vendéget vittünk, azt hiszem, a körülményekre való tekintettel elnézhetjük a rossz modorodat.

– Ó, nem maradok soká. Tudom, hogy drága kollégámnak, Marvinnak már nem volt része ily szívélyes fogadtatásban. Bár ez talán igazságos, tekintve, hogy megkötözte a szakácsodat, és nekem kémkedett. Hasznos fiatalember, gyanútlan, ami, úgy tűnik, egyenes út A Gonosz irodájába. – A király összekulcsolta a kezét, és célzatosan Evie-re nézett. – Ám attól tartok, még hiányzik a jóslat utolsó darabja, és ahogy azt bizonyára ti is észrevettétek, vészesen fogy az idő. Tehát nem megyek el nélküle. Az embereim hamarosan újra visszaszerzik nekem a guivrét. Nem hittem volna, hogy az ostoba kapitányod sikerrel jár a nevetséges kis küldetésében. Bár, úgy fest, hogy épp oly könnyen befolyásolható, mint gyermekkorában volt. Leveleket várt egy igazi családtól, ami számára sosem adatott meg. Ostoba fruska.

Evie vicsorogva előreugrott, de Trystan megállította.

– Mily tüzes, Ms. Sage! Nem baj, hamarosan szükségem is lesz rá. Addig is, úgy gondoltam, a jóslatban szereplő igaz herceggel foglalkozom inkább.

Benedikt elengedte Kingsley-t, és hagyta, hogy a béka elszökdeljen.

– Ne! – kiáltotta Trystan, de megmerevedett, amikor a király egy emlékvirágot húzott elő a zsebéből – friss, ragyogó, opálos szirmokkal. – Mi történik?

Éles fény villant, és Trystan a hasát markolva a földre zuhant. Szúró fájdalom terjedt szét a végtagjaiban, és elárasztotta minden érzékszervét. Úgy érezte, mintha felforrna a vére.

– Hagyd abba! Mit művelsz? – sikította Sage. – Hisz a békát akarod! – Trystan fájdalmát leküzdve, négykézláb kúszott a lány hangja felé.

– Ne aggódj, Ms. Sage! Mindezt Rennedawn megmentése érdekében teszem. Huszonnégy esztendővel ezelőtt, épp ezen a napon óriási hibát vétettek, és épp itt az ideje, hogy helyrehozzam.

A fény elhalványult, és A Gonosz nyögdécselve összerogyott. Minden nesz eltompult körülötte, elhagyta a mágia utolsó cseppje is, és elveszítette az irányítást a teste felett.

Kinyílt az iroda ajtaja, és Nura Sage rontott be rajta, majd a lánya elé vetette magát.

– Ne érj hozzá, Benedikt!

– Nura – csettintett a nyelvével a király. – Nem gondolod, hogy abba kellene hagynunk végre ezt a színjátékot, és engedni, hogy a lányod azt az életet élje, melytől Griffin meg te megfosztottátok őt?

Nura megrázta a fejét, Evie-éhez hasonló fürtjei vele együtt mozogtak.

– Nem. Nem. Esküt tettél, amikor megszületett. Megígérted!

Benedikt a nő felé fordította a virágot, és kiáradt belőle Trystan mágikus köde.

– Ezt még megbánod, Benedikt. Nem nyerhetsz – nyögte rekedten Trystan.

Benedict ismét csettintett.

– Hagyd, hogy hazatérjen a lányhoz, Nura. Túl sokáig állt a rossz ember szolgálatában.

A sötétség Sage bokáját súrolta.

– Mi történik? – sikoltott fel a lány.

Trystan botladozott, felállt, újra elesett, de nem torpant meg. Nem adhatta fel, amíg el nem érte a lányt.

– Evie!

Benedikt tapsolt egyet.

– Mindent a jóslat nevében, Trystan.

– De hisz tévedsz. Épp most hagytad elmenni egy igaz herceg szívét! – csattant fel A Gonosz. Alexander eltűnt, Sage-et elárasztotta a varázsereje, és ellensége győzedelmeskedett. Sosem érezte még magát ilyen nyomorultul, ilyen megtörten.

Benedikt szeme vadul villogott.

– Nincs szükségem rá.

A Gonosz pislogott, és megdörgölte a mellkasát.

– Miről beszélsz?

– Az igaz herceg szíve itt van, ebben a szobában.

Azzal felemelte az ujját.

És rámutatott Trystanre.

Nyolcvannegyedik fejezet

Evie

Evie-nek csengett a füle, reszketett minden porcikája a sokkoló igazságtól, meg a melegségtől, mely elárasztotta alsó fertályát. Csapdába esett, és nem tudta megmozdítani a lábát. Trystanhez fordult, aki megrökönyödve állt mellette.

– Hogyan… Miért? Miért csinálja ezt a mágiád?

Benedikt letette a növényt, mire az ereje még gyorsabban, élesebb hullámokban áradt ki belőle.

– Apád a barátom volt, Ms. Sage. Nem állt szándékomban az ellenségemmé tenni az utódait, ám a Sorsot nem lehet átverni. A prófécia átlát a hazugságokon. Sajnálatos módon. Közel három évtizeddel ezelőtt találkoztam Amarával. Ambiciózus és gyönyörű nő volt, de én soha nem vágytam házasságra vagy gyermekre. Uralkodási törekvéseim mindig is túlmutattak a halandó léten, és ezt Amara is tudta, amikor teherbe esett. Arra kértem, szabaduljon meg a gyermektől, ám végül megállapodásra jutottunk. – Benedikt elvigyorodott, és Evie először vett észre valamit az arcán. Valamit, ami eddig nem tűnt fel neki.

Egy apró gödröcskét. Csak az arca egyik felén.

– Megtarthatta, azzal a feltétellel, hogy szükség esetén szabadon rendelkezhettem felette. Amikor hat évvel később megszülettél, Griffin eljött hozzám, és a segítségemért könyörgött. Elmondta, mit állapított meg a mágiaspecialista, és én megígértem, hogy helyrehozom. – Benedikt együttérzőleg oldalra döntötte a fejét. – Nem akart mást, csak megóvni téged a gonosztevő léttől.

– Nem akarom, hogy megmentsenek – dühöngött Evie. – És nincs is rá szükségem.

Benediktet azonban nem hatotta meg.

– Ez nyilvánvaló. Éppen ezért örömmel ruházom rád a sorsot, melytől meg akartak menteni a szüleid, pontosabban melytől meg akartak fosztani téged.

Trystan halkan felnyögött, és lassan térdre ereszkedett.

Evie elcsörtetett az anyja mellett, és elborította a harag az összeroskadt férfi láttán. Lerogyott mellé, és testével védte.

– Miféle sorsot?

Benedikt mosolygott, és ahogy megszólalt, a lány egész addigi világa a feje tetejére állt.

– Az igaz herceg szíve Trystané, mindig is így volt. Reméltem, hogy A Gonosz szerepe átruházható, de hiába minden próbálkozásunk, a mágia is a természet része, és a természettel nem lehet packázni.

Egyre sűrűsödött a sötétség; a köd mintha beszivárgott volna a lány bőrébe.

– A szüleid azt remélték, hogy születésedkor elszívhatom az erődet, és átadhatom Trystannek, én pedig boldog voltam, hogy végre hasznát vehetem a fiúnak.

Evie érezte, ahogy a köd belé telepszik, a sebhelye fájdalmasan lüktetett, amikor a mágia szétáramlott az ereiben, teste minden porcikájában. Minden része, melynek eddig nélküle kellett élnie… felragyogott.

– Szóval azt állítod… – A lány hangja mintha nem a sajátja lett volna. Mélyebb. Ércesebb.

Trystan szorosan markolta Evie kezét, bár a sötétség megpróbálta ellökni, eltávolítani, ő nem hagyta magát. Evie fojtottan felzokogott, maga is küzdött a sötétség ellen, nem engedte, hogy elválassza őket. Eközben mindketten Benediktet bámulták, aki elpusztított mindent, amit addig ismertek.

– Igen. Mindig is Trystan volt a jóslatban szereplő herceg. És te, kedvesem…

Evie-t elnyelte a sötétség, amikor meghallotta a végső ítéletet.

– Te pedig A Gonosz.

Nyolcvanötödik fejezet

Evie

Evie kibámult az ablakon – a konyhában lévőn, amin Rennedawn krónikája volt –, majd lenézett a tenyerére. Nem tűnt másnak, mégis érezte a bőre alatt a bizsergést. Egy olyan erő bizsergését, mely neki adatott.

És fogalma sem volt, mitévő legyen vele.

– Evangelina? – Trystan hangja a háta mögül csendült, és bizonytalanabb volt, mint valaha. A férfi gyertyával a kezében a konyhaasztal felé baktatott, és nézte, ahogy a falon lévő óra éjfélt üt. – Gyere, üljünk le!

Evie ránézett. A köd a lábát birizgálta, egyre csak noszogatta, és elfogta a rettegés… Attól, mennyire élvezte.

– Igazad volt – mondta a lány, ahogy leült a főnöke mellé, mégis egészséges távolságot tartva kettejük között.

Benedikt Trystan mágiáját – pontosabban Evie-ét – használta figyelemelterelésnek, hogy megszökjön. Nem volt nehéz dolga, futott át az agyán. Főleg, mivel Evie is olyan sokkos állapotban volt, hogy azóta egy mukkot sem szólt.

Trystan fáradtnak tűnt. Mindketten azok voltak. Megfosztották őket az identitásuktól. Most pedig egy új, ismeretlen világba csöppentek, ahol Evie volt A Gonosz, Trystan meg a herceg. A hős.

Aki a lány miatt kényszerült ebbe a szerepbe, mert Evie szülei hajlandóak voltak feláldozni egy ártatlan, hatéves fiút a saját érdekükben. Mert nem fogadták volna el Evie-t olyannak, amilyen. A család, amelyért annyit küzdött, a család, amelyért mindent megtett volna, megtagadta a valódi énjét.

Sajgott a lelke.

– Miben volt igazam? – mormolta a férfi átható tekintettel.

– Arra rendeltettünk, hogy elpusztítsuk egymást. Tényleg tönkretettelek. Tönkretettem az életedet. Minden rossz, ami valaha történt veled, közvetlenül visszavezethető a születésemhez. Nem kellett volna rávegyelek, hogy… Meg sem kellett volna…

A lány csuklójára hirtelen bilincsként szorult a férfi keze, és kényszerítette, hogy álljon fel.

– Ha ki mered ejteni a szádon azt a szót, hogy „születnem”, megmutatom neked, mi az igazi gonosz.

Evie szinte sírva lökte el magától.

– Ez nem vicces, Trystan.

Főnöke összeszorította az állkapcsát.

– Nem nevetek.

A lány lenézett a kezére.

– Távolságot kellene tartanunk. – Azzal hátrált egy lépést, majd még egyet, míg végül visszafordult az ablak felé.

– Ez az én szövegem.

– Komolyan mondom, Trystan. Ha hinni lehet a jóslatnak, meg kell mentened az igaz szerelmedet, és az nem a mese gonosztevője lesz. – Az utolsó szavakat zokogva ejtette ki, míg a férfi maga felé nem fordította a lány állát, és gyengéden a kezébe vette az arcát.

– Nem Rennedawn átka volt az oka, hogy a varázserőm – nyelt egyet –, a te varázserőd ennyire megvadult. Hanem az, hogy csókolóztunk.

Evie a fejét rázta.

– Ne mondd ezt! Kérlek!

Ám a férfi nem hagyta annyiban.

– Megtörtem a rád szórt szunnyadó halál átkot, te pedig az enyémet… Egy testbe zárva lenni valaki más mágiájával. Hát ezért keresett téged annyira a köd. És ezért foglak én is.

– Trystan – esdekelt a lány, mert túlságosan megrázta a lehetséges jövő, melyet főnöke oly könnyedén elfogadott, és a szerepek felcserélődése, hogy ezúttal kettejük közül a férfi volt a biztosabb.

A Gonosz elengedte, és hátralépett.

– Még nincs vége, Sage. Meg fogom találni Kingsley-t, utána pedig megkeressük a sárkányviperát. Őröket állíttattam a fészke mellé. Remélem, visszatér, és akkor te meg én végre beteljesíthetjük a próféciát, és megmentjük a királyságot. Együtt.

Evie gyűlölte, mennyire vágyott minderre, és gyűlölte a benne lakozó fájdalmat, mely megakadályozta, hogy kinyújtsa a kezét, és megragadja.

De nem is volt rá szükség. Trystan Maverine tálcán nyújtotta át neki.

– Megpróbálhatsz ellenállni, Sage. Én már megküzdöttem érte, és most rajtad a sor, de ahogy mondtad, nem mondok le rólad. Soha. – Azzal sarkon fordult, majd megtorpant, figyelmeztetés nélkül Evie felé pördült, és olyan hévvel csókolta, hogy Evie-nek meg kellett kapaszkodnia a férfi vállában. Egy pillanatra összeforrtak, és Evie áruló szíve tudta, hogy nem volt és soha nem is lesz semmi ennyire helyénvaló.

Aztán vége lett, a férfi gödröcskés mosollyal eleresztette őt, biccentett, és elhátrált.

Arca sötét ígérettel telt meg.

– Te voltál a vesztem, Evie Sage, és most… én leszek a végzeted.

Miután magára maradt, Evie az ablakot bámulta és nagyot sóhajtott; sötét köde a lába körül gomolygott.

Félrebillentett fejjel lenézett rá, arcán aljas vigyor terült szét, és gügyögni kezdett a ködnek, ahogy mindig is tette.

– Hát… Ez jó mókának ígérkezik.

Epilógus

Clare

Másnap reggel…

Clare mindenét elvesztette.

Alig néhány órával édesapja halála után még mindig kábán bámult maga elé. Semmi sem tűnt valóságosnak. Az arcát simogató szellő csak illúzió volt, a vakító nap pedig nyilvánvaló hazugság.

Apja holttestét most készítették elő, hogy visszavigyék a falujukba. A tengernél fogják eltemetni.

Mind kudarcot vallottak.

Alexandernek már órák óta nyoma veszett, elszökdécselt a Hikori Rengetegbe, mielőtt bárki megállíthatta volna. Tatianna mondta el Clare-nek, de az agya valahogy nem volt képes feldolgozni az információt. Nem akart mást, csak céltalanul kóborolni a kastélyban, a birtokon, még az erdőben is.

Meghalt. Csak annyit tudott, hogy az édesapja meghalt.

És Clare hibája volt.

Alexandernek nem is kellett volna visszaváltoznia, ha akkor Clare nem avatkozik közbe. A herceg nem veszített volna el tíz évet az életéből, nem veszítette volna el a beszédkészségét; nem veszítette volna el önmagát, mert a mágia elveszett.

A Hikori Rengeteg peremén állva tűnt fel neki, hogy megint eleredt az eső. A vízcseppek lecsorogtak az arcán, és lecsöpögtek az álláról. A nap azonban még mindig sütött. Beletelt pár pillanatba, mire rájött, hogy ez nem eső, hanem a saját könnyei.

Megtörölte a szemét, de ettől csak még jobban sírt, míg végül zokogva térdre rogyott.

– Az egész az én hibám. Az én hibám. – Csak sírt és sírt, míg be nem rekedt, és égett a torka. Leszegte a fejét…

Amíg két csupasz láb jelent meg a szeme előtt, egy kéz pedig zsebkendőt nyújtott felé. Amikor felnézett, olyan élesen felszisszent, hogy döbbenetében hátraesett a könyökére.

Egy férfi állt előtte. Magas. Sötét, göndör, hosszú haja a vállát verdeste, bőre világosbarna volt, szeme pedig aranyszínű.

És tetőtől talpig meztelen volt.

Az alak nehezen tudott megszólalni, telt ajkai szavakat próbáltak formálni.

Clare megrökönyödve bámulta.

A férfi végül feladta, és egy papírfecnit dobott Clare ölébe.

Annyi állt rajta:

Tudod, ki vagyok.

Volt valami az üzenetben, ami szöget ütött Clare fejében. A T betű keresztje… Csálé volt.

A nő szeme tenyér nagyságúra kerekedett, nem tudta elhinni, mit készül mondani, ahogy egy pici aranykorona hullott a lábához.

– Kingsley?

Vége… Amíg újra találkozunk, még egyszer, utoljára.

Remélhetőleg…

Bár ezeknél a tökkelütötteknél sosem lehet tudni.

Köszönetnyilvánítás

Amikor belekezdtem ebbe a könyvbe, rettentő izgatott voltam. Ez a harmadik regényem ebben a világban, ezekkel a szereplőkkel, akiket annyira imádok, és azzal a varázslattal és humorral, melyet a saját életemben is keresek. Hihetetlenül szerencsésnek és kiváltságosnak érzem magam, hogy ilyen csapattal dolgozhatom együtt, és hogy ilyen csodálatos hátországom van a barátaim és családom személyében. Ezért is vagyok ennyire büszke erre a történetre, ezért folytatom az írását, és valahogy minden alkalommal még varázslatosabbnak találom.

Köszönetet kell mondanom csodálatos szerkesztőmnek, Stacy Abramsnek, a folyamatos bátorításáért, meg azért, mert legalább annyira szereti ezeket a könyveket, mint én. Ő egy kincs, és borzasztóan hálás vagyok mindenért, amit megtett ezért a regényért. Óriási köszönet illeti Rae Swaint és Hannah Lindsey-t a segítőkész javaslataikért és a szerkesztés során tett vicces megjegyzéseikért, amik segítettek átvészelni a nehezebb pillanatokat. Minden egyes LOL kommentárral elég muníciót adtatok újabb ötven oldal megírására. Nélkületek nem jöhettek volna létre ezek a történetek. Nagyon köszönöm.

Köszönöm az én fantasztikus ügynökömnek, Brent Taylornak. Minden könyv végén megköszönöm, hogy te voltál a legelső, aki hitt ebben a sorozatban, aki pont olyan lelkes volt, mint én, és aki egy pillanatra sem ingott meg a hitében. Még mindig ugyanazt az energiát hozod ebbe a világba, mint az első telefonbeszélgetésünkkor, és nagyon hálás vagyok, hogy a kezdetektől velem vagy. Idén végre pezsgőt bontunk!

Köszönöm Liz Pelletiernek, aki már akkor meglátta A Gonosz asszisztensében rejlő lehetőséget, amikor mások nem. Te adtál hitet önmagamban és az írói képességeimben, és ezt sosem fogom tudni eléggé meghálálni. Remélem, tudod, hogy azóta is mindenhová elviszem a szavaidat, és ez segít, hogy fejlődhessek az élet minden területén. Maga vagy a csoda, és boldog vagyok, hogy ismerhetlek.

Köszönet Curtis Svehlaknak, Britt Marczaknek, a lektoroknak, Claire-nek és Jessicának, Meredithnek és a teljes média- és marketingcsapatnak, valamint az Entangled és a Red Tower minden munkatársának, akik keményen dolgoztak ezen a könyvön, a szerkesztéstől a formázásig, és azon túl is, és sokat fáradoztak, hogy végül eljuthasson az olvasókhoz. Felbecsülhetetlen a munkátok. Nagyon köszönöm Elizabeth Turner Stokesnak az újabb lenyűgöző borítót, és hogy a lehető legszebb és legkreatívabb otthont adtad a könyveimnek. Zseniális vagy.

Köszönöm minden külföldi kiadómnak és fordítómnak, akik világszerte elérhetővé tették ezt a sorozatot. A mai napig azzal ébredek, hogy fel sem tudom fogni, hány ember, hány nyelven élvezheti velem együtt ezt a történetet.

A barátaimnak és a családomnak köszönöm, hogy elviselitek a magamban fecsegésemet, osztoztok az izgalmamban, és megtesztek minden tőletek telhetőt, hogy részt vegyetek a könyves eseményeken és dedikálásokon. Miattatok mesélek történeteket. Nagyon szeretlek titeket.

Köszönöm a szüleimnek, Jolie-nak és Marknak, hogy mindig támogattok, és megengeditek, hogy gyönyörű helyekre repíthesselek titeket. A legnagyobb boldogság együtt átélni veletek ezeket a pillanatokat. Köszönöm a fivéreimnek, Averynek, Jake-nek és Bennek, hogy mindennap megnevettettek, és vidámmá teszitek az életemet. Ez a könyveimen is meglátszik.

A nagyszüleimnek, Georgann-nek, Richardnak, Rosalie-nek és Jamesnek. Ezt a könyvet nektek ajánlom, mert csodás emlékeztető, miért mesélek történeteket, és miért szeretlek benneteket annyira. Köszönöm, hogy egyszer sem panaszkodtatok, amikor kiskoromban újra meg újra előadtam az Aranyfürtöcske meg a három medvét, mintha az valami forradalmian új dolog lenne. Ott vagytok ennek a könyvnek minden egyes lapján. Köszönöm Glenn bácsikámnak, aki minden fejezet elején megcsillantja a kreativitását kedvenc békánkkal. És Giddo, remélem, ez a kötet bejut a mennyei könyvtárba. Szerintem nagyon tetszeni fog neked.

Óriási köszönet a vőlegényemnek, Michaelnek, mert mindennél jobban szeretsz, és mert mindig újratöltöd a vizes kulacsomat. Te vagy az oka, hogy nem száradok ki, és hogy hiszek az igaz szerelemben. A folyamatos támogatásod és a türelmed miatt tudom megvalósítani az álmaimat. Nagyon-nagyon szeretlek.

Köszönöm a választott családomnak, akikkel naponta kábé háromszázezerszer beszélek (ez valós szám), hogy velem ünneplitek a sikereimet, és szeretettel meg nevetéssel vigasztaltok, amikor le vagyok törve. Nélkületek romokban hevernék, szóval soha ne hagyjatok el, jó? Nagyon szeretlek titeket, Stacey, Kaven, Amber, Maggie és Sammy.

Köszönöm az olvasóimnak, akik oly türelmesen várták mindhárom könyvet, és velem együtt vészelték át ezt a lassú folyamatot. Remélem, ez lett a kedvencetek, és azt is, hogy sikerült a kínzást a minimumra csökkentenem. Ha ez segít, nekem is kínzás. A szereplők egyszerűen nem hallgatnak rám (de másokra se). Köszönöm mindenkinek, aki időt szakított rá, és eljött egy rendezvényre, hogy találkozzon velem, vagy dedikáltassa a könyvét, higgyétek el, ez olyan csodálatos érzés, amit sosem fogok megszokni. Mióta csak beszélni tudok, arról álmodoztam, hogy történeteket meséljek. Ti vagytok az oka, hogy valóra vált az álmom. Mindig szívesen látlak titeket A Gonosz világában, hogy nevessetek, sírjatok, vagy bármi mást csináljatok, ami csak jólesik.

És végül, mint mindig, meg kell köszönnöm Evie Sage-nek. Ő az a szereplő, akire a leginkább támaszkodom, aki átsegített minden nehéz pillanaton, aki menedéket nyújt, amikor az elmém túl kusza vagy túl sötét. Ott vár rám egy lámpással.

Köszönöm mindenkinek, aki kezébe vette ezt a könyvet. Remélem, mosolyt csalt az arcotokra, remélem, megérintett titeket, és remélem, arra is emlékeztetett, miért olyan értékes és gyönyörű ez az élet.

A szerzőről

Hannah Nicole Maehrer – vagy ahogyan még a TikTokról ismerjük, @hannahnicolemae – romantikusfantasy-szerző és BookToker, aki előszeretettel ír gonosztevőkről. Amikor éppen nem könyvbe illő bohózatokat forgat Gonoszokról és Asszisztenseikről, akkor Taylor Swift-dalokat hallgatva ír. Életének legnagyobb szenvedélyei közé tartozik a romantika, a mágia, a nevetés, és hogy kitalálja, hogyan építse be mindezeket az alkotásaiba. A legtöbb napon a fellegekben járva, egy tollal a kezében találhatod meg.

A szerző korábban megjelent művei az Anassa gondozásában

A Gonosz asszisztense

A Gonosz tanítványa

Az Anassa megvásárolható e-könyveit megtalálja a DiBookon