FÖLDVÁRI ANDRÁS

ELMENTEM VILÁGGÁ!

80 SZTORIVAL A FÖLD KÖRÜL

Budapest, 2020

Copyright © Földvári András, 2020

© XXI. Század Kiadó, 2020

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Lektorálás Erdődy Kristóf

Szerkesztette Laik Eszter

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tördelés Váraljai Nóra

Borítóterv Sebes Miklós

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6122-99-5

Előszó

A kedves olvasó különleges könyvet tart a kezében – egy különleges ember különleges történeteivel találkozhat benne. András nem útikönyvet írt, amely alapján bárki végigjárhatja a világot. Ez a nyolcvan történet egy-egy humorral és izgalmakkal teli élményt dolgoz fel. Ne várjuk a szerzőtől, hogy pontos tájleírásokkal szolgáljon, kiegészítve azokat az egyes városok történelmi hátterével és összes látnivalójával, viszont együtt élhetjük át vele kalandos életének nyolcvan epizódját a világ nyolcvan különböző pontján.

S hogy kicsoda hősünk, és miben különleges? Földvári Andrást nemcsak utazóként, de légi közlekedési és turisztikai szakemberként is ismeri a szűkebb és tágabb szakma. Területét kereskedelmi, szolgáltatási és kiszolgálási oldalról egyaránt naprakészen ismeri. Egy-egy új reptér felkeresésekor András a kulisszák mögé lát, azonnal feltérképezi magában a folyamatokat, és elismeréssel mosolyog az egyedi megoldásokon vagy méltatja az újításokat. Jól ismeri a légitársaságok működését és kiszolgálási színvonalát, így bátran hagyatkozhatunk a véleményére abban, melyik járaton milyen gyümölcslevet vagy szendvicset érdemes rendelni. András kivételes világlátottságát bizonyítja, hogy bármikor megkérdezhetjük tőle a következőt:

– Mondd csak, a varsói Chopin repülőtérről hogyan lehet tömegközlekedéssel a leggyorsabban és legolcsóbban bejutni a belvárosba?

Vagy ezt:

– Szerinted hogyan lehet a legkönnyebben eljutni Grönlandra?

A válasz azonnal érkezik, és ha Andrástól kérdezünk, a varsói Chopin repülőtér behelyettesíthető a világ hétszázötven másik repülőtere bármelyikével, ahogy Grönland helyett érdeklődhetünk kétszáz másik országról is. Igen, András így ismeri a világot.

És a világ is így ismeri őt. Az általa eddig bejárt százkilencvenhat ország legalább háromnegyedében akad egy barátja, akinek elég egy üzenetet küldenie, és az vetett ággyal várja a sosem fáradt utazót. Ő az a különleges ember, akit bárhová ledobhatnak a levegőből, tíz percen belül „gyerekkori” barátságot köt valakivel, és rögtön elbűvöli az illetőt a történeteivel és humorával. Ő az, aki sokszor magányosan utazik, de ha földet ér, sosem magányos. Álljon itt egy nulladik történet ennek példájaként.

Teherán, Irán fővárosa. Késő éjszaka szálltunk le Isztambul felől, és a vízumkiadást keresve kicsit tanácstalanul tébláboltunk a sok bezárt kioszk között. András szokása szerint meglátta a mi mentőangyalunkat, és kedvesen megszólította az éppen arra ténfergő reptéri alkalmazottat. A fiatalember készségesen igazított bennünket útba, sőt elkísért az eldugott ablakhoz, ahol az ügyünket intézték. Amikor meghallotta, hogy magyarul beszélünk, váratlanul ránk köszönt:

– Jó estét kívánok!

Mint kiderült, néhány éve orvostanhallgatóként tanult Budapesten, de nem bírta a vér látványát, és inkább a teheráni repülőtér menedzsere lett. Mentőangyalunk még a reptér elé is kikísért bennünket, maga nyitotta ki előttünk a taxiajtót, és becsületszavunkat kellett adnunk, hogy másnap vele vacsorázunk egy valódi perzsa étteremben. Ő csak egyetlen dolgot kért tőlünk: keressük meg elveszett magyar barátját. Nos, a közösségi oldalak világában ez nem okozott számunkra gondot. A megadott ismertetőjelek alapján a másnapi vacsorára egy élő e-mail-címmel tudtuk megörvendeztetni jótevőnket, Alit. Innentől naponta felhívott bennünket, tud-e bármiben segíteni iráni kalandozásunk során. Ez a barátság azóta is él, András gyakran vált üzenetet Alival.

András az, akinek legkedvesebb vánkosa a repülőülés fejtámlája, és természetes élettere a repülőtér.

A nyolcvan történet azért is különleges, mert mind igaz, és pontosan úgy esett meg, ahogyan az olvasó itt találkozik vele.

Számomra pedig azért egyedi ez a kötet, mert a történetek egy részét magam is átélhettem e különleges ember útitársaként.

Fogadjuk hát ezt a gyűjteményt egy mai napig aktív világjáró igaz meséjeként, engedjük, hogy szórakoztasson, és bárki legyen is az olvasó, óhatatlanul azt veszi majd észre, hogy maga is örök barátságot kötött Földvári Andrással.

Csépai Zoltán,

egy gyerekkori barát

I.
GYORSULÁS

Közel negyvenöt, idegenforgalomban és légi közlekedésben eltöltött év után nyugdíjba vonultam, és sok barát, ismerős unszolására egy Salamon-szigeteki, tengerparti bungaló mesés panorámájú teraszán rávettem magam a feladatra: elkezdtem összeszedni azokat az élményeket, történeteket, amelyek oly kalandossá tették életemet, és rengetegszer varázsoltak mosolyt hallgatóságom arcára.

Hogyan jutottam el idáig?

Édesanyám tanítónő volt, ő biztatott először, hogy tanuljak idegen nyelveket. Lényegesen hálásabb is vagyok neki ezért, mint a pár nyaklevesért, amit néhanapján kiosztott, hogy jobb útra tereljen.

Kisiskolásként kezdett németül taníttatni, de szerencsém volt az általános iskolai orosztanárommal is, aki Kárpát-Ukrajnában született, és meg tudta szerettetni velem az orosz klasszikusokat. Vele nem ragadtunk le Lenin életrajzánál, inkább szárnyaltunk az irodalomban. Talán ekkor kaptam kedvet az íráshoz is.

Az ötös orosz osztályzatnak köszönhetően vettek fel angol tagozatos gimnáziumba, ahol belevetettem magam a modern amerikai szépirodalomba, és évekig faltam az angol nyelvű könyveket. Angolszász tájakra azonban ekkor még a legjobb esetben is csak képzeletben repülhettem.

Először tizenhét évesen, a szüleimmel keltem útra és jutottam el a lengyel tengerpartra, ami mesés élménynek számított akkoriban. Ha valaki szeretné átélni a hangulatát, hallgassa meg Brian Adams több évtizeddel később született slágerét, a Summer of 69 címűt. Szabadság, utazás, lányok és a hatvanas évek legszebb pillanatai – számomra ezt jelentette az út. Lengyelországban észrevettem, hogy az orosz alapoknak hála, ragadnak rám a lengyel szavak. Pár nap elteltével az üdülő úszómesterétől a konyhás lányokig már mindenkivel lengyelül haverkodtam, és hazaérve levelezésbe kezdtem első szerelmemmel. Ő beszélt rá, hogy tanuljak rendszeresen a Lengyel Kulturális Intézet tanfolyamain. Két év múlva már a Budapesti Nemzetközi Vásár – akkor még a Városligetben rendezték – lengyel standján tolmácsoltam.

A Kereskedelmi és Vendéglátóipari Főiskolán is sok lengyel évfolyamtársam volt, kis ösztöndíj-kiegészítésként fordítgattam szakdolgozatokat is… ennyi év távlatából talán már nem buktatok le senkit.

Hiába unszolt apám, menjek a söriparba marketingesnek, úgy gondoltam, ha nem szeretem a sört, sosem fogom tudni jól eladni. Én utazásról álmodoztam éjjel és nappal, munkahelyként a Malév volt a cél, ott ugyanis alkalmazotti jegyekkel olcsón lehetett repülni. Óriási szerencsével és némi protekcióval friss diplomásként bekerültem a Malév idegenforgalmi osztályára, ebből alakult meg később a Malév Air Tours utazási iroda. Itt pénzügyi asszisztensként dolgoztam pár hétig, majd beutaztató referens lettem, s miután rájöttek, hogy nyelvtudásom jól kiaknázható, hamarosan idegenvezetőként kísértem Finnországba egy csoportot.

Az idegen nyelvek sorában a svéd következett, amelyet első maléves külszolgálatom alatt, Stockholmban szívtam magamba. 1979-ben kezdtem meg a szolgálatot Stockholmban, ahol bevándorlók nyelvtanfolyamán kezdtem elsajátítani a nyelvet. A gyakorlást a való életben folytattam, amiből pár év elteltével állami nyelvvizsga, majd idegenvezetői igazolvány is lett. Második maléves kiküldetésem során, 1994-ben Brüsszelbe kerültem, ahol hamar rájöttem, hogy flamand nyelven sokkal előrébb jutok, mint a külföldiek által preferált franciával. Hat év alatt mindkét nyelven megtanultam kommunikálni, a munkanyelv pedig mindvégig az angol maradt.

Tudtam és tudom mindmáig, hogy az idegen nyelvekre való nyitottságom és az új iránti fogékonyságom adott jó alapot az utazás rögeszmés szeretetéhez. A repülés imádata ezt a rajongást csak tovább fokozta. Főiskolás koromban jutottam hozzá egy kétkötetes, telefonkönyv méretű légi közlekedési világmenetrendhez. Esténként ezt bújtam testvérem és szüleim aggódó tekintetétől kísérve… Szegény gyerek, gondolták, valami baj van vele, felnőttmagazinok helyett a telefonkönyvet lapozgatja. Elkezdtem továbbá az akkoriban még utcai irodát működtető légitársasági képviseletek némelyikétől szezonális menetrendeket kunyerálni. Naprakészen akartam tartani ugyanis a fejemben összeálló ferihegyi menetrendet. Egy idő után olyan megbízható adattárrá képeztem magam, hogy a kollégák inkább engem kérdeztek, mint hogy kivárják, mire a ferihegyi információs szolgálat felveszi a telefont.

Az utazás és a repülés az életem részévé lett, olyannyira, hogy a városok és reptereik ismeretének köszönhetem házasságkötésemet is.

Kezdődjék hát kalandjaim krónikája ezzel a történettel!

Ismerd meg a reptereket, nászút lehet belőle

HELSINKI, FINNORSZÁG

1976 júniusában a Szent Iván-éji hétvégén üzleti útra indultam a Malév akkori kereskedelmi osztályvezetőjével.

Utunk alapötletét az adta, hogy szervezzünk a finn légitársasággal közösen hétvégi, finnországi társasutazásokat, méghozzá úgy, hogy azok a pár napos külföldi tartózkodás révén ne terheljék az akkoriban szigorúan szabályozott, dolláralapú utazási keretet. Finnország törölte el elsők között a vízumkényszert, mégis „nyugati” országnak számított, és mindkét légitársaság, a magyar és a finn is terven felüli utaslétszámmal kalkulálhatott. Péntekre esett a tárgyalás, vendéglátóink már előre jelezték, hogy mindenképpen maradjunk a társasági alkalmazottak számára szervezett hétvégi, szaunázással egybekötött, fehér éjszakás bulira.

A fővárostól félórányi buszozással értük el a tóparti, hangulatos, szaunás étteremet, ahol a vendégek szórakoztatására „város és repülőtér” tematikájú, társas vetélkedőt is szerveztek. Fel kellett ismerni a bemutatott képeket, hol járunk – aki tévedett, kiesett.

Egy amerikai kollégával vállvetve küzdöttünk, az utolsó körökben már csak mi ketten maradtunk a játékban. New Orleans, a berlini Tegel, a párizsi Orly nem okozott gondot, és már szinte fogyóban voltak a képek, amikor a játék vezetője úgy határozott, eldönti a köztünk dúló holtversenyt egy nehéz kérdéssel. Egy kis cédulára kellett felírni az utolsó képen látható reptér nevét. A Washington D. C.-beli Dulles volt az.

Mivel az adott repülőtér főépületét finn építész tervezte, hogy megoldásomat tetézzem, odaírtam az építész nevét is: Eero Saarinen. A versenytárs megrökönyödött, ezzel nem volt mit kezdeni…

Az első díj két, első osztályra szóló jegyutalvány volt a London–Miami–London útvonalra, amelyet a National Airlines légitársaság járataira válthattam be.

Ekkor már volt menyasszonyom, másnap táviratoztam is neki: „Ket darab repuloejegyet nyertem Mr. & Mrs. Foldvari reszere.” Amikor felolvasta a kolléganőinek, azok szinte felsikítottak:

– Ági, ez leánykérés!

Így hát, miután megadatott a nászút helyszíne, feleséget is „szereztem” hozzá. Azóta is ugratom őt: érdekházasságnak indult a dolog, ám így túl a negyvenedik évfordulónkon, tagadhatatlanul szerelminek is tekinthetjük.

Allahhoz közelebb

ALEXANDRIA, EGYIPTOM

Egyiptom manapság az egyik legnépszerűbb úti cél, néhány évtizede azonban csak kevesen juthattak el a fáraók földjére. A Malévnak hála nekem már 1974 őszén sikerült. Mindez úgy történt, hogy az akkori egyiptomi kormányzat nem utalta át konvertibilis devizában a Ganz Mávag által leszállított, Kairó–Alexandria-vonalon évtizedekig közlekedő, a helyiek által a mai napig Magarinak (azaz Magyarnak) becézett gyorsvonatok ellenértékét, hanem az ottani kormány egyiptomi fontban fizette ki a magyar követségnek. Erre jött a Nemzeti Bank akkori alelnökének, Fekete Jánosnak ama nagy ötlete (lánya akkor a Malév egyik korrekt revizora volt), hogy légitársaságunk szervezzen társas utakat Egyiptomba. A vállalat így az utasok által forintban befizetett részvételi díjakból törlesztheti, illetve csökkentheti kinnlévőségeit.

A második egyiptomi turnus vezetésével engem bíztak meg. Athén régi nemzetközi repterén tankolt meg a legszebb férfikort megélt, kissé leharcolt szovjet Tupoljev, mielőtt a mesésen kivilágított piramisok fölött átrepülve leszállt volna a Rejtő Jenő-regénybe illő, amolyan idegenlégiós állomáshoz hasonlítható kairói reptéren. Sötétbarna egyenruhás katonák lézengtek álmosan, fegyvereik mintha vidámparki céllövöldék raktáraiból keveredtek volna elő.

A betonon kopott festésű egyiptomi és szudáni gépek árválkodtak, várva a másnap reggeli utasrohamot.

A hosszú disdásába, vagyis a jellegzetes, bő klepetusba öltözött helyiek rögtön serénykedni kezdtek körülöttünk, hogy taxit közvetítsenek, de udvarias mosollyal leszereltük őket.

A városban azonnal körülvettek bennünket a kereskedők, akik még bazárszinten sem tudtak magyarul. Két nap elteltével aztán már magyar forintért árulták a tevegelést.

A négynapos programban maradt nagyjából fél nap szabad idő. Mivel a csoport vezetőjeként sikerült lemondanom az amúgy elmaradhatatlan parfümüzem-látogatást, szert tettünk egy teljes napra, amelyet egy alexandriai fakultatív kirándulásra szántunk.

Négyórás buszos zötykölődés után érkeztünk meg Alexandriába, ahol hiába kerestük a világ egyik csodájának tartott világítótorony helyét – az érettségi öltönyös helyi idegenvezető és a sofőr szinte összeveszett rajta, egykor hol is állhatott az építmény. Akkoriban még nem sejtették, hogy a nyugati turistákat érdekelheti az ilyesmi.

Kárpótlást jelentett az utolsó egyiptomi uralkodó, a hatalmától 1952-ben államcsínnyel megfosztott Faruk király palotájának megtekintése. A harmincas évek stílusában épült, lenyűgöző méretű építményben egy régi angol rádiókészülék, egy poros írógép és egy vízöblítéses mellékhelyiség képviselte a luxus luxusát.

Kora délután imára szólított a müezzin, én pedig megkértem a helyi idegenvezetőt, vigyen el minket is az egyik frissen tatarozott mecsetbe, hadd lássunk egy szentélyt is belülről.

– Ó, oda csak muzulmánok léphetnek be – szabadkozott ijedten egyiptomi kollégám.

– Na de kérem – vágtam rá –, mit gondol, hogy jutott ide ez a magyar csoport? Itt mindenki igaz hitű muzulmán.

– Ja, az más – felelte megnyugodva vezetőnk –, akkor irány a mecset.

Azt javasoltam a csoport tagjainak, odabent a templomban maradjunk inkább hátul, és a rituálé során mindig kövessük az idegenvezető mozdulatait. Jól is fog esni egy kis torna a hosszú buszos utazás előtt.

Amikor harmadszor kellett homlokkal megérinteni az imaszőnyeget, vesztemre az egyik fiatalabb útitárs fojtott hangon ugyan, de elvihogta magát. A jókedv terjedni kezdett. Térdelve, hajlongva, csak halkan és befelé, de mindenkit rázott a kuncogás.

A hátsó soroknál ijedten kezdtem kiebrudalni a magyar „híveket”, de a vihogás csak erősödött. Tudtam, lényegében az életünkkel játszunk. Ha kiderül a turpisság, nekünk annyi. Nélkülünk indul vissza a Tupoljev.

Orrokat befogni, vihogás visszatartva! Futás a buszba.

Amikor becsukódott mögöttünk a buszajtó, kitört a Karinthy után oly ismerős totális hangzavar: röhögött az egész osztály, azaz csoport.

Szegény helyi idegenvezető a mai napig őrlődhet, vajon az egyiptomi arab ima melyik fordulatát találtuk ilyen mulattatónak. Melyik rítushoz szoktak ezek a magyar muzulmánok, netán a mekkaihoz?

Elnöki ellátás

WASHINGTON D. C., EGYESÜLT ÁLLAMOK

Washingtonba életem második hivatalos amerikai útján jutottam el. Elsőként 1975-ben egy pár napos New York-i kiküldetésen vettem részt, mivel az akkori Pan Am World Tours vezetőivel együtt terveztük a magyar olimpiai csapat 1976-os montréali utazását.

Egy év múlva New Orleansba szólt a meghívó az Amerikai Utazási Irodák Szövetségének éves konferenciájára. A Malév akkori amerikai képviselője, aki nemcsak kollégám volt, de jó barátom is, kedvesen felajánlotta, ha Washingtonon keresztül repülök, szerez nekem olcsó szállást. Átmenetileg ő is épp Washingtonban tartózkodott egy tárgyalás miatt, egyébként New Yorkban, a Rockefeller Centerben működött a Malév-iroda. Kálmán felvetette, van pár isteni múzeum, oda is bekukkanthatunk majd, másnap pedig kipihenten utazhatunk a konferenciára, New Orleansba.

Washingtonban leszállva a Pan Am Jumbója elegánsan gurult el a Dulles reptéren vendégeskedő Concorde mellett. Nagy örömömre a termináltól távol álltunk meg, így olyan érdekességekkel ismerkedhettem, mint a hidraulikával működő, buszjellegű járművek – ezt a külső területen álló repülőgép ajtajához navigálták, rácsatlakoztatták, ebbe szálltunk be, és a főépületben tett ki bennünket.

Kálmán kijött elém a reptérre, de kissé lógó orral fogadott.

– Isten hozott, Andris, sajnos rossz hírem van, nagyban ülésezik az amerikai Kongresszus! Ilyenkor rengeteg protokollvendéggel vagyunk megáldva, minden szállodában telt ház. Szerencse, hogy van egy régi iskolatársam itt helyben, szerzett valahogy szállást nekem, és úgy tudjuk megoldani a tiédet, ha közös szobában alszunk.

– Ugyan, kedves Kálmán bátyám, ebből ne csinálj gondot. Hullafáradt vagyok, elalszom én egy fürdőkádban is, csak legyek végre vízszintesen – feleltem megkönnyebbülve. És csakugyan: sosem jelentett számomra gondot a kényelmetlenség. Ha úton lehetek, semmi nem tántorít el.

A repülőtér parkolójában egy kisebb úszómedence szélességű, méretes kocsi várt bennünket. Ugyancsak elcsodálkoztam, amikor begördültünk a lenyűgözően modern Watergate Hotel elé. Ebben az épületkomplexumban robbant ki a nevezetes botrány, amikor egyik irodaként használt lakásába betörtek 1972-ben. Az az osztálytárs ugyancsak élelmes lehet, hogy épp ebben a hotelban tudott egy szobát szerezni, tűnődtem. Ámulatomat csak fokozta, amikor magyarul köszöntött a díszes egyenruhát viselő ajtónálló.

– Köszöntjük Washingtonban, Földvári úr! Érezze otthon magát.

Mint kiderült, ’56-os magyar volt. Kollégám még korábban beavatta, hogy érkezni fogok, volt hát ideje az „amerikás magyarnak” felkészülnie rám.

Kálmán barátom rendkívül magas, szikár ember. A recepcióhoz érve könnyedén áthajolt a pulton, így maga akasztotta le a galambdúcszerű fachok egyikéből a szobakulcsot. Ezen is meghökkentem, mert bár a recepciós épp nem állt a pult mögött, de efféle önállóság azért mégsem szokás a szállodákban…

Gyalog baktattunk fel a félemeletre. A folyosó végére érve Kálmán széles mosollyal tárta ki előttem a Watergate Hotel elnöki lakosztályának ajtaját. Ekkor értettem meg, hogy egy jókora tréfa áldozata lettem, azaz inkább nyertese…

A „közös szoba”, ahogy Kálmán korábban említette, és amiben együtt kellett volna aludnunk, négy hálószobát jelentett, bárral, három fürdőszobával, a teraszán vese alakú, nyitott medencével. A mellékhelyiségben aranyszínű telefon, mellette jegyzetfüzet és szintén aranyozott ceruza. (Ezt a mai napig féltett ereklyeként őrzöm – igen, muszáj volt elcsakliznom.)

Az iskolatárs története mindazonáltal igaz volt. Valamikor egymás mellett ültek Kálmánnal a Fasori Evangélikus Gimnázium padjában, csak épp azt nem árulta el barátom, hogy ez az osztálytárs a hotel igazgatója. Legalább húsz dollárt terhelt – ezúttal is köszönjük – Kálmán számlájára.

Senki ne mondhassa, hogy ingyen laktunk a Watergate elnöki lakosztályában.

A kulisszák mögött: ferihegyi furcsaságok

BUDAPEST, MAGYARORSZÁG

Ferihegy nekem örökre Ferihegy marad… Sok meghökkentő, olykor tragikomikus történetet megéltem itt.

A reptéren csak ideiglenesen dolgoztam, hivatalos munkahelyem kezdetben a Malév Vörösmarty téri irodája volt. Az idegenforgalmi osztályra vettek fel, ám ebbéli munkakörömben nem kerülhettem közelebb a repüléshez. Egy nagy könyvbe kellett számokat jegyeznem, de hol volt ez az álmaimtól, a csodás gépmadaraktól és a felhőktől! Rossz látásom miatt pilóta nem lehettem, még jogosítványt is nehezen kaptam – maradt hát a földi munka, de legalább beszívhatnám a repülőtér levegőjét… Akkoriban a téli időszak még holt szezon volt az idegenforgalomban, megkértem hát a főnökömet, hogy amíg nincs sok munka, hadd mehessek ki Ferihegyre repülést tanulni, azaz megismerni a forgalmi területeket. Gyakornokként kerültem oda, és óriási lelkesedéssel vetettem bele magam a tanulásba. A kommunista szombatokon – vagyis amikor még minden második szombat munkanap volt – magam jártam be a helyfoglalási osztályra, hogy elsajátítsam a manapság már kezdetlegesnek nevezhető számítógépeken a helyfoglalási szisztémát.

Az élet aztán úgy hozta, hogy később, magasabb beosztásaimban sokszor járhattam Ferihegyen. Az 1976-os montréali olimpiánál például már az utaztatás fő szervezőjeként dolgoztam, miközben a magyar csapat lelkesen készült a nagy eseményre. A sportolók szállítására kiírt tendert a Malév Air Tours nyerte két Boeing 707-es bérlésével, ezek közvetlenül szállították Ferihegyről az olimpikonokat a kanadai városba. Az utasoknak speciális táskákat is készíttettünk, egyik oldalukon a gépeket üzemeltető Pan Am, a másik oldalon a Malév Air Tours emblémája díszelgett.

Eljött a nagy nap, a ma már bezárt egyes terminálra riporterek és újságírók hadától körülvéve megérkezett a híres sportolók csapata. Kezükben az emblémás táskák, a feladandó poggyászok között pedig feltűnt egy… kollégáimmal elakadt a lélegzetünk, amikor megpillantottunk egy közel húszméteres nyolcas evezős hajót. Az olimpiai szervezők annyit tudtak, hogy a sportolók Boeing géppel utaznak, fel sem merült bennük, hogy a Boeing nemcsak óriásgépeket gyárt, amibe szinte minden belefér, hanem keskeny törzsű, száznyolcvan fős utasszállítókat is.

Döbbenten álltunk, vakartuk a fejünket. Most mi lesz? A megoldás akkor kezdett derengeni, amikor leszállt a betonra egy kanadai DC–8-as. Éppenséggel tenyészbikákat szállított a tengeren túlról a magyar állomány vérfrissítésére. Mit hoz a sors, kiderült, hogy üresen tervezett visszarepülni… Na és hová? Nem fogják elhinni – éppen Montréalba!

Elkaptam a tarmakon a forgalmi irodába siető kapitányt, és szinte könyörögve kértem, támogassa már a magyar olimpiai mozgalmat, és vigye el hajóstul az evezős nyolcasunkat magával. Kis habozás után a pilóta elvállalta a feketefuvart azzal a feltétellel, ha mi kitakaríttatjuk és fertőtlenítjük a gépét. Nem volt kérdés, állt az alku. Miután a bikákat lepakolták a gépről, profi takarítóink serényen nekiláttak a munkának, mi pedig berakodtuk a hajót és a Pan Am-címkés bőröndöket. A gép a shannoni tankolás után szerencsésen megérkezett Montréalba. Mire a csapat kiszállt, a hajó ott várta őket a szalag végén.

Az igazi galibát a visszaút tartogatta, itt ugyanis már nem adódott mentőötlet, vagyis mentőjárat. A hajó sehogy sem fért bele az „aranygép” hasába. (Fiaink-lányaink négy aranyat hoztak el Montréalból.) Az evezőst végül kamionnal vitték New Yorkba, innen áruszállító géppel utazott tovább Frankfurtba, majd újra kamionon hazáig. Feltételezem, mit sem sejtő montréali kollégáink a mai napig tanakodnak, hogy is rakták be a magyarok ezt a hajót a Boeingbe…

Kezdők szerencséje

MIAMI, EGYESÜLT ÁLLAMOK

Miami nászutunk, amelyre a repülőjegyeket még Helsinkiben nyertem, azon a bizonyos vetélkedőn, nem a mézeshetek közhelyes kellékével, a ragyogó napsütéssel indult. Mivel 1977 januárjában keltünk útra, nekünk némi hófúvás jutott Ferihegyen, így aztán lekéstük Londonban a csatlakozásunkat. Ott sem volt épp hőség, és túl sok meleg holmit nem pakoltunk be, elvégre a napfényes Floridába készültünk. Reptéri kollégánk szerencsére talált nekünk helyet egy közeli kis szállodában, így csak a kocsitól az épületig kellett fagyoskodnunk.

Floridai vendéglátóink, egy igen korán Amerikába szakadt magyar hölgy és a férje néhány hete szerzett tudomást a repülőjegy-nyereményünkről egy kolléganőmön keresztül, aki lelkesen újságolta el nekik, micsoda szerencse érte egy kedves munkatársát. Nagy szó volt akkoriban egy ilyen út, a Malévnál is híre ment a szerencsénknek. Bár minket nem ismert az amerikai házaspár, nagyvonalúan felajánlották: majd gondoskodnak ők a szállásunkról, menjünk csak hozzájuk. A londoni szállodában elhelyezkedve rögtön értesítettük őket, hogy nem vesztünk el, csak egy nappal később landolunk.

Isteni érzés volt a merev és fagyos télből az ernyedt, nyárias hangulatba megérkezni. A magyar hölgy férje valóságos cirkálóval várt bennünket a reptéren, és már suhantunk is Miami Beach legelegánsabb negyede felé.

Az utat pálmafák szegélyezték, balra a tenger, jobbra üveges portálú szállodák és fehéren világító, Bauhaus jellegű lakóházak. Letisztult elegancia áradt mindenből, még a ráérősen andalgó, nyáriasan öltözött járókelőkből is.

Az autóban átkaroltam ifjú feleségem vállát, és titkon reméltem, érzi, micsoda főnyereményt fogott ki magának személyemben. Szinte filmvászonra illő, ahogy elkezdjük Floridában közös életünket.

Begördültünk Miami Beach egyik, nagyjából negyvenemeletes épülete elé. Vendéglátóink egy úgynevezett condominiumban laktak, ami a társasháznak felel meg, de távolról sem hasonlít a mi jó kis szocialista épületeinkre. Inkább egy hatalmas szállodára, amelyben többféle szolgáltatás is működik, a recepciótól a szabadidős tereken át az uszodáig.

Gyalog indultunk el a lépcsőn, miközben Ágival nem győztük forgatni a fejünket. A kőkockás padlójú házfolyosók után a csarnok tágasságú előtér, a szőnyegezett, díszes szegélylécekkel ékesített lépcső és a ragyogó folyosó minden képzeletet felülmúlt. Amikor azonban vendéglátóink lakásába beléptünk, hátrahőköltünk. A giccs még a szokványos amerikai viszonyokat is felülmúlta. A falakon cirádás selyemtapéta, a szobákban kristálycsillárok, műbarokk keretbe foglalt képek a falon… Ilyen szállásra nem számítottunk, de panaszunk nem lehet, annyi szent.

Egy üdvözlő koccintás után a házigazda mosolyogva így szólt:

– Ti nem itt laktok majd, foglaltunk nektek egy külön lakrészt, legyen némi magánszférátok, ha már nászútra jöttetek.

Kíváncsian baktattunk fel a férfi nyomában még egy emeletet. Az ajtó kitárult, és egy teljesen üres, fehérre meszelt falú garzon küszöbén álltunk, amelynek hálórészében egy lepedővel letakart matrac várta az ifjú párt. A lakásban semmi egyéb. Hát elférni elférünk – állapítottuk meg kényszeredett mosollyal. Vendéglátónk sejtelmesen ránk kacsintott, aztán behúzta maga mögött az ajtót, és kettesben maradtunk.

Ahogy körülnéztünk, kiderült, ha berendezés nincs is, de kilátás annál inkább, és mi más kellene két fiatal szerelmesnek… Kiléptünk az erkélyre, és a látvány kárpótolt a spártai körülményekért. Alattunk a szélben bólogató pálmafák, az út túloldalán a végtelenbe nyújtózó, csillámló strand. Elhatároztuk, hogy mindennap leugrunk majd valahová megreggelizni, veszünk kenyeret, vajat, tejet, neszkávét, és ez lesz a mi kis miami luxusunk.

Ami az eltervezett idillt illeti, a nyugalmunk nem volt épp teljes. Vendéglátóink kitartóan hurcoltak bennünket helyi társaságaikba, de leginkább úgy, mint a véres kardot: nézzétek csak ezeket a szerencsétlen magyarokat, akiket felkaroltunk! Valóban tárgyakként mutogattak bennünket, saját jótékonykodásuk élő bizonyítékaiként. Ennek megfelelően barátaik kíváncsian méregettek bennünket, kuriózumnak számítottunk az általuk nem ismert kelet-európai ország lakójaként. Mindenütt értetlenkedve fogadták a szándékunkat, ugyan miért akarunk visszamenni oda az isten háta mögé. Az ő világképük középpontjában Amerika állt, és el sem tudták képzelni, hogy máshol is lehetséges az élet.

Házigazdáink színházba is elvittek minket, de a jegyeket az alapján foglalták, hogy mikor van hely az első sorban, nem a szerint, melyik darabot – ahogy ők mondják: show-t – akarták látni… Az ilyen kulturális programoknak amúgy is inkább az új ruhaköltemények felvonultatása volt a célja, és nem utolsósorban, hogy irányunkban gyakorolt jóságukat hangoztassák.

Mi mást tehettünk, lenyeltük a békát: a hetvenes években Miamiba eljutni ugyancsak kevesek kiváltsága volt. És a kellemetlen vendéglátókat leszámítva valóban életre szóló élményekkel gazdagodtunk. Eljutottunk Disney Worldbe, delfinshow-t néztünk, fürödtünk az óceánban, és feltárult előttünk egy addig csak filmekből ismert világ. Tegyük hozzá, a maga társadalmi sajátosságaival, amiről Magyarországról nézve szintén fogalmunk sem lehetett. Az első élelmiszer-vásárláskor magabiztos angolsággal – elvégre angol tagozatos gimnáziumba jártam –, válogatott udvarias fordulatokkal kérdeztem meg a biztonsági őrt (ami számunkra akkor még szintén ismeretlen látványnak számított) egy boltban:

– Megmondaná, kedves uram, merre találom a vajat?

Tágra nyílt szemmel meredt rám, majd ennyit válaszolt:

– Non comprende, soy Cubano. Nem értem, én kubai vagyok.

Azóta is mondom mindenkinek, ha Floridába látogatnak, vigyenek útiszótárt, lehetőleg spanyolt. Mára nemcsak a nyelveket értem jobban, de egy kicsit a világot is, és feleségemmel nosztalgiával gondolunk vissza naivitásunk boldog éveire.

Gyermekáldás kormánykísérettel

GÖTEBORG, STOCKHOLM, SVÉDORSZÁG

Első munkahelyemnek, a Malévnak körülbelül negyven külképviselete működött Európában és a Közel-Keleten, ezeken a vállalat háromezres állományából kiválasztott magyar munkatársak dolgoztak. Egy kiküldetés négy évig tartott. A jelölteknek el kellett végezniük egy tanfolyamot, amikor is megismerkedtek az adott ország sajátosságaival, a helyfoglalási rendszerrel, a pénzügyi munkamenettel. A megbízatás hatalmas lehetőséget rejtett, hiszen a nyugati élet a hetvenes–nyolcvanas években egy még ugyancsak zárt országból nézve mesebeli szabadsággal kecsegtetett. Kicsit hasonló volt ez egy diplomata-munkakörhöz: szolgálati útlevelet kaptunk, ehhez féldiplomata státus járt, nem beszélve arról, hogy vámmentesen hozhattunk be árucikkeket. Én például Svédországban vettem egy remek Škodát, ami igen nagy szó volt akkoriban. (Akik éltek már a hetvenes években, emlékezhetnek, itthon mennyit kellett várni egy személyautóra…)

Jómagam huszonhét évesen lettem a Malév stockholmi kirendeltségének vezetője, s ezzel a vállalat legfiatalabb képviselője. Mindezt párttagság nélkül – ami szintén ritkaság volt akkoriban –, a jó szakmai hátteremnek hála. 1979 májusában érkeztem meg Stockholmba, és 1983 szeptemberéig több mint négy szép évet töltöttem ott. Ági, a feleségem két hét múlva jött utánam, ő a stockholmi IBUSZ-iroda pénzügyi részlegén dolgozott. Stockholmi életünket egy gyönyörű lakásban kezdtük meg, és mindjárt megtapasztalhattuk, milyen felemelően szépek a svéd nyarak. Forróság helyett kellemes melegben fürdőzött a város, amely fölé ernyőként borult a lombkoronák zöld sátra.

Mindehhez pazarul tágas lakást kaptunk otthonként – érthető, hogy itt még inkább felerősödött a gyermekáldás utáni vágyakozásunk. Mivel az áldás nem jött kívánságunk szerint azonnal, úgy döntöttünk, elengedjük a gondot, és egy baráti meghívást elfogadva téli szabadságom idején nekivágunk egy hosszabb útnak. A kötelező védőoltás beadatása előtt derült ki a nagy hír: Ági várandós! Az utazást nem mondtuk le, sőt Ági az utolsó pillanatig kint maradt velem Stockholmban. Nem sokkal a szülés várható ideje előtt aztán feltettem a repülőgépre, amellyel hazajött Budapestre, az édesanyjához. Két városban vártuk, hogy megszülessen a gyermekünk, azaz, ahogy én szinte teljesen biztos voltam benne: a fiunk. Azt még nem sejtettük, hogy a kisember épp a legnagyobb sürgés-forgás közepette dönt úgy, hogy világra jönne…

1980 szeptemberének közepén telex érkezett a Malév-központból a stockholmi irodába, amelyben közölték, hogy hamarosan kormánygép száll le Göteborgban a Landvetter repülőtérre, méghozzá népes delegációval a fedélzetén. A magyar kormányküldöttség a göteborgi programja – hajógyár- és Volvo-gyár-látogatás, és az akkoriban szokásos ipari „tiszteletkörök” – után tovább folytatja útját Stockholmba. Az én feladatom abban állt, hogy a Malév részéről fogadjam Göteborgban a delegációt, intézzem a gép mihamarabbi indítását, majd ez után szervezzem meg az érkező VIP-vendégek kiszolgálását Stockholmban, az Arlanda reptéren.

Sosem voltam egy logisztikai mágus, ám ebben az esetben beláttam, hacsak nem küldenek egy MIG–21-est, hogy a gép felszállása után Göteborgból előbb érjek Stockholmba, mint hogy a kormánygép befut, talán nekem is azon a bizonyos kormánygépen kellene ülnöm. S lőn, a Malév-központból rögvest megjött az engedély, hogy magam is felülhetek a delegáció gépére.

Bérelt autóval indultam el a svéd kikötőváros, Göteborg felé. A gondolataim persze szüntelenül máshol jártak, hiszen ifjú feleségem mindenórás volt Budapesten. Vajon bejön a megérzésem? Valami egyre nyugtalanított belül, megálltam hát útközben, hogy egy benzinkútról hazatelefonáljak. Megkértem a kutast, engedje meg, hogy egy interurbán hívásra használhassam a készüléket.

Odahaza anyósom vette fel a kagylót. Egy pillanatig hallgatott, majd izgatottan darálta el az örömhírt, miszerint hajnalban megszületett… Marci fiunk!

Akkorát ugrottam örömömben, mint egy szöcske, a kutas csak nézett, hogy mi ütött belém…

– Jag har fott en son! En son! Fiam van, fiam van! – ujjongtam az ugrándozás közepette, tört svéd nyelven tudatva a kutassal boldogságom okát. Ő olyannyira osztozott az örömömben, hogy el sem fogadott fizetséget a távolsági hívásért. A fiamat három nap múlva vehettem csak a kezembe, hiszen még teljesítenem kellett a küldetést: kormányunk zökkenőmentes utaztatását.

Nagy büszkén folytattam az utam Göteborgba, és mennyei boldogságban úszva érkeztem meg a kormánydelegáció fogadására. Hamarosan landolt is a Magyar Népköztársaság feliratú, TU–134A típusú gép, és ajtajában felbukkantak az öltönyükbe merevedett elvtársak. Fülig érő mosolyomat nyilván annak tulajdonították, mennyire felvillanyozódtam a megbízatásomtól. A gép kora délután indult is tovább Stockholmba – velem mint hivatalos engedéllyel felruházott potyautassal. Életemben először (és utoljára) süppedhettem bele a Magyar Népköztársaság kormánygépének puha műbőr foteljába. Egyébként két légi jármű szolgálta a kormányt, az egyik egy hetvennégy fős, normál utasszállító-belsőre volt konfigurálva, ez a másik, amellyel mi utaztunk, negyven-ötven fős, klubformátumú enteriőrrel bírt: hosszú tárgyalóasztal, köré rendezhető székek, a szocialista luxusnak megfelelő sárgásbarna műszálas plüsshuzatok. Persze fényévekre volt ez a mai amerikai filmekben látható, saját kommunikációs központtal felszerelt pazar különgépektől, de azért azzal csak a magyarok dicsekedhettek, hogy a repülő konyhájában Herendi étkészlet volt. Sőt, nem csak a kormánygépen: a Malév egyik vezérigazgatója, herendi születésű lévén, minden képviseletre kiküldetett egy hetvendarabos készletet. A konyha egyébként nagyobb volt a szokásosnál, és egykor külön személyzet dukált hozzá. A két kivételes küldetést ellátó vasmadár hangárja Ferihegyen nagyobb volt, mint a teljes Malév-flottáé. Mifelénk el is várták az „úrelvtársak” a megkülönböztetett bánásmódot, ám a nemzetközi utaknál, különösen északon, olykor mulatságosan disszonáns helyzeteket szült a két kultúra találkozása. Ugyancsak meghökkentő lehetett például a norvég szakszervezeti képviselőnek, amikor egy alkalommal a magyarországi SZOT, vagyis a Szakszervezetek Országos Tanácsa akkori vezetője kormánygéppel érkezett Oslóba. A fogadására megjelenő szakszervezeti kolléga egy ütött-kopott, tizenkét éves Volvóval várta kollégáját, majd a gépről lesétáló SZOT-elnök kezéből kivette a táskát, egy hanyag mozdulattal bedobta a Volvo hátsó ülésére, és részéről már indulhattak is. Hogy mennyire más volt a horizontunk a (népi) demokrácia értelmezését illetően, azt hamarosan magam is megtapasztalhattam.

A delegáció stockholmi programjának végén újabb feladat hárult rám. Az akkori magyar miniszterelnök-helyettes Kirunába, Lappföldre látogatott volna a kormánygéppel, de ott köztudottan rövid volt a kifutópálya, a hosszú törzsű Tupoljevnek mindenképpen. Maradt hát a földön a kormányt kiszolgáló gépmadár, ami némi elégedetlenséget szült politikusaink körében. A Malév-központból utasítottak, hogy szervezzem meg az utat menetrend szerinti gépekkel, és ha szándékomban áll, mehetek én is, mint úti marsall, vagyis az utazás logisztikai szervezéséért felelős személy.

Az SAS légitársaság belföldi járatai business osztály nélkül, szabad ülésválasztással közlekedtek – kicsit aggasztott, mi lesz ebből: besorolni egy kormánydelegációt az utazóközönség soraiba…

Az utasok már libasorban álltak, amikor odaléptem a sor elején várakozó svéd úriemberhez, udvariasan bemutatkozva megkértem, ugyan engedje már előre a magyar kormánydelegációt.

– Micsoda?! – reccsent rám a férfi öntudatosan. – Ők többet fizettek a jegyért, mint én? Álljanak csak sorba, mint minden más halandó!

Ja, kérem, ötlött fel bennem, erre északon más mértékkel mérik a demokráciát.

Óriásszörny a víz alatt

GEIRANGER-FJORD, NORVÉGIA

Svédországi külszolgálatom idején rendszeresen részt vehettem a vezetőség szervezte körzeti értekezleteken. A skandináv régiót Svédország, Norvégia, Dánia, Finnország alkotta. Ilyenkor a kollégákkal megvitattuk a körzet gazdasági, idegenforgalmi helyzetét, közös stratégiát dolgoztunk ki a konkurensekkel versengve.

Szívesen jártam el ezekre az értekezletekre, mivel mindig másik városban rendezték őket. A hivatalos programok után szabadon kirándulhattunk, „lazulhattunk” egy kicsit.

Norvégiában dolgozó magyar kollégám kitalálta, mivel Oslóban már tartottunk tanácskozást, menjünk inkább vidékre, a norvégiai Geirangerbe. Ez a festői kis turistafalu a nyugati partvidéken tekergőző Geiranger-fjord csücskében fekszik, és nem véletlenül kapta meg 2005-ben az UNESCO világörökségi címét. A mi konferenciánkat ennél jóval korábban, 1979-ben tartottuk meg itt.

Mindenki örömmel csatlakozott, norvégiai kollégánk úgy döntött, autóval megy a helyszínre, hogy hármunkat, akik a levegőből érkezünk, furikázhasson majd a faluban és környékén, ne kelljen vagyonokat költenünk taxira. S hogy a többórás autóúton ne legyen egyedül, én önként vállalkoztam, hogy elkísérem, legalább többet látok az országból. Repülővel megérkeztem hozzá Oslóba, innen indultunk északnyugatnak, a tengerpart felé.

Lenyűgöző helyeken vitt az út, a tundraszerű völgyektől a holdbéli, kopár tájakig, a tavakkal pettyezett legelőktől a csupasz sziklavonulatokig szinte minden földrajzi képződményt megcsodálhattunk.

Geiranger egy kis hoteljában szálltunk meg, ahol a hirdetőtáblán számos környékbeli kirándulási lehetőségről olvashattunk. „Repülősök” lévén mind a négyen, nem volt sok vita köztünk: egyöntetűen a hidroplánkirándulásra szavaztunk. A „sítalpas”, vagyis inkább „víztalpas” gép a magas hegyek között kígyózó, égszínkék vizű fjordról szállt volna fel, és a magasból nézhettük volna végig a csipkézett partszakaszt. Gyermeki örömmel készülődtem a hivatalos program után tervezett, párját ritkító túrára. Olyasféle várakozás fogott el, mint amikor első repülős utunkra készültünk a szüleimmel Drezdába. Akkor mindössze tizenhat éves voltam.

Az időjárás azonban most másképp gondolta. A norvég fjordvidék jellemzője, hogy percek alatt megváltozhatnak a légköri viszonyok. Egybefüggő, szürke felhők nehezedtek a tájra, majd mintha szárazjeget füstölögtetnének valami égi színpadról, sűrű köd telepedett ránk. Bármennyire sajnáltuk, törölték az aznapi hidroplánmenetet.

Mit tegyünk helyette? Üsse kő, üljünk egy olyan járműre, amely nem a levegőben jár. A fjordon közlekedő postahajó a part menti kis gazdaságok, települések között ingázott, elsődlegesen abból a célból, hogy a postát kézbesítse, de sok egyéb funkciót is betöltött. Ezzel a hajóval jártak a helyiek vásárolni, a gyerekek iskolába, még egy kis legényt is láttunk, amint fedélzetre száll a gordonkájával, bizonyára zeneórára igyekezvén. A balatoni sétahajókra emlékeztető kis motoros jármű csábító lehetőségnek tűnt, befizettünk hát egy fuvarra.

A hajóra felszállva a helybeliek kezdetben ugyanolyan távolságtartással méregették a felismerhetetlen nyelven beszélő négy kelet-európait, mint mi őket. A skandinávok rendkívül zárkózottak, nem szokás csak úgy odalépni a másikhoz és beszélgetést kezdeményezni. Az intim szférát is sokkal komolyabban veszik, mint a délebbi népek. Ennek fényében aztán nagy élmény volt, hogy sikerült velük pár szót váltanunk és kedvesen elbeszélgetnünk.

A part menti kis farmok, települések végéhez érve a hajó irányt változtatott, átpöfögött a túlpartra, és ott teljesített szolgálatot. Egy idő után valami furcsa mormogásra, brummogásra lettünk figyelmesek. Nem medve volt, az bizonyos, inkább motorzajnak tűnt, de mintha a víz alól jött volna.

Némelyikünk már a mentőmellényeket fürkészte bizonytalanul, volt, aki azzal viccelődött, talán a legendás szörny költözött át Lochnessből Norvéghonba, és megzavarhattuk az álmát. A mormogás fenyegetőn erősödött. Már mindannyian a hajókorláton áthajolva fürkésztük az alant morajló sötétkék hullámokat, amikor pár perc múlva először egy fekete folt, majd egy hosszú, szivar alakú műtárgy bukkant a felszínre.

Bármilyen hihetetlen, komótos lassúsággal egy tengeralattjáró bálnaszerű fémteste emelkedett ki a vízből, mintha csak levegőt venne a súlyos óriáscet. Hamarosan megláttuk az amerikai felségjelzést is. A matrózok boldogan nyitották ki a csapóajtót, és felszabadultan másztak ki a friss levegőre. Mi voltunk az elsők, akiket megláttak, kurjongatva integettek nekünk örömükben. Mint megtudtuk, nincs ebben semmi meglepő: Norvégia is NATO-tag, az egyesült államokbeli tengerészek gyakorlatozni jöttek át az óceánon túlról, pontosabban átúsztak annak felszíne alatt.

Bár sajnáltam az elmaradt hidroplánozást – akkor még nem sejtettem, hogy több mint húsz évet kell majd várnom erre az élményre –, na de tengeralattjárót végképp ritkán láthat magyar ember testközelből. Sose legyen rosszabb kárpótlásom…

Ne hívj, mert jövünk!

SYDNEY, AUSZTRÁLIA

Feleségemmel első föld körüli utazásunk részeként jutottunk el Ausztráliába. Nagy szerencsénkre Ági gyerekkori barátnője titkárnőként dolgozott a magyar főkonzulátuson Sydney-ben, ő vetette fel, hogy látogassunk el a kontinensre. Nem tudta szegény, hogy légitársasági alkalmazottakat nem szabad meghívni… mert tényleg eljönnek.

Utunk stockholmi kiküldetésünk idejére esett, így tehát a földnek egy kicsit még távolabbi pontjáról indultunk útnak, mintha Budapestről repültünk volna. Ekkor Ági már várandós volt Marcival, akinek olyannyira örültünk abban a bizonyos, szép stockholmi lakásban. Februárban indultunk útnak a csikorgó svéd télből a verőfényes déli féltekére. Bangkokon keresztül utaztunk, ahol egy kis városnézésre is maradt idő.

Fáradtan, de csupa szép élménnyel repültünk a thai légitársasággal Sydney-be, pazar ellátással. Akkoriban még orchidea díszítette a turistaosztályon az étkezési tálcát, és kis rézharangocskát kaptunk búcsúajándékként. Engem ezek az apró gesztusok mindig elbűvöltek. Mára sajnos megfogyatkoztak a kis ráfordítással megvalósítható figyelmességek. Legrosszabb tapasztalatomat egy Pobeda-járaton szereztem Moszkvából Ulan-Udébe, Burjátföld fővárosába utazva, ahol a hatórás úton mindössze egy (papír)pohár vizet kaptunk, még vásárolni sem lehetett a fedélzeten. Akárhogy is, a repülés az elmúlt évtizedekben nagyüzemi szolgáltatássá lett, a fapadosok felbukkanásával hihetetlen embertömegek jelentek meg a reptereken, az internettel elszemélytelenedett a kiszolgálás, az utastársak nem társak többé, csupán vadidegenek a nagy masszában. A légitársaságoknál, akárcsak más nagyvállalatoknál a profit az úr – ennek jó példája, amikor a United Airlinesnál kiszámolták, hogy ha a fedélzeten felszolgált salátáról leveszik az olajbogyót, a súlycsökkenés nyomán mennyivel kevesebbet fogyasztanak a gépek.

Mi azonban még a boldog idők áldásait élveztük a thai járaton. Éjszakai gépünk délelőtt landolt Sydney-ben. Ági barátnőjének nem volt jogosítványa, megszervezte hát, hogy a főkonzulátus sofőrje várjon bennünket a reptéren. Akaratunkon kívül jól megvárattuk a kedves úriembert, mivel a Stockholmban kapott vízumon elfelejtették feltüntetni annak érvényességét. Miután végre sikerült tisztáznunk a problémát, siettünk a ránk váró elegáns, fehér autóhoz. Áginak a sofőr hátul kitárta az ajtót, én meg nyitottam magamnak az anyósülésnél lévőt, mire pilótánk megkérdezi:

– Földvári úr, ön szeretne vezetni?

Hát persze… kiment a fejemből, hogy Ausztráliában angol módra a bal oldalon hajtanak. Rossz helyre próbáltam beszállni.

Sosem felejtem el, ahogy a kocsiban szóló halk zene mellett feltűntek a város ismert, égbe nyúló épületei, a híres Harbour Bridge, és persze az operaház. A szám, amit akkor a rádió játszott, ma is egyik kedvencem maradt, Marianne Faithfulltól a The Ballad of Lucy Jordan. Akárhol meghallom a melódiát, rögtön a tenger, a mesés utcák, a frissítő óceáni szél jut eszembe. Az volt az igazi szabadság!

Feleségem barátnője a hálószobáját adta át nekünk, ő maga páratlan vendégszeretettel átvonult a nappali kanapéjára aludni. Diplomata barátokkal szervezte meg, hogy autóval elfurikázzanak bennünket a szebbnél szebb tájakra, így jutottunk el például a zegzugos barlangokkal, zubogó vízesésekkel tarkított Kék-hegységbe. A Blue Mountains különleges kék színéről kapta a nevét, az eukaliptusz illóolaja színezi meg itt a levegőt ezen a ritka módon. Végigjártuk a mesés strandokat, az eldugottabb kis öblöket; Sydney azóta is legkedvesebb városaim egyike.

Később többször is visszatértem ide. Egyik legemlékezetesebb élményem, amikor a Malév Air Tours kötelékében idegenvezetői végzettségemet gyakorolhattam, és egy turistacsoportot kísértem a kétezres évek elején. Ekkor pótolhattam be ama bizonyos, Norvégiában elmaradt hidroplánozást. Csoportommal egy ilyen kisgéppel repültünk át a város felett. A látvány szinte borzongatóan hatott rám. Rose Baytől, a keleti tengerparton fekvő kikötővárostól a valamivel északabbra elterülő, óceánba benyúló Manly félszigetéig suhantunk el víz és szárazföld felett. Lenyűgöző élmény volt felülnézetből letekinteni a Harbour Bridge pompás acélíveire és az operaház kecses kagylóhéjaira.

Az sem feledhető pillanat, amikor 1996–1997 táján, belgiumi életünk idején, csak úgy mellékesen megkérdeztem kamasz gyerekeimet, mit szeretnének egyszer megélni.

A kisebbik fiam gondolkodás nélkül rávágta: a Sydney-i Operaház lépcsőjén szeretne fagyizni. Először meghökkentem, miket ki nem talál ez a gyerek, de hát hiába, az apja vére… Titokban meg örültem, hogy a fiam ezt kérte. Az én kedvenc épületem is az az impozáns operaház, „a világűrkorszak gótikája”, ahogy stílusát nevezik. És ha már repülős családba születtek a gyerekeink, hát vágjunk neki!

Kiváltottam a vízumokat, szereztem jegyeket, és némi kerülő úttal ezúttal Koreán keresztül repült a család. Feleségem, Ági; fiunk, Marci, aki tizenhat éve épp Sydney-be tartva még az édesanyja hasában formálódott, és a kisebbik fiunk, Guszti, akinek története szintén Svédországban kezdődött. Nemsokára teljesült Guszti – vagy ahogy svédül becéztük: Gurra – kívánsága: nagy boldogságban nyaltuk a fagyit kedvenc épületünk lépcsőjén…

Néztük a vizet, ahogy a fürge kis hajók sebesen robognak el lomha, nagy testű társaik mellett. Az óceán szürkéskék nyugalommal fodrozódott az enyhe szélben, én pedig a srácok fejére tettem a kezem, és azt mondtam:

– Gyerekek, a következő fagyit a pesti operaház lépcsőjén nyaljuk el. Egyrészt, mert az is gyönyörű, másrészt, ha ez így megy tovább, apátok csődbe megy.

A rejtélyes Kovács úr

FRANKFURT, NÉMETORSZÁG
DUBAJ, EGYESÜLT ARAB EMÍRSÉGEK
ÚJDELHI, INDIA

Egészen képtelen történetek esnek meg néha az emberrel, ha világvárosok között röpköd – én sem hittem volna, hogy Heltai-kabarétréfába illő félreértés áldozata leszek egy indiai szállodában.

A Miniszterelnökség 1985-ben nagyszabású magyar hetet rendezett az újdelhi Sheraton Szállodában, amelyre népes üzleti delegáció is kiutazott. Delhi a világ egyik legrégebben lakott városa, brit gyarmat korában még V. György költöztette vissza a fővárost Kalkuttából. Ekkor épült fel Újdelhi, amely ma Delhi egyik közigazgatási körzete. A magyar–indiai kulturális és gazdasági kapcsolatokat már a szocializmusban is élénken ápolták, Ázsiában elsőként Újdelhiben jött létre önálló magyar kulturális központ. A magyar hét különlegességét az adta, hogy a Sheraton éttermében a budapesti, 1982-ben megnyílt Atrium Hyatt szálloda – részben a Malév tulajdona – gasztronómiai különlegességeit szolgálták fel. Én ekkor a Malév Air Tours kötelékében dolgoztam Budapesten, és nekem jutott a feladat, hogy az érdeklődőknek az idegenforgalommal kapcsolatos információkkal szolgáljak Újdelhiben.

Még gyakorlott utazóként is nagy izgalommal készültem, beszereztem több útvonalra szóló szabadjegyet, ha közbejönne valami, le ne maradjak a jeles eseményről.

A Pan American légitársaságtól első osztályra szóló szolgálati passzust kaptam a Budapest–Frankfurt–Delhi útvonalra, de vittem magammal Lufthansa- és British Airways-jegyeket is… nem árt az elővigyázatosság!

Amikor átvettem a szolgálati útlevelem a Malév központjában, a nemzetközi kapcsolatok osztályán, megkértek, ugyan vigyem már el Kovács úr, a Hyatt Szálloda séfjének visszaútra szóló jegyét is. Bár nem ismertem őt személyesen, de örömmel vállaltam ezt a kis szívességet.

Frankfurtig könnyedén eljutottam az öregecske Pan Am Boeing 727-essel, de ott hihetetlen tömeggel találtam szembe magam a tranzit-útlevélkezelésnél.

Mint kiderült, egy, az Air Indiához tartozó Jumbo Jet technikai problémák miatt lerobbant, és közel ötszáz utas számára kellett új útvonalat találni.

Az addig teljesen simának tűnő utazásom elé kemény akadályok gördültek. A Delhi felé tartó gépek az utolsó ülésig napokra előre megteltek, és az én kis szabadjegyemmel a sor végére kerültem.

Hiába próbálkoztam a reptéri pultoknál, mindenki csak a fejét rázta, talán másnap, hátha javul a helyzet.

Mit tegyek a frankfurti repülőtér kellős közepén? Világjáró munkakörben nem árt, ha az embernek a föld minden pontján akad ismerőse. Szerencsére Mainzban, Frankfurttól úgy negyven kilométerre is lakott egy kedves barátom, őt találtam meg szorult helyzetemben. Vonatra ülve jutottam el hozzá.

Másnap kocsival vitt ki a reptérre, jó utat és sok szerencsét kívánt a folytatáshoz. De a szerencse valahogy nem akart mellém szegődni. Hiába próbálkoztam több légitársaságnál is, mindenütt elutasítottak.

Az információs táblát böngészve találtam egy Lufthansa Frankfurt–Dubaj járatot. Bár az én Lufthansa-jegyem Delhibe szólt, úgy okoskodtam, az emirátusokbeli Dubaj már félúton van, közelebb jutok a célomhoz. Nagy nehezen elfogadták a jegyet, lelkemre kötvén, hogy a további út az én felelősségem. Ó, persze, semmi gond. Van egy Delhi–Dubaj útvonalra szóló szabadjegyem, majd megdumálom a helybelieket, gondoltam, fogadják el azt az ellenkező útirányba, a nevem rajta van, a többi csak rugalmasság kérdése.

Rosszul gondoltam…

Az éjszakába nyúló, ötórás utazás után a dubaji tranzit területén megint óriási tömeggel szembesültem. Hát persze, csaptam a homlokomra, hiszen a mekkai zarándoklatok ideje van… Több gép landolt szinte egy időben, fehér ruhás zarándokok ezrei zárták el utamat. Kétségbeesetten próbáltam átvergődni rajtuk, izzadtan törtem utat karral, lábbal, törzzsel a hófehér klepetusokba és fejkendőkbe burkolt férfiak között, de reménytelen volt akár csak lépésekkel is előrehaladni. Megfeneklettem Allah hívei áradatában. Úgy szállt fel a Dubaj–Delhi British Airways-gép, hogy senkivel sem tudtam közölni, nekem azon kellene ülnöm!

Se vízumom, se pénzem. Nem épp kecsegtető kilátásokkal rogytam le az utasváró egyik megüresedő székére.

Kis töprengés után eszembe jutott, hogy hetente kétszer a Malév is jár ide. Megkereshetném a képviseletet, talán majd ők segítenek.

Egy kis pult felett meg is találtam a táblát: Al Naboodah Travel – Malév-ügynökség. Éjszaka lévén senki nem volt szolgálatban, csupán egy telefonkészüléket hagytak a pulton, azon lehetett felhívni a megadott telefonszámot. Tárcsáztam hát, egy álmos ügyeletes fel is vette a vonal túlvégén. Angolul bemutatkoztam, elmagyaráztam, hogy központi kiküldött vagyok, nagy bajban, segítsenek.

Az ügyeletes azt javasolta, hagyjam letétbe az útlevelem a reptéri határőrségnél – hiszen vízumom nem volt az emirátusokba –, fogjak egy taxit, annak árát fizettessem ki a szállást adó hotellal, ők személyzetünket is rendszeresen vendégül látták már. Másnap reggel menjek be az irodába, akkor majd próbálnak intézkedni.

Így is tettem, kipihentem magam a dubaji szállodában, ami cseppet sem hasonított a mai luxushotelokhoz. 1985-ben Dubaj még halvány árnyéka sem volt a mai, lélegzetelállító szállodavárosnak. A ma legismertebb „vitorlahotel” helyén egy egyszerű kis szálló állt, ez volt az utolsó telek a város szélén. A hatemeletes épületek már magasnak számítottak. Az én szállodám a régi jó moszkvai hotelokra emlékeztetett, ahol a szocreálbarna dominált, hozzá az ismerős műanyag burkolatok és műszálas fotelhuzatok dukáltak. Nagy élmény volt viszont a legfelső szinten kialakított étteremben reggelizni, és az öbölre néző ablakokon át figyelni, ahogy vén bárkák ringatóznak békésen a vízen.

Reggeli után elsétáltam a Malév-irodához, telexszel üzentem haza, hogy küldjenek Dubajba egy jegyet, amivel eljutok Indiába, és ha lehet, egy kis pénzt is, hogy akadálymentesen érkezhessek meg Újdelhibe.

Meg is jött a távirati válasz: Andris, ne aggódj, Kolumbusz is így kezdte, amikor elindult Indiába!

Én valahogy nem voltam kellőképp ráhangolva a humorra, de fő, hogy átküldték a jegyutalványt Delhi felé, és délután a cég kis furgonjának platóján már süvítettem is vissza a repülőtérre.

Közel három teljes nap késéssel landoltam Újdelhiben éjjel kettő után. Az akkori reptér nem sok bizodalmat kelthetett az európai utasban – az álmosan tátongó, tágas hodályban a málló vakolatú falak között orrfacsaró pisiszag terjengett, itt-ott félig alvó, barna ruhás tisztviselők támasztottak egy-egy pultot. A kísérteties félhomályban emberrel csak elvétve lehetett találkozni. Engem mégis hatalmas öröm ért: az egyik csomagszalagon ott szédelgett körbe-körbe a Budapesten három napja feladott szegény kis bőröndöm.

Erről már le is mondtam, gondolván, soha nem látom viszont a poggyászom. De akkoriban még, ha felcímkéztek egy bőröndöt, ha esett, ha fújt, az megérkezett a célállomásra, és várta a gazdáját. Pedig hol volt még a gépi kódolás és a robotok! Kézzel, golyóstollal rótták rá a csomagcédulákra az útirányt. Arra persze nem számítottam, hogy senki sem veszi le a szalagról a bőröndöm, és napokig rója a köröket a poggyászkiadó gumin. Boldogan kaptam fel, és ültem taxiba, irány a Sheraton!

A recepción megnyúlt arccal fogadtak. Nagy rendezvény van a házban, minden szoba foglalt.

Na ne, három napja úton vagyok és nincs szoba…? Nézzenek kicsit utána, nógattam őket, talán Mr. Andras vagy Mr. Malev néven, vagy valami ilyesmi…

Nem, nyoma sincs foglalásnak.

De mégis, ágáltam egyre elcsigázottabban, hajnali három óra, én a magyar hétre jöttem informátornak, adjanak már valamit!

– Semmi nincs üresen, Mister – ingatta kedvesen a fejét a kávébarna bőrű, ébenfekete hajú fiatalember a pult mögött. Ha jobban megnézem a hallban a bőrfotelban szunyókálókat, bökött fejével előre, ők is arra várnak, hogy valaki kiköltözzön.

Ez nem lehet igaz. Megjárom Frankfurtot, Mainzot, Dubajt három nap alatt, ideérek hullafáradtan, és nincs szoba? Ekkor ugrott be a megoldás. Kovács úr, a Hyatt séfje, igen… Majd ő! Akinek a jegyét hozom.

– Kérem szépen – fordultam holtfáradtan a padlizsánszínű egyenruhában posztoló recepcióshoz –, lakik itt egy bizonyos Mr. Kovács? Híres séf, én hozom a repülőjegyét, ő majd biztosan befogad.

– Kovács, Kovács… – böngészte vékony, csontos ujjával a fiú a lakók névsorát – …igen, van ilyen, de ő egyágyasban szállt meg.

– Tudja, mi, magyarok a bajban összetartók vagyunk! – ragyogott fel az arcom. – Nézze, most három óra van. Fél négyre szerezzenek egy pótágyat, én akkor felhívom Kovács urat, és megkérem, hogy fogadjon be.

A szálloda alkalmazottai kicsit csodálkozva kezdték megszervezni a dolgot, némi sürgés-forgás után azonban fél négykor a londiner a pótággyal várta Kovács úr ajtaja előtt a beeresztést. Én eközben a recepciós pult telefonjáról megcsörgettem a szobaszámot.

– Hallóóó… – hangzott egy rekedt, álmos hang a telefonban.

– Kovács úr? Biztosan hallott rólam, Földvári András vagyok a Malév-központból… Borzasztó kalandosan értem el idáig, és megérkezvén adták tudtomra, hogy nincs szabad szoba, pedig esküszöm, rendesen lefoglaltuk.

Igyekeztem tömören összefoglalni helyzetem lényegét, de a vonal végi csendből arra következtettem, Kovács úr még nem pontosan érti, mire gondolok.

– Ha beköltözhetnék önhöz, nagy segítség volna – egyértelműsítettem a szándékomat.

– De ez egy… egyágyas… – hallottam a kagylóban elakadó szavait.

– Ha Kovács úr kikel az ágyból, és kinyitja az ajtót, ott lesz egy pótágy! Elég nagy a szoba, talán beférek, és holnap a szálloda igazgatójával tisztázzuk a helyzetet.

A zajokból ítélve honfitársam ajtót nyitott, és befogadta a pótágyat. Hozzá engem is, mint nem túl lelkesen tudtomra adta a telefonban.

Szinte holdkórosan vánszorogtam be a bőröndömmel a szobába, ahol az addig ismeretlen Kovács úr egy jóleső Unicumot is belém töltött.

Bár legszívesebben végigzuhantam volna a diadallal megszerzett pótágyon, úgy éreztem, egy kis udvarias társalgással tartozom megmentőmnek.

– Milyen a szálloda hátsó frontja? – érdeklődtem.

– Micsoda milyen?

– Hát a konyha. Meg a kiszolgálóhelyiségek.

– Én arra soha nem jártam – vonta meg a vállát Kovács közönyösen.

– Nahát, pedig… És milyenek a szakácsok?

– Mit tudom én! – nézett rám értetlenkedve vendéglátóm.

Ez ugyancsak furcsa!, tűnődtem. Jó nevű séf, idejön a Hyattből a magyar hétre főzni, és még csak a konyha felé sem néz?

– De akkor hogyan készül a fogadásra? – szegeztem neki a kérdést.

– Miféle fogadásra?

– Már megbocsásson, ön kicsoda? – álltam fel hirtelen. – Nem a Hyatt séfje?

– Séf? Kovács vagyok, a Csepel Autógyár főmérnöke!

– Te jó ég, akkor én rossz Kovácshoz költöztem be!

Mint kiderült, két Kovács lakott a szállodában. Az én Kovácsom bizonyos Kutasi úrral, a cukrásszal volt elszállásolva egy szobában, ezért nem látta rögtön a nevét a nyilvántartásban a recepciós.

Amikor másnap végre megtaláltam a számomra igazi Kovácsot, a séfet, és elmeséltem éjszakai kalandomat, kicsordult a könnye a nevetéstől.

Ugyan mi a valószínűsége, hogy két Kovács lakjon egy indiai szállodában? Én már egy életre megtanultam…

Békaügetés Afrikában

LAGOS, NIGÉRIA

Egy utazási szakmai magazin, a Business Traveller „Ha arra jársz…” című rovata a nyolcvanas években egyik lapszámában rendhagyó módon úgy kezdte a cikket: „Inkább ne járj arra…”

Boldog tudatlanságomban akkor még nem sejtettem, milyen indokolt is ez a jótanács. Akkor jutott eszembe ez az írás, amikor nem sokkal később meghívtak – épp ebbe a városba, a nigériai Lagosba. A világot beutazva kevés helyről mondhatom el, hogy nem szívesen mennék vissza, de ide, ha lehet, soha.

Egy kedves magyar barátom dolgozott Lagosban egy hazai külkereskedelmi nagyvállalat képviseletében. Mivel oly lelkesen invitált, és meghívólevelet is küldött, beadtam a derekam. Pedig a világ e tájára utazni 1985-ben még igen macerás vállalkozásnak számított. Csak Varsóban működött konzulátus, oda kellett repülnöm a vízumért. Innen szállt fel a belga légitársaság gépe is, amely Brüsszelen keresztül repített Nigériába.

A lagosi repülőtéren az útlevélkezeléshez sorban állva tűnt fel, hogy a fekete utasok kivétel nélkül egy-egy tízdollárost csúsztatnak az útlevélbe. Hm… Amikor egy fehér utas került sorra, akinek nem volt kibélelve az útlevele, megállt a menet. Percekig zajlott a vita valami keverék nyelven, majd a rutintalan utazó két marcona fegyveres által közrefogva kipenderült a sorból. Ennek fele sem tréfa, szeppentem meg, villámgyorsan pótoltam hát az útlevelem hiányosságát. Nyájas mosoly kíséretében csattant is a stempli.

Feri barátom, akinek korábban telefonon elmeséltem, mit olvastam nemrég az utazási magazinban, nyájasan fogadott a reptér előterében:

– Isten hozott Ne járj arrában!

A házuk jó órányi autóútra volt a repülőtértől. Útközben szemügyre vehettem az akkor közel négymilliós lakosú nyugat-afrikai metropoliszt, amely Kairó után a második legnagyobb város a kontinensen. Sok kis településből forrott össze az idők során ilyen hatalmassá. Modernnek elképzelt vasbeton épületek mellett suhantunk el, amelyeket kikezdett az idő. A magasba törő vágyakat szemlátomást visszahúzták a földre az enyészet, a rozsda, a málló festékrétegek. A járművek zöme ütött-kopott japán autó volt, a gazdagok angol kocsit vezettek. Ama bizonyos újságcikkből szerzett benyomásaim mellé annyi előzetes ismeretem volt Lagosról, hogy Afrika egyik legveszélyesebb városa. Kissé megnyugodtam, amikor átértünk egy elit kerületbe, ami leginkább az amerikai kertvárosok hangulatát idézte. Itt éltek barátomék egy lakályos, szépen gondozott kis házban.

Az első meglepetés akkor ért, amikor konstatáltam, hogy az amúgy barátságos épületet villanykerítés védi.

Barátom felesége az üdvözlés után rögtön a lelkemre kötötte a házirendet. Mindent mossak meg fertőtlenítős vízben, zöldséget nem eszünk. Este meglátogathatnak a betörők, de nem szabad pánikba esni, legtöbbször csak a konyháig mennek, és kieszik a hűtőszekrényt. Semmi kiabálás, csak kedves mosoly, nehogy megijedjenek, esetleg lövöldözni kezdjenek.

Eltűnődtem, és igyekeztem megjegyezni, hogy nem szabad megijeszteni a betörőket.

Megtudtam azt is, hogy éjjel jobb füldugóval aludni, mert igen zajos a benzinnel működő generátor. Van villany, legalábbis mindennap pár órára. De a helyiek lopják, így estére módszeresen kikapcsolják. Az államnak nincs kieső bevétele, mert a benzint meg kell venni a generátorokba.

Miután elhangzott minden instrukció, és beavattattam a lagosi mindennapokba, késő este lévén vendéglátóim megmutatták az ágyam, jó éjszakát kívántak, majd felmentek az emeletre, és az odavezető lépcsőt felhúzták maguk után. Egyedül maradtam a földszinten.

Túlzás lenne állítani, hogy nyugodtan aludtam. Ha bedugom a fülem, nem hallom a betörőket, ha meg nem dugom be, bömböl a generátor. Karikás szemmel ébredtem. Feri barátom ellenben kipihenten invitált a strandra, tudta, hogy mennyire szeretem a tengert. Hát akkor gyerünk!

A sűrű forgalomban araszoltunk a strandra menet, amikor egy rendőr leintett bennünket, és elkérte a kocsi papírjait.

– Ez a rendszám hamis – bökte ki, barátom viszonylag jó állapotú Toyotáját méregetve.

– Ugyan, dehogy! Nemrég váltottam ki – kontrázott Feri békésen.

– De ez a rendszám még ki sem jött! Hamis.

Kis szünet után a járőr némiképp engedékenyebb hangon hozzátette:

– Húsz dollár segíthet, hogy eltekintsek a szabálytalanságtól.

– Nincs nálam készpénz – tárta szét a kezét Feri –, kártyával szoktam fizetni.

– Kérem az útlevelét! – dördült a parancs.

– Itt a másolata. Az eredeti a magyar nagykövetségen van.

A járőr megvakarta a fejét, látszott, hogy erősen gondolkodik, mitévő legyen. Azt azért nem szalasztotta volna el, hogy egy fehér sofőrt megleckéztessen. Egyszer csak megszólalt:

– Ugrálja körül háromszor békaügetésben az autót, akkor érvényes lesz a rendszám.

Nem akartam hinni a fülemnek. Döbbenten néztem Ferire, most mi lesz. Barátom nyugalma rendíthetetlen volt, szemlátomást alkalmazkodott már az elmúlt években a lagosi törvénykezés sajátosságaihoz. Komótosan kiszállt a kocsiból, leguggolt, és békaügetésben háromszor körbeugrálta az autót. Becsületére váljék, jó kondiban volt. Lehet, hogy mindennap edz a hasonló erőpróbákra…? Tétováztam, hogy talán szolidarítanom kellene vele, és nekem is leereszkednem az aszfaltra, de úgy döntöttem, vendég vagyok, akinek kijár egy kis kényeztetés. A harmadik kör végén visszakaptuk a kocsi papírjait. A rendőrnek széles vigyor terült szét a képén. A fehérek szerintük mind volt angol gyarmatosítók, világosított fel Feri, amikor továbbhajtottunk, és minden alkalmat megragadnak, hogy egy kicsit kellemetlenkedjenek az idegeneknek. Mint ebből is sejthető, Lagosban nem a turizmus a húzó iparág, és vajmi kevéssé érdekli a helybélieket, hogyan érzi magát az ide tévedt jövevény. Általános a fehérek iránt érzett ellenszenv, nekem is lépten-nyomon tisztáznom kellett, hogy nem angol vagyok – itt ugyanis ebbe a kategóriába esik mindenki, aki nem fekete.

A strand cseppet sem hasonlított az álmaimban élő tengerpartra. Elhagyatott, szemetes, szürke vízparti sáv tárult a szemem elé, ahova senki nem jár fürödni. Nyugat-Afrikában amúgy sem divat a strandkultúra, úszni sem igen tudnak, ritka, ha valaki megmártózik a tengerben.

Miután letelepedtünk a néptelen parton, észrevettem, hogy kissé arrább három, nagyjából kétméteres, földbe ásott pózna magasodik a tengertől pár méterre. Ha nagyon kicsapnak a hullámok, még nyaldossák is az oszlopokat, gondoltam.

– Mik ezek? – kérdeztem kíváncsian barátomat.

– Hát, a nyilvános kivégzések helyszíne – dőlt hátra kényelmesen Feri a pléden, amit kihoztunk magunkkal. – Kábítószercsempészek itt erre számíthatnak. Kikötözés, sortűz, eloldozás, aztán a testeket elviszik a hullámok, a temetéssel sem kell bajlódni.

Na, nekem több sem kellett – talán felesleges mondanom, hogy kimaradt a fürdőzés.

Elmentünk inkább a helyi klubba, ami a vagyonos feketék szórakozóhelyeként szolgált, de fehérek is ugyanúgy látogatták. Countryklubként ez hasonlított leginkább az európai és amerikai mintákra. Teniszpálya, uszoda és mindenféle szabadidős lehetőség segítette a kikapcsolódást. A vagyonosodás Lagosban főként olajból, gázból, természeti kincsek bányászatából volt lehetséges, és ki is alakult a fényűző életet élő réteg.

Mi a kellemesen árnyékos, ventilátorral felszerelt éttermet választottuk. De hiába vártunk hosszasan és kezdtük szólongatni még hosszabb idő elteltével a pincéreket, azok ránk se hederítettek. Megunva a helyzetet Feri két ujját a szájába dugta, és jó nagyot füttyentett, amolyan Sobri Jóska módra.

Rögtön ott termett két felszolgáló.

– Látod, Andriskám, mit tesz a helyi szokások ismerete… Ha nem tudsz rendesen fütyülni, még éhen is halhatsz.

Ekkorra kezdtem megérteni, miért ajánlották olyan melegen abban a cikkben, hogy ne járj arra…

Habfürdő a leszállópályán

RIO DE JANEIRO, BRAZÍLIA

Jóval túl a két és fél ezredik repülőutamon gyakran kérdezik meg tőlem: És történt-e már veled valami igazán félelmetes a levegőben? Valami életveszélyes? Olyan, amikor azt hitted, vége a dalnak?

Minden repülés kockázat – bár statisztikailag egyértelműen a légi közlekedés a legbiztonságosabb utazási mód –, mégis, leginkább hajmeresztő élményem épp a mesés Rio de Janeiróban landolva esett meg. Rio csakugyan rászolgált a vérpezsdítő jelzőre – számunkra, akik 1987 tavaszán közelítettük meg a város nemzetközi repterét egy hatalmas, zöld csíkkal díszített, fehér Jumbo Jettel, feltétlenül.

A Malév Air Tours csoportvezetőjeként vettem részt egy vállalati utazáson. Az olasz légitársaság, az Alitalia tulajdonrészt vásárolt a Malévtól, és népszerűsíteni kívánták a hosszú távokon közlekedő járataikat. Rómán át repültünk tehát a karneválok városába – meggyőződésem, hogy a kényelmes ülésekben hátradőlve mindenki tengerpartról, mennyei koktélokról, rumbatökök csörgéséről és lenyűgöző panorámáról ábrándozott. A majd tizenhárom órás út egésze jól telt, zökkenőmentesen kezdtük meg az ereszkedést a Jumbóval Rio felett, amikor is a repteret megközelítve gépünk egyszer csak átstartolt. Így nevezik azt a manővert, amikor a vasmadár megszakítja a leszállást, mert a pilóta biztonságosabbnak érzi, ha újra megközelíti a repteret. Az is előfordulhat, hogy a légiforgalmi irányítók utasítják őt erre, mert olyan problémát észlelnek, ami veszélyezteti a leszállást.

Az átstartolás utasként képletesen és szó szerint is megrázó élmény: amikor az ember teste-lelke már felkészült a landolásra, a kapitány egy gombnyomással váratlanul megszakítja a folyamatot, és felhúzza a monstrumot a levegőbe. Ahhoz hasonló ez, mintha egy lefelé száguldó hullámvasút a következő pillanatban felfelé indulna meg ugyanazzal a sebességgel. Nem árt az erős gyomor hozzá. Repülősként ilyenkor rögtön tudja az ember, hogy valami nem stimmel, különösen, ha a kapitány szinte dadogva szól bele a mikrofonba, ahogy a miénk is tette:

– Hö… hö… hölgyeim és uraim! A műszerek szerint az első futómű a kinyitáskor nem rögzült megfelelő módon, így bármikor összecsukódhat… Ki kell engednünk az összes üzemanyagot, ezután a toronyból ellenőrzik az orrfutó állapotát, és valószínűleg kényszerleszállást hajtunk végre egy speciális habra.

Na már most, aki inkább a BKV-n utazik gyakrabban, mint repülőgépen, és a buszsofőrök kommunikációjához szokott probléma esetén – jobb esetben egy „Aki siet, szálljon le!”, rosszabb esetben az utastérbe behallatszó káromkodás, leggyakoribb esetben se kép, se hang, csak hangos pöffenéssel megfeneklő busz –, talán meghökken ezen a közlékenységen. Bármilyen furcsa, vészhelyzetben kötelező az utasok részletes tájékoztatása, ha ugyanis nincs információ, nemhogy elkerülné a pánikot a pilóta, csak fokozza. Legalábbis a nagykönyv szerint.

A mi kapitányunk bejelentése után az utasok úgy megijedtek, hogy még a sikoltozástól is elment a kedvük. Nem vicc, dermedt csönd nehezedett a fedélzetre. (Filmrendezőknek megfontolandó tanulság, amikor fejvesztve ordítozó és egymás nyakába ugráló utasokat vizionálnak.)

Páran keresztet vetettek, néhányan előkapták a vámmentes zacskóból a whiskysüveget, volt, aki az ablakra tapadt, és úgy bámult kifelé a végzetre várva. Még a magamfajta vén repülős róka is falfehér arccal meredt előre. Benne leszünk a tévében, az biztos. Kérdés, mi lesz a sztori vége…

Köröztünk vagy jó fél órát a levegőben, ezalatt lezárták a Rio de Janeiro-Galeão nemzetközi repteret. Felülről láttuk, hogy az irányítótorony erkélyéről távcsővel követik az orrfutómű állapotát.

Szirénázó tűzoltókocsik, nyomukban mentőautók vonultak fel katonás rendben, legalább tíz mindkettőből. Nem túl biztató előkészületek a fogadásunkhoz… Az egyik jármű sűrű habbal terítette be az így előkészített leszállópályát. Akárha hó lepte volna el a betont, hirtelen tél lett Rióban. Ha brazil gyerekek látták volna, bizonyára ujjonganak a látványtól. Minket egy katasztrófafilm forgatási helyszínére emlékeztetett a tájkép.

Eltelt néhány örökkévalóságnak tűnő perc, míg a Jumbo újra ráfordult a reptérre, és mérhetetlen lassúsággal ereszkedni kezdett. Lássunk hát neki újra…

Lélegzet-visszafojtva kapaszkodtunk a karfákba, megszűnt létezni a világ az adott pillanaton kívül. A soktonnás jármű teljes súlyával ránehezedett az első kerékre, mire az egy zöttyenéssel… a helyére kattant. Simán gurultunk végig a kifutópályán, mondhatni szeltük a habot, amely, akár a fürdőkádban egy nagyobb locspocskor, bolyhos felhőpamacsként röpködött körülöttünk.

A régebben szokásos tapsvihar semmi ahhoz az örömrivalgáshoz képest, ami akkor tört ki, amikor végre a pálya végére értünk, és komótos tempóban megálltunk.

Elszabadult az immár boldog hangorkán, ismeretlenek borultak egymás nyakába, és ölelgették a másikat. Forró helyzet volt, de megúsztuk.

Sok-sok év telt el már, hogy mindezt átéltem, és azóta kétszer is jártam Rióban, de ha a reptéri információs táblán a Rio de Janeiro feliratot látom, csak úgy borsódzik a hátam. Hiába fúj az a kellemesen langyos, simogató szellő a Copacabana strandon, az én gerincemen ilyenkor is csak a hideg futkos.

Igazából bolondok

SAN FRANCISCO, EGYESÜLT ÁLLAMOK

Kalifornia állam szívemhez legközelebb eső városában többször is jártam, tagadhatatlanul visszahúz a soknemzetiségű, bohém vibrálás. San Francisco megannyi előnyös tulajdonsága között említhetem a gyalogolható távolságokat, az építészet sokszínűségét, illetve a lehető legjobb szusit, ami Japánon kívül kapható. Itt ettem életemben először McDonald’s étteremben, ha jól emlékszem, 1975-ben. Laktam abban a szállodában is, ami mintául szolgált Arthur Hailey Hotel című regényéhez.

Leginkább mégis a feleségemmel közösen megélt pillanatok kötnek ide. San Francisco egy kicsit a mi kettőnk városa lett. Mostanában is tettünk amolyan nosztalgia-körsétát a városban, amikor a Hawaii-szigetekre menet megálltunk itt pár napra.

Mintha csak nászutunk pár évvel későbbi, második felvonását élnénk, 1988 karácsonyán Ági egy vállalati rendezvényen két business class repülőjegy-utalványt nyert. A British Airways egy karácsonyi parti keretében meghívta legeredményesebb ügyfeleit, partnereit, Ági akkor a budai Hilton Szállodában kihelyezett Malév-irodában dolgozott. A jegyek a British Airways járatára, Miamiba szóltak – ahol 1976-ban nászúton jártunk! Erre mondja valaki, hogy nem sorsszerű… Amikor elmentünk beváltani az utalványt, megkértük, hadd mehessünk inkább San Franciscóba. A brit légitársaság zokszó nélkül, készségesen állította ki az oda szóló jegyeket. Sőt, még úri módon megtoldották három éjszakai szállásfoglalással – valószínűleg maradt egy kis reklámkeretük –, és ami igazán fantasztikus volt: százötven dollár zsebpénzzel! Ez akkoriban kisebb vagyonnak számított. Tanakodtunk is, hogyan tudjuk majd a legügyesebben elkölteni, és vajon mit veszünk majd rajta, ha egyszer megérkezünk.

Csodás érzés volt a Jumbo Jet kényelmét élvezni. Megérkezvén betértünk a légitársaság képviseletére, hogy beváltsuk zsebpénzutalványunkat. Továbbra is azon töprengtünk, mit csináljunk az égből pottyant vagyonnal.

– Ági – kezdtem kicsit félszegen, amikor már berendezkedtünk a szállodában, és leültünk az ágyra szusszanni –, ne vegyünk ebből a pénzből semmi praktikusat. Ha már hozzájutottunk, költsük valami olyanra, amit magunkfajta földi halandó sosem engedhetne meg magának. – Nagy levegőt vettem, majd kimondtam: – Fizessünk be egy helikopterezésre!

Még a szálloda halljában egy zsúfolt prospektusállványon szúrt szemet a tarka szórólap a helikopteres városnézésről. Feleségem nagy szemeket meresztett rám, de olyan nagyon azért nem lephette meg, hogy ez a kívánságom is a repkedéshez kötődik. Gondolkodott kicsit, majd fél perc múlva rábólintott. Ha már bolondok vagyunk, legyünk igazán azok! Mindketten körfolyosós belvárosi bérházban nőttünk fel, az első stockholmi kiküldetésemből spórolt pénzünkkel ugrottunk be egy budai társasházba. Arra, hogy garázs is legyen, már nem maradt tartalékunk. Fontosabbnak éreztük, hogy a gyerekeinket jó levegőjű környezetben tudjuk felnevelni. Most igazán megengedhetünk magunknak egy kis őrültséget.

A gondolataimból Ági rántott vissza a valóságba:

– Majd megírod az emlékirataidban – kacsintott rám.

Izgatottan indultunk el, hogy megkeressük a helikopterállomást. Jó háromnegyed órányi séta után meg is találtuk a halászkikötő oldalában.

A pilótával megalkudtunk tizenöt percben, tegye bele, ami belefér!

Először a város fölé repített minket. Hihetetlen látvány volt a magasból a lejtősen kanyargó Lombard Street, a jellegzetes villamosok, nem sokkal később pedig már a híres-hírhedt börtönsziget, az Alcatraz felett berregtünk. Szájtátva néztük az oda tartó kis hajókat, a kopár börtönudvart, a mogorva cellablokkokat.

Mi pedig mintha óriás hullámvasúton ültünk volna, úgy repültünk el a Golden Gate híd alatt. Nem tévedés: alatta suhantunk át.

Megfogtam Ági kezét, és mindkettőnknek a több mint tíz évvel azelőtti nászút jutott eszünkbe. A repülés hozott össze bennünket, és most a levegőben pecsételtük meg újra a közös életünket. Úgy látszik, az égbolt a mi igazi otthonunk, itt érezzük a szabadság mámorát. A gondok minket sem kerültek el, de sosem hagytuk, hogy lehúzzanak, és a földhöz láncoljanak. Felszállás, újra és újra. Ági rám nézett, nem kellett szólnia, mert tudtam, hogy ugyanerre gondol.

Szinte kábultan másztunk ki a helikopterből, egy mese volt, amit átéltünk. Igaz mese. És tényleg megírtam.

Jenőke, a kedves kínai

SANGHAJ, KUJLIN, KÍNA

Kína sokáig megközelíthetetlen, zárt terrénumot jelentett az európai utazónak. A Mao Ce-tung meghirdette kulturális forradalom idején – és még egy jó évtizedig utána – az országban nem létezett idegenforgalom. Amikor már át lehetett lépni Kína határát, a sors megadta, hogy többször is láthassam a Kelet lélegzetelállító tájait.

A Mao halála után majdnem másfél évtizeddel, 1988-ban érkező első magyar csoportnak is én lehettem a kísérője. Ez az idegenforgalmi nyitás olyan jelentős politikai fordulatnak minősült akkoriban, hogy a kínai lapokban hírként is megjelent: újra elindult a turizmus Magyarország és Kína között! A Malév Air Tours egy újonnan alakult kínai túraszervező céggel szövetkezett, amely természetesen a kiadott direktívák szerint állította össze a magyar csoport programját. Nem csellenghettünk csak úgy kedvünk szerint az országban, a program sok eleme inkább a politikusok „nem hivatalos, baráti” látogatására emlékeztetett. Viszonylag kis létszámú csoporttal indultunk útnak; egy ilyen háromhetes körutazás igencsak drága mulatságnak számított akkoriban, kevesen engedhették meg maguknak. A kínai fél még egy magyarul tudó, országos guide-ot is rendelt mellénk. A fiatalembert Csüng Jüningnek hívták, de mi csak Jenőkének szólítottuk.

A vézna Jenőke saját bevallása szerint az ötvenes években Budapesten végezte a Testnevelési Főiskolát, de ahogy elnéztük, úgy tűnt, egy trambulinról sem rugaszkodott el soha. Nyelvtudása leginkább a mai kínai piacokon tevékenykedő zokniárusokét idézte. Kellett hozzá türelem. A kínai szervezők ráadásul azt hitték, egy lingvisztikai zsenit rendeltek ki mellénk, így aztán bárhová utaztunk az országban, ritkán adtak a csoporthoz angolul vagy más nyelveken beszélő helyi idegenvezetőt. Jenőke interpretációjában többnyire így hangzottak a kínai nevezetességekről szóló kultúrtörténeti előadások: a nagy fal nagyon-nagyon régen készült, sok-sok ember csinálta, és még ma is áll.

Kénytelen voltam hát az estéket az útikönyvek magolásával tölteni, nehogy végzetesen beégjek a csoport előtt Jenőke show-jával. Másnap a helyi kínai idegenvezetők előadásából ő két szót lefordított, én pedig kiegészítettem az előző este olvasottakkal – így már egész jól vettük az akadályokat.

A hivatalos programokból természetesen a gyárlátogatások sem maradhattak ki, ezek során megcsodálhattuk a Kínai Népköztársaság szocialista vívmányait. A gyárakhoz általában tartozott egy előre berendezett munkásmintalakás is a benne lakó mintacsaláddal: a nyolcvanas évek ízlése szerint kialakított nappalihoz nem csak televízió, de videó – vagy ahogy akkor hívtuk: képmagnó – is dukált, ahogy a mosógép, a porszívó és a konyhai robotgép is elmaradhatatlan tartozékai voltak a kínai „panelnek”. Az ideális munkáslakásokhoz járt egy közös menza is, ez hivatott mentesíteni a háziasszonyokat a napi főzés robotja alól.

Amikor már a harmadik üzemet kerestük fel, szóltam Jenőkének, ne fáradjon a fordítással, emlékszem én az előző kettőre, abból a tudásból majd gazdálkodom.

A csoportot kis delegáció fogadta a protokollszobában, ahol kényelmes fotelok vártak, s a kínai vendégszeretet elmaradhatatlan kelléke, a zöld tea. És elkezdődtek a beszédek…

– Nshdhrznshvzshsnsmkvjsgdbddnsm…

– Sok szeretettel köszöntjük kedves magyar barátainkat, végtelen örömünkre szolgál, hogy felkeresik szamovárgyárunkat – fordítottam.

– Jedhfgrjsnabgeujfkcmsbhrhdjdmmmkshee…

– Üzemeinkben hatezer munkás dolgozik, közülük ötezer-nyolcszázhetvenkettő párttag, akik rendkívül lelkesen és példamutatóan végzik munkájukat.

– Jsbrhrheujdmwbegfuksmenhrjdjdmdmdmskjd…

– A havi munkabér nem túl magas, de némi spórolással minden munkásunk hozzájuthat egy kis lakáshoz, berendezheti, és évente tud modern elektronikai berendezéseket is vásárolni.

– Hdjpejoojoihdwoudjfprijgfkejshsjsj…

– Szeretnénk megmutatni kedves vendégeinknek üzemünket és egy tipikus munkáslakást is…

Az egyik kedves útitárs meglepetten fordult hozzám:

– András, ilyen rövid idő alatt megtanult mandarinul?

– Én? – mosolyogtam rá kedvesen. – Egy árva szót sem tudok.

A szocialista regula ellenére jó hangulatban telt az országjárás. Repülővel utaztunk városról városra, eljutottunk az ország délkeleti részén fekvő Kujlinba (pinjin írásmóddal Guilin) is. Sok százmillió évvel ezelőtt tenger borította ezt a vidéket, s a víz eltűnésével gyönyörű mészkőcsúcsok emelkedtek a magasba. A szél addig szoborta-formálta a hegyeket, amíg mesekönyvbe illő tájat varázsolt a hatalmas kövekből – az önmagában is borzongatóan izgalmas látképet barlangok és föld alatti folyók tarkítják mindenfelé. A hosszan, kiszámíthatatlanul kanyargó és tükörsima Li folyón utazva lélegzetelállítóan szép karszthegyek között találtuk magunkat. Mintha óriások süvegei törnének a magasba, és a gigászok az utazók felé hajlonganának üdvözlésképp.

Kujlinban vendéglátóink felvonultatták a kínai csemegék minden csodáját. Akkor még szinte ismeretlen volt idehaza a keleti konyha, álmunkban sem gondoltuk volna, hogy egykor minden sarkon áll majd egy kínai büfé. Kellő áhítattal kóstoltuk tehát az édes, a sós és a savanyú ízek vegyes kavalkádját. Megmutatták az épülő új szállodákat, amelyek már szintén egy új korszak előfutárai voltak. A kujlini reptérre vezető visszautunkon csodálatosan renovált szentélyeket kerestünk fel. A Mao-éra után Kínában felkészülten várták a turisták áradatát, pedig akkor még nem sejtették, mit fog ez jelenteni a kétezres évekre.

A reptéren rossz hírek fogadtak bennünket. Viharosra fordult az időjárás, késett a gépünk. Aztán még hosszabb késés… És végül törölték a járatot.

Mivel időjárás miatti késésért nem jár kártérítés, fejenként nyolc jüant – megközelítőleg három dollárt – ajánlottak fel, hogy abból intézzünk magunknak szállást. Vakartam is a fejem, mit csináljunk, elvégre a csoport tagjai előre kifizettek mindent, újabb költségeket nem terhelhettem rájuk. Úgy gondoltam, ideje, hogy kínai kollégám is csináljon valamit: Jenőke, rajtad a sor!

Megkérdeztem tőle, emlékszik-e, ahogy városnézés közben elhaladtunk egy nyitás előtt álló új szálloda mellett. Ha tudunk buszt szerezni, ami visszavisz minket a városba, ott meghúzhatjuk magunkat. Busz is került, a szállodát is megtaláltuk.

Némi unszolásra Jenőke megkereste az igazgatót, és előadta neki helyzetünket. A direktor tétovázva elmondta, hogy a szobák készen volnának ugyan, be is fogadnának minket fejenként nyolc jüanért, de a matracok az ágyakhoz még a kertben hevernek felhalmozva.

Ó, legyintettünk, semmi gond, majd megragadjuk mi azokat a matracokat, és felvisszük a szobákba. (Akárhogy is, hatott ránk a gyárlátogatások során tapasztalt példás munkamorál.) Csak az ágyneműről gondoskodjanak – kértük az igazgatót.

Mindent sikerült elrendezni, a nap végén pedig a vacsora helyett előkerültek az eddig féltve őrzött maradék Unicumok. Későre járt, mire jó hangulatban aludni tértünk. A vadonatúj matracokra terített ropogós ágynemű oltalmában szenderültünk álomra.

Mivel a hotelban a konyha sem működött még, másnap elmaradt a reggeli, de jellemző a kínaiak végtelen vendégszeretetére, hogy a munkások jó szívvel osztották meg velünk a teájukat, és némi harapnivaló is jutott.

A reptéren a kényszerűen veszteglő gép személyzete elcsigázottan fogadta a csoportot. Valószínűleg az üléseken tölthették az éjszakát… De hogy megmaradjon a jókedv, elkértem a mikrofont az egyik stewardesstől, és magyarul hangzottak fel a szokásos rutinmondatok: Repülési idő Sanghajig egy óra húsz perc…

Még a búbánatosan szerény tartalmú lunch boxokat is ketten osztottuk ki egy olasz idegenvezető kolléganővel, akiről kiderült, hogy valaha stewardessként dolgozott az angol légitársaságnál. Így én is átestem a tűzkeresztségen – sokéves légitársasági múlttal a hátam mögött, ha csak egyszer is, de légiutas-kísérő lehettem.

Egy szabadabb Európa felé – a Szabad Európa árnyékában

MÜNCHEN, NYUGAT-NÉMETORSZÁG

A nyeremények valahogy szerencsésen végigkísérték az életünket Ágival. A bajor fővárosba is egy nyertes tombolajegy révén jutottunk el 1989 februárjában. Feleségem akkoriban a Hilton Szálló kis Malév-irodájában árulta a repülőjegyeket, és az épületben dolgozók részére szervezett karácsonyi ünnepségen egy hétvégi utat nyert a müncheni Hiltonba.

Március végéig kellett felhasználni a nyereményt, túl sokat tehát nem késlekedhettünk. Februárban kiváltottuk a szabadjegyet, odafelé a Lufthansa járatára, vissza a magyar légitársaság gépére, ami a maléves alkalmazottaknak ebben az időben járt.

Ekkor még üzemelt a München-Riemben található régi repülőtér, amelyet 1992-ben zártak be. Az építési munkálatokat 1937-ben kezdték meg, és a sors fintora, hogy a megnyitót éppen 1939. szeptember elsejére tervezték. A történelem közbeszólt… Végül 1939 októberében nyitották meg a terminált, a kor legmodernebb épületeként. Meg kell hagyni, utunk idejére sokat veszített modernségéből, inkább műemlék épületként volt tetszetős. Robusztus főépületével a debreceni főpályaudvarra emlékeztetett bennünket. Amikor a reptér elérte kapacitása határait, 1992 májusában egyetlen éjszaka alatt költöztettek át mindent modernebb társára. De Riem sem jutott ebek harmincadjára, azóta kulturális és sportrendezvényeket tartanak itt.

Ágival jó kedvvel csatangoltunk München utcáin, lelkesen látogattuk a múzeumokat, ettük a bajor perecet, és bár sosem voltunk ivósak, egy pohár sör is csak lecsúszott a ropogós sült csülök mellé. Kivételes volt ez a két nap, azóta is ritkán fordul elő, hogy együtt járjuk az idegen városokat. Feleségem ugyanis a természeti látványosságokat kedveli, én pedig az épített környezet rajongója vagyok. Míg Ági napokat el tudna tölteni a botanikus kertekben és a nemzeti parkokban – legkedvesebb tája a Plitvicei-tavak környéke, és rajong az Iguazú-vízesésért Argentína és Brazília határán –, addig én a várak és városok szerelmese vagyok. München is elvarázsolt meghökkentő, hagymakupolás katedrálisával, a főterével, a sörcsarnokkal, a bajorok kedvességével.

Malévosként számunkra nyitott volt ugyan a világ, ezzel együtt kellemes borzongással élveztük ki a vasfüggöny mögött ritkán megélhető jólétet. Honnan is sejthettük volna 1989 januárjában, hogy pontosan tizenegy hónap múlva „a föld fog sarkából kidőlni” – csak épp ellenkező irányba, mint ahogy azt egykoron az Internacionálé szerzői elképzelték. Ki gondolta volna a még csípős tavaszi reggelekkel dideregtető Münchenben, hogy mire újra télbe fordul az idő, Berlinben minden megváltozik – ők újra egy Németország lesznek, ahogy Európa is újra egy. (Vagy mégsem…?) Semmit nem éreztünk az idők szeléből.

Pedig a sors mintha még üzent is volna nekünk. Szép magasan lévő szállodai szobánk ablakából nézegettem a környéket, s mivel csak két napunk volt a városban, igyekeztem a látvány minden részletét magamba szívni. A szomszéd telekre is be lehetett látni. Erős, falszerű kőkerítés zárt körül egy puritán, több blokkból álló lapos épületet, akár egy katonai objektumot. A bejáratot sorompó őrizte, s ha az épülethez autó hajtott, azt két-három civil ruhás férfi alaposan átvizsgálta. Az épületen és a bejáratán nem voltak feliratok, nem tűnt ténylegesen katonai támaszpontnak, annál polgáribb jelleget mutatott, de az egész nagyon furcsa hatást keltett. Ágival hazafelé készülődve ezt a rejtélyt is elcsomagoltuk bőröndjeinkbe.

A repülőtérre taxival mentünk ki. Rokonszenves sofőrünkkel jól elbeszélgettünk, és csak úgy mellékesen rákérdeztem, ugyan mi is az a furcsa épület a szállodánk mellett. Úgy nézett ki, jegyeztem meg tréfásan, mintha abban működne a Szabad Európa Rádió.

– Persze hogy úgy néz ki – vágta rá a sofőr –, mert az is.

Ágival összenéztünk, és leesett az állunk. Ilyen vakon még nem trafáltam bele az igazságba.

Akkoriban egy kis ablak volt ez az intézmény Magyarország számára, a szabad világra engedett kitekintést. Itt hallgathattuk a legdivatosabb zenéket, riportokból értesülhettünk a nyugati életforma – mifelénk: a „rothadó kapitalizmus” – csodáiról. Az apró információmorzsák a demokrácia alapjairól akkoriban szinte utópiának tűntek. A magyar adást 1950-ben indították kísérleti jelleggel, és 1951-től már Münchenből sugározta a SZER egész napos magyar programját. Az adó hallgatása mindvégig illegális maradt, noha idővel már messze nem járt olyan súlyos következményekkel, mint az ötvenes években. De a Belügyminisztérium által kreált „különösen veszélyes ellenség” stigma mindvégig rajta maradt.

A rádió és magyar adása 1993. október 31-én szűnt meg, vagyis a régi repülőtérrel együtt ezt a másik fontos müncheni szimbólumot is sikerült még épp idejében elcsípnünk működő állapotában. Münchenben a sarkunkban osont a történelem.

A hagyomány az hagyomány

TEL-AVIV, IZRAEL

1989 nyarán az El Al izraeli légitársaság budapesti irodájának vezetőjévé léptem elő. A vállalat felső vezetése az ősz folyamán Tel-Avivba küldött egy tanulmányútra, részben, hogy megismerjem a zsidó vallási és népszokásokat, a történelmi helyszíneket, továbbá, hogy elsajátítsam a számítógépes rendszerek használatát, ami akkor még igencsak úttörő technikának számított.

Az országról útikönyvek tucatjait írták, számomra mégis két olyan helyszín maradt különösen emlékezetes, amelyről kevesebbet szóltak. Már csak azért is, mert mindkét műemlék az itteni népek szívós kitartásának tanúja. Az egyik a középkori Akkó vára, Izrael északnyugati részén, a Földközi-tenger partján, amelyet Oroszlánszívű Richárd keresztesei 1190 táján évekig ostromoltak súlyos véráldozatokkal. Richárd nem arról volt híres, hogy feladta volna, ha már belekezdett valamibe. A szépen renovált épület ma is tekintélyt parancsoló erődítmény. Mire a keresztesek vérben és izzadságban úszva bevették a várat, a helyiek különösebb izgalom nélkül a tudtukra adták:

– Ja, ha Jeruzsálemet keresik, a szent sír úgy ötnapi járófölddel arrább van.

A másik szép emlékem a Holt-tengertől északra fekvő Masszáda lenyűgöző fellegvára, amelyet egy fennsík sziklás tetejére építettek. Az erődöt – a hely neve is ezt jelenti – a helyi közösség utolsó leheletéig védte a római hadosztályok támadásától. A rómaiak csak a bent lévők kiéheztetésével tudták a várat bevenni. A legenda szerint a bent lakók inkább magukkal végeztek családostul, mint hogy a megszállók kezére kerüljenek. A hősiesség és önfeláldozás páratlan szimbóluma lett a mára felújított romvár, és az izraeli hadsereg új tisztjei minden évben itt esküsznek fel hazájuk védelmére.

Az út arra is szolgált, hogy megtanuljam, miként kell az ortodoxia képviselőivel kommunikálni. Hogy felkészülésem alaposabb legyen, felkerestem Tel-Avivban Weisz urat, aki egy jól menő helyi utazási iroda tulajdonosa volt. Erdélyi származású vállalkozóként gyakran fordult meg Budapesten is. Arra kértem, meséljen a kívülállók számára „furcsa szokásoknak” tetsző vallási gyakorlataikról.

– Tudja, Földvári úr – kezdte –, szombaton mi nem utazhatunk, nem dolgozhatunk. Persze a szigorú szabályok alól vannak kivételek. Ha például a beteghez orvost hívnak, az kivétel. Kocsiba is ülhet az orvos, hogy mihamarabb a beteghez érjen, és ellássa. De a kivételezés csupán eddig tart. Haza már csak gyalog mehet, a betegénél kell hagynia a járművét. Persze az is lehet, hogy ott várja meg a szombat kimenetelét.

– Vagy mondok mást – folytatta Weisz úr –, az állatok etetése nem számít munkának, de itt is vigyázni kell. Nem szabad eső után, mondjuk, a libáknak száraz kukoricaszemet vetni, mert az már ültetésnek számít, és az ugye tilos.

Weisz úr láthatta arcomon a mélységes meghökkenést, ezért kicsit jobban megvilágította a törvények hátterét.

– Tudja, kérem, minket kinevetnek furcsa szokásainkért, hogy pajeszt meg kapedlit hordunk, de épp a hagyományok tisztelete segített abban, hogy népünk túlélje a viharos évezredeket, háborúkat…

Majd kacsintva megkérdezte:

– Hallott maga már olyan viccet, ami nem úgy kezdődik, hogy Kohn és Grün, hanem úgy, hogy két sumér beszélget a pesti körúton? Azok már nincsenek sehol… De mi szinte mindenütt ott vagyunk, még a pesti városi legendákban is!

Rés a szuperbiztonságon

BUDAPEST, MAGYARORSZÁG

Ferihegyen átélt kalandjaim sorában mondhatni történelmi emlék az az 1989-es időszak, amikor a Szovjetunió szétesésének kezdetén tömegével indultak el az oroszországi zsidók Izraelbe. Bár a kiutazást liberalizálták, de a Szovjetunió nem ismerte el Izrael államot, kellett tehát egy közvetítő ország, ahová kiengedték polgáraikat. Ezt a szerepet töltötte be Magyarország – Budapest lett a tranzitváros Oroszország és Izrael között. Bizonyára sokan nem tudják, hogy a ma Izraelben élő orosz zsidóság fele Budapesten keresztül emigrált. Több mint kétszázezer ember fordult meg ekkoriban Ferihegyen úgy, hogy közülük sokan azt sem tudták, milyen városban vannak. A Malév és az El Al végezte a szállítást, a menetrend szerinti járatokon kívül különgépek is ingáztak a Budapest–Tel-Aviv–Budapest-vonalon. Olykor még a szombati repülést is engedélyezték. Pestlőrincen egy orosz laktanyát alakították át izraeli bázissá, itt szállásolták el szükség esetén egy-két napra az átutazókat.

Jómagam ez idő tájt épp az El Al budapesti irodájának vezetőjeként vettem ki a részem a szervezésből. A reptéren az iszonyú sürgés-forgásban a részletekre nem is jutott mindig figyelem. A kiutazók között akadt, akinek aranykereszt lógott a nyakában – amikor rákérdeztünk a biztonságiaknál, hogy rendben van-e ez így, ők mosolyogva válaszoltak:

– Ugyan már, apróságokkal nem foglalkozunk! A gyerekükből majd jó izraeli katona válik.

Csakugyan sokszor utaztak távoli hozzátartozók is a kivándorló zsidókkal, akik nem feltétlenül felekezeti alapon hagyták el Oroszországot.

Nehezen feledhető látványt nyújtott az az idős bácsi, aki megjegyezvén a szabályt, hogy feladandó kétszer negyvenkilós csomagja mellé csak egyetlen kézipoggyászt vihet magával, egy fehér, zománcos vödörbe kapaszkodott erősen, és egy óriási görögdinnyét cipelt benne. Számára ez volt a kézipoggyász. Ki tudja, mi minden kell ahhoz, hogy az ember új életet kezdhessen a Szentföldön?

Az egyik Tel-Avivból Budapestre érkező járat egy láthatóan ideges, kerekesszékes hölgyet is hozott, akivel a földi szolgálatok nehezen találtak szót, az asszony ugyanis csak arabul beszélt. Mindjárt oda is hívtak, próbáljam meg én megtudni, mi a probléma valójában. Franciául szót is értettem vele.

Az idős hölgy marokkói zsidó volt, és gyorsan kiderült, hogy nem érkező, csupán tranzitáló utas. Casablancába tartott.

– Casablancába? – kérdeztem megrökönyödve. – Nincs is Budapest–Casablanca járat!

– Ki beszél itt Budapestről? Párizs–Casablanca! – reklamált türelmetlenül az asszony.

Nem jutottam szóhoz. A világ legbiztonságosabbnak tartott légitársasága rossz városba szállított egy kerekesszékes hölgyet!

Mint kiderült, Tel-Avivban emelős autók rakják fel a kerekesszékeket a gépek nyitott hátsó ajtaján át. Míg elöl számolták a beszálló utasokat, a mi pórul járt vendégünket hátulról rossz repülőre rakták fel, és mivel elöl stimmelt a létszám, nem számolták újra az utasokat.

Persze a párizsi gépen hiányzott valaki, de sokáig nem derült ki, hogy az utast Budapesten szállodáztatják. A hölgy csak másnap jutott el szeretteihez, akik fél Európában keresték szegényt.

Versenyfutás az idővel

NEW YORK, ATLANTA, EGYESÜLT ÁLLAMOK

A kilencvenes évek elején indult el a Malév New York-i járata, és mivel feleségemmel mindketten rajongtunk a tengerentúlért, egyetértettünk abban, hogy 1992-ben Amerikába szervezzük a nyaralásunkat. Nem kellett hosszan tanakodnunk azon sem, mi legyen az úti cél: irány Hawaii! A szigetcsoport Budapestről egy New York-i és egy atlantai átszállással volt elérhető.

Azokban az években a Malév szolgáltatásfejlesztési osztályát vezettem, és az egyik járatnyitási akciónk során a business osztályú utasoknak Newarkban klasszikus, hosszú limuzinokkal ingyenes transzferszolgáltatást nyújtottunk a repülőtérről a város központjába.

A sikeres akció örömére a kocsikat diszponáló amerikai cég vezetője megtudván, hogy az ötlet atyja Budapestről New Yorkba készül, meghívott egy limuzinfuvarra családostul.

A gyerekek előtt titokban tartottam a programot, meg is lepődtek, amikor a vámvizsgálat után egy tányérsapkás úr a nevünkkel ellátott táblácskával várt bennünket. Csak annyit mondtam a fiúknak, a bácsi kivezet majd minket a terminálépületből, és megmutatja, honnan indulnak a buszok a városba.

A gyerekek szeme akkor kerekedett el igazán, amikor egy – általuk addig csak filmekből ismert – hosszú, csillogó, fekete limuzin gördült be elénk a buszmegállóba.

Beszálltunk a meseautóba, amelyben Marci és Guszti minden létező gombot és kapcsolót kipróbált: kifordult a bárszekrény, felemelkedett a sofőrt elválasztó üvegfal, nyílt a napfénytető… mennyi csoda egyetlen autóban!

A sofőrünk meglehetősen nehezen talált oda a luxusnak ugyancsak nem nevezhető hotelunkhoz. Egy éjszakára szálltunk itt meg, úgy terveztük, másnap indulunk tovább Atlantába. Az ütött-kopott kis szálloda a város East Harlemhez közel eső részén, de még Manhattanben állt – ez New York szegényebb területe, amelyet főképp európaiak laknak. Szinte megállt egy pillanatra az élet az utcában, amikor fekete cirkálónkkal odasuhantunk az hotelépület elé.

Az egykor bizonyára szebb napokat látott, patinás szálloda mostanra inkább egy elhanyagolt, málladozó falú műemlékre emlékeztetett. Sajnos belül sem működött épp kifogástalanul. A recepción még azt is elfelejtették közölni velünk, hogy másnap óraátállítás van. New Yorkban is márciusban állnak át a nyári időszámításra, egy órával előbbre, csak épp másik napon, mint mi Európában.

A sárga New York-i kockás taxit nem kellett előre megrendelni, számtalan cirkált belőlük az utakon. Reggel csak leintettünk egyet, és a kocsi zötykölődve bár, de kiért velünk a La Guardia reptérre.

A check-in kedves alkalmazottja jegyeinket és magabiztos nyugalmunkat látva rögtön meg is kérdezte, szerintünk hány óra van. Negyed kilenc, vágtam rá. A hölgy mosolyogva helyesbített: negyed tíz, uram!

A gépük már elment.

Dermedtségemből lassan felocsúdva, félszegen kérdeztem meg, hogyan juthatnánk el mégis, és lehetőleg még aznap Honoluluba. Akárhogy is, az Egyesült Államok keleti partján állomásoztunk, s onnan kellett valahogy átvarázsolnunk magunkat a nyugati part és Ázsia pereme között, a Csendes-óceán közepén elterülő Hawaii-szigetcsoportra. A hölgy megértőn két lehetőséget ajánlott. Vagy megvárjuk helyben a délutáni járatokat, vagy elrepülünk a következő, szinte üres géppel Atlantába, és ott a Honoluluba tartó esti gép indulásáig eltöltjük a nap hátralévő részét: múzeumlátogatással, a CNN-központ megtekintésével, de van Coca-Cola-bemutató és még sok színes látnivaló – sorolta a kisasszony felkészülten az atlantai programlehetőségeket.

Ennél maradtunk, gyorsan be is szálltunk a gépbe, ami a menetrend szerinti indulás előtt vagy jó tíz perccel el is gurult. Mintha csak nekünk kedvezne a sors, legalább húsz perccel a tervezett érkezési idő előtt leszálltunk Atlantában. Földet érve a világ egyik leghatalmasabb, legforgalmasabb reptere tárult a szemünk elé, ahol tucatnyi utasmólón és vagy kétszáz csőhídnál sorakoztak a repülőgépek. Megszállott repülősként úgy éreztem magam, akár Alice Csodaországban.

Amikor megláttuk, hogy a Honoluluba készülő pompás Lockheed 1011-es csomagterének ajtajai még tárva-nyitva várakoznak, világos lett, hogy némi szerencsével nem kell estig a városban időznünk – mondhatni, bevárt minket a gépünk, amivel eredetileg utaztunk volna.

Mint az űzött vad rohantunk kézipoggyászainkkal az utolsó állomást jelentő pulthoz – feladni való csomagot szinte sosem vittünk magunkkal; repülősként az ember tudja, mi történik a poggyászokkal. A beengedő kapunál egy ősz úr ácsorgott unottan. Szemlátomást nem volt sok kedve velünk foglalkozni. Széttárta a kezét, és olyasféle hangsúllyal, ahogy letűnt idők magyar bolti eladói közölték, hogy „Nincs!”, mindössze annyit mondott: Gone… – azaz elment.

Újabb dermedtség. Épp a célegyenesben elbukni, ez borzasztó!

Ekkor indult be csattogva-zörögve a pulton a ma már ősöreg típusnak számító mátrixnyomtató. Figyeltem, amint lassan tolja ki magából a papírslejfnit bizonyos utasok nevével, az ülésszámmal és mellettük a számomra nagyon is ismerős betűkódokkal. Az úgynevezett catering manifest a speciális étkezési igényekre – vegetáriánus, hindu, kóser, sómentes és hasonlók – vonatkozó információkat tartalmazza, ezt kapja meg a vezető légiutas-kísérő indulás előtt.

Kíváncsian kérdeztem rá, hogy mehetett el a gép, ha a személyzet még nem kapta meg a különleges ellátási listát. A kolléga döbbenten meredt a papírra, majd rám, valahogy úgy kattoghattak az agyában a fogaskerekek, mint a mátrixnyomtatóban, és feleszmélve megint csak egyetlen szóval informált minket: Go! Azaz futás.

Szinte a záródó ajtó előtt löktek be négyünket a gépre, hogy keressünk magunknak ülőhelyet.

S bár nem rendeltek számunkra ennivalót a közel tízórás útra, soha annyi finomságot nem szolgáltak fel nekünk repülőgépen, mint akkor. A légiutas-kísérők minden, az utasok által érintetlenül hagyott étket félretettek nekünk a tálcákról, abból dőzsölhettünk vagy fél napon át.

Hasonló szerencsém ritkán adódott az évtizedek alatt, persze azért az sem árt, ha az ember tudja, mi az a catering manifest.

II.
FELSZÁLLÁS

Bár Budapesten születtem, a kisváros, amelyet valamiképp mégis szülőföldemnek tekintek, a kiskunsági Nagykőrös. Édesanyám származott innen, én pedig gyermekkorom sok-sok szép nyarát töltöttem itt aranyos, jó humorú nagynénikéimmel, idős nagymamámmal, aki a vejét, az én édesapámat is nagyon kedvelte.

Működött akkoriban egy kis strand is a városban, ahová gyakran elvittek pancsolni, és beülhettem nagybácsim páratlanul modernnek tetsző taxijába, amikor kereskedelmi utazókat furikázott körbe a tanyavilágban. Talán itt szereztem első világjárós élményeimet, ha ez a világ kicsit szűköcskébb volt is annál, ami később kitárult előttem. Nekem akkor itt vonult fel a világ száz csodája.

Még az ö-zős tájszólás is rám ragadt: „Ögyé könyeret möggyel, ha nem kő, tödd el, majd megöszöd röggel.” Szeptemberben, az iskolakezdéskor ki is nevettek olykor osztálytársaim a Felsőerdősor utcai, akkor még tisztán fiúiskolában, mert a nyelvjárástól, ha egyszer beleragad az ember fülébe, nehezen lehet szabadulni.

Unokatestvérem tréfás történetek és anekdoták sokaságával szórakoztatott Nagykőrösön. Többek közt egy mókás aforizmával arról a nevezetes bíróról, akit Arany János nagykőrösi tanáréveiben A fülemile című versében megörökített.

Egyszer egy nagy bajuszú parasztember kereste fel ezt a bírót, aki bepanaszolta szomszédját, mert az elküldte őt az anyja keservibe.

– Hm – töprengett a bíró –, az anyja keservibe? No de, jóember, akkor maga rossz helyen jár… ez itt a bíróság!

Anyukám fájdalmasan korán itt hagyott bennünket, és bár református neveltetésben részesült, öcsémmel arra jutottunk, a zsidó temető azon részén veszünk sírhelyet, ami a református temető közvetlen közelébe esik. Így, ha eljön az idő, zsidó származású édesapánkat is mellé temethetjük. Néhány év múlva valóban így is történt.

Már csak a szüleim sírja miatt is visszatértem évente a szívemhez oly közeli kisvárosba. Ez a hagyomány csak akkor tört meg, amikor Brüsszelbe kerültem a Malév-képviselet élére – ekkor sajnos hat év maradt ki.

Egy hivatalos követségi rendezvényről tartottunk éppen hazafelé Brüsszelben, és feleségemmel egyúttal hazakísértük Belgiumban megismert kedves magyar barátnőjét, Erzsikét. Mivel Brüsszelből is lelkesen utazgattam – mint az itt következő történetekből is olvashatják majd –, a lányok ugratni kezdtek, nehogy egyszer az állandó jövés-menés közepette a bubópestis érjen utol, mint egy Rejtő-hőst.

– Az sem baj, ha az vár rám – riposztoztam –, csak Nagykőrösön temessenek majd el.

– Nagykőrösön? – torpant meg Erzsike. – Az én családom is odavaló, hiszen az a világ közepe!

Szerelem egy gésával

LISSZABON, PORTUGÁLIA

Bár az olajmágnások többnyire nem jótevőként és művészetpártolóként válnak ismertté, Calouste Gulbenkian jeles kivétel, aki hírnevét épp filantróp tetteinek köszönheti. Az örmény–portugál üzletembert a mai napig a világ egyik legbőkezűbb mecénásaként ismerik. Gulbenkian 1869-ben örmény családban született, módos szülei Párizsban és Londonban taníttatták, idővel angol állampolgár lett, majd Lisszabonban telepedett le. Az azerbajdzsáni kőolaj európai importjával keresett milliárdokat, amiből kórházaknak, templomoknak, örmény szervezeteknek adományozott bőkezűen, valamint a földkerekség egyik legnagyobb magánműgyűjteményét hozta létre. A világ leghíresebb múzeumai vásároltak tőle, a gyűjteménye nagy részét azonban egy művészeti alapítványra hagyta. Az ő végakarata szerint nyitották meg a Gulbenkian Múzeumot is Lisszabonban, itt látható ma a kollekció legnagyobb része.

Ez a múzeum is fontos szerepet játszik abban, miért rajongok úgy a portugál fővárosért. Voltaképpen Calouste Gulbenkiannak köszönhetem azt is, hogy első látogatásom után megközelítőleg tizenöt évvel visszatértünk ide feleségemmel.

Amellett, hogy Lisszabon Európa „csücske”, az én szívemé is – nemcsak azért, mert itt tudok harminckilences férficipőt venni, de a város hangulata, művészete, gasztronómiája már ama bizonyos első ittlétem alkalmával, 1980-ban is elvarázsolt. Egy félhivatalos úton vettem részt ekkor a Stockholmba akkreditált légitársaság-vezetők havi üléseinek egyikén.

A Gulbenkian Múzeum egy impozáns – szintén az alapítóról elnevezett – park közepén áll a város szívében. A legkülönfélébb korok, földrészek, stílusok művészetét vonultatja fel ez a lenyűgöző méretű kincsestár. Első látogatásomon az ázsiai gyűjtemény ragadott magával, de mindenekelőtt egy gésát ábrázoló középkori japán táblakép. A fatáblán megörökített karcsú, ülő gésa pasztellszíneivel szinte belesimul környezetébe – talán egy hagyományos japán házbelsőben ábrázolták. Fekete kontya kalapként borul a fejére, keresztülszúrva három csillogó kanzasival: a hosszú pálcikára hasonlító hajdíszt egykor korallból készítették. Selyemkimonójának halvány virágdíszei indaszerűen tekergőznek az elomló szöveten, mintha csak a gésa porcelánfehér testét ölelnék körül.

Hosszan néztem elbűvölve a képet, és még többször visszasétáltam hozzá. Ritkán érzi az ember, hogy nap mint nap tudná ugyanazt a műalkotást csodálni, de a gésa megbabonázott. Plátói szerelembe estem vele. Sétám végén a múzeumi ajándékboltban megdobbant a szívem, amikor megláttam a plakát nagyságú reprodukciót a táblaképről. Boldogan cipeltem haza a képet a repülőn. Ekkor épp Stockholmban éltünk feleségemmel, akit nem kellett hosszan rábeszélnem, hogy másnap látogassunk el az IKEA-ba (idehaza még híre-hamva sem volt a svéd áruháznak), és nézzünk szét a keretek között. Szívem hölgye végül is szép, üveggel ellátott keretet kapott, és felkerült a nappalink falára.

A következő években valahányszor költöztünk – a munkánkból adódóan nem kevésszer –, a gésa jött velünk. Néha új képkeretet kapott, a környező bútorokhoz illőt, de mindig része maradt az életünknek és a dekorációnak.

Amikor 1994-ben a Malév belgiumi és luxemburgi képviseletének vezetőjeként megkezdtem brüsszeli szolgálatomat, és családommal együtt hat évre átköltöztünk a belga fővárosba, Budapestről feladtunk vagy tizenkét nagy költözködőládát. Brüsszelben izgatottan láttunk neki a kicsomagolásnak, miután a teherautó leszállította szolgálati lakásunkhoz új életszakaszunk poggyászait. Összefacsarodott a szívem, amikor a gondos csomagolás ellenére szilánkokban találtam a kép fedőüvegét, és az éles darabkák csúnyán összekaszabolták a gyönyörű hölgyet. Ágival bánatosan ültünk új lakásunk napfényes szobájának parkettáján, ahol még szőnyeg sem volt. Feleségem is megkedvelte ezt a szépséges, szoborszerű nőt. Nekem máris eszembe jutottak a képről Lisszabon girbegurba, macskaköves utcái, a tarka, régi házak hangulata, az óceán felől fújó szellő frissessége, a barátságos helybeliek.

– Figyelj csak – szóltam oda Áginak –, menjünk el holnap reggel Lisszabonba. Ma szombat van, elintézzük a jegyeket, vasárnap megjárjuk oda-vissza!

Szolgálati jegyet bármikor kérhettem, és a gépünknek csupán szép átlósan keresztül kellett szelnie az égboltot Nyugat-Európa partjai felett. Másnap reggel már az azóta megszűnt Sabena légitársaság járatán ültünk, és három óra alatt megérkeztünk Lisszabonba.

A reptéri buszról a múzeum közelében szálltunk le, és rögtön az ajándékboltba vezetett az utunk. Kedves öregúr fogadott a pult mögött. Elmagyaráztuk neki, miért jöttünk, és belemelegedve ecseteltük rajongásunkat a gésáért, amit 1980-ban vásároltam ugyanitt.

– 1980-ban? – bámult ránk felhúzott szemöldökkel a jóravaló boltos. – De hát most 1994 van! – tévedt a tekintete az asztali naptárra, mintegy magát is meggyőzendő. Kicsit úgy hangzott a párbeszédünk, mintha egy időutazós sci-fiben szerepelnénk.

– Ugyan, kérem, mit számít az – szuggeráltam az öregurat esdeklő pillantással. – Hátha van még abból a képből.

– Várjanak csak, megnézem a raktárat! – adta be az ember a derekát.

Azzal eltűnt, hosszú percekig csak tétova motozás neszei szűrődtek az eladótérbe a hátsó helyiségből. Nehezen múlt az idő. Mígnem fülig érő mosollyal, kezében egy papírhengerrel tért vissza kedves barátunk.

– Micsoda szerencse! – emelte magasba az összesodort reprodukciót, akár egy győzelmi zsákmányt. – Az egyik sarokban elbújt a hölgyemény. Vigyék szerencsével!

Gyerekes örömmel vettük át a képet, aminek az árát, úgy látszik, elfelejtették az elmúlt tizenöt évben felemelni. A legutóbbi kerete még meg is volt, csak új üveget kellett csináltatni bele.

Lisszabonba és a Gulbenkian Múzeumba azóta többször visszatértem, és sosem mulasztottam el az Ázsia-gyűjteményben üdvözölni szívem hölgyét. A szépséges gésa másolata a mai napig velünk lakik, ha valaki meglátogat bennünket Budán, megcsodálhatja a nappalinkban.

Vízfakasztás az indiánoknak

VERACRUZ, MEXIKÓ

Mély vízbe pottyantam. Francianyelv-tudás nélkül helyeztek ki 1994-ben Brüsszelbe, ahol nem ismertem sem a helyi kulturális környezetet, sem a város pezsgő nemzetközi kapcsolatait. Hiába nyugtatgatott az akkori Malév-vezérigazgató, hogy úgyis mindenki az angolt használja, ráadásul az „airline-nyelvben” igazán otthonosan mozogtam, azért én mindig szerettem elmélyedni az állomáshelyemül szolgáló ország kultúrájában. Amúgy is könnyen és szívesen sajátítottam el nyelveket. Átgondoltam, hogyan is tudnék a napi sokórás munka mellett flamandul is és franciául is aránylag gyorsan, legalább kezdő szinten megtanulni.

Egy ismerősöm ajánlotta, lépjek be a kétnyelvű alapnormákkal működő helyi Rotary Clubba, ahol jó társaságban és kedves emberekkel tölthetem az időmet, miközben a nyelveket is megtanulom. Ha más nem, filmekből biztosan mindenkinek van némi képe az elegáns, jómódú, szivarozó és whiskyző urak zárt klubjaként működő Rotaryról – ami külsőségeiben nem is áll távol a valóságtól, noha leendő klubomban senki nem szivarozott. A belépéshez mindössze két személy ajánlására volt szükség.

Brüsszel egyik elővárosának klubjára, a Rhode-Saint-Genèse-re (vagy flamandul Sint-Genesius-Rode-ra) esett a választásom. Ellentétben a filmekben ábrázolt fennhéjázó belterjességgel, a helyiek nagy szeretettel fogadtak engem, és akkor örültek csak meg igazán, amikor kiderült, hogy az utazási szakmából jövök. Ők is lelkes utazók, mesélték, így majd bizonyára segítek az éves közös út megszervezésében.

Szerda esténként tartottuk az összejöveteleket, és gyakran szerepeltek köreinkben vendégelőadók. Egy alkalommal egy kanadai francia szerzetes beszélt a mexikói Veracruz állam dzsungelében élő kis indián közösségről, amelynek tagjai úgy háromszázan lehetnek. A szerzetes elbeszéléséből megtudtuk, az idilli állapotokat csupán egyetlen – korántsem aprócska – tényező zavarja: az ivóvizet szolgáltató kút jó két kilométerre esik az indián településtől. Még a gyerekeknek is fordulniuk kell hajnalonta, iskolába menet előtt egy-egy korsó friss vízért. A közösségnek pedig nincsenek meg az eszközei, hogy megoldják a vízellátást.

A szerzetes izgalmas előadása végén a klubtagok egy emberként vetették fel: vezettessük mi oda a vezetékes vizet! Az egyetértést örömmel nyugtáztuk, ám arról fogalma sem volt senkinek, hogyan lehetne ezt az ötletet a gyakorlatban kivitelezni. Nemsokára meghívtunk hát előadónak egy kanadai vízügyi szakembert, aki elmagyarázta a megvalósítás részleteit. Úgy becsülte, a beruházás tőkeigénye tízezer dollár. Nem ártana továbbá egy társ- vagy testvérszervezetet találni, amelyre rá lehet bízni a kivitelezés felügyeletét. Noha jókora összegről volt szó, úgy gondoltuk, csak-csak össze lehet valahogy gyűjteni jótékonysági alapon. És láss csodát, hihetetlen gyorsasággal meglett a pénz a mi brüsszeli klubunk és a felettes szervezetek adományaiból. Igen ám, csakhogy túl nagy vagyon volt ez ahhoz, hogy Mexikóban esetleg útközben, észrevétlenül nyoma vesszen. Több tanácskozás után arra jutottunk, a legjobb lenne, ha valaki személyesen menne el a helyszínre tőlünk, hogy körülnézzen, netán lebonyolítsa az üzletet.

Mondanom sem kell, egyre több tekintet fordult felém… András, gyerünk, vállald el – biztattak csillogó szemmel. Ha vonakodva is, de lassan engedtem az unszolásnak. S ettől szinte magától megjött híres utazási kedvem. Ha találok a naptáramban egy szabad hosszú hétvégét, irány Veracruz! Megoldom, ha addig élek is.

A sors még egy útitárshoz is hozzásegített. Brüsszelben sem tökéletes a közbiztonság, s miután egy alkalommal feltörték az autómat, összebarátkoztam az ügyemet intéző, végtelenül segítőkész flamand származású rendőrrel, Dominikkal. A bürokrácia nyűgein kívül egyre több dologról kezdtünk beszélgetni. Dominik elmesélte, hogy gyerekkorában több évig élt szüleivel Nicaraguában, ebből fakadóan a mai napig jól tud spanyolul. Rögtön megkérdeztem, volna-e kedve velem tartani Veracruzba. Legalább profi testőröm lesz az úton, nem mellesleg tolmácsom is.

Újdonsült rendőr barátomat nem kellett sokat győzködnöm. Houstonon keresztül találtam jó csatlakozást Mexikóba, már mehettünk is. Vidám hangulatban értünk a veracruzi reptérre – az országot és fővárosát azonos módon hívják –, ahol béreltünk egy klasszikus bogárhátú Volkswagent. Mint általában, most is fontosnak éreztem, ha már belevágtunk a kalandba, legyünk stílusosak. Dominik vállalta a vezetést.

Kaktuszokkal övezett sivatagos tájon és nyüzsgő városokon át vezetett az utunk. San Andrés Tuxtla városhoz esett legközelebb az indián közösség erdei faluja, és itt működött az a helyi Rotary Klub, amely korábban már segítette a közösséget. A klubot vezető ügyvédet nehezen találtuk meg; Mexikóban semmi nem az európai normák szerint működik, még az útbaigazítások sem egyértelműek. Idővel aztán csak meglett a jogász, és utunkat az ő terepjárójával folytattuk tovább. Az útviszonyokat tekintve ez jó döntésnek bizonyult.

Még a harc- és terepedzett Toyotát is megszégyenítő helyeken jártunk – lényegében át kellett törni a mexikói dzsungel dűlőutas, girbegurba, bokros-gizgazos akadálypályáján, s nem egyszer kényszerültünk megállni, hogy kiszáradt pálmaágakat vonszoljunk el az útból. Vagy másfél órás zötykölődés után végre megérkeztünk. De hova is? Egy több száz évvel ezelőtti életforma nyomait őrző társadalomba, ahol a nők kézzel mosták-sulykolták a ruhát a folyóban, a férfiak félmeztelenül hasogatták a faágakat, a csupasz, rézbőrű porontyok pedig fejükön hordták a bádogkannákat, s mint amikor antropológusok érkeznek egy törzshöz, úgy vettek körül hármunkat visongva, ujjongva, le-föl ugrándozva. Amit a szerzetes mesélt az itt honoló békességről, mind igaznak bizonyult.

Nagy szerencsénkre a testvérklub vállalta magára az egyezkedést a kivitelezővel, és a pénzkezelés hivatalos úton, számlázással zajlott. Az ügyvéddel megállapodtunk minden részletben. Estére érkeztünk vissza Veracruzba. Teljesen kimerülve készültünk bezuhanni szállodai ágyunkba, amikor a hotel személyzete csodálkozva tartóztatott fel bennünket: isten őrizz, hogy lefeküdjünk! Irány a temető, hiszen a halottak ünnepe van. A hagyomány szerint a november első két napjára eső ünnepet errefelé nagyon komolyan veszik. A családok és a közintézmények is oltárokat állítanak elhunyt szeretteiknek, sokan a temetőben éjszakáznak, halottjuk kedvenc ételeit eszik, és annak kedves dalai is felcsendülnek. Mindez nem gyászos hangulatban zajlik, épp ellenkezőleg: a rítusokkal az újjászületést ünneplik.

Ezernyi pislákoló mécses varázslatos fénye világította be a környéket. A helybeliek ünneplőruhában járták a sírokat, míg pár fős apró kis zenekarok vidám melódiákat játszva vonultak velük. A kibontott sírokon sok helyen szép szabályosan kirakott csontvázak sorakoztak, amelyeket gondosan megmosdattak, majd étellel és itallal egyaránt megajándékozták őket. A holtak környezete úgyszólván dúsan megpakolva tündökölt. Ez a számunkra meglehetősen bizarr, ám a mexikóiak tarka mindennapjaihoz feltétlenül hozzátartozó rituálé örökre megmaradt bennünk. Dominikkal még a hazafele vezető repülőúton is hosszan beszélgettünk a meghökkentő látványról.

Eltelt majd egy év, mire nyár vége felé jött az üzenet, hogy elkészült az építkezés, és egy-két héten belül esedékes a vezetékes víz átadása a faluban. Aki teheti, jöjjön – invitáltak kedvesen a mexikói Rotaryból. Brüsszeli klubunkban ismét nem volt nagy tolongás a jelentkezők között. Gyanítom, a joviális, középkorú urak inkább Európán belül szerettek utazgatni, egy mexikói kiruccanás az őserdőbe túl nagy kalandnak bizonyult számukra. Ismét rám szegeződtek a tekintetek. Én pedig, immár megismerve a helyiek kedvességét és az ország szépségeit, nem tétováztam. Végül akadt két kísérőm is a klubból, aminek örültem, mert Dominik másodjára nem tudott velem tartani.

Az általam már ismert utat végigjárva jutottunk el célállomásunkhoz. Sőt legutóbbi kirándulásom óta az utat is kiszélesítették, bizonyára azért, hogy a teherautók könnyebben közlekedhessenek. A település központjába még egy új épületet is felhúztak, amely egészségházként funkcionált. Hetente kiszállt az orvos, aki ellátta a terhes anyákat, a hosszú sorban, türelmesen várakozó betegeket és egyéb rászorulókat.

Az épület közelében a betongyűrűs csap előtt kis, kőből kirakott medence díszelgett. E körül gyűlt össze az átadás alkalmával az indián közösség valamennyi tagja, a San Andrés Tuxtla-i Rotary Club és a kivitelezők képviselői, no meg jómagunk. Elhangzott néhány rövid beszéd, és jöhetett a nagy pillanat! A zenekar tust húzott, és a legidősebb lakos, egy ráncok barázdálta, bronz bőrű asszony megnyitotta a csapot. A csillogóan tiszta víz fürge sugárban tört elő a fémcsőből.

Azt a kitörő örömrivalgást soha nem felejtem el. A gyerekek az immár vízzel telt kőmedencébe ugráltak, és boldogan spriccelték a körülállókra a drága, nemes, végre elérhető közelségbe került permetet. A finomságok garmadáján végignézve arra gondoltam, a falu asszonyai már napok óta süthettek-főzhettek, hogy legyen bőven mindenből… a belgáknak is, akik most eljöttek, és finanszírozták a csodát. Meg sem próbáltuk elmagyarázni, hogy közülünk, „belgák” közül az egyik mauritiusi, a másik német, a harmadik, ugyebár, magyar. Akinek élete egyik legcsodásabb élménye maradt, hogy ott lehetett a mexikói vízfakasztásnál.

A jég hátán is talpon

REYKJAVÍK, IZLAND

Van egy csodálatos európai sziget, amelyet sokan hajlamosak rideg, széljárta, sivár vidékként elképzelni, ahol a zuzmó és moha borította felszínt csupán fel-feltörő gejzírek teszik itt-ott izgalmasabbá. Pedig Izland maga a varázslatos változatosság.

Nagy örömömre többször járhattam itt, és tanúsíthatom: e természeti csodákban bővelkedő táj minden évszakban tartogat valami különleges meglepetést. Bizony, évszakok is váltják itt egymást, bár csak kettő. Télen az alföldi tájakon kellemesen enyhe az idő, északabbra már fogvacogtatóbb mínuszok is csikorognak, hosszú téli éjszakákon pedig megfigyelhető a sarki fény mindenkit megbabonázó látványa. Nyáron a legnagyobb melegben sincs több huszonöt foknál, s ilyenkor az északi partvidéktől úgy negyven kilométerre fekvő Grímsey szigetén két héten át le sem bukik a nap.

A sokáig elzárt magányban tengődő sziget élete óriási változáson ment át az elmúlt húsz évben. Döbbenetes mértékben megnőtt a turistaforgalom, ami persze nem kevés aggodalomra ad okot. E fellendülés hátterében nemcsak a fapados légitársaságok állnak, de sajátos módon szerepet játszott benne a 2008-as gazdasági válság és az európai légi forgalmat sokáig akadályozó, a szépséges nevű Eyjafjallajökull vulkán 2010-es kitörése.

Bár a 2008-as zuhanás Izlandot sújtotta a legkeményebben – összeomlott a bankrendszere is –, a sokk végül jót tett az országnak: erősödött a közösségi összefogás, és reális mederbe terelődtek a helyi árak. Mivel a vulkánkitörés vezető hír lett a világsajtóban, megindult az utazók áradata is.

Jómagam még a nagy turisztikai hullám előtt láthattam többször a szigetet. Első látogatásom a stockholmi időszakomra esett, a másodikra brüsszeli külszolgálatom alatt került sor. A gyönyörű téli napokban szinte méteres hófalak között autóztunk körbe kollégáimmal a fővárosban. A városnézés közben útba ejtettük a miniszterelnöki rezidenciát, ami inkább egy vidéki postahivatalra emlékeztetett, mint rangos középületre. Azóta némiképp kicsinosították, de a szürke palatetős, puritán vonalvezetésű, fehérre meszelt épület Magyarországon még mindig sokkal inkább beillene a szépen gondozott módos paraszti házak sorába, mint elnöki rezidenciának. Jól jellemzi ez is a kultúránk közötti különbséget.

Első napunkon vacsoránkat a helyi víztorony tetején lassan forgó étteremben költöttük el.

Izlandon kihagyhatatlan a Kék lagúna, amelyben mi is megmártóztunk. Ez a szabadtéri és teljesen természetes termálfürdő a sziget délnyugati csücskében, egy sivár lávamező közepén terül el. A nyolcvanas években tűnt fel a környékbelieknek, hogy a svartsengi geotermikus erőműből kiömlő, a láván összegyűlt és felhevült tengervíz jótékony hatással van különféle bőrproblémákra. Csodás elegyet alkot itt az édes- és a tengervíz, amely kovával, algával és ásványi anyagokkal dúsulva harmincnyolc fokosan tör a felszínre.

Az égszínkék fürdő a fekete lávamezőn a magasba törő gőzpárával festők vásznára illik. Az izlandiak valóságos rituálét alakítottak ki a fürdőzéshez – mielőtt belemerülnének a gyógyító termálvízbe, a lávató szélén különféle természetes, ásványi pakolásokkal kezelik a bőrüket. Az én megmártózásom idején még kiépítetlen volt a lagúna környéke, a maga érintetlenségében élvezhettem a tájat. Azóta már sokat fejlesztettek rajta – a fürdőzéshez még helyet is kell foglalni előre –, és mivel közel esik a nemzetközi reptérhez, olyasféle forgalmas turisztikai célpont lett, mint a mi hévízi tavunk.

Kollégáimmal egy belföldi járattal a Vestmannaeyjar-szigetcsoportra is elrepültünk, Izlandtól délre. A legnagyobb sziget, Heimaey jó ötödét elpusztította egy kitörő vulkán még 1973-ban. Mára a sziget ritka madarak otthona, ornitológusok zarándokhelye lett.

Vestmannaeyjar maga is föld alatti kitöréseknek köszönheti létét, manapság autóbuszok szállítják az érdeklődő turistákat oda, ahol a lávatömeggel betakart és elhagyott házak adják a legfőbb látnivalót. Isteni meleg, kézzel kötött pulóvereket árulnak ezen a vidéken, szemet gyönyörködtető, geometrikus mintákkal. Magam igencsak ritkán veszek külföldön emlékeket, inkább az átélt élmények sokaságát szeretem magammal vinni és megőrizni, de az izlandi pulóvernek nem tudtam ellenállni.

Az egynapos kiruccanás után hullafáradtan estünk be szállodai ágyunkba. Maga a hotel a nemzeti légitársaság tulajdonaként működött a helyi járatok forgalmát lebonyolító belföldi reptéren, Reykjavíkban. (A nemzetközi reptér úgy harminc kilométerre, a hasonló nevű Keflavíkban található.) Másnap reggel egy jó alvás után felfrissülve bújtam ki az erkélyre egy jót nyújtózkodni. Meglepő látvány tárult a szemem elé: egyszer csak egy magyar lajstromjelű kisrepülőgép parkolt be az épület elé, mint ilyen, ugyancsak szokatlan látvány Izlandon. Akkor persze még egy magamfajta légitársasági munkatárs sem sejthette, hogy két évtized múltán a Budapestről induló utasszállítók mindennapos vendégek lesznek errefelé – igaz, keflavíki leszállással.

Izlandi kirándulásunk végén idegenvezetőnk biztosított szolgálatairól: bármikor Izlandon járunk, csak hívjuk, ha kalauzra van szükségünk. Hagyományos névjegykártya helyett azonban különleges emlékeztetőt nyomott a markomba: egy inflációs bankjegyre pecsételte rá az adatait. Izland történelmében messze nem a 2008-as válság volt az egyetlen; e kis szigetországot számos csapás rengette már meg. A lakosságot és az állatállományt tizedelő vulkánkitörések, a zord telek, a dán uralom, a német, majd amerikai megszállás, és mindeközben újabb és újabb súlyos inflációk. Az idegenvezető nem sejthette, hogy a bankjegy, amelyen adatait átnyújtotta, számomra sokkal nagyobb értéket hordoz az ő telefonszámánál. A hetvenes évek óta gyűjtöm a különféle országok papírpénzeit, és minden országból próbálom a legkisebb címletet elhozni. Az NDK-márka volt az első szerzeményem, ami mára valóban történelmi relikvia. De az euró bevezetésével még több lett a „muzeális” kincs. Az izlandi bankjegy 1961-ből származik, és Arngrímur Jónssont, a tizenhatodik században született izlandi tudóst, apologétát ábrázolja, aki a Brevis commentarius de Islandia (Izland védelmére) című latin nyelvű munkájában védte meg országát a külföldi tévhitektől. Az elegáns mintázatú tízkoronás papírpénz meglepően jó állapotban vészelte át az évtizedeket. Számomra egy fáradhatatlanul küzdő, a katasztrófák után újra és újra felállni képes kis ország szimbóluma lett a gyűjteményemben.

Zene füleinknek

EDINBURGH, SKÓCIA

Talán azért, mert soha nem kellett beállnom a csatasorba, mindig lenyűgöztek a katonazenekarok. Ha menetelés nélkül, egy helyben állva játszanak, akkor is boldogan hallgatom őket, de ha vonulnak, az az igazi! A krémek krémje, ha skót dudások is fújják a zenekarban.

Minden év augusztusában a skóciai Edinburghban rendezik meg a katonazenekarok fesztiválját, a Military Tattoot, és ha lehet, megnézem a tévében ezt a színpompás parádét. A Brüsszelben töltött éveim alatt is így volt, mígnem 1996-ban felmerült bennem, ha már ennyivel közelebb kerültünk a skót fővároshoz, miért ne mennénk el a fesztiválra. Mivel a családom is velem volt a brüsszeli szolgálat idején – a fiúk francia nyelvű állami iskolába jártak –, jó kis közös programnak ígérkezett. Már májusban megvettem a fesztiválbelépőket, és – egy kicsit magamnak kedvezve, hogy minél több repteret láthassak – úgynevezett open jaw repülőjegyet váltottam. Senki ne a tengerben tátogó cápákra asszociáljon kalandvágyó utasok feláras programjaként – az open jaw lényege, hogy az ember nem onnan indul vissza, ahová érkezett. Mi odafelé Glasgow-ba repültünk, bérelt autóval átkocsikáztunk Edinburghba, itt adtuk le az autót, és a programunk végén innen indultunk vissza Brüsszelbe.

Egy kis vendégházban szálltunk meg Edinburghban, és busszal mentünk a belvárosba. A hömpölygő tömegen át jutottunk be a lenyűgöző sziklacsúcson magasodó várba, a fesztivál helyszínére.

Felemelő volt a menetelést csodálni! Hallgattuk az egymás nyomában vonuló több száz skót dudást, amint ismert és ismeretlen dalokat fújnak, csodáltuk a meseszerűen kivilágított várépület tornyában szólózó skót zenészt és a gyakorlótéren masírozó népes zenekarokat.

Felpezsdülve az élménytől, farkaséhesen estünk be az egyik helyi kis étterembe, ahol egy udvarias pincér vette fel a rendelésünket, és gyorsan hozta is a fogásokat.

A kései vacsora közben lelkesen megbeszéltük Ágival és a fiúkkal, kinek mi tetszett a legjobban. Feltűnt, hogy a pincér, nem tolakodón bár, de erősen fülel. Szinte kiült az arcára a kíváncsiság, vajon miféle nyelven társalog itt ez a család.

Amikor a fizetésre került sor, meg is kérdezte angolul:

– Ha nem bánják a kíváncsiskodást, milyen nyelven beszélnek? – Mert ő bizony ilyet még sohasem hallott, tette hozzá.

– Magyarul – feleltük neki készségesen.

Nem kérdezősködött tovább, csak sarkon fordult, és hozta a számlát.

Az elegánsan félbehajtott papíron felül ez állt:

KÖSZÖNÖM SZÉPEN!

Ha hangosan is megpróbálja kimondani, a zene után zene lett volna füleinknek. Gyanítom, így is a hét legnagyobb borravalóját kapta tőlünk.

Kék város, rózsaszín város

TOULOUSE, ALBI, FRANCIAORSZÁG

Brüsszeli éveim kedves barátja és útitársa, a francia Hervé egy BritAir nevű, regionális kis légitársaság képviselőjeként dolgozott. A cég nevéről mindenki brit érdekeltségre következtet, valójában a franciaországi Bretagne-ban működött a vállalat központja, innen származott az elnevezés, ami nem vall épp marketinges zsenialitásra.

Hervé is rajongott az utazásért, ahogy jómagam, az évek során jártunk együtt Kelet-Afrikában, Indiában és Makaón, útiterveinket pedig szerdánként, a közös reggelik alkalmával szövögettük.

Egyik születésnapomra kedves ajándékkal lepett meg – két, Toulouse-ba szóló repülőjeggyel, az általa képviselt BritAir járatára. Azon a hétvégén ő maga hivatalos úton járt a városban, és ott várt bennünket a repülőtéren, amikor Ágival megérkeztünk. Nagykamasz fiainkat ez idő tájt már nyugodt szívvel hagyhattuk Brüsszelben, alig várták a szabadságot.

A Garonne folyó partján fekvő, dél-franciaországi egyetemi város több nevezetességgel is büszkélkedhet. A levegő szerelmeseinek elsőrangú jelentőségű az Airbus gyára, de itt működik a légi közlekedés elitiskolája, az École Supérieure Supaero, továbbá a francia űrkutatási központ is. Mindennek köszönhetően számos külföldi él itt, és igazi nyüzsgést visznek a valaha álmos megyeszékhely ódon falai közé. Toulouse kék festékéről is híres – a középkorban a település fő terméke ez a növényből kinyert pigmentkülönlegesség volt. A kékfestéshez használt anyag kereskedelméből meggazdagodott polgárok építtették a központban magasodó reneszánsz palotákat.

Hervé kocsival vitt bennünket körbe, és meggyőződhettünk róla, hogy ipari jelentősége ellenére igazi kis középkori gyöngyszem maradt ez a város. Imponáltak a többnyelvű feliratok, a barátságos kiszolgálás és a francia Riviéra közelségéből adódó nyugalom.

Elautóztunk a város nevét állítólag szeretetből felvevő Henri de Toulouse-Lautrec festőművész csodálatos múzeumába, a szomszédos Albiba is. A festő szülőhelye csupán egy ugrás Toulouse-tól, Albi jelentése „rózsaszín”, nevét a jellegzetes, terrakotta falak halványvöröses árnyalatáról kapta. A település fő nevezetessége, a valaha püspökségként működő, erődítményszerű palota is ilyen színű, ahol a híres festő múzeuma működik.

A múzeum alig ismert itthon, pedig vagy ezer festményt rejtenek termei az arisztokrata származású, bohém művész valamennyi korszakából. Nekem posztimpresszionista plakátjai tetszettek a legjobban, amellyel megteremtette a múlt század végi Párizs mítoszát.

A többiek alig tudtak kivonszolni a kiállításról, pedig a délutánt már egy másik országban, Andorrában terveztük eltölteni.

A Pireneusok lankáin elterülő aprócska ország hivatalos nyelve a katalán, de mindenki beszél spanyolul és franciául is. Nemcsak azért okozott a hely csalódást, mert nem tudtam kikönyörögni az útlevelemben lelkesen gyűjtött pecsétek közé egy újabbat a mogorva határőröktől, hanem mert a rövidke idő alatt maga a törpeállam is inkább barátságtalan arcát mutatta számunkra. Visszahúzott a szívem a múzeumba, Toulouse-Lautrec varázsos-színes, impresszionista világába.

Vágott szemű kis Jézus

MAKAÓ, KÍNA

Életem talán legirracionálisabb utazásának története is Brüsszelben kezdődött, 1997-ben, de ha tehetném, bármikor nekiindulnék újra.

A Sabena belga légitársaságnál dolgozó kollégáim már épp elég jól ismertek ahhoz, hogy tudják, rajongok a különleges repterekért. Egy napon rám telefonáltak: András, most vagy soha! Leáll a TAP, a portugál légitársaság Lisszabon–Brüsszel–Makaó járata, ha el akarsz jutni Makaóra, Európából péntek délután indul az utolsó gép. Nem lepett meg, hogy megszüntetik a járatot, hiszen ekkor már várható volt, hogy a korábbi portugál–kínai egyezmény alapján Makaó újra kínai fennhatóság alá kerül.

Megtudtam, hogy a szombat reggel Makaóra érkező járat este már indul is vissza, vasárnap pedig megérkezik Brüsszelbe, tehát még szabadságot sem kell kivennem.

– Hétfőn mehetsz vissza dolgozni – biztattak lelkesen a kollégák.

Szinte látatlanban mondtam igent, már csak egy hasonszőrű bolondot kellett találnom magam mellé – egyedül azért ez az út talán kissé zűrös lenne, gondoltam. (Ó, azóta már sokkal nagyobb kalandokra is vállalkozom egyedül!)

Francia barátomra, Hervére esett a választásom. Légitársasági emberként ő is könnyen szerzett szabadjegyet, függetlenként pedig szerette a „normálistól” eltérő kalandokat. Nem kellett sokat nógatnom, rögtön ráállt a dologra.

Tíz óra időtöltés Makaón – két férfiembernek remek program egy szombati napra, nemdebár? A hosszú repülőúton izgatottan fontolgattuk, hogyan tudunk a legtöbbet kihozni ebből a kiruccanásból.

A makaói reptér modern komplexumát mindössze két évvel korábban nyitották meg a kereskedelmi forgalom előtt a Taipa sziget keleti részén. Akkoriban a mi járatunk volt az egyetlen európai kapcsolat, egyébként a környező régiókba indultak innen és érkeztek ide gépek. A reptér érdekessége, hogy kifutópályája egy mesterséges szigeten létesült Taipa mellett. Felülről káprázatos látvány ez a hosszú tengeri „bársonyszőnyeg”, amelyet mintha a gépek fogadására gördítettek volna ki a víz színére a tervezők. Bár nem egyedülálló megoldás, hasonló a törökországi Ordu–Giresun repülőtéré is, vagy láthat ilyet az utazó Oszakában a Kanszai reptéren, ahol madártávlatból egy vékony zászlórúdra feszített lobogónak tűnik a tengerre épített betonkikötő, a makaói „nyúlvány” valahogy ezeknél is kecsesebb és elegánsabb.

Elmondhattuk magunkról: még épp a gyarmati korban léptük át a terület határát. A kis „ország”, pontosabban autonóm terület mérete nagyjából Budapest egy kerületének felel meg, mégis a világ legsűrűbben lakott vidéke. Ezt mi is megtapasztaltuk Hervével, ahogy belecsöppentünk a város tarka forgatagába.

Úgy döntöttünk, benézünk a legnagyobb kaszinóba, hogy lássuk, a gambling kínai fellegvárában hogyan cserélnek gazdát a dollártízezrek. A játék különböző szinteken folyt az épületben, a hétköznapitól az amerikai filmekben látható luxuskörnyezetig, a szokványos szerencsejátékokkal – leszámítva a számunkra ismeretlen kínai játékokat.

Mivel a rendelkezésünkre álló tíz óra lassan fogyatkozott, béreltünk egy hatkerekű homokfutót, hogy azzal járjuk be az apró szigetekből álló partvidéket. Ez a kis golfautóhoz hasonló jármű a legjobb választás erre a célra, és mivel a szigeteket hidak kötik össze, nem akadály az átkelés a vízen.

Szép időnk volt, a nyitott kocsiban még az én maradék hajam is lobogott a hűsítő menetszélben. Boldogan suhantunk a végtelen hosszúnak tűnő hídcsodákon és -kompozíciókon, míg az egyik szigetecske szélén meg nem pillantottunk egy katolikus kápolnát. Nem ritka látvány errefelé – a portugál fennhatóság nyomán valaha itt is kitartóan fáradoztak a hittérítők. A helyi lakosság nagy része áttért a katolikus hitre, és szorgalmas templomjárókká lettek. Makaó egyébként is érdekes egyvelege az európaiságnak és a Távol-Keletnek: mindenfelé felbukkannak a jellegzetes kék csempéből készült portugál utcatáblák, ahogy megőrizték a kávézás szokását is, szemben a kínai teázással.

Amikor beléptünk a templomba, egészen megdöbbentő látvány tárult a szemünk elé. Az apró katolikus kápolna külsőségeiben mindenben megfelelt európai társainak, állhatott volna bárhol a kontinensen. Az oltárkép is – mint általában – Máriát és a kis Jézust ábrázolta. Ám ahogy közelebb léptünk a Szűzanyához és fiához, láttuk csak a meglepetést: Mária egy jókora kínai asszonyságként, Jézus egy gömbölyded, vágott szemű kínai csecsemőként mosolygott le ránk. Mindebben az volt az igazán szép, hogy a makaói istenanya és fia sem látszott kevésbé irgalmasnak, mint bármely más nemzet Máriája és Jézusa.

Ha semmi mást nem láttunk volna Makaóból a tíz óra alatt, csak ezt a kápolnát a szoborral, akkor is megérte volna az őrült kiruccanás.

Példaképem nyomában

KALKUTTA, KATMANDU, DARDZSILING, INDIA

Fiatalkorom óta kíséri az életem néhány példakép, de közülük is élen jár a Kelet-kutató Kőrösi Csoma Sándor. A nyelvtudós, könyvtáros, tibetológus utazó pályája nemcsak azért ragadta meg a képzeletem már gyerekkoromban, mert egy szegény sorsú székely családból küzdötte fel magát világhírű tudós-utazóvá, de több mint húsz nyelven írt és olvasott, szenvedélyesen kutatta a keleti országok kultúráját, és semmilyen nehéz körülmény nem rettentette vissza elhivatottságától. Egy kicsit az ő nyomdokaiban is próbáltam és próbálok útjaimon járni, így tartva ébren az emlékét.

Kőrösi 1831-ben érkezett először Kalkuttába, ahol beköltözvén az Ázsiai Társaság épületébe, átvette a könyvtáruk rendezését. A könyvtárosi munka közben véglegesítette páratlan értékű tibeti–angol szótárát és nyelvtanát.

Mi, Zoli barátommal, bő száznyolcvan év múlva landoltunk Nyugat-Bengál fővárosában, ahol Teréz anya egyik volt tanítványa vezetett el bennünket a ma már Földrajzi Társaság néven működő szervezet székházába. Itt őrzik Kőrösi személyes emlékeit, felújították dolgozószobáját, és üveg alatt megcsodálható a kézzel írott tibeti–angol nagyszótár.

Ekkor már másodjára jártam a nagy tudós nyomában, első indiai látogatásomkor a síremlékét kerestem fel. Kőrösi sírja Dardzsilingben található, a Himalája lábánál. Az emlékhelyet nemcsak az Indiába látogató magyarok, de az egész világ buddhistái is nagy tiszteletben tartják, igazi zarándokhely lett. Személyes emlékem a hetvenes évek végéről, amikor Poór Gábor, az akkori brüsszeli Malév-képviselő hazalátogatásakor irodánkat is felkereste, és büszkén mesélte, hogy eljutott Katmandun keresztül Dardzsilingbe, ahol felkereste Kőrösi Csoma sírját. Már akkor megfogalmazódott bennem, ha tehetem, egyszer én is elzarándokolok oda.

Életem úgy alakult, hogy magam is brüsszeli Malév-képviselő lettem, és 1997-ben sikerült jegyeket szereznem Karacsiig, majd onnan tovább a Pakistan International járatával Nepálba. Egyedül nem akartam nekivágni a nagy útnak, így – akárcsak Makaóra – kedves francia barátom, Hervé tartott velem, mivel számára is éppoly izgalmasnak tűnt a kaland.

Karacsiból egy meglehetősen lestrapált Boeing repített bennünket a nepáli Katmanduba. Kicsit aggodalmasan néztünk össze, amikor a tájékoztatáshoz, miszerint az út két és fél órán át tart, a kapitány hozzátette: ha Allah is úgy akarja. Kőrösi is megérkezett egykor, gondoltam, nehezebb körülmények között, folyón hajózva, gyalogosan törve előre, megküzdve a párás hőséggel, a magassággal, a szúnyogokkal… Nekünk ennél könnyebb a helyzetünk.

Szerencsénkre Allah is úgy akarta, és célba értünk. Külön ajándék volt, hogy a gépnek azon az oldalán ülhettünk, ahonnan a Himalája vonulatát is jól lehetett látni. A Mount Everest, vagyis a Csomolungma csúcsát másnap közelítettük meg egy légi „kávédarálóval”. A kis gép minden ülése ablak mellett helyezkedett el, nem panaszkodhattunk a kilátásra.

Rövid katmandui városnézés után egy második világháború idejéből hátramaradt matuzsálemmel repültünk délkeletre, a nepáli Biratnagar városába. Némi alkudozás után egy osztrák útitárs segítségével találtunk kisbuszt, amely az úttalan utakon a nepáli–indiai határhoz szállított bennünket.

A határon nem mehetett át járművünk, ám rögtön ott termett néhány csontsovány riksás, aki felajánlotta, hogy átvisz az egy kilométeres senkiföldjén.

Ki is választottunk egy legényt, csak hát a térfogata negyede sem volt az enyémnek. Sebaj. Megpakoltuk bőröndjeinkkel rozoga riksáját, a tetejébe ültettük barátunkat, és mi húztuk át őt Indiába. Nagyon élvezte a felcserélt szerepet.

Attól kevésbé voltunk boldogok, hogy mire túljutottunk az indiai határfalu méretéhez képest meglepően alapos hivatalos átlépési procedúrán – papírok és statisztikák özöne –, sajnos lekéstük a faluból Dardzsilingbe közlekedő kisvasút utolsó aznapi járatát.

Úgy tűnt, borul a tervünk. Végül bevillant a mentőötlet: ha terepjárót bérelünk sofőrrel – errefelé bevett gyakorlat –, még este elérhetjük a várost! Találtunk is egy megfelelő dzsipet, hozzá két sofőrt, de azok ragaszkodtak hozzá, hogy utunk előtt ugorjunk el hozzájuk. Szólni akartak az otthoniaknak, hogy ne aggódjanak, fuvarba mennek, és csak másnap érnek haza.

Volt is öröm a háznál, hogy két európai jött rövid vendégségbe! A ház asszonya kiszaladt a kert végébe, leszakítva a legnagyobb görögdinnyét. Nem volt kérdés, hogy megvendégeljenek.

Eddig minden rendben is lett volna, míg elő nem kaptak egy koszos, rozsdás és földes nagykést, azzal estek neki a dinnyének.

Meghűlt ereimben a vér. Tudtam, ha ebből eszünk, az biztos halál. Nincs az az oltás, ami ettől megvédene. Ki kellett mászni valahogy a slamasztikából.

Sajnálkozó tekintettel elmagyaráztuk a háziaknak, hogy bármilyen kedvesek velünk, vallási okokból sajnos nem ehetünk nyers gyümölcsöt.

– Vagy úgy, vallási ok! Az persze természetes – tárták szét a kezüket megértőn.

Felszabadultan indultunk hát útnak két sofőrünkkel és a kissé szedett-vedett terepjáróval. Kanyargós szerpentinen zötyögtünk felfelé, közben az eső is eleredt. Bő egyórás autózás után feltűnt előttünk az úton egy európainak látszó hölgy, aki felfelé bandukolt.

Sofőrünk mindjárt a fékre taposott. A hölgy boldogan mászott fel a dzsipre, és rövid beszélgetés után kiderült, hogy német, Christina a neve, és Dardzsilingben tanul tibetiül.

Izgatottan kotorászni kezdtem a hátizsákban a Kőrösi Csoma sírjáról készült, kopott fénykép után.

Nem is kell tovább érdeklődnünk, nyugtatott meg minket Christina, ő pontosan tudja, hol a síremlék. Ha másnap felkeressük a szállásán, örömmel elkalauzol bennünket.

A szerencsés véletlentől feldobódva vettük célba a Tibeti Kulturális Központ vendégházát, ahol lógó orral fogadott minket a gondnok: minden ágyuk foglalt éjszakára. De ha rá tudunk áldozni egy kicsit, javasolhat alternatívát.

Hogyne áldoznánk, ha nem kérnek sokat. Hét dollár… Ennyi még belefér, legyintettünk. Miután elbúcsúztunk kedves sofőrjeinktől, a gondnok nyomába szegődtünk. Pár perces séta után egy csinos kis házikóhoz vezetett minket. Ahogy kitárult előttünk a szállás ajtaja, szemünk-szánk tátva maradt a csodálkozástól.

Egy Viktória korabeli angol tiszti lak fogadott bennünket kandallóstul, faborítású falakkal, tizenkilencedik századi ornamentikával, mindehhez ezüst teáskészletben szolgálták fel nekünk a frissítő, világhírű dardzsiling teát.

Nehéz visszaadni az érzést, amikor a teraszon reggelizve a Himalája lábától felemelkedő nap sugaraiban fürdeti arcát az ember. A narancsszínű fény pár perc múlva már a hófödte csúcsokon csillogott.

A megbeszéltek szerint felkerestük Christinát, aki egy amerikai hippibarátjával várt minket – a srác mintha a hetvenes évekből toppant volna elénk –, hogy elkísérjenek a keresztény temetőbe.

Röpke, talán húszperces gyalogtúrával jutottunk el a némiképp elhanyagolt temetkezési helyre, ahol a sírok között tehénkék legelésztek. Egy sírhely azonban csodálatosan rendbe volt téve, a márványtáblák sokaságát friss koszorúk borították. Én a síremléket körülvevő szegélykerítésre kötöttem a magammal hozott, egész úton féltve őrzött nemzetiszín szalagot.

Megilletődve álltunk példaképem földi maradványainál. Egy német, egy francia, egy amerikai és egy magyar, akik bő fél évszázada még lövészárokból céloztak egymásra… Most közösen hajtottunk fejet a nagy utazó emléke előtt.

Ugrórudak az utastérben

BRÜSSZEL, BELGIUM

Maléves brüsszeli kiküldetésem alatt számtalan híres emberrel volt alkalmam találkozni, királyi hercegektől kezdve kormány- és államfőkön át neves sportolókig egyaránt. Ahhoz bizonyosan nincs még meg a kellő történelmi távlat, hogy a politikában mai napig aktívan szereplőkről meséljek, ám a sportolókkal megélt kalandok sem múlják alul más „nagyságok” hihetetlen történeteit.

Például az általunk csak Szergej Bubkaként ismert, ukrán útlevele szerint hivatalosan Szerhij Nazarovics Bubka többszörös világbajnok rúdugróval megesett história is emlékezetes. Egy Brüsszelben tartott versenyéről este indult útnak a másnap megrendezett budapesti megméretésére, természetesen a világbajnoki magasugrórudakkal együtt…

Szombat este lévén nem sok utashelyet foglaltak a Malév Brüsszel–Budapest járatára, ezért egy serény budapesti kolléga a szokásos költségcsökkentési irányelveket követve – nem kellő gondossággal ellenőrizve a körülményeket – úgynevezett típuscserét rendelt el. A hosszú rakodóterű Boeing gép helyett egy jóval kisebb Fokkert állítottak be, figyelmen kívül hagyva a szállítandó poggyász- és rakományféleségeket.

Így például a két ugrórudat. Nem tudom, olvasómnak volt-e már alkalma közelről megszemlélni egy ilyen sporteszközt, de a televízió képernyőjén kecses nádszálnak tűnő műanyag rúd bizony öt méter hosszú is lehet, és olyan vastagságú, hogy megmarkolva épp nem éri át az ugró keze.

Az amúgy mindig vidám Szergej Bubka arcáról finoman szólva is lefagyott a mosoly, amikor a jegykezelésnél közölték vele, ő utazhat, de a rudak feltétlenül maradnak, míg megfelelő nagyságú gép nem érkezik Brüsszelbe. Olyan élmény lehetett ez szegénynek, mint amikor a lovas alól kirántják a lovat.

A reptériek rögtön megismerték az ukránok haragját: ha nem mennek a rudak, akkor ő sem – jelentette ki Bubka –, hatalmas botrányt csinál, és gondoskodik róla, hogy minden újság megírja a mulasztást! Ami ennél is kellemetlenebb volt a magyar légitársaságnak, hogy akár bírósági ügy is kerekedhetett az ügyből, milliós kártérítési követeléssel és egyéb súlyos következményekkel.

Szerencsénkre kreatív reptéri állomásvezetőnk nagy ötlettel állt elő. Miután beszállítottuk az utasokat, javasolta, emeljük fel az utasbeszállító hidat a pilótafülke szintjére, nyissuk ki a fülke kis ablakát, toljuk be a rudakat az utastérbe, majd rögzítsük azokat vékony műanyag bilincsekkel az ülések lábához.

Biztosan mindenki látott már lehúzott ablakú Trabantba beszuszakolt függönykarnist, amit a nagymama ajándékozott oda a gyerekeknek, esetleg nyitott csomagtartójú Wartburgból kilógó, piros ronggyal átkötözött gerendát, amit a hétvégi építkezésre szállított a család – valami ilyesfélére emlékeztetett ez a megoldás, csak épp zárt térben. Ezzel együtt zseniális ötletnek tűnt, és a földi kiszolgáló személyzet sikeresen meg is valósította az akciót. Az érintett utasoktól elnézést kérve, számítva támogatásukra és a nemzetközi sportélet iránt tanúsított szolidaritásukra a helyzet megoldódott. Mindenki elégedett volt, Bubka úr pedig boldogan repült Ferihegyre.

Éjjel kettő felé brüsszeli lakásomon megcsörrent a telefon, és az ügyeletes forgalmi igazgató emelt hangon vont kérdőre. Mégis hogy a fenébe raktuk be ezeket a rudakat? Bubka úr magán kívül van, Ferihegyen nem tudják a kis utasajtón keresztül meghajlítva kiszedni a két sporteszközt!

Mint kiderült, a pilóták hazamentek, nem volt, aki elmondja, végtére is hogyan kerültek a rudak a fedélzetre…

Másnap délutánra Szergej Bubka jól kialudta magát, és a budapesti bajnokságon újabb rekordot döntött. Csak kevesen tudták, hogy mire ide eljutott, szó szerint piszkosul rezgett a léc!

Kicsiny sziget, óriási szív

PORT LOUIS, MAURITIUS

Van egy aprócska szigetállam az Indiai-óceánban, Madagaszkártól úgy ezer kilométerre, ami még a híresen sokszínű Kubánál is multikulturálisabb. Az emberek bőrszíne itt huszadrangú kérdés. Három nyelven nyomtatják a helyi újságot – angolul, franciául és egy írott formával is bíró kreol nyelven. A szerződéseket franciául tárgyalják meg, de angolul írják. A hindu templom és a muzulmán mecset a lutheránus székesegyház árnyékában áll, ami senkinek nem okoz főfájást, sőt. Imádják a gyerekeket! Fenséges éttermek sorakoznak egymás mellett a világ valamennyi gasztronómiai égtájáról, és éjjel-nappal friss tengeri herkentyűket falatozhat az arra vágyó. Nem utolsósorban mesés az azúrkék tengerpart, amelynek legyezőpálmái és szalmából font napernyői alatt a legkülönfélébb nemzetiségű nyaralók pihennek.

Mauritius e számos megnyerő tulajdonságának persze megvannak a maga történelmi gyökerei. A tizedik századi arab hajósok után portugálok fedezték fel újra a szigetet, majd jöttek a holland telepesek és a franciák. Utóbbiak tömegesen állították munkába saját cukornádültetvényeiken az indiai munkásokat, és hiába érkeztek később az angol megszállók, a francia kötődés kitörölhetetlen maradt. Ha itt indiai kinézetű emberrel találkozunk, aki nyelvtanilag helyesen, de erős francia akcentussal beszél angolul, arról egész biztosan tudhatjuk, hogy mauritiusi.

Többször volt szerencsém megfordulni a barátságosság e kis szigetén, s most álljon itt egy-két példa saját krónikámból az itteniek lefegyverző kedvességére. Egy magyar barátokkal és kollégákkal tett körutazáskor valamelyikünk vacsorázni hívta a társaságot egy marokkói ízeket kínáló étterembe. A remekül eltöltött este végén az illető taxit hívott volna, de hiába próbálkozott. Három vagy négy céget is tárcsázott, de fel sem vették a telefont, annyi munkájuk volt.

Az étterem tulajdonosa először csak figyelte bosszankodásunkat, majd odalépett hozzánk.

– Látom, szombat este lévén nem kapnak kocsit. Majd én hazaviszem önöket, nehogy ez árnyékolja be az estéjüket.

Az állunk akkor esett le igazán, amikor a fuvar végén egy fillért sem fogadott el, hiába erősködtünk.

Egy másik alkalommal, már idegenvezetői minőségemben, egy csoportot kísértem, és a szállodánkba érve a hotel belga igazgatójának készültem bemutatkozni. Ahogy megpillantott, rögtön a nyakamba borult. Nem véletlenül, hiszen azelőtt Budapesten dolgozott, és együtt szerveztünk belga gasztronómiai napokat. Szinte hihetetlen véletlen a budapesti Deák tér után az Indiai-óceán partján találkozni, s lám, a kolléga már jócskán átitatódott a mauritiusiak barátságosságával.

De ennél is különösebb élményben volt részem, amikor csoportommal a világhírű bélyeg, a Kék Mauritius nyomába eredtünk, amelynek egy példányát a fővárosban, Port Louisban található – a város XV. Lajosról kapta a nevét – postamúzeumban őrzik. Hogy mi is ez a különlegesség?

1847-ben Mauritius kormányzójának felesége, Lady Gomm egy fogadást rendezett a szigeten. A meghívókra szánt bélyeg elkészítésével egy angol órásmestert bízott meg. Az efféle kézművesmunkában nem túl gyakorlott mester a Viktória királynő arcképével ellátott nyomólemezre véletlenül nem a „Post Paid” (postai díj fizetve) szöveget véste, hanem a „Post Office” (postahivatal) szavakat. Ennek a hibának tulajdonítható, hogy a bélyegmű igazi ritkaság lett. Regénybe illő, milyen hajsza indult nem sokkal később a ritka példányok után. Ma huszonhét darab Kék és Piros Mauritiust tartanak számon, de meglehet, hogy bujkál még néhány a világban. Jelenleg egymillió angol fontra becsülik egy ilyen bélyeg értékét.

A Port Louis-i postamúzeum épülete leginkább a régi óbudai Goldberger-gyárat juttatja az ember eszébe. A bejáratához érve valami más is hazarepített bennünket. A kapuban egy jó kiállású fiatalember fogadta csoportunkat a helybeliek őszinte kedvességével. Alaposan szemügyre vette és megmosolyogta piros Budapest feliratú pólómat a Hard Rock Café emblémájával, majd tökéletes magyarsággal, már-már irodalmi nyelven így szólt:

– Isten hozta önöket, kedves magyar látogatók! Mielőtt megkérdeznék, itt születtem, Pécs városában voltam egyetemista, de a szívem visszahúzott drága szigetemre. Remélem, önök is megszeretik az én kis hazámat.

Nekem visszavonhatatlanul sikerült. Szívem csücske Mauritius.

Mboi isten szépséges bosszúja

MANAUS, BRAZÍLIA

Még Budapesten ismerkedtem meg egy kedves vallon fiatalemberrel, aki az ELTE francia nyelvű lektoraként dolgozott, majd pár év elteltével Brazíliavárosba, más néven Brasíliába került, ott tanított francia kurzusokon. Brüsszeli éveim alatt is kapcsolatban maradtunk, és ő sem ismerte a mondást, miszerint repülős népeket nem szabad meghívni, mert csakugyan eljönnek.

Feleségemmel természetesen rögvest éltünk Matthieu kedves meghívásával Brazíliába.

Én rögtön kombinálni kezdtem, milyen izgalmas városokkal és természeti csodákkal egészíthetnénk ki a brazil fővárosba tett látogatásunkat. Manausra esett a választásom, olvasmányaim alapján nagyon vonzott Amazonas állam e gumigyárosok által felfuttatott fővárosa. Amikor megírtam barátomnak a pontos útitervet, nagy meglepetésemre azt a választ kaptam: az út második felében szívesen velünk tart Matthieu is. Mint kiderült, még ő sem járt Manausban.

A portugál légitársaság járatával érkeztünk meg Ágival Brazíliavárosba. Barátunk a reptéren várt, és kis pihenő után még aznap végigjártuk az 1960-ban fővárossá avatott pompás hely építészeti csodáit. Az elképesztően modern, kinyíló szegfűhöz hasonló katedrálist, a dupla tornyú, H betűt formázó szövetségi Parlamentet, a piramisokat megidéző Nemzeti Színházat, illetve a felfordított füles csészére emlékeztető Kulturális Komplexumot. Másnap már repültünk is tovább Manausba. Nem kis távolság, átlósan keresztül kell szelni a fél országot, de repülővel négy-öt óra alatt célba értünk.

Egykor őserdő borította a város helyét, indiánok kunyhóival tarkítva. Manaust portugál misszionáriusok kezdték kiépíteni, majd a tizenkilencedik században állt be a nagy változás, amikor az európaiak felfedezték maguknak a kaucsukot. Az amerikai Goodyear-gyár jött rá a kaucsuk hevítésének és gumivá alakításának módszerére, ekkor vált Manaus az őserdőből kihasított gumiültetvények Mekkájává. A tizenkilencedik század végére a legfontosabb gumikikötő lett. Gazdagságuk fitogtatására még egy operaházat is építettek az itteniek a múlt századfordulón, ma is megcsodálhatja mindenki ezt a kissé eklektikus, habostortaszerű épületet.

Amikor a kaucsukfa magját az angolok kicsempészték a kontinensről, véget ért a város fénykora, de a hatvanas évek óta újra virágzik ez a sokarcú város.

Ágival egy kis panzióban laktunk, Matthieu pedig kanapészörfölt egy laza fiatalembernél, aki nekünk is lelkesen tervezett programokat. Operanézéstől amazonasi hajókirándulásig bőséges volt a választék. Számomra feledhetetlen élményt nyújtott a párizsi nagycsarnok, a Les Halles által inspirált piac, ahol örömmel csatangoltunk az árusok között, és kerülgettük az egzotikusgyümölcs-standokat. Esténként a bőség zavarával küszködtünk, hogy a trópusok Párizsaként emlegetett város hangulatos kávézói, éttermei közül melyikbe üljünk be.

Ennél már csak a természeti csodák ejtettek jobban ámulatba. A várost két, egymásba ömlő folyó is övezi. Az egyik a Negro, ennek vize, ahogy neve is mutatja, egészen sötétkék, szinte fekete. A másik a Solimões, amely a sok hordaléktól inkább homokszínű. Ahol a folyók találkoznak, jó darabig megtartják eredeti színüket, és egymás mellett hömpölyög a sötétkék és homokbarna víztömeg. A két ág egyesüléséből jön létre az Amazonas, a világ leghosszabb folyója.

Utunk egyik fénypontja a Brazília–Paraguay–Argentína hármas határán fekvő mesés Iguazú-vízesés volt. Ezt a közel háromszáz zuhogóból álló lélegzetelállító vízesésrendszert először egy spanyol felfedezőről nevezték el, később az őslakos indiánok által használt név vált hivatalossá, jelentése: nagy víz. Az indiánok legendája szerint Mboi isten beleszeretett egy törzsfőnök lányába, aki az égi nász helyett inkább földi szerelmével menekült el egy csónakon. A sértett és bosszúszomjas isten sziklákat emelt ki a földből, hogy a szerelmespár a folyó vízesésein lelje halálát – így keletkezett az Iguazú.

Mi Ciudad del Estében, a vízesés paraguayi oldalán laktunk egy kis butikhotelban, talán ha tíz szobája lehetett. A medencéjét este asztalokkal vették körül, rajtuk kis lámpácskákkal. Konyhája volt ugyan, de étlapjuk nem, ehelyett esténként egy mosolygós pincér odahajolt hozzánk, és csendesen megkérdezte, mivel szolgálhat. Érzésem szerint bármit mondtunk volna, elkészítik. Ő egy jó kis steaket ajánlott, a ház borával. Ilyen isteni, omlós steaket azóta sem ettem, a félszáraz vörösbor is csúszott hozzá.

Az élményt mégiscsak a vízesés tette feledhetetlenné, és még valami. Mivel a hármas határon állomásoztunk, reggel a paraguayi, délután az argentin, este a brazil oldalát látogattuk meg a Mboi isten haragja szülte szépségnek. Így adódott, hogy egyetlen nap három országban is jártunk. Kell-e egy magamfajta megszállott utazónak ennél több?

Egy Habsburg a lábunk előtt

FUNCHAL, MADEIRA

Mindig is vonzottak a szigetek. Talán a megközelíthetetlenség mítosza, az oda vezető út nehézsége, a végtelen vizek és az örök napsütés elegye, no meg az e földdarabokat övező mesék, legendák, történetek hatnak úgy rám, hogy bármikor szívesen álmodozom valós robinzonádokról. Amíg Brüsszelben éltünk a családdal, a város klímája, az esős, borongós éghajlat igencsak rásegített, hogy ha szabad hétvégénk adódott, azonnal menekülőre fogjuk – el innen valami naposabb tájra! Így esett egy alkalommal a választásom a Portugáliához tartozó Madeirára. Ez aztán sziget a javából!

Feleségemmel indultunk útnak a belga fővárosban lisszaboni átszállással. Aki már ismer valamennyire, sejtheti, hogy választásomban a sziget szépségén túl más is szerepet játszott. Madeira reptere a világ tíz legnehezebben megközelíthető légiforgalmi csomópontjának egyike, de az interneten gyakran emlegetik egyszerűen a világ legveszélyesebb repülőtereként. Hogy miért? Az 1984-ben megnyílt reptér rövid kifutópályája feladta a leckét még a sokat tapasztalt pilótáknak is, akiknek a dolgát a környező hegyek és az alant hullámzó óceán sem könnyítette meg. Ráadásul az óceán felől érkező meleg levegő a hideg, száraz hegyi levegővel keveredve rendkívül erős turbulenciát okoz. Volt is ebből komoly baleset: 1987-ben egy Boeing túlfutott az ezerhatszáz méter hosszú pályán, majd a parthoz csapódott. Ez is közrejátszott, hogy két ütemben meghosszabbították a kifutópályát, amelynek továbbépített része már bőven az óceán fölé nyúlik. A száznyolcvan betonoszlopon nyugvó – az oszlopok egyenként hetven méter magasak – kifutópálya hossza ezáltal majdnem a duplájára növekedett, vagyis a felét pillérek tartják. Csak olyan pilóták landolhatnak itt, akik előzetesen vizsgát tettek a portugál légügyi hatóságnál, ezzel együtt itt történik a legtöbb átstartolás – azaz be nem fejezett leszállási kísérlet – Európában. Érthető is, hiszen ha a gép túlfut a pályán, egyszerűen a tengerbe pottyan. Az oszloperdőn magasodó betonpálya még építészeti díjat is nyert.

Én nem aggódtam, a portugál pilótákban bátran meg lehet bízni, és valóban zökkenőmentesen – és fürdőzés nélkül – landoltunk Funchal páratlan repterén.

Tengerre néző, lépcsős kialakítású, impozáns szállodánk a város egy lankás hegyoldalára épült. Alighogy kicsomagoltunk, a portán máris érdeklődtünk, merre érdemes kirándulni. Elsőként Montét ajánlották. Ez a Funchallal egybeépült falu a város egy magaslati pontján helyezkedik el, a csúcson egy szép templommal. Lefelé ráadásul tobogánnal ereszkedhetünk le. Ezek a szánkószerű kis járművek egykor a helyiek által leszüretelt szőlőt szállították az alacsonyabb fekvésű területekre. A hajtók a rollerozásból ismert lábmozdulatokkal siettetik a mókás szerkezeteket úgy, hogy fél lábbal a „szánkótalpra” állnak. Ma már persze kizárólag a lelkesen sikoltozó turisták nagy örömére, akik a fonott kosárra emlékeztető ülőrészben utaznak a lefelé robogó járművekben.

A hegyoldalból jó félórás kaptatóval jutottunk fel a szépen helyreállított templomhoz. Még a szálloda portáján elmondták, hogy egy osztrák herceg sírja is megtalálható a kápolnában. A sírhoz közeledve már láttuk is az osztrák nemzeti színekkel díszített koszorúkat. De nicsak! Van itt magyar szalagos koszorú is, nem is egy!

A feliratokból kiderült, hogy ott állunk IV. Károly, az Osztrák–Magyar Monarchia utolsó uralkodójának, a Károly körút névadójának, nem mellesleg Otto von Habsburg, azaz Habsburg Ottó magyar koronaherceg édesapjának sírja előtt. No lám… Sok mindenre számítottunk Funchal kis hegyi falvában, de ilyen közeli „ismerősre” igazán nem.

Később utánanéztünk, hogyan lehetséges, hogy itt nyugszik monarchiabeli utolsó királyunk. Az első világháború után az osztrák állam megfosztotta trónjuktól a sikertelen visszatérési kísérletet végrehajtó Habsburgokat, és az akkori Portugál Királyság befogadta az osztrák–magyar királyi családot, így ők egészen Károly haláláig Funchalban laktak. A volt királyt a spanyolnátha ragadta el a Quinta do Monte-villában, 1922. április 1-jén. Zita királyné jóval később átköltözött gyermekeivel Belgiumba. Az emlékezet megőrizte, hogy mindvégig szerényen éltek, Zita villamossal járt Brüsszelben, szinte elfeledve a korábbi nagy gazdagságot.

Ezen elgondolkodtam, és felidéztem egy „találkozásom” az akkor legismertebb Habsburggal. Brüsszeli éveim alatt távollétében rendszeresen helyettesítettem a Malév reptéri állomásvezetőjét. A gépeket kiszolgáló helyi személyzetet felügyeltük, segítettünk nekik megoldani a problémás eseteket. Egy ilyen napon utazott Habsburg Ottó német európai parlamenti képviselő Brüsszelből Budapestre. Ottó rendkívül kellemes, barátságos, művelt úriember volt – biztosan sokan emlékeznek jellegzetes, enyhe raccsolására. Választékosan és szépen beszélt magyarul – a nyelvet a Leuveni Egyetem magyar tanszékén tanulta, és sok-sok olvasással tovább csiszolta tudását.

Mivel Ausztria egykor megfosztotta trónjuktól és száműzte a Habsburgokat, így lett „Ottó bácsi” – ahogy sokan emlegették barátságosan – német állampolgár. Személyes védelme érdekében nem engedték Ausztriába utazni. Egy alkalommal volt szerencsém a brüsszeli reptéren kezembe venni az útlevelét, amelyben ott állt az áthúzott pecsét: Érvényes a világ összes országába, kivéve Ausztria. Hogy miért volt e megszorítás áthúzva? Amikor a száműzetés véget ért, és Ausztria egy parlamenti határozattal visszaengedte a Habsburgokat – habár nemesi rangot, titulust, előjogot továbbra sem használhattak –, a német útlevélhatóság nem állított ki Ottónak új útlevelet, csupán egy tollvonással törölte a régi restrikciót. Talán egy belgiumi német konzul golyóstollának nyoma lehetett az ott a papíron.

Így változnak az idők, tűnődtem Ottó apja, IV. Károly sírja előtt állva. Mintha csak tiszteletünket érkeztünk volna leróni a királyi pár közös otthonához, Zita királyné egykori városából.

Madeirai hétvégénken megdobogtatta a szívünket a történelem.

Határhelyzet

SCHENGEN, LUXEMBURG

Belgiumi külszolgálatom alatt gyakran kellett – nagy örömömre – a szomszédos Luxemburgba utaznom, hozzánk tartozott ugyanis e kis ország piaca is. A Malév is működtetett itt irodát, egyetlen helyi alkalmazottal. Legalább havonta ellátogattam ide aláírni a számlákat, rendezni a kifizetéseket és tartani a kapcsolatot üzleti partnereinkkel.

Az apró irodának akkor fellegzett be, amikor megszüntették a heti egyszeri Malév-járatot Budapestről Luxemburgba. Egy Jak–40-es, kis méretű gép teljesített szolgálatot, de soha nem volt igazán gazdaságos.

Privát célú kiruccanásaimat én azért megtartottam Luxemburgba. Látogatásaimat leginkább péntekre vagy hétfőre időzítettem, hogy előtte vagy utána kirándulhassak távolabbi helyekre is. Kíváncsi voltam e különös kis ország – azaz hivatalosan nagyhercegség, bár méretében ha egy fél megyénket kiteszi – rejtett zugaira, vidéki tájaira.

Egy alkalommal meghívót kaptam az akkori luxemburgi miniszterelnöktől. Bizony, a mostani Európai Unió öt évig regnáló első emberétől jött a levél, személyesen Jean-Claude Junckertől. Éppen hivatalos látogatásra tartott Budapestre, és ezt megelőzően összehívta a magyar gazdasági kapcsolatokkal bíró cégek vezetőit egy értekezletre. Megilletődve és kicsinosítva indultam a találkozóra, amelyen multinacionális és helyi vállalatok vezetői egyaránt szép számban képviseltették magukat.

Juncker kifejezetten jó hangulatban nyitotta meg a konferenciánkat. Rögtön megkérdezte a résztvevőket, milyen nyelven beszéljünk. Érthető volt a kérdés, hiszen az országnak, amelyben tartózkodtunk, mindjárt három hivatalos nyelve is van: francia, német és a letzeburgisch, más néven luxemburgi. A legtöbben a franciát javasolták, én a németre szavaztam, ahogy még pár résztvevő rajtam kívül. Juncker felnevetett, mondván, ha nincs egyezség, hát beszéljünk angolul. Levett a lábamról a nagyvonalúsága.

A másik emlékezetes kiruccanásom Schengenbe vezetett. Bár a város egykor a hírek „főszereplője” volt az övezet névadójaként, kevesen tudják, hogy egy luxemburgi határvároska. Svájci színvonalú, gazdag, ápolt, jól fésült tájakon keresztül vezetett az utam. Jó egyórás vezetés után láttam meg a táblát, amiért valójában jöttem. A település három ország közös határán fekszik: Németország, Franciaország és Luxemburg. Az emléktábla egy háromszögletű kövön áll, rajta franciául a hármas határ felirat, valamint a három ország zászlaja.

A közös országhatáron egy kis folyócska, a Mosel iramlik. Ezen a folyón, egy hajón írták alá 1990-ben a híres egyezményt, amely az európai határok fokozatos eltörléséről szólt. Ahogy a folyón nincs éles határ, mondták, ne legyen ilyen az országok között sem. Kevés döntés lehetne kedvesebb a szívemnek, hiszen jómagam gondolatban már egészen fiatalon lebontottam a határokat, és arra tettem fel az életemet, hogy birtokba vegyem a világot.

Ez a bizonyos hajó most kikötve áll a folyóparton, talán étterem is működik a belsejében, bár amikor ott jártam, sajnos zárva volt. A parton egy kőlapon ott szerepel az egyezmény megkötésekor magukat képviseltető, illetve az azóta csatlakozó országok neve – mindegyiké a saját nyelvén. Az egyik kőbe vésett feliratot – határtalan honvágyam jeleként – meg is simogattam…

Az idő malmai

LHÁSZA, TIBET

Ha valaki tibeti zarándoklatról ábrándozik, jobb, ha szembenéz vele, hogy Kína e zárt tartományát felkeresni nem is olyan egyszerű. A kínai vízum mellé szükséges egy tibeti beutazási engedély, amelyet egyéni turistáknak nem adnak meg, földi halandó csak legkevesebb hatfős csoport tagjaként léphet be ide. Mivel én egymagam vágtam volna neki a kilencvenes évek legvégén Tibetnek, valami megoldást kellett találnom.

Kedves kínai barátom, Lu-ji segített, akit még korábbi kínai útjaimról ismertem. A fiatalember a pekingi idegenforgalmi főiskolán tanult, mellette utakat szervezett, akkor éppen egy Tiencsinben élő négyfős holland család számára. Ehhez a családhoz sikerült hozzácsapnia engem. A sofőrrel és az idegenvezetővel kitelt a szükséges létszám, megkaptuk az engedélyt, hogy belépjünk Tibetbe.

Utazásomkor még csak tervezték a közvetlen vonat-összeköttetést Peking és Lhásza, Tibet fővárosa között, a terv végül 2006-ban valósult meg. Repülőjárat sem indult akkor még Pekingből, így hát Szecsuan tartomány fővárosából, Csengtuból indulhattam utamra. A napi három járat indulási időpontjait nem fogják elhinni: hajnali öt óra ötven perc, hat óra, valamint hat óra tíz perc.

Csak később értettem meg, mi vezérelte a kínai hatóságokat e sajátos menetrend kialakításában. Ha az ember megérkezik Csengtuba, azonnal be kell jelentkeznie a helyi hivatalban, ezzel az eljárással szűrik ki az esetleg engedély nélkül beutazókat. Ahhoz, hogy az ember felüljön e hajnali járatok egyikére, mindenképpen előző nap kell megérkeznie Csengtuba, ahol nem maradhat észrevétlen: ha saját maga nem jelentkezik a hatóságnál, a szálláshelynek kell jelentenie.

Én zökkenőmentesen teljesítettem az előírást, és mivel a hivatal közel esett a csengtui állatkerthez, egyúttal megcsodáltam a világhírű pandamackókat is, amik tőlük elvárható bűbájos mozdulatokkal rágcsálták a bambuszhajtásokat.

Másnap hajnalok hajnalán indultam vissza a reptérre, és az első járattal megérkeztem Lhászába, a Kínai Népköztársaság Tibeti Autonóm Területének székhelyére. A város a világ legmagasabban – négyezer méter tengerszint feletti magasságon – fekvő közforgalmi repülőterével dicsekedhet. Mivel a magaslati levegő légellenállása kisebb, a kifutópálya is vagy négy kilométer hosszú. Lhászából bebuszoztam a városközpontba, ahol egy hagyományos vendégházban szálltam meg. Jót mosolyogtam, amikor a szobámban megláttam, hogy a dísznek „feltett” képet keretestül a falra festették, így szögre és rámára sem kellett költeniük vagy ügyelniük.

Többen felkészítettek rá ugyan, hogy a rendkívüli magasságot szoknia kell a szervezetnek, én nem éreztem semmi különöset. Vidám hangulatban kerestem fel az óvárost, megcsodáltam a jobb esetben térden, gyakran hason csúszó zarándokokat, akik a szent imacsarnokokat és mesés templomokat járták sorra. Én is gyermeki örömmel pörgettem a réz imamalmokat – ezeken a nyeles kis szerkezeteken a forgás lendületéről egy madzaggal rögzített fémgolyó gondoskodik. Az imamalom használatával az Om mani padme hum mantra áldása minden irányba szétterjed. Sétám közben csapatnyi utcagyerek loholt a nyomomban.

Az árusok egyikénél fillérekért ettem kiváló fűszeres lencsefőzelék-féleséget. Nem tudom, ez volt-e ludas, de a szállásomra már kisebb fejfájással tértem vissza. Egy óra múlva iszonyatos hányinger, lázas rosszullét fogott el, járni is alig tudtam. Az útikönyvek írtak magaslati betegségről, de a tüneteim nem egyeztek a bédekkerekben bemutatott rémségekkel. Voltak, akik óva intettek a helyi gyógyszerektől – mit tegyek? Annyira elanyátlanodtam, hogy – egy életem, egy halálom – úgy döntöttem, csak kérek a recepción valami gyógyírt.

A helyi kuruzslat jót tett, hamar elaludtam, és másnapra mintha kicseréltek volna. Így kerestem fel a helyi Holiday Innben lakó holland útitársaimat, akikkel a papírforma szerint együtt kaptam meg a belépési engedélyt.

Akkorra már tudtam kicsit flamandul is, így a gyerekekkel sem volt gond eltársalogni, a szülőkkel maradtunk az angolnál. Jól megértettük egymást, az érdeklődési körünk is hasonló volt. Örömmel jártuk a kolostorokat, majd elkirándultunk a világ legmagasabban fekvő sós vizű tavához, a Nam-tóhoz, meg-megállva útközben a színes imazászlókkal díszített sztúpáknál.

A tótól visszafelé egy kis faluban színpompás vásári forgatagban találtuk magunkat. Mint idegenvezetőnktől megtudtuk, többnapi járóföldről is érkeznek ide látogatók. Az ilyen ünnepek kiváló alkalomként szolgálnak a fiatal lányoknak és fiúknak, hogy a falujukon kívül ismerkedjenek. A pár napos fesztivál ennélfogva gyakran végződik eljegyzésekkel. Nincs idő vacakolni a döntéssel, különben a fiatalok egy újabb évet is várhatnak az új lehetőségre.

A gyönyörű, tarka népviseletek kavalkádjában megragadta a tekintetünket egy fiatalember, aki lenyűgözően hosszú – fodrászt valószínűleg sosem látott – fekete haját kucsmaként hordta a feje köré tekerve, miközben orrán Pierre Cardin napszemüveg csillogott. Hiába, a világdivat erre is hódít…

Tolmács segítségével kíváncsian beszédbe elegyedtünk a férfival.

– Tudják, maguk nyugatiak – magyarázta angolul –, sajnálkoznak a kínaiak modernizációs törekvésein itt Tibetben, féltik a hagyományokat, pedig azért mi is vágyunk jobb dolgokra a jakvajas teán kívül. Nekünk is jogunk van zuhanyozni, hűtőszekrényt használni és kényelmesen élni. Az első tibeti uralkodónak már kínai felesége volt! Ilyen ősiek a kapcsolatok. Hogy miféle viszonyt szeretnénk Kínával? Kulturális autonómiát, de gazdasági integrációt – összegezte újdonsült ismerősünk a tibetiek vágyait.

Elgondolkodtam, milyen más fénytörésben látjuk mi a dolgokat a távolból. A nyugati ember szereti azt is jobban tudni, amiről fogalma sem lehet. Bízzunk benne, hogy a tibetiek kívánsága talán a világ politikusainak fülébe is eljut valahogy.

Kutyákkal suhanó

LONGYEARBYEN, SPITZBERGÁK

Brüsszelben töltött maléves éveim alatt jó barátságba kerültem a Bristol Stephanie Szálloda norvég nemzetiségű igazgatójával. Olykor együtt ebédeltünk, közben többnyire utazásokról folyt a szó. Az igazgatónak imponált, hogy jártam néhányszor Norvégiában. Amolyan „vegyes saláta” skandináv nyelven társalogtunk, amit az idegenforgalmi dolgozók tréfásan SASperantónak becéznek, mivel a skandináv légitársaság vegyes nemzetiségű alkalmazottai alakították ki.

Egy alkalommal szóba került köztünk a világ legészakibb kereskedelmi reptere, a Svalbard. Ez a különleges légikikötő a Svalbard nevű szigetcsoport, azaz ahogy nálunk ismertebb: a Spitzbergák fővárosában, Longyearbyenben található (ha az olvasó ki is szeretné ejteni a városnevet, valahogy így hangzik: Lonyirbiön), a 78. szélességi fok közelében. Télen itt fel sem kel a nap, nyáron le sem nyugszik.

Szállodaigazgató barátom egyik évfolyamtársa az ezredforduló évében maga is egy hotelt vezetett ezen az igencsak északi településen. Kevesen bírják errefelé két-három évnél tovább, érdemes volt hát lecsapnom a felajánlott kedvezményes szálláslehetőségre.

Többszöri átszállással jutottam el a puritán, de funkcionális reptérre, ahol egy kedves túravezető várt rám.

Maga a város – ha nem volna túlságosan profán egy ilyen hasonlat – akár a hegyek közé ékelődött Salgótarjánt is eszébe juttathatná az embernek, csak épp szocialista lakótelepek nélkül, na meg hozzáadva a jóval magasabb, hófödte hegyeket és a tengerpartot. Egyszerű, de kedvesen tarka épületek sorakoznak a csipkés hegyek gyűrűjében, itt-ott színes fatemplomok oldják a hómentes időszakban kissé kopár táj szigorúságát.

A szolgálatkész túravezető vitt el a szállodába is, és miután sportosabb öltözékre váltottam, elindultunk a fehér éjszakába egy kajakkirándulásra. A fjordok szabdalta tengerparton rengeteg hely kínálkozik erre. Augusztusban jártunk, a hőmérséklet tizennyolc-húsz fok körül mozgott, tehát még egy borulás sem jelentett volna halálos veszedelmet. Erre szerencsére nem került sor – bár nagy gyakorlatom nem volt a tengeri evezésben, azért magabiztosan szeltem a fjord hullámait. Az élmény hatására rábeszéltem a túravezetőt, hadd próbáljam ki egy régi vágyamat: a kutyaszános utazást.

A kalandhoz el kellett hagynunk a várost, mivel ebben a delejes nyáridőben csak bizonyos magasság felett található hó.

Vezetőm indulás előtt puskát fogott, hiszen említésre méltó és valós jegesmedveveszéllyel kellett számolnunk. A fiatalember figyelmeztetett, hogy az aranyos fehér bundások egy alma szagára is beindulnak, és gondolkodás nélkül támadnak pár jó falat reményében.

Megérkezvén a kutyaszántelepre, a malamutok kitörő örömmel fogadtak minket, hiszen tudták, ha vendégekkel jön a túravezető, végre kiszabadulhatnak a kennelből, és indulhat a szabadságot jelentő nagy futás. A szánhúzás ezeknek az állatoknak éppoly lételemük, mint vadászkutyának a hajtás. Pár perces előkészítő tanfolyam után már a szán hátulsó részén álltam a kis konvoj közepén. A szánokon általában elöl egy ülő-, hátul egy állóhely található, széktámlaszerű kapaszkodóval. A hátul álló lábbal segíti a haladást. Egy szán elé hét kutyát fognak be, nekik kell elbírniuk két ember és a szán súlyát.

A terepre kiérve felemelő érzés volt a huppanókkal tarkított szánösvényen a kutyusokkal suhanni. Olyan eszeveszett boldogsággal futottak a vezérszán után, hogy szinte végig fékezni kellett. A narancssárgás napsütésben a csillámló hópor zuhatagként repült kétfelé, amerre csak elhaladtunk. Alaszkai szánhúzóversenyen éreztem magam, az élmény azóta is feledhetetlen.

A boldogság úgy egy órán át tartott, amikor is megérkeztünk a melegedőként szolgáló táborhelyre. A sátorban finom leves illata fogadott, jegesmedvék szerencsére nem adtak hírt magukról. Míg a forró levest kanalaztuk, elbeszélgettünk a többi túravezetővel és turistával.

A nap végén hálásan megköszöntem vezetőmnek az élményt, és meglepődve adtam tudtára, milyen könnyű volt vele kommunikálni. Nem számítottam rá, hogy az általam beszélt stockholmi svéd olyan közel áll a svalbardi norvég nyelvjáráshoz.

– Valószínűleg azért, mert svéd vendégmunkás vagyok, Göteborg környékéről – felelte mosolyogva vezetőm, hozzátéve, hogy a helyi dialektust ő sem igazán érti.

De hová lett Gauguin?

PAPEETE, TAHITI

Meséltem már a szigetek iránti mélységes rajongásomról. Ifjúkori olvasmányom, Robert Merle A sziget című regénye lobbantotta fel e szenvedélyem, ám ami végigkíséri felnőtt életem, az vitathatatlanul Paul Gauguin művészetének szeretete. Egyik évben Brüsszelből repültem át Berlinbe egy nagyszabású Gauguin-kiállításra, amelyre az Ermitázstól a Guggenheimig szinte a világ minden nagy múzeumából érkeztek festmények, nem sokkal később pedig Párizsban a Musée d’Orsay kiállításán merültem el egy egész napra Gauguin és Tahiti varázslatos világában. Itt fogalmazódott meg bennem először a vágy: el kellene jutnom Tahitire.

Míg ez megvalósult, több szigetországba is ellátogathattam, sorra jött Ciprus, Málta, Izland, de ezek sem enyhítették a Tahiti utáni sóvárgást.

Az ezredforduló tavaszának beköszöntekor aztán megadatott a lehetőség. Március elsején indultam az új-zélandi Aucklandből, és előző nap, február 29-én értem oda. Így lettem egy nappal fiatalabb, mint amennyinek kinézek, hiszen a nemzetközi dátumválasztó vonalat átlépve a föld legkeletibb régiójából hirtelen a legnyugatibba csöppentem.

Tahiti egyébként Francia Polinézia legnagyobb szigete, Ausztrália és Dél-Amerika között, a Csendes-óceán közepén terül el.

Sosem felejtem el, amikor utazási okmányaim átnyújtása után megkérdezte a reptéren a határőr:

– Tessék mondani, miféle ország ez az Utlevel?

Felvilágosítottam, hogy a felirat nem az ország neve, hanem a passport magyarul – de igazán nem vethető egy tahiti határőr szemére, hogy nem ismeri kis hazánkat.

Ami azonban a szigetre való belépésemet követte, maga volt a csalódás. Valóban látni itt a Bounty-reklámok világát idéző partszakaszokat türkizkék tengerrel és hófehér, homokos parttal, ám ezek korántsem az érintetlen természet idilljét árasztják. Itt minden a turistaipar prédájává lett. A strandok, az utcák, az épületek piszkosak és elhanyagoltak, ahogy nem lopta be magát a szívembe a turisták átverésére szakosodott idegenfogalmi infrastruktúra, a piacon aranyárban árult friss bagett, vagy ahogy rám verték az eleve összekaristolt bérautó javítási költségét. A „romantikusnak” aposztrofált szálláshelyem jelzője inkább koszoska lehetett volna.

Aztán eljött a nagy pillanat, amikor ellátogattam a Gauguin-múzeumba. Úgy készültem, ez a hely a festő rajongóinak fellegvára lehet. A japán stílusú, szintén meglehetősen elhanyagolt épületben ha négy-öt Gauguin-festmény árválkodott, ezeken kívül néhány dokumentum, vázlat és tárgy porosodott a tárlókban a művész életéből. A múzeum többi része már más, nem túl ismert festők alkotásait vonultatja fel.

Egyet tanácsolhatok: ha Gauguin világában szeretnének elmerülni, ne utazzanak miatta Tahitire, maradjanak csak a jó öreg Európában.

A Sziklás-hegység ékköve

COLORADO SPRINGS, DENVER, EGYESÜLT ÁLLAMOK

Colorado már az első amerikai látogatásom óta kedvenc államom lett. A Sziklás-hegység természeti képződményei szinte mágikus erővel hatnak az emberre.

Télen népszerű síparadicsom a környék, és Colorado Springsben található a világ egyik legjobb szállodája, a híres Broadmoore is.

2001-ben egy marketingcég tartotta ebben a hotelban éves kongresszusát, amelyen magam is részt vettem. Ekkor már véget ért brüsszeli szolgálatom, egy budapesti utazási irodánál álltam alkalmazásban idegenvezetőként. Hazai terepről indultam hát a tengerentúlra. Fáradtan, az átszállásoktól és időeltolódástól kicsit kábultan estem be a recepcióra, ahol egy szőke fiatalember fogadott. Külleme alapján skandináv származásúnak tippeltem. Tökéletes angolsággal kérte el a hitelkártyám, majd legnagyobb meglepetésemre magyarul szólt hozzám.

– Földvári úr, szeretettel köszöntöm a Broadmoore-ban! Van ám itt más magyar vendég is – tette hozzá cinkos mosollyal.

– Csakugyan? – szaladt fel a szemöldököm a csodálkozástól.

– Öten vagyunk itt szakmai gyakorlaton a budapesti vendéglátóipari főiskoláról.

Amikor elmondtam, hogy egykor én is az Alkotmány utcában végeztem, bár más szakon, a recepciós fiúnak még szélesebb mosolyra húzódott a szája.

– Na, akkor szervezzünk egy osztálytalálkozót! – ajánlotta vidáman. Szinte sajnálkozott, hogy csak egy szép sarokszobát adhat, mivel a lakosztályokat mind lefoglalták a nemzetközi konferencia VIP-vendégei számára.

Aznap este meg is valósítottuk ezt a bizonyos „osztálytalálkozót” néhány pizza mellett – én hasznos tanácsokat kaptam a fiúktól-lányoktól, merre kiránduljak, ők pedig láthatóan élvezték beszámolóimat a föld különféle pontjain megélt kalandjaimról.

Másnap este következett az öltönyös protokollvacsora a marketingcég szervezésében. Mint a legtávolabbi országból érkező csodabogarat, engem az elnöki asztalhoz ültettek. Talán Magyarország egzotikuma is közrejátszott, hogy mellettem kapott helyet egy indián törzsfőnök, aki teljes tolldíszben tündökölt – soha ilyen közelről nem láttam még efféle színpompás tollazatot –, a másik oldalamon pedig nagy szerencsémre egy kedves légiutas-kísérő hölgy foglalt helyet, aki egyetlen nőként maga is színfoltnak számított a férfiakból álló asztaltársaságban.

Vele beszélgettem leginkább, hiszen a közös légitársasági múlt sok jó témát szolgáltatott – megvitattuk az utastípusokat, a különféle kollegiális csínytevéseket és a levegőben átélt élményeket.

Amikor a családjáról kérdeztem, fanyar mosollyal annyit mondott:

– A férjem, tudja… – láttam, hogy keresi a megfelelő szót – …buszsofőr – bökte ki. – Vagyis – tette hozzá a kedves hölgy – kapitány a Southwest Airlinesnál.

Értettem a „légi humort”, amivel a kollegina arra célzott, mennyit változott a repülés – az álomfoglalkozásból amolyan szállítmányozási munka lett a pilótahivatás. Amerikában különösen kevéssé megbecsült ez a pálya, átéreztem hát a hölgy keserűségét.

Sok évvel később jutottam el Colorado egy másik, egyben legnagyobb városába. Emberszabású léptékével, barátságos városképével Denver is nagyon megragadott. A belvárosban elektromos buszok csábítják át az autósokat a tömegközlekedésre, márpedig ezen a kontinensen nagy szó, ha az emberek leteszik az autót. Egy kanapészörfös barátom invitált ide 2014-ben, aki egy hipermodern lakóbuszban élt a város szélén. Amerikában bevett gyakorlat a lakóautózás – nincsenek kötöttségek, lakással járó gondok, és az ember akkor szedi a sátorfáját, amikor csak akarja. Gondoltam, egyszer ezt is ki kell próbálni. A busz egy hagyományos otthon minden kényelmével szolgálni tudott, és a terebélyes kanapé este remek ággyá alakult. Olyan tágas volt a lakójármű, hogy olykor házibulikat is rendeztek benne, amihez diszkólámpa is dukált. Nincs ebben semmi meglepő, szállásadóm ugyanis egy zenekarban dobolt.

Minden amerikai banda nagy álma, hogy felléphessen a híres Red Rocks szabadtéri amfiteátrum színpadán. Barátom egyre unszolt, hogy autózzunk el oda, megmutatja, nem fogom megbánni.

A városból kiérve egy lejtős szerpentinen hajtottunk végig a vörös sziklákkal szegélyzett katlan felé. A tájat a természet elképesztő leleményességgel formálta-gyúrta itt a mai alakjára. A lenyűgöző sziklamedencében alakították ki a lelátókat. Sajnos az út végén világító mellényes rendezők állták utunkat, ugyanis szabadtéri mozielőadás miatt lezárták a helyszínt. Óhatatlanul elmosolyodtam, amikor megtudtam, milyen filmet vetítenek: a Grand Budapest Hotelt. Mivel barátommal már mindketten láttuk, beértük a táj szépségével, ami többet ért minden filmnél.

A valódi csirkés pirított tészta nyomában

BANGKOK, THAIFÖLD

Aligha született városról több kalandos úti beszámoló, mint Bangkokról. Engem mindenekelőtt a thai emberek mérhetetlen kedvessége ragadott meg. Több szezonon át szerveztem ide csoportokat a már említett budapesti utazási iroda kötelékében, és olykor magam is útra keltem Thaiföldre.

A nevezetes 2004. december 26-i cunami idején is Bangkokban tartózkodtam éppen százötven magyar turista idegenvezetőjeként. Másnap utaztunk a tragédiától sújtott, mérhetetlenül szomorú látványt nyújtó Phuketre, ahol összetalálkoztunk egy magyar házaspárral. Ők is turistaként érkeztek ide a közeli Phiphi-szigetekről. Tőlük hallottam, hogy amikor elhozták egy ruhatisztítóból az ártengerben összemocskolódott holmijaikat, nem fogadtak el tőlük egy fillért sem a mosásért, mondván, szenvedtek úgyis eleget.

Az utazásszervezésben kollégám egy thai fiatalember, Noie volt, akivel a munkán túl igazi barátság szövődött köztünk.

Egy alkalommal, amikor végre elbúcsúzhattunk egy meglehetősen zűrös társaságtól Phuketen, és feltettük őket a repülőre, megkönnyebbülten tértünk vissza Bangkokba. Noie családja engem is elszállásolt, így aztán az élményektől kimerülve heveredtünk le a házban pihenni. Kisvártatva Noie odaszólt nekem:

– András, ezen is túl vagyunk. Gyere, erre enni kell!

Előhozta a Vespához hasonlatos kis robogóját – errefelé mindenki ezzel közlekedik –, s fejével intett, pattanjak fel mögé. Hú, csak a gyerekeim előtt el ne szóljam magam, gondoltam – erősen óvtam felnőtté cseperedő fiaimat a motorozástól, én meg most bűnbe esem…

Irány a kínai negyed! Noie családja kínai származású volt, mint sokan Thaiföldön, de teljesen integrálódtak. Már eredeti nyelvjárásukat sem beszélték, a hagyományokat, étkezési szokásokat azonban nagyon is igyekeztek megtartani. Noie egykor iskolába is a kínai negyedbe járt, és, mint elmesélte, ha jó jegyeket kapott, édesanyja mindig elvitte egy kis utcasarki étkezdébe lakmározni. Ide hívott engem is egy kis nosztalgiára és finom falatokra éhesen, mert már régen kereste fel az éttermet.

Errefelé, a kínai negyedben az üzletek is különböztek a thai bazársoroktól. Főként kétszintes házacskákban rendezkedtek be a kereskedőcsaládok, alul a kis üzlet, felül a több generációnak is helyet adó lakás. A porcelánboltokban ember nagyságú szobrokat is kínálgattak, a teaüzletben illatos finomságokat rejtő, ezernyi kis fiók csábította a betérőt. A papírboltokból szinte kiömlött a vörös és aranyszínű dekoráció, éppen zajlottak ugyanis a holdújév, a kínaiak legnagyobb ünnepének előkészületei.

Szűk sikátorokon keresztül kanyarogtunk a kismotorral, olykor meg-megálltunk, hogy Noie tájékozódni tudjon – de hiába, a labirintus elnyelt bennünket. Lássuk errefelé – nem, mégsem erre! Most erre, aztán másfelől.

Bő fél órát csalinkázhattunk, mire végre célhoz értünk, és leparkoltunk négy-öt, az utcán felállított alacsony asztalka mellett. Az asztaloknál sámliszerű ülőkék várták a vendégeket. Az étkeket két, kötényes kínai asszonyság készítette egy pultnál. Vasból készült edényekben fortyogtak, sültek, gőzölögtek az illatos falatok, tarka zöldségek és húsfélék. Noie azt tanácsolta, hogy a wokban sült csirkés metéltet válasszuk friss zöldséggel, s én nyugodt szívvel rábíztam magam. Az asszonyok rögtön nekiálltak, már készült is kívánságunk szerint a fogás.

Némi várakozás után barátom mehetett a pulthoz. Széles mosollyal hozta az asztalunkhoz a két teli tányért.

– Na, ezt kóstold meg! – tette le elém az ínycsiklandó fogást.

Nem káprázat, ez mesés! A szójaszósz rásült a csirkére, a friss zöldségekből eredő lé fenséges ízzel itatta át a színes halmot. Pálcikáinkkal pillanatok alatt beszippantottuk az egészet…

– Repeta van? – kérdeztem Noie-t. Bevallom, nem tudtam abbahagyni. Az asszonyok csak nevettek, amikor a harmadik adagért álltunk sorba. Úgy jóllaktunk, alig tudtunk felállni a sámliról. Lassan dülöngélve gurultunk hazáig a motorral.

Számtalan gyönyörű naplementében volt már részem Santorinitól Baliig, Sarasotától Phuketig, de egyiket sem kísérte két jó barát halk, elégedett csámcsogása, mint az megesett a bangkoki, feledhetetlen alkonyatban.

Route 66 – Keresztül Amerikán

PHILADELPHIA–SAN DIEGO, EGYESÜLT ÁLLAMOK

Nehezen hevertem ki 2004-ben a személyesen is átélt thaiföldi cunami élményét. A letarolt phuketi táj, a földönfutóvá lett emberek, a romba dőlt épületek képe nem ment ki a fejemből. Talán ez is közrejátszott, hogy lehangolt, ingerült lettem, munkahelyi konfliktusok is nehezítették a napjaim, és egy időre elhagyott örök jó kedélyem. Egyik este a feleségem így szólt hozzám:

– Andris, mindig szerettél volna kocsival keresztülhajtani Amerikán. Szállj nyeregbe, pihend ki magad, szerintem most vagy soha.

Meghatott Ági empátiája, és az ötlet is tetszett. Nekem nem kell kétszer mondani, ha utazásról van szó. Régóta vágytam rá, hogy átszeljem a két óceánpart között a híres 66-os utat – a repülőmodelleken kívül lelkesen gyűjtöttem a Hard Rock Café-s trikókat. Akik esetleg nem tudják, az első Hard Rock Café 1971-ben nyílt, Londonban, a régi, wurlitzeres étkezdék ihlették. Aztán mintájára később sorra nyitottak a hasonló dinerek Amerika-szerte is. Majd megállok útközben az éttermeknél, gondoltam, kincseimet gyarapítandó.

Az Egyesült Államok és a világ egyik leghíresebb útvonalát gyakran emlegetik „Az országutak anyja”-ként is. A teljes hosszában közel négyezer kilométeres szakasz építése 1926-ban kezdődött, és az Államok történetének alakulása során több hullámban nőtt meg a jelentősége. Az autópályák elterjedésével aztán alsóbbrendű úttá vált (mint, mondjuk, nálunk a 7-es út a Balatonra), bizonyos szakaszai mára teljesen elhagyatottak. A 66-ost manapság már csak turisták és megszállottak használják. Mint jómagam.

British Airways-járattal jutottam el Philadelphiáig, a keleti part metropoliszáig, és ott élő pakisztáni ismerősömnél, Ayubnál húztam meg magam. Másnap jelentkeztem egy ügynökségnél, ami a nyugati partra költöző családok dolgait intézi, és folyamatosan toboroznak önkénteseket a munka autós részéhez. Amíg a család a gyerekekkel pár óra alatt az ország másik szegletébe repül, az ügynökség önkéntes sofőrjei keresztülvezetik a kocsijukat az országon. Csak biztosítást kell az autóra kötni, és persze fizetni a benzint, ami nem túl drága Amerikában. Nekem tökéletes lehetőségnek tűnt egy ilyen szolgálat az autókázásomhoz.

Sajnos nem egy 1960-as évjáratú Volkswagen lakóbuszt tettek alám, ami igazán stílusos lett volna a kalandhoz, hanem egy jó széles amerikai Ford cirkálót, elöl is három üléssel.

Sebaj, gondoltam, majd felveszek útközben minden stoppost, ne unatkozzam. A stopposok amúgy is hozzá tartoznak egy ilyen road movie-hoz. Irány tehát a nyugati parton Las Vegas, onnan már csak egy ugrás a Csendes-óceán.

Először azonban még nem nyugatra indultam, hanem Atlantic Citybe – na, nem a kaszinók miatt, hanem hogy valóban az óceánpartról induljak. Egy presszóban begyűjtöttem az első Hard Rock-os pólót, ment is a hátizsákba.

Úgy terveztem meg az utat, hogy minél több államon áthajtsak, tehát nem végig a 66-oson autóztam. Így jutottam el a hagyományőrző vallású amishok földjére, majd Baltimore-ba, a táncnak nevet adó Charlestonba, Louisville-be, és kamaszkorom imádott rockbandája, a Nashville Teens szülővárosába. Újabb trikóvásárlás és töméntelen countryzene-hallgatás után Elvis szűkebb pátriája, Memphis következett. Az itteni rockkávéház kedves pincére is kíváncsian érdeklődött, merről jöttem, és amikor bemondtam Budapestet, egy kis találós kérdést rajzolt fel nekem egy papírszalvétára. Még a nyelvét is kidugta közben a nagy igyekezettől. Tudom-e, mi ez?

– Hááát, szerintem a Forma–1-es magyar futamok helyszíne, a Hungaroring alaprajza – böktem ki a szalvétát forgatva.

Alig hitt a fülének, hogy eltaláltam. Pedig repülős lennék, meséltem neki, az autósport nem áll közel a szívemhez.

Éjszaka nem volt túl nyugodt az álmom, egy kamionsofőrök használta lerobbant motelban találtam üres szobát. Az ajtón legalább négy zár volt, nyilván nem véletlenül, rá is fordítottam mindet.

Másnap korán indultam tovább Little Rockba, majd a katonai bázisairól híres Oklahoma City felé. Ahogy messzebb kerültem a partvidéktől, úgy romlott az ételek minősége. És valahogy a sötétség is egyre nőtt a fejekben. A kontinens közepén lényegében a televízió a kultúra egyetlen forrása. Sokan maradásra próbáltak bírni – ugyan, miért szeretnék én visszatérni Európába, amikor ez az ígéret földje? A kiskertekben ott lengett a zászlórúdon a nemzeti lobogó.

Amarillóban értem el az igazi 66-os út vonalát, ami eredetileg Chicagóból vezetett Los Angelesig. Majd újra északnak fordultam, meg akartam látogatni a híres száz csoda egyikét, a Mesa Verde Nemzeti Parkot. Itt ismerhettem meg a navahó indiánok második világháborús történetét, akiket úgynevezett kódbeszélőként osztottak be szolgálatra a csapattestekhez. Az angol parancsokat, üzeneteket kellett saját anyanyelvükön továbbítaniuk a vonal másik végén várakozó társuknak. Ezeket az üzeneteket a legprofibb náci rejtjelfejtők sem tudták dekódolni. Egyesek szerint a háború megnyeréséhez is hozzájárultak a kódbeszélők, akik között igen gyakran alkalmaztak navahókat. (Az indián nyelvjárások közül az ő nyelvüknek van egyedül írott alakja is.)

Mai utódaik siralmas körülmények között élnek a Navahó Rezervátumban, jegyre kapják az alapélelmiszereket, a kilátástalanság miatt sok közöttük az alkoholista, a kábítószerfüggő. Szívszorító volt látni a sorsukat.

Következő pihenőhelyem négy állam közös határára esett. Itt a vonalzóval kirajzolt felségterületeknek akad egyetlen közös pontjuk, ahol Utah, Colorado, Új-Mexikó és Arizona találkozik. Ki nem hagytam volna a mókát, hogy egyszerre tartózkodjam négy államban, ehhez nagyjából kutyapózba kellett ereszkednem, s így négy végtagom más-más államba lógott át. Sajnos ebben a meglehetősen morbid testhelyzetben lehetetlen volt önarcképet készítenem, de remélem, elég plasztikus a leírás, és olvasóm maga elé tud képzelni.

A westernfilmek hangulatát idéző Flagstaff következett, onnan hajtottam tovább Las Vegasba. A nevezetes Circus Circus szállodában aludtam meg – az épület egy cirkuszi sátrat formáz, és szórakoztatásképp a hallban légtornászok mutatnak be bámulatos gyakorlatokat. Másnap a fényes nappal is kivilágított szállodák sora előtt elhaladva találtam meg a címet, ahová le kellett adnom a kocsit. Ezzel persze még nem értem el végcélomat, a nyugati óceánpartot, bérautón folytattam hát az utam. Még elkanyarodtam a Las Vegas melletti Grand Canyon Nemzeti Parkba, ami híréhez méltán lélegzetelállítóan szép.

Másnap elértem a Csendes-óceán partján fekvő San Diego külvárosát, La Hollát, ahol a strandon békésen napfürdőző fókacsalád fogadott.

Elnéztem a tengerparton a végeláthatatlan messzeségbe, és felsóhajtottam: küldetés teljesítve. Mindössze nyolc nap alatt átszeltem a kontinenst. Fülemben csengett a híres dal, a Route 66. És mennyi élmény, mennyi szín, mennyi látvány! Az autóstopposokról nem is beszélve. Tudják, hányat láttam útközben? Egyet sem.

Egy másik India

GOA, INDIA

Goa… Ezt a különleges, mágikus csengésű helynevet sosem hallottam addig, míg meg nem ismertem Erlich Lobót, aki az amerikai Pan Am csődje után a Delta légitársaság színeiben átvette budapesti képviseletük irányítását. Stockholmi kiküldetésem lejártakor mutattak be neki, s én arra számítottam, egy „echte” amerikaival találkozom majd. Lobo kedves, barna bőrű, jó humorú úriember volt, enyhe indiai akcentussal beszélte az angolt. Érdeklődésemre elmesélte, hogy bár portugál állampolgár, de Indiában született, családja ugyanis több generációs goai. Lelkesen beszélt a csodás tengerpartról, a karcsú, ívelt törzsű, égbe szökő pálmafákról, a színes házikókról, a hegyes orrú csónakokról és kedves helyiekről, akiknek arca visszatükrözi az örök napsütést. Goa India legkisebb és hagyományosan katolikus állama. Az anyaország ugyan puccsal – vértelenül – annektálta, a törpeállam mégis megőrizte a portugál gyarmati idők hagyományait. Nemcsak az utcakép és a katolikus székesegyház árulkodik erről, de a különleges konyha is – még marhasültet is ehet itt az ember, amit máshol bajosan találnánk Indiában.

Kell-e mondanom, ahogy hallgattam Erlichet, máris megfogant bennem a vágy, hogy lássam ezt a nyugati parti kis csodát.

Az első nyaralásra 2002-ben került sor – feleségemmel, egy barátunkkal és az ő kislányával utaztuk. A szállodában, amelyben helyet foglaltunk, tudták, hogy utazási irodában dolgozunk, ezért kedves gesztusként egy elegáns Hindustan Ambassador kocsit küldtek elénk a reptérre. Ezt az indiai márkát 1958 óta egészen napjainkig gyártották, de mindvégig megőrizte veteránautó küllemét. Fort Aguada településén szálltunk meg, amely nevét – „vízfelvevő erőd” – egy tengerparton álló, bámulatosan kiterjedt erődítményről kapta. Az építményhez tartozik Ázsia legrégebbi világítótornya, amely egyben a legnagyobb víztározó is a kontinensen, közel százezer hektoliter vizet tudtak itt tárolni egykor. A portugál hajósok itt vételeztek friss vizet a Kínába tartó, illetve onnan érkező hajóikra. A Taj Holiday Village üdülőfaluban szálltunk meg, ami igazi álomnyaralóhely. Esténként mindennap ugyanabban az étteremben vacsoráztunk, ahol, bár sosem foglaltunk helyet másnapra, mégis elkészítve várt bennünket az asztalunk, mindig másként hajtogatott szalvétákkal, hogy ezzel is a kedvünkben járjanak.

Amikor pár év múltán az egyik biztosító kereskedelmi igazgatója felhívott, hogy száz kiemelt ügyfelüknek – utazási irodás viszonteladóknak – szeretnének egy meglepetésutazást ajánlani, méghozzá olyan helyre, ahol nagy valószínűséggel a vendégek egyike sem járt még, szinte gondolkodás nélkül mondtam ki a javasolt célállomás nevét: Goa!

Az utazási irodánál, amelynél dolgoztam, különgépet szerveztünk a meglepetésutazás résztvevőinek Budapestről Goára. Mivel soha azelőtt magyar lajstromú kereskedelmi repülőgép nem járt Indiában, minden ottani és itthoni partnerünk nagy lelkesedéssel nézett a járat landolása elébe.

A helyi program előkészítésére még a csoport érkezése előtt Goára utaztam. Különvonat zenekaros üdvözléssel, integető és magyar zászlócskákat lengető gyerekek – egy igazi bőr focilabda volt a fizetség a srácoknak a kedves szolgáltatásért –, vendéglátás egy elegáns hotelban… egyszóval igyekeztünk mindenben a legjobbat nyújtani.

A csoport érkezésének előestéjén felkerestem a helyi Marriott Szálloda szolgálatkész igazgatóját, hogy megbeszéljük a fogadás részleteit. Bejártuk a helyszínt, és épp a menüsort egyeztettük, amikor megszólalt az igazgató telefonja. Angolul beszélt, majd a következő pillanatban átnyújtotta a telefonját: engem keresnek. Meghökkenve néztem rá. Ki a csoda tudhatja, hogy éppen itt, ebben a szállodában vagyok? Kicsit aggódva vettem át a telefont – csak nincs otthon valami baj?

Erlich Lobo hívott, akivel akkor már sok éve nem találkoztam, hiszen időközben engem is más munkahelyre sodort az élet. Aznap délelőtt Erlich a Bombay–Goa járaton utazott, ahol a helyi újságot is kiosztották, címoldalán a hírrel: Hungarians hungry for Goa – kis szóviccel: Goára éhes magyarok. Mint kiderült, a partner utazási iroda nagy büszkén némi sajtóhírverést is szervezett a magyar csoport látogatásának. Az egyik ilyen cikket olvashatta Erlich a gépen, abból tudta meg a részleteket, s ért utol engem szülőföldjén, ahova – merő véletlenül azonos időben – immár ő is megérkezett.

Nem kellett sokat töprengenem, ki legyen a másnap esti köszöntővacsora díszvendége. A jó hangulatú fogadás közben elgondolkodtam, ha Erlich nem meséli el annak idején származása különleges történetét, talán soha nem jutok el a világ e meseszép szegletére.

III.
SZÁRNYALÁS

Az állandó helyváltoztatás kényszerét biztosan édesapámtól örököltem, aki a dabasi zsidó kántor fiaként született Maglódon.

Tizenéves korában került fel nővére módos férje, Pfeiffer Miksa mellé annak Mátyás téri kerékpárműhelyébe szerelősegédnek, és mellékesként házhoz szállítást is vállalt. A kerékpárokat a bácsikája által kereskedőknek bérbe adott triciklikkel furikázta haza, mivel ráülni az elkészült munkadarabokra nem lett volna ildomos. Jó kondiban volt, annyi szent.

Fiatalon elvitték munkaszolgálatra, majd orosz fogságba, Szaratovba, a Volga partjára. Sokévi raboskodás után, 1948-ban tért haza legjobb barátjával. Pesten aztán e harcostársának húgával kelt frigyre, aki az én édesanyám lett.

Apám, aki megszenvedte és túlélte a világégést, kitartóan bizakodott benne, hogy utódai már emberibb világban nőhetnek fel. Őszintén hitt a kommunizmusban, párttagként érettségizett le, majd kis kerülővel jutott az akkori Élelmezésügyi Minisztériumba, ahol az igazgatási osztályon koordinált többek között a Belügyminisztérium fontos elvtársaival.

A munkájának részeként rengeteget járt vidékre, és iskolaszünetben olykor vele mehettünk öcsémmel a szolgálati Volgával, ezzel a kerek lámpás, hűtőrácsos, barna monstrummal. Nem is lehetett volna nagyobb izgalomban része két tizenéves kölyöknek. Nagy beszélgetéseink épp ezeken az utakon estek meg, míg én a mellettünk elrohanó fasorokat, szántóföldeket, falusi házak sorát bámultam. Tőle hallottam, és a mai napig hallom olykor a hangján: csak akkor van jogod a világ tájait megismerni, fiam, ha a hazád minden zugát ismered.

Így aztán az országjárás, mondhatni, a véremmé vált.

Apám üzenetét persze az én fiaimnak is továbbadtam. Még kiküldetéseimből is hazajártunk a nyári szünetben vízitúrákra, s büszkén mondhatom, hogy kis országunk minden jól evezhető folyóját végiglapátoltuk hol a fiúkkal, hol kanapészörfös barátaimmal, a Dunától a Körösökig.

Rengeteget vadkempingeztünk, a magunkfajta túrázónak már igazán luxusnak számított egy kiépített, zuhanyozós táborhely. Volt részünk számtalan tűzrakásban, kondéros vacsorafőzésben, kavicsos bográcssikálásban, nem egyszer aludtunk sátor nélkül, a szabad ég alatt, és néztük az augusztusi csillaghullást. Ha eleredt az eső, hát a csónakok alatt töltöttük az éjszakát.

Sokat eszembe jutottak ezek a pillanatok, miután 2005-ben a belga légitársaság kötelékébe kerültem. A figyelmem ekkor fordult olyan országok felé – például az afrikai kontinensen –, ahová talán nem jutottam volna el a számomra „kéznél lévő” repülőjáratok nélkül. A természettel való szoros kapcsolat az itt élő emberek mindennapjaihoz tartozott, és én ennek láttán jólesőn hívtam elő magamból a hazai élményeket.

Hogy visszakanyarodjam apám vidékjárásaihoz, sosem felejtem el egy különös munkahelyi történetét, amit nehéz komoly arccal továbbadni. Riasztást kaptak a minisztériumban, miszerint súlyos szabotázs történt a debreceni konzervgyárban, azonnal a helyszínre kell utazniuk és kivizsgálni az esetet.

Apám egy-két kollégájával útra is kelt, rögtön Debrecenben termettek, ahol nekiláttak kifaggatni a gyár dolgozóit az ügyről. Gyanús volt, hogy szinte harapófogóval kellett kiszedni a tanúvallomásokat az emberekből. Mire végre kiderült, mi is történt valójában, már apámék is nehezen bírtak nevetőizmaikkal.

A szovjet export kovászosuborka-szállítmányba ismeretlen tettesek… nos, belepislantottak.

A bűnösök sosem kerültek elő, de talán a vizsgáló elvtársak sem törték össze magukat a felderítéssel.

Kezdő Afrika-utazók Mekkája

BANJUL, GAMBIA

Gambiáról, mint valószínűleg legtöbbünk, igen keveset tudtam, mielőtt a belga légitársasághoz szegődtem volna. Az utazási irodánál töltött időszak után 2005-ben visszatértem a légi közlekedésbe, és a Brussels Airlines budapesti képviseletéhez szerződtem. A járatok révén került látóterembe sok afrikai ország, egyebek közt Gambia.

Nyugat-Afrika e legkisebb állama angol nyelvterület, és teljes egészében körülöleli a volt francia gyarmat, Szenegál. Az ország az Atlanti-óceán felől, voltaképp egy hosszú nyelvként nyúlik be Szenegálba. A keskeny, madzagszerű területet a Gambia folyó két partja alkotja, ami annak következménye, hogy a határokat a valamikor a folyón portyázó angol naszádok ágyúinak hatótávolsága jelölte ki.

A belga légitársaságnál megismertem néhány, Budapesten dolgozó diplomatát a törzsutasok közül, így felmerült az ötlet: szervezzünk egy sajtóutazást Gambiába. Csináljunk egy kis hírverést ennek a rendkívül vendégszerető, tisztesen szegény, a turisták számára azonban vonzóvá tehető kis országnak.

Könnyű volt az érdeklődőket összeszedni, begyűjtöttem az útleveleket, és a gambiai konzul maga jött el hozzánk belvárosi irodánkba, hogy az ingyenes vízumokat bepecsételje. Már ez is igen barátságos gesztus volt afrikai vendéglátóinktól.

A fővárosban, Banjulban található líbiai–máltai tulajdonú Corinthia Szállóban helyeztek el bennünket. Akkor még csak terv volt, hogy a számomra kedves pesti Royal is egyszer ennek a láncnak legyen a tagja.

Szállodánk a homokos fövenyű tengerparti strandon állt. Hamar feltűnt, hogy a parton megannyi – sok tavaszt látott – európai hölgy sétál jó alakú, kisportolt fekete ifjakkal. A helyiek elmondásából tudtuk meg, hogy ami a koros férfiaknak Thaiföld, az a magányos európai hölgyeknek bizony Gambia. A skandináv országokból és Angliából rendszeresen közlekednek ide charterjáratok, és utasaik többnyire szórakozást kedvelő, párkapcsolat szempontjából „elhanyagolt” hölgyek. (A témát az osztrák rendező, Ulrich Seidl fel is dolgozta egy filmjében.)

Nekünk számtalan jó program jutott, ez a kis ország minden olyan izgalmas látnivalót fel tud vonultatni, ami érdekelhet egy távolról érkező utazót. Jártunk hangulatos kis piacokon, ahol a helyi gyümölcs- és zöldségtermés színpompás kavalkádjából válogathattunk a zsibongó árusok között; ellátogattunk békés kis falvakba, ahol mindenki lelkes integetéssel üdvözli az idegeneket jöttükkor és távoztukkor; vegetáriánus krokodilokat etettünk egy rezervátumban (csakugyan azok voltak, halon és zöldségen éltek); felkerestük a helytörténeti múzeumot, amelynek ékes darabja egy kézzel faragott, puritán szék – erre állt fel az ország frissen megválasztott elnöke 1965-ben, és kiáltotta ki a függetlenséget az Egyesült Királyságtól.

Hasonló látványosság az ország egyetlen villanyrendőrös, lámpás kereszteződése, amely a nyugati civilizáció betörésének szimbóluma.

Hamar eltelt a pár nap, visszautunkat a Gambia folyó torkolatán komppal átkelve Dakar felé terveztük, közúton. Figyelmeztettek, hogy zsúfolt a komp, induljunk idejében.

A kikötőt megközelítve nyugodtan hajtottunk fel bérelt autónkkal a tihanyi járatot idéző alkalmatosságra, majd kiszálltunk, és békésen nézegettük a felkapaszkodó kocsikat, a kikötő környékét. Amikor megtelt járművekkel az alsó szint, egyszer csak kinyílt egy óriási, dupla vasajtó, amin olyan emberáradat indult meg, hogy mi rémülten hátrálni kezdtünk a kapitányi híd felé. Mintha Noé bárkájára csapott volna fel az özönvíz, úgy zúdult megállás nélkül az utazni vágyó emberek sűrű hada. Hozták, amit két kézzel meg a fejükön egyensúlyozva elbírtak, piaci zöldséget, csirkét, halat, vékony madzagon rángatott soványka kecskét, de volt ott talán még malac is. Még az autókon is átgyalogoltak – szó szerint. A sokadalom egyszerre volt ámulatba ejtő és félelmetes. Nyilván ritkán járt a komp, és mivel az országot kettészeli a Gambia folyó, nagy a jövés-menés a két partszakasz között. A nagyjából nyolcszáz személyesre tervezett járművet vagy kétszer annyian foglalták el, felmászva a kisteherautók, kocsik tetejére – minden talpalatnyi helyre szükség volt.

Mondhatni, halálfélelemben töltöttük a szűk fél órát, míg a folyó széles torkolatán átkeltünk, és igencsak megkönnyebbültünk, amikor a lábunk szárazföldre ért. Dakar felé autózva kisimulhattak idegeink, míg rózsaszín flamingókkal teli tavacskák sokasága mellett hajtottunk el.

A Brüsszelbe vezető hazaút sem volt izgalmaktól mentes, a repülőgépet túlkönyvelték, jómagam a szabadjegyemmel csak a jump seatnek nevezett kis szolgálati ülésre telepedhettem – volna. Mivel ez a lehajtható és visszacsapódó ülőalkalmatosság a konyhában kapott helyet, én pedig láb alatt voltam, egyszerűen kizavartak. Így aztán elmondhatom, hogy a közel nyolcórás éjszakai utat állva tettem meg Brüsszelig, vagyis szinte félholtan landoltam a belga fővárosban.

És sokan még irigylik a szabadjeggyel utazókat…

Egy kis panamázás

PANAMAVÁROS, PANAMA

Makaói kiruccanásomhoz mérhetően bolondos és abszurd út volt ez is – a hírhedt közép-amerikai országot szintén egyetlen hétvége alatt abszolváltam. Pénteken indultam Budapestről, majd Brüsszelen és Newarkon keresztül estére meg is érkeztem Panamavárosba.

Az első gondolatom az volt, ilyesféle hely lesz majd Kuba is Fidel Castro halála után: kedves, jó kedélyű emberek közepes szegénységben, keveredő bőrszínek harmóniája, ráérős nyugalom. Körítésként amerikai és japán autókat is látni mindenfelé, ahogy betérhet az ember a különféle gyorséttermekbe is a Dunkin’ Donutstól a McDonald’sig.

Taxival mentem a motelomig, és megalkudtam a sofőrrel, vigyen el másnap a Panama-csatornához. A helyszínre is kíváncsi voltam, na meg a múzeumra, amely a létesítmény történetét mutatja be.

1529-ben I. Károly vetette fel először, hogy a földszoros átvágásával lerövidíthetnék a nyugati partról Európába vezető utat, így az aranyszállítás meggyorsulhatna – csakhogy akkoriban a technikai fejlettség ezt nem tette lehetővé. Később a skótok is próbálkoztak egy hajóút kialakításával. A csatorna építése végül a tizenkilencedik században egy amerikai születésű francia diplomata ötlete alapján kezdődött meg. A franciáknak, a Szuezi-csatornának hála, kellő önbizalmuk volt, ami a feladat megvalósítását illeti, de hiába, végül belebuktak a jókora mérnöki bravúrokat igénylő feladatba. Nyolcszázezer ember befektetése ment veszendőbe – a terv megvalósítására hozták létre az úgynevezett Panama-társaságot, amelybe rengetegen invesztáltak. A sikkasztások csak tovább rontottak a helyzeten – innen a „panamázás” kifejezés. Ekkor vették át az amerikaiak a kivitelezést, s végül 1914-ben megnyílhatott a tengeri hajózást forradalmasító csatorna.

Az építkezést kiszolgáló Panama-vasút megvalósítása 1850-ben kezdődött. A vasútvonal az Atlanti-óceánparton fekvő Colón várostól húzódott majdnem száz kilométer hosszan Panamavárosig, párhuzamosan a későbbi csatornával. A Kaliforniából érkező természeti kincseket a csendes-óceáni kikötőben átrakták a vonatra, majd az Atlanti-óceán felőli kikötőből újra hajóval szállították tovább a rakományt Észak-Amerika keleti partjáig. Rengetegen, összesen tizenkétezren meghaltak az ötéves építkezés során, a munkások körében pusztított a malária és a sárgaláz is. A vasút végül 1855-ben nyílt meg, és a világ legjobban kihasznált vonala lett.

Maga a csatorna egy mesterségesen kialakított folyóra emlékeztet, amelynek két partját mintha vonalzóval szerkesztették volna meg – és valóban így is készült. Ottjártamkor hosszan elnéztem, ahogy egy konténerhajót kis motorvonatok húznak a partról egy-egy drótkötél végén. Nem tudtam betelni a látvánnyal.

Miután megnéztem a környéket és a kiállítást, sofőrömmel az óvárosba vitettem magam. Megkértem, hogy várjon meg valahol. Egy megbízható taxis okvetlenül hasznos Panamában, a rossz közbiztonság okán ugyanis nem ajánlatos túl sokat kószálni egyedül. Én is iszkoltam vissza a taxihoz, amikor úgy láttam, néhány rosszabb kinézetű alak túl hosszan időzik a közelemben. Nagy területet nem kellett bejárnom, a történelmi óváros az impozáns, hófehér, dél-amerikai építészeti jegyeket mutató elnöki palota köré épült, mintha csak azt szimbolizálná, hogy az ország vezetése nem távolodik el az utca emberétől. Látványos a keleties hangulatot árasztó, kéttornyú, katolikus székesegyház is. Panamaváros egyébként utazásom idején kezdett igazán cityvé válni. Mára a belső részeket felhőkarcolók erdeje öleli körül, akár New Yorkban vagy Tokióban is érezhetné magát az ember.

Én két nap alatt teleszívtam magam a látvánnyal, vasárnap hazarepültem, és hétfő reggel, bár kissé kialvatlanul, de tettre készen megjelentem a munkahelyemen.

– Hogy telt a hétvégéd? – kérdezték szokás szerint a kollégák, akiknek ezúttal sejtelmük sem volt, hol jártam.

– Elugrottam Panamába csatornát nézni – feleltem a kávém mellől.

Egy pillanatra döbbenten meredtek rám, aztán eszükbe jutott: rólam lévén szó nincsen ebben semmi furcsa.

Szorgos kezek Afrikáért

KINSHASA, KONGÓI DEMOKRATIKUS KÖZTÁRSASÁG

Hogy lehet-e egy ország egyszemélyes tulajdonban? Bizony, a történelemben erre is akad példa. A Kongói Szabadállam egészen 1908-ig II. Lipót belga király magántulajdona volt – eredetileg ő szorgalmazta a Kongói-medence feltárását. A pasáskodásnak meg is lett a folyománya: a gyarmati rezsim kialakítása és a nyersanyagok, főleg a gumi és az elefántcsont kiaknázása olyan kegyetlen módszerekkel történt, hogy a nemzetközi közvélemény is felzúdult a történéseken. 1908-ban végül arra kényszerítették a belga államot, hogy vonja saját irányítása alá a területet. A gyarmat 1960-ban nyerte el függetlenségét, előbb Kongói Köztársaság, majd Kongói Demokratikus Köztársaság néven.

Magam kétszer is jártam a volt Belga Kongóban, mégpedig egy páratlan magyar alapítványnak köszönhetően.

A Brussels Airlinesnak Kongóba is indultak járatai, hiszen a két ország történelmi kapcsolatai a mai napig fennállnak. Így ismertem meg egy repülőjegy-eladás alkalmával France-ot, a kongói fiatalembert, aki Magyarországon végzett teológiát. Magyar lányt vett feleségül, két aranyos, tejcsokiszínű gyermekük született. France elkötelezetten igyekszik tenni Afrika sorsának jobbra fordulásáért, olyannyira, hogy nem sokkal megismerkedésünk előtt életre is hívta az Afrikáért Alapítványt. Első projektjük egy árvaház létrehozása volt Kinshasában, Kongó fővárosában, majd egy iskolának gyürkőztek neki, ahol franciául tanítanak, de az intézmény büszke magyar gyökereire. Az indulás nem volt könnyű: meg kellett venni az ingatlant, kitatarozni, tanárokat találni, önkénteseket toborozni, akik felügyelik a gyerekeket és elvégzik az egészségszűrésüket. France és csapata egy elhagyatott iskolaépületnek láttak neki, hogy újra használhatóvá varázsolják.

Amikor először hallottam a szép tervekről, rögtön kedvet kaptam egy kiruccanásra, na meg szerettem volna én is előmozdítani az iskola ügyét. Ha mással nem, egy kis ablakmázolással, takarítással magam is hozzá tudok tenni valamicskét a sikerhez, gondoltam. Erre hamar lehetőségem is adódott, amikor ugyanis 2006-ban befejezéséhez közelített az építkezés, és közeledett a szeptember, France-nak minden kézre szüksége volt, hogy idejében elkezdhessék a tanévet. Kaptam hát magam, és több más magyar önkéntessel együtt elrepültem Kongó fővárosába.

Itthonról is sok szervezet járult hozzá az árvaház és az iskola működéséhez. Egy vidéki kisvárosban például két, kerekes áruszállító kocsit készítettek, hogy a kongói gyerekek a nagykereskedésben vásárolt árucikkeket ezeken árulhassák az utcán. France elmagyarázta, hogy nem halat kell adni az éhezőknek, hanem meg kell őket tanítani halászni. A kiskocsikat elemeikre szedve szállították légi úton Kongóba.

Kinshasa nagyváros, persze ne európai vagy amerikai léptékben gondolkodjunk. Nagy a zsúfoltság, sok a szemét és rengetegen élnek nyomorúságban. Az iskola egy kertvárosban állt, s ha itt nem volt is nyomor, leginkább szegények lakták a környéket. Magyarokból, kongóiakból és belgákból álló kis csapatunk lelkesen és fáradhatatlanul sürgött-forgott két hétig az épületben és körülötte, hogy minden elkészüljön az évnyitóra. Kiraktuk a magyar zászlót is. Az utolsó munkás nap végén alkonyattájt sétára indultunk.

A környéken mindenki hallott már az új iskoláról, és ahogy elmentünk egy-egy kis ház előtt, kedvesen integettek, szeretettel biztattak bennünket.

Egyszer csak egy idős néni állta utunkat. Tört francia szavakkal szinte sírva szólított meg minket:

– Ugye maguk az iskola építői? Az én kisunokám sajnos nem tud ott lenni a holnapi évnyitón.

– Ugyan miért? – kérdeztük megilletődve.

– A kislány szülei meghaltak, egyedül nevelem őt. De nincs pénzünk egyenruhára.

Kongóban általános szokás, hogy a gyerekek fehér felsőben és sötétkék szoknyában vagy nadrágban járnak iskolába, ezzel is igyekeznek csökkenteni az olykor jelentős egzisztenciális különbségeket, legalább a gyerekek között. Ennek a kislánynak a nagyanyja egy egyszerű fehér blúzt és egy sötét szoknyát sem tudott megvenni.

– Mennyi pénz az az egyenruha? – kérdeztük szinte egyszerre.

– Van az vagy hét dollár is! – legyintett az idős asszony.

Összenéztünk. Ugyan már… Irány az üzlet!

Pár perc alatt összeszedtük az üzletben nemcsak a ruhát, de minden egyebet, amire szüksége lehet a kislánynak az iskolában. Örömmel vittük házhoz a szerzeményeket, bár a viskószerűséget, amelyben laktak, háznak aligha lehetett nevezni.

Másnap reggel hatalmas mosollyal állt be a kislány is az elsősök sorába. Jobb eséllyel indulhatott neki az életnek, nem úgy, mint sok más afrikai társa szerte a kontinensen.

Ez a csöpp gyerek is közrejátszott abban, hogy egy év múlva újra ellátogassak Kinshasába – kíváncsi voltam a sorsára. Az Othniel Általános és Középiskola büszke tanulója maradt, ahonnan azóta is sok kongói kisdiák indul neki az életnek.

Évfolyamtárs Etiópiában

ADDISZ-ABEBA, LALIBELA, ETIÓPIA

A lalibelai varázslatos sziklatemplomokról is A világ 100 építészeti csodája című könyvben olvastam először, ami utazásaim javához inspirációt adott. De még valami ösztökélt, hogy felkeressem Etiópiát, s ezúttal nem, nem a repülőtere, hanem egy réges-régi főiskolai emlék…

Az útra Zoli barátommal készültünk fel. Őt még az édesanyja révén ismertem meg, aki a Malévnél volt kolléganőm és a menetrendszerkesztés nagymestere. Idővel a fia is a légitársasághoz került, s bár később a bankszakmába igazolt át, barátságunk megmaradt. Zoli ma már négygyermekes családapa, de lelkesen utazunk együtt a legkülönfélébb országokba. Mivel a feleségemet egy idő után erősen lekötötte az itthoni munkája, na meg sem őt, sem a fiainkat nem ragadta magával annyira az utazószenvedély, mint engem – meg is értem, épp elég volt nekik, amennyit magammal cipeltem őket –, idővel Zoli lett az én leghűségesebb útitársam.

Etiópiai utunk idején barátom már Londonban dolgozott, és a Heathrow-ról indult Addisz-Abebába, az etióp fővárosba. Ide beszéltük meg a találkozót. Magam Budapestről indulva először Kinshasába érkeztem – ez volt az a bizonyos második kongói utam, amikor megnéztem, hogyan működik a mi kis alapítványi iskolánk –, és innen repültem tovább Addisz-Abebába.

A reptéren a megbeszéltek szerint találkoztam Zolival, s éjszaka lévén nekiláttunk taxit keresni.

Az egyébként modern terminál előtt a poros parkolóban csupán néhány sofőr lézengett. Rögtön feltűnt, hogy Addisz-Abebában szinte az összes taxi ama kerek lámpás, 1200-as Lada, amely nálunk a hetvenes–nyolcvanas években a sztárautó volt; úgy látszik, itt még 2007-ben sem ment ki a divatból. Ráadásul mindegyik amolyan vájdlingkékre volt festve – mint később megtudtuk, a becenevük is „Blue Donkey”, azaz kék szamár. Gyors alku után megegyeztünk az egyik sofőrrel, hogy elvisz bennünket a város másik végén található szállásunkra. A beszélgetés során feltűnt, hogy taxisunknak csak fél szeme van, ám mivel ő mondta a legjobb árat a fuvarra, úgy voltunk vele, üsse kő, eltekintünk ettől az apró testi hibától. Majd figyelünk helyette is, gondoltuk Zolival. A taxiskaland azonban itt még messze nem ért véget. Indulás után derült ki, hogy az autónak – mintegy szolidarítva gazdája fogyatékosságával – csak az egyik helyzetjelző lámpája ég, így szinte vaksötétben autóztunk a hotelig. Ehhez képest már csekélység volt, hogy heves gesztikulálása közben vezetőnk nem egyszer elengedte a kormányt… Igaz, gyorsan vissza is tette mindkét kezét a volánra, mivel a kocsi hevesen jobbra húzott, és néha nem sokon múlt, hogy falnak ütközzünk. A szerencse azonban a mi oldalunkra állt. Az üres utcákon csigatempóval „robogó” Kék Szamár sikerrel leszállította a fáradt utazókat.

Szállásunkon folytatódott a szürreális élmény. A szobánk első ránézésre megfelelt az elvárásainknak, de bármihez értünk hozzá (kilincs, csap, lámpakapcsoló), minden a kezünkben maradt. Ami nem, azt is csak a Szentlélek tartotta a helyén.

Bár a fővárosban csupán átutazókként szálltunk meg, azért az utolsó etióp császár, Hailé Szelasszié palotáját – ami egyébként korántsem hivalkodó, leginkább egy klasszicista kúriára emlékeztet – és a benne található különleges kiállítást természetesen megnéztük. Köztudott, hogy az etióp hosszútávfutók a világ legjobbjai közé tartoznak. Nos, az összes olimpiai aranyérem, amelyet valaha etióp futó elnyert, ebben a múzeumban tekinthető meg. Nem kevés díjról beszélünk, érmek erdejét csodálhattuk meg a vitrinek mögött.

Másnap indultunk igazi úti célunk felé, Lalibelába. A város Addisz-Abebától Északra, Afrika vörös-tengeri partjának közelében fekszik. Útközben átrepültünk a Fehér-Nílus forrása és egy gyönyörű vízesés felett is, s alighogy leszálltunk, már bele is vetettük magunkat lalibelai szent helyek felfedezésébe.

A tizenegy, bazaltlávából kifaragott hatalmas sziklatemplom Lalibela császár idején készült, róla kapta nevét a város. Ekkortájt, a tizenkettedik–tizenharmadik században virágzott Etiópiában a kereszténység, ennek lenyomatai ezek a mesterművek. Ma is eredeti céljuknak megfelelően, szentélyként használják őket, ortodox zarándokok látogatnak ide rendszeresen. A hatalmas sziklák belsejének kifaragását többnyire egy ablakkal kezdték, majd onnan befelé haladva mélyítették ki a templomot, amelyben idővel elkészültek a széksorok, az oltár, de még a csillár is. Megilletődve és tátott szájjal bámultuk Zolival a monumentális kőcsodákat.

Afrikai szokás szerint azonnal önkéntes idegenvezető szegődött mellénk. Egy tíz-tizenkét éves fiúcska tört angolsággal terelgetett bennünket templomról templomra. Sehogy sem tudtuk levakarni, de talán kópés mosolyáért megkedveltük a kissrácot, és hagytuk, hogy árnyékként kövessen bennünket. Amikor elhagytuk a templomokat, a fiú egy kéréssel állt elénk. Szomorú bociszemét ránk szegezve elmondta, nincs pénze angol szótárra, és nem is kér tőlünk pénzt, csak azt, hogy vegyük meg neki azt a szép vastag szótárat a vegyesboltban, aminek a bejáratához oda is cibált bennünket, hogy megmutassa szíve vágyát.

Ó, hát minket sem ma próbáltak először átverni! Rafinált trükk ez, kérem. A srác összejátszik az árussal, és miután a jó szándékú külföldi megveszi a szótárat, ők osztoznak a hasznon. A könyv persze visszakerül a polcra a következő madarat várva. Nem dőltünk be, de valamiért továbbra is szimpatizáltunk a kis lurkóval. Megkérdeztük, miért nincs ilyenkor az iskolában. A válasz nagyon magabiztosan hangzott: ő bizony épp most megy oda! Nosza, kísérjük el vezetőnket az iskolába, és nézzünk meg egy etióp tanodát belülről is, kacsintottunk össze Zolival.

A portás igencsak megörült az európai arcoknak, rögtön hívta az igazgatót, hogy itt van két (pénzeszsák) érdeklődő. Igen szívélyes fogadtatásban volt részünk. Az iskola minden apró részletét megmutatták, egyebek között önjelölt idegenvezetőnk osztálytermét is. És jé! A polcon vagy tizenöt-húsz angol–etióp szótár díszelgett. Jeleztük barátunknak, hogy íme, itt az áhított szótár, nem is egy! Ő újra csak elmosolyodott, nem lehetett rá haragudni. Búcsúzóul hagytunk egy kis adományt az iskola igazgatójánál, és megköszöntük a nem minden utazónak kijáró élményt.

Másnap Zoli visszautazott Londonba, én Addisz-Abebába, és magamra maradtam azzal a szinte lehetetlennek tűnő feladattal, hogy megtaláljak valakit, akit közel negyven éve nem láttam. Még a vendéglátóipari főiskolán kerültem jó barátságba egy etióp évfolyamtársammal, akivel oly sok előadás helyett kávézni jártunk a büfébe. Engem már akkor is vonzottak a távoli országok és azok lakói, érdekeltek az idegen kultúrák, lelkesen ittam hát barátom szavait, amikor a hazájáról mesélt. Amikor elvégeztük a főiskolát, és ő hazatérni készült, megígértem neki: egyszer, ha majd szabadon utazgathatok, én bizony felkeresem őt Etiópiában.

Most megálltam az addisz-abebai szálloda recepcióján, és megkérdeztem a szolgálatos fiataloktól:

– Nem ismernek véletlenül egy Gossay nevű, korombeli urat, aki valamikor Magyarországon tanult, és nagy valószínűséggel itt a fővárosban, egy szállodában dolgozik? – tettem fel első nyomozói kérdésemet magabiztosan.

A fiatalok megvakarták a fejüket a pult mögött, majd szóltak egy idősebb kollégájuknak, hátha épp ő az.

– Gossay, Gossay… – ráncolta a homlokát az úriember. – Igen, egy másik szálloda igazgatója volt, de tudtommal már nem ott dolgozik.

Taxiba ültem – a sofőrömnek szerencsére ezúttal megvolt mindkét szeme, de még a kormány sem húzott félre –, és irány a szálloda, amelynek megadták a nevét. Végtelenül kedvesen fogadtak, mondván, az egykori drága igazgató úr tudtuk szerint egy kis éttermet nyitott a városban, itt és itt találom…

Taxis barátom az újabb nagyobb fuvarnak megörülve széles mosollyal várt – az ő hiányosságára csak ekkor derült fény: talán ha három foga volt. Ez azonban a legkevésbé sem zavarta a vezetésben. Újra át a városon, hosszas bolyongással, de végül odataláltunk.

Az étteremben elmondtam jövetelem célját.

– Ó, Gossay úr most nincs itt, de rögtön felhívjuk, hogy jöjjön ide! – válaszolták segítőkészen a pincérek.

Húsz perc múlva mutatós terepjáró állt meg a kis étterem előtt.

Kissé kopaszodó, de még mindig jóképű, színes inges úriember szállt ki belőle.

Rám nézett, egy pillanatig összehúzott szemmel gondolkodott, majd megszólalt magyarul:

– András, hát te vagy az? A mindenségit! Miért kellett az ígéreted beváltására harmincöt évet várnom?

És egykori barátom könnyes szemmel borult a nyakamba… Azokat a főiskolai büfékávékat pedig egy jó kis etióp feketével elevenítettük fel.

Átbicegtem a szoroson

GIBRALTÁR

Régóta látni szerettem volna az örökös brit koronagyarmatot, és persze szétnézni a Gibraltári-szoros mindkét partjáról: Afrikából Európára, és fordítva. Zoli barátommal készültünk az útra. Én Budapesten kaptam szabadjegyet Brüsszelbe belga munkáltatóimtól, Zoli pedig Londonból repült a belga fővárosba. Marokkó felől közelítettük meg úti célunkat, akkor ez csak így volt lehetséges. Egyetlen nehézség adódott, az indulás előtti napon ugyanis kificamítottam a bokámat. Ági, a feleségem hallani sem akart róla, hogy így elengedjen. De az olvasó talán már ismer annyira, hogy tudja: ilyen apróság nem tarthat vissza, különösen nem a Gibraltári-szorostól! Valami csoda folytán – azaz inkább egy régebbi baleset okán – volt otthon egy állítható magasságú fém mankópár, ezzel győztem meg Ágit, hogy elengedjen. Az egyiket elviszem az útra, ígértem meg, így mégsem terhelem a lábam annyira. Az alku megköttetett, én pedig Zolival másnap útnak indultam.

Brüsszelből repültünk a marokkói Tangerbe, ami jelentős kikötőváros a Gibraltári-szoros afrikai oldalán. A mankónak már ekkor hasznát vettem: elsőnek szállhattam be a repülőgépbe, és az útlevélkezeléskor is előreengedtek.

Marokkói szállásunkra taxival érkeztünk. Kipakoltuk a hátizsákokat, elbúcsúztunk a kedves sofőrtől, és máris intéztük a regisztrációt. A taxis azonban tíz perc múltán megjelent a hotelnál.

– Nem hiányzik valami? – szegezte rám szúrósan a tekintetét.

– Anyám, a mankót a taxiban felejtettem! – habogtam, és nem kis hálát éreztem, hogy emberünk lelkiismeretesen visszahozta. Az volt az érzésem, lesz még ezzel a mankóval bajunk, de keseregni nem volt időm, indultunk a környék felfedezésére.

Másnap kibuszoztunk Tanger hajókikötőjébe, ahol hű mankóm ismét jó szolgálatot tett, mert a várakozók sorában elsők között engedtek fel a hajóra.

A spanyolországi Algeciras pár órányi útra volt csupán az afrikai partoktól. Ebből a szép kis andalúziai városból terveztünk átbuszozni az öböl túlpartján elhelyezkedő brit városállamba, Gibraltárba. Bent is állt egy menetrend szerint közlekedő járat. Vagy száz méterre járhattunk tőle, amikor a busz hirtelen indexelni kezdett, és se szó, se beszéd, kigurult az állomáshelyéről. Döbbenten néztünk utána, hiszen jól tudtuk, ez nem a körúti hatos villamos – ha elmegy, órákat is várhatunk a következőre.

Több se kellett nekem, a magasba lendítettem mankómat, és olyasféle mozdulatokkal lengettem a sofőr felé, mint a Ninive pusztulását jövendölő Jónás tehette volna, ha épp akad egy mankója. Aztán uccu neki, futás a busz után. A sofőr úgy meredt ránk a szélvédőn át, mint aki csodát lát. A sánta futni kezd! A megrökönyödés még akkor is az arcára volt írva, amikor nagy boldogan felkapaszkodtam Zoli barátom nyomában a többi utas közé.

Talán húsz percet buszozhattunk, mire a gibraltári határra értünk. A határátlépési procedúra ugyanúgy zajlik, mint bármely szokványos esetben. Joviális öregúr ült a pult mögött, és intett: európai uniós útlevelet nem pecsételnek. Csalódottan húztam el a szám, mert igencsak szerettem volna egy gibraltári pecsétet a paszportomba. Megszólítottam az öregurat, tessék már kivételt tenni… Rám nézett, gondolkodott, aztán… na jó!

Csattant a stempli, de golyóstollal odaírta: at own request – azaz saját kérésre. Lám, ha ma mennék, a brexit után már vígan pecsételnének, nem csak saját kérésre.

Gyalog mentünk tovább, immár brit területen. Mankómat csak úgy fickósan a hónom alá csaptam. Egyszer csak egy sorompó állta utunkat. Itt, ahol a Spanyolország felől jövő főút keresztezi a gibraltári repülőtér kifutópályáját, ha gépmozgás van, a szakaszt sorompóval lezárják. Ritka megoldás, addig ilyet csak a Shetland-szigeteken láttam.

Kis idő múlva felnyílt a sorompó, mehettünk tovább. Egy másik érdekes színfoltja a helyi közlekedésnek, hogy Gibraltár valamennyi utcája egyirányú. Ennek célja nem más, mint hogy a kontinensről érkező járművek is – vagyis a balkormányosak – aránylag kényelmesen közlekedhessenek, a helyi gépkocsik ugyanis mind jobbkormányosak. A területet egyébként 1704-ben, a spanyol örökösödési háború idején szerezték meg az angolok, addig spanyol uralom alatt állt.

A brit hatás mindenben megmutatkozik, kapható például az összes híres angliai sör, így hát Zoli, aki igencsak jártas a témában, otthon érezhette magát. Fogyasztottunk is rendesen. Ilyen és hasonló dőzsölések közepette felcaplattunk a híres gibraltári sziklacsúcsra – lényegét tekintve ez a mészkőszirt alkotja a félszigetet. A szoros hegyeit a görög mitológiában Héraklész oszlopainak nevezték, valószínűleg ez lehetett az egyik oszlop, de biztosan nem tudható. Fotózkodtunk a szemtelen és minden jó falatra éhes makákókkal, megcsodáltuk a távolban Afrika elmosódó partjait, és átadtuk magunkat a fenséges érzésnek, hogy eljutottunk a világ végére, az Ókeanosz partjára. Az ókori görögök legalábbis ezt tartották a szorosról, erről a misztikus világhatárkapuról.

Visszautunk már külön zajlott. Zolinak közvetlen járata volt Londonba, én a spanyol légitársaság gépére ültem fel, Madrid felé.

De várjunk csak, miért nem indulunk? – fészkelődtem nyugtalanul az ülésemben. Zúgnak a hajtóművek, a lámpák égnek… Ja, persze, még nyitva a sorompó. Na, végre lecsukták. Most már gurulhatunk.

Az asszonykórus dalra fakad

VITYEBSZK, FEHÉROROSZORSZÁG

Munkahelyem, a belga légitársaság irodája egy épületben működött a pesti belvárosban az osztrák repülővállalat székhelyével, és gyakorta együtt ebédeltem egy osztrák kollégámmal. Szívesen meséltünk egymásnak előző állomáshelyeinkről. Ez a kollégám korábban Fehéroroszországban dolgozott kiküldetésben, ott is nősült meg, és mindig nagyon élethűen varázsolta elém ottani élményeit. Az ő hatására vágtunk neki 2007-ben Rudi barátommal Fehéroroszországnak.

Bécsből repültünk Minszkbe, amelynek repülőtere döbbenetesen kihasználatlannak tűnt akkoriban. A légikikötőt az 1980-ban rendezett moszkvai olimpiára építették, de mivel a sporteseményt a nyugati országok bojkottálták Afganisztán szovjet megszállása miatt, lényegesen kevesebben vettek részt a „csonka olimpián”. Úgy látszik, a létesítmény azóta sem talált önmagára, és megőrizte túlméretezett jellegét az ország forgalmához képest.

Minszk belvárosa kellemes meglepetésként hatott ránk: igényesen felújított épületek, gondozott utcák, szolid árú vendéglátóhelyek, szerény, ám tiszta szállások várják az ide érkezőt. A szocialista hangulaton felülkerekedik a balti vidék jellegzetes látképe és építészete.

Első kirándulásunkat a kedvemért Vityebszkbe tettük. Kedves festőm, Marc Chagall szülőhelye ez a három folyó találkozásánál épült hangulatos kis város. Már csak a Chagall-emlékmúzeum miatt is érdemes ellátogatni ide – a tárlaton az eredeti festmények és grafikák mellett az akkori zsidó közösség mindennapjai is jól megismerhetők.

Másik kirándulásunk Dudutkiba vezetett. A Minszktől úgy száz kilométerre eső településen egy, a mi szentendrei skanzenünkhöz hasonló szabadtéri néprajzi múzeum kapott helyet. Feledhetetlen, ami itt a szemünk elé tárult: tüneményesen szép faházak, hagymakupolás templomcsodák és falusi mesterségeket bemutató autentikus műhelyek között szívhattuk magunkba a régi Fehéroroszország hangulatát. Mindezt egy hagyományos szélmalom látványa koronázta meg.

A visszafelé kinézett buszunk valami okból fogta magát, és a menetrend szerinti indulás előtt jó néhány perccel kihúzott a megállóból. Akárcsak eggyel korábbi utamon, Algecirasban… Mi ütött a világ sofőrjeibe? Mi a múzeum kis büféjéből néztünk utána leesett állal. Most hogy jutunk vissza Minszkbe? Ha közel voltunk is a fővároshoz, Dudutki mégiscsak amolyan világ végének tűnt.

Alig telt el pár perc, begördült a múzeum elé egy üzemi kirándulócsoport kisbusza, hogy felszedje az aranyfogú, fejkendős néniket, és hazaszállítsa őket.

Összeszedve bátorságom és halványuló orosztudásom, megtudakoltam, merre tartanak. Ellenkező irányba, persze, mint amerre mi mentünk volna. Igyekeztem minden erőmmel a szívükre hatni, segítsenek már rajtunk nagy nyomorúságunkban.

A kis röpgyűlés végén a helyi munkástanács megszavazta: vigyenek el minket egy nagyjából húsz kilométeres kerülővel a főútig, ott biztos találunk majd valami guruló alkalmatosságot, ami visszavisz Minszkbe.

Felszálltunk a buszra, előkerült egy-két házi vodkásüveg is. Szerencsére elég hatékonyan tudtuk hárítani a kínálgatást, ami pedig nem könnyű a világnak ezen a tájékán.

A nénikék azért kortyoltak egyet-egyet, közben dalra fakadtak a tiszteletünkre. És milyen gyönyörűen! A Mojszejev Együttes egyesített énekkara sem adhatta volna elő ennél szebben a Moszkva-parti estéket – három szólamban!

Rudival egészen elérzékenyültünk, és a rövidke buszút végén fájó szívvel váltunk el kedves útitársainktól.

Remek helyen tettek ki minket, mert alig emeltük fel a karunkat, hogy stoppoljunk, már meg is állt egy csillogó-villogó BMW napszemüveges sofőrje. A BMW-zés végén elmondhattuk, hogy Dudutkiban néhány óra alatt minden létező kulturális élményben megmártóztunk.

Hullafáradtan estünk be az ágyba minszki szállodaszobánkban, de a fülünkből még napokig nem ment ki az asszonykórus énekelte szívszorítóan szép melódia.

Hajóvájók az óceán közepén

GUAM, POHNPEI, NAN MADOL, MIKRONÉZIA

Több világkörüli utam után 2007-ben negyedszer vállalkoztam rá, hogy legalább egy félkört megteszek a glóbuszon, több országot összekötve. Óceániába nem sűrűn volt alkalmam elruccanni, így hát kitűztem magamnak célul, hogy megismerjem ezeket a szigeteket. Efféle tájakra csak modern robinzonádokban és katasztrófafilmekben pottyannak le az égből jobb sorsra érdemes amerikai kalandorok és hivatalnokok.

Kiinduló állomásom Okajama volt Japánban, Honsú szigetén. A kanapészörfölés nemcsak a szállásszerzés legjobb módja, de kiváló lehetőség a helyiekkel valós ismerkedésre. Okajamai vendéglátóm egy Fülöp-szigeti származású, kínai gyökerű amerikai legény volt. A japán városban szusiséfnek tanult, de szegény alig haladt valamit a szamárlétrán. A szigorú „tanmenet” szerint egy évig csak rizst főzettek vele az étteremben. Persze közben sok kis titkot lesett el, nekem is csodás szusitálat rittyentett. Alvin jó barát maradt, ahogy sokan mások utazásaim során. Azóta is sokszor összefutottunk, főleg amerikai városokban.

Okajamából elkirándultam Hirosimába, ahol nagy hatást tett rám az 1945. augusztusi atomrobbantást túlélő romos kiállítócsarnok. Erről kevesen tudják, hogy egy cseh építész tervezte, itt emlékeznek meg minden évben az atomtámadás áldozatairól.

Vasúton közelítettem meg a híres icukusimai szentély vízen álló díszkapuját, amely japán egyik legnépszerűbb turistalátványossága. Következő repülésem a Mariana-szigetek legnagyobb tagját, Guamot érintette, amelyet sokan ismerhetnek a hírekből, itt van ugyanis a régió legnagyobb amerikai támaszpontja. Szállásadóm is tengerészgyalogos tiszt volt, aki egy egész lakrészt rendelkezésemre bocsátott külön fürdőszobával. Talán ez volt az egyik legkényelmesebb „kanapém” a sok világkörüli vendégeskedés közül. Cserébe én navigáltam körbe házigazdámat a szigeten. Bár vagy egy éve lakott már ott, alig dugta ki az orrát a bázisról. Pedig jó néhány, még a spanyol hódítás idejéből származó emlék, főleg templomrom látható az összeépült városrészekben.

Guamról indul egy különleges repülőjárat, ami Honoluluig öt helyen is megáll, méghozzá két újabb óceániai országot érintve. Magam is ezeken az állomásokon szakítottam meg az utamat, nevezetesen Mikronéziában és a Marshall-szigeteken.

Előbbi legérdekesebb helyszíne az Atlantisz-legendának is helyet adó Nan Madol romváros, amelyet két szerzetestestvér kezdett építeni, de mivel sem élelem, sem víz nem volt a környéken, a szerzetesek csak a bennszülöttek adományaiból tudták fenntartani magukat. Amint valami háborúság tört ki – ami gyakran megesett errefelé –, azon nyomban megszűnt az ellátás. Aligha furcsa módon a mezőgazdaság isteneinek emelt oltárok és szentélyek idővel elnéptelenedtek, és enyészet lett úrrá a mesés építményeken.

Turista is kevés keresi fel a romokat, mivel az építmények az évszázadok alatt megsüllyedtek, csak csónakkal közelíthető meg a helyszín. Vagy, ahogy mi csináltuk útitársaimmal, pár ruhánkat és papucsunkat egy nadrágszíjjal a fejünkre kötöttük, és egyszerűen átúsztuk az ötvenméteres vízi ösvényt. Visszafelé zuhanyoztunk is, persze nem fürdőszobában, hanem egy bő vizű, tizenöt méteres vízesés hűs habjai alatt.

Másnap már a Marshall-szigetek Pohnpei nevű tagján landoltam. Kedves útitársam vitt el terepjárójával a szállásomig.

A paradicsomi környezeten kívül látni- és tennivaló itt aztán nem akadt túl sok, a terület egyetlen – szomorú – nevezetessége az amerikai atomtemető, a Runit-dóm vagy Kaktusz-kupola. Az amerikaiak 1944 januárjában a Kwajalein-atollról kiindulva foglalták el a szigeteket, és 1958-ig nukleáris fegyverek tesztelésére használták a Bikini- és az Enewetak-atollt. A kísérletekből hátramaradt radioaktív törmeléket rakták le a Runit-szigeten, ezt őrzi az a bizonyos kupola. Újabban sokat cikkeznek róla, ugyanis az építmény süllyedni kezdett – ennek súlyos következményeit az olvasó fantáziájára bízom.

Majurón bemutattak a barátságos helyieknek, akik egytől egyig szépséges, bronzbőrű, mosolygós emberek. Sok dolgom nem akadt, hát én is beálltam az utcagyerekek közé botcsinálta hajóácsnak. A helyi kormányzat úgy köti le a csellengő gyerekeket, hogy halászhajókat faragtatnak velük a pálmafák törzséből. Tiszta szerencse, hogy apámék Duna-parti csónakházában el tudtam lesni pár fogást, mert bár a Marshall-szigetekről van szó, a messziről jött ember itt is úgy farag, ahogy akar.

Utazás egy nem létező ország földjére

CHIȘINĂU, MOLDOVA
TIRASPOL, TRANSZNYISZTRIA

Ha azt mondom, Moldova – esetleg Moldávia –, bizonyára sokan elbizonytalanodnak, hol is fekszik a térképen ez a Magyarország alig harmadát kitevő kis állam. Nos, hivatalos nevén a Moldovai Köztársaság, az egykori szovjet tagállam, Románia és Ukrajna közé beékelődve terül el, hivatalos nyelvei a moldáv, az orosz, az ukrán és a gagauz. Moldáviai utam érdekessége, hogy huszonnégy óra alatt szinte mindent láttam, amit errefelé látni érdemes. Mint oly sokszor, Zoli barátommal repültem, Budapestről tartottunk Chișinăuba, vagy ahogy földrajzórán tanultuk, Kisinyovba (magyarul Kisjenőként is szokás a fővárost emlegetni), ahol már várt egy újabb jóbarát.

Brian, az amerikai srác egy segélyszervezet önkénteseként Moldáviában végezte jótékony munkáját. A reptéren felvett bennünket kocsival, és a lakására menet megmutatta nekünk Kisinyov belvárosát. A legemlékezetesebb látnivaló a városkapuként szolgáló két hatalmas panelház, amelyek rácáfolnak a sztereotípiákra, és izgalmas formájukkal a főút két oldalán valóban kapuként fogadják az érkezőt. Vacsora után egy házibuliban találtuk magunkat, ahol egy másik – svájci – önkéntes búcsúpartija zajlott éppen. Sok világlátott külhonival beszélgettem, akik érdekes dolgokat meséltek Európa legszegényebb országáról. Emberkereskedelem, gyerekprostitúció, külföldön dolgozó moldávok, akik lényegében eltartják az ország maradékát…

Az éjszakát Brian lakásában töltöttük, másnap pedig már korán reggel indultunk Transznyisztriába. Ha Moldováról általában keveset tudunk, erről a – voltaképpen nem létező – országról bizony még annyit sem. A világutazók szubkultúrájának fontos része, hogy a hivatalos ENSZ-tagországok mellett minél több egyéb területet (például Grönland, Csatorna-szigetek) és el nem ismert országot próbáljunk felfedezni. Nem is gondolnánk, hány szakadár ország létezik ezen a világon! A teljesség igénye nélkül néhány példa: Abházia, Hegyi-Karabah, Dél-Oszétia, Szomáliföld, Észak-Ciprus, és a jelen történetben közelebbről bemutatandó Transznyisztria is.

A régiót, hivatalos nevén a Dnyeszter-menti Moldáv Köztársaságot csakis Oroszország és néhány más, „outsider” ország ismeri el önálló államként. A Szovjetunió felbomlása után önállósodott Moldovától elszakadt keskeny földsáv a Dnyeszter folyótól keletre terül el. Az el nem ismert országok belső viszonyai általában nehezen kiismerhetők, a politikai és sokszor harci események függvényében igen változékonyak. Ezért aztán sokszor kiszámíthatatlan a be- és kijutás, de a puszta ott-tartózkodás is.

Ilyen ismeretekkel vágtunk neki autóval Kisinyovból a közel nyolcvan kilométeres útnak. Már a belépés is emlékezetesen sikerült. Egy nem létező országnak nem létezhet határa sem, Transznyisztriának mégis van. Igen eredeti megoldással: a moldáv kilépőpont után egy orosz békefenntartó tank következik, majd a transznyisztriai belépőpont. Akkora tányérsapkákat, mint ezen a határon, még a régi szovjet filmekben sem igen láthatunk. Jól átvizsgáltak és kikérdeztek bennünket, végül nagyobb kötekedés nélkül továbbengedtek. Külön kaland egy nem létező ország pecsétjét begyűjteni az útlevélbe. Van, hogy kedves könyörgésre megszán a határőr, és odastempliz egyet, van, hogy csak egy önálló lapon szerepelhet a pecsét, amit a kilépésnél elvesznek, sőt akad olyan hely is, ahol semmi nyoma nem marad a be- és kilépésnek.

Transznyisztriában a külön lap dívik, és könyörgésre sem kaptunk pecsétet az útlevélbe. A kalandok inkább a kilépésnél vártak ránk, de ne szaladjunk ennyire előre. A nem létező ország nem létező határát elhagyva a „fővárosba” robogtunk tovább. (Az ország teljes területe nagyjából egy magyar megyét tesz ki.) Tiraspol a focirajongók számára ismert lehet. A Sheriff Tiraspol FC mint moldáv csapat többször megfordult a nemzetközi kupákon is. S hogy miért Sheriff? Transznyisztria örökös királya egy volt szovjet rendőrtiszt, aki a birodalom felbomlása után gyorsan meggazdagodott. Rendőr lévén tréfásan sheriffnek szólították. És ahogy volt szovjet gazdagokhoz illik, dukált neki is egy fociklub, ez lett a Sheriff Tiraspol.

Az autóút és a Tiraspolban eltöltött fél nap során egy igazi szovjet típusú retró város képe bontakozott ki előttünk. Régi pártszékház, Lenin-szobor, Moszkvicsok az utcán, és az elmaradhatatlan hősi emlékmű, ami a Moldáviával folytatott függetlenségi harc elesettjeinek állít emléket. Itt nem koszorúzhattunk ugyan, mint majd két év múlva Észak-Koreában, de azért át tudtuk érezni az emlékmű jelentőségét a helybéli szakadárok számára.

Transznyisztria azért is különleges a nem létező országok között, mert nem létezése a lehető legkifinomultabban zajlik a maga műfajában. A nem létező határ átlépéséről már említést tettem, de emellett minden kellék megtalálható itt, ami egy igazi ország működéséhez nélkülözhetetlen. Van saját pénzük, a transznyisztriai rubel, ami természetesen erősebb, mint a moldáv lej. Még jegybankot is láttunk! Van továbbá saját gépjárműrendszámuk, amit a nem létező országot elhagyva azonnal moldávra cserélnek, hogy mégiscsak létezzenek. Van kézzel kitöltött transznyisztriai útlevél is, ezzel Oroszországba gond nélkül lehet beutazni. De mindenkinek van moldáv útlevele is, hogy más irányba is neki tudjon indulni a világnak szűk hazájából. Egyszóval, kacifántosan, de igazán respektálandó módon oldják meg az itteniek a legális létezést.

Zoli barátommal úgy terveztük, hogy a tiraspoli kirándulás után a kisinyovi reptéren búcsúzunk majd el kedves vendéglátónktól, Briantől. Előtte azonban még szürreális izgalmak vártak ránk. A nem létező országok elhagyása általában gondmentesen történik – nem így Transznyisztriában. A határőr gyorsan összeszedte a belépésnél kapott, lepecsételt papírokat, de a nem létező ország nem létező vámtisztje megállított minket, és felszólított, hogy kövessük az irodájába. Az iroda egy konténer volt, bizonyára a határ mobilitása miatt (jobb megőrizni a gyors mozgékonyságot). Az ajtó bezáródott mögöttünk, és lassú, kimért útlevélböngészés kezdődött.

Szerénytelenség nélkül állíthatom, hogy kiváló érzékkel kommunikálok a hivatalos szervekkel. Jelen esetben is jól reagáltam az eseményekre. Az nyilvánvaló volt, ha nem tanúsítunk ellenállást, semmi bajunk nem eshet. Hiszen mit tehetne velünk egy nem létező ország vámtisztje kezében két európai uniós és egy amerikai útlevéllel? Bezár minket? Két óra múlva, hogy némi túlzással éljek, nyakában az amerikai tengerészgyalogság. Ennek tudatában sokkal higgadtabban fogadtam a kibontakozó konfliktust. A tiszt célja egyértelmű volt: némi stressz hatására majd megnyitjuk pénztárcáinkat, és egy kis korrupció után szabadon távozhatunk. De nem így történt. Iratainkat lapozgatva emberünk belefeledkezett az én útlevelembe, ami ez idő tájt majdnem tele volt. Meg is jegyezte:

– De sok országban járt!

Ekkor melléléptem, a filmekből ismert vallatólámpát az útlevélre irányítottam, és szépen mesélni kezdtem az egyes pecsétek, vízumok történetét. Hamar lenyűgöztem a két perce még mogorva tisztet. Az útitársaim útlevelén is átszaladt, és elismerőn jegyezte meg:

– Maguk is sok országban jártak!

Habár néhány percre sikerült kizökkentenem a tisztet, azért nem volt teljes a siker. Észbe kapott, és gyorsan rátért a lényegre. Mivel egy amerikai is volt köztünk, tőle remélte beszedni a sarcot:

– Hány dollár van magánál? – szegezte Briannek a kérdést különösebb köntörfalazás nélkül.

– Úgy harminc dollár – tárta szét a kezét Brian.

A tiszt arcáról lehervadt a remény.

– És hány cent? – kérdezte egy utolsó, dühös erőfeszítéssel.

Brian erre is gyors választ adott, de ekkor már könnyeinkkel küszködtünk az elfojtott röhögés közepette.

Így nem sikerült a nem létező ország nem létező határán szolgálatot teljesítő nem létező vámtisztnek megfejnie az igenis létező utazókat.

Elkendőzött tekintetek

KABUL, AFGANISZTÁN

Afganisztáni utazásom valójában Hawaiin kezdett formálódni, amikor az ottani egyetemen tanuló kedves ismerősöm, Andy Chan meghívott a szigetre. Andy szingapúri kínai, akit még a Virtualtourist.com oldal fórumán ismertem meg lalibelai szállást keresvén. Ismerősöm Hawaiin, a Honolului Egyetemen tanult idegenforgalmi szakon, s mindjárt ajánlott is nekem helyet, ahol meghúzhatom magam. Levelezni kezdtünk, a vége az lett, hogy meghívott az egyetemre: tartsak egy előadást az európai légi közlekedési tendenciákról, ami akkoriban nagy változásokon ment át a fapados és a hagyományos légitársaságok versenye nyomán.

A hawaii meghívással természetesen boldogan éltem, a prezentációm is igen jól sikerült. Andy az auditóriumból kijövet elmesélte, hogy háromhetes meghívást kapott Kabulba, Afganisztán fővárosába. Egy utazási iroda vette fel gyakornoknak. Ha netán van kedvem őt meglátogatni, nézett rám kíváncsian, biztosan tud majd meghívólevelet szerezni a vízumhoz. Elintézi a beutazásomat is.

Micsoda kérdés – hát hogyne lett volna kedvem! Kis idő múltán meg is jött a meghívólevél. Az afganisztáni vízumkérelmet Bécsben lehetett benyújtani – Budapesten nincs afgán nagykövetség –, ezt egy Bécsben élő magyar barátom el is intézte nekem. Egy hétre rá megkaptam az útlevelemet az 5/2008. számú vízummal, ami, július lévén, nem utalt nagy tülekedésre. Afganisztán 2008-ban kétségkívül nem turisztikai forgalmáról volt híres.

Budapestről indultam, Dubajban terminált kellett váltanom, hogy átszállhassak a Kam Air egykor fenséges, mára leharcolt gépmadarára, azaz Boeingjére. A gépen szétnézve annyi izgatott arcot láttam, mintha az utasok évek elteltével térhettek volna csak haza, és gyanítom, hogy ez valóban így lehetett. Európai utas talán kettő ülhetett rajtam kívül a járaton.

A gyors útlevélkezelés után Andy várt rám nagy mosollyal a kabuli terminál detektívüvegének túlfelén. Máris terelgetett a rám várakozó elegáns fehér terepjáró felé. Az idegenforgalmi iroda, ahol gyakornokoskodott, igencsak megadta a módját a kiszolgálásnak. Én pedig gyorsan megkaptam az eligazítást a biztonságos ott-tartózkodáshoz: kerüljek minden feltűnést, lehetőleg mindig más időben, más útvonalon menjek haza, és ha lehet, mindig helyiekkel. Ne tudják a szokásainkat kifigyelni, ne csináljak semmi szokatlant, ne kérdezősködjem – szólt a határozott utasítás.

Andyt azzal bízták meg az utazási irodánál, nézzen körül egy külföldi szemével, és próbáljon az eljövendő békeidőre programokat összeállítani, amit az ott élő diplomatáknak, kereskedőknek és a lassan be-beszivárgó turistáknak értékesíteni tudnak. A hosszú évekig háború sújtotta ország lassan kezdett magához térni, de már az is nagy szó volt, hogy egyáltalán békeidőszakról gondolkodhattak. Több mint tíz év elteltével sajnos már látszik, Afganisztán azóta sem állt talpra, a történelem sokkal jobban végigtiport rajta annál.

Ebben a felelősségteljes, ám könnyű munkában tudtam én pár napig segédkezni fiatal barátomnak. Ehhez persze alapos városnézéseknek és kirándulásoknak kellett alávetnem magam, különben nem tudtunk volna szakvéleményt formálni. A város még messze nem állt készen a turizmusra. Kilőtt épületek, útszélen hagyott páncélos járművek, romok, törmelékek és egyéb háborús maradványok lépten-nyomon. Mindenütt felismerhetetlenségig elkendőzött nők, a teázó, kávézgató férfiak világa ez. Az európai vagy amerikai jövevényre fürkész, bizalmatlan tekintetek merednek. Már van forgalom az utcákon, de még súlyos terhek alatt nyög a város.

Andyvel felkerestük Pandzsírban Ahmad Sah Maszud sírját, az afgán nemzeti hősét, aki megszervezte a szovjetekkel szembeni ellenállást. Ő volt a tálibok ellen harcoló koalíció katonai vezetője is. Az egyetlen afgán vezető, aki soha nem hagyta el országát sem a Szovjetunió, sem a tálibok elleni harc idején. 2001. szeptember 9-én szigorúan őrzött rezidenciáján adott interjút Kabulból érkező állítólagos arab újságíróknak, amikor felrobbant a kamerába rejtett bomba.

A Maszud sírjához vezető úton megálltunk egy falusi teázóban, eljött a fagylalt ideje. Ettől jómagam kicsit ódzkodtam, de Andy rögvest megnyugtatott: ő már evett fagyit ebben az országban eleget, és nem lett semmi baja. A teázóba belépve nem is a fagyizás gondolata, inkább a vendégkör volt ijesztő. Mintha az al-Kaida tartott volna körzeti megbeszélést a számukra ellenséges Maszud másfél méteres portréja alatt, helyi dalokat énekelgetve. Mi persze csak mosolyogtunk, mint a vadalma, de olyan gyorsan ültünk vissza a kocsiba, mint akiknek most jut eszébe valami életmentően sürgős teendő.

A nemzeti hős pandzsíri síremléke egy hatszög alakú, nyitott kőtorony, ebben őrzik az egyszerű szarkofágot. Nemrég olvastam, hogy jókora erőfeszítésekkel jelentős zarándokhelyet készülnek itt kialakítani. Ennek előkészületeként már 2003-ban létrejött a Maszud Alapítvány, amely afgánoknak nyújt humanitárius segítséget.

Kabuli napjaim végén Andy bánatos szemmel vett búcsút tőlem. Éreztem, bizony szívesen jönne velem tovább, Delhi felé. A jóból is megárt a sok, pláne Afganisztánból.

Tevehajsza Modern Talkingra

TRIPOLI, LÍBIA

Két évvel a Kadhafi-rendszer bukása előtt rendkívül leleményes módon sikerült líbiai vízumhoz jutnunk Zoli barátommal. Egy korábban megismert líbiai barátom hozzátartozója a helyi bevándorlási hivatalnál dolgozott, s az ő segítségével nevünk felkerült egy turistacsoport vízumkérő listájára. A határátlépés ennek megfelelően simán zajlott, ott szerepeltünk ama bizonyos, általunk nem ismert lista alján, és a telepített vízumot gond nélkül bepecsételte a tripoli határőr.

Előtte azonban a berepülés még tartogatott egy kis kalandot. Eredeti tervem szerint amszterdami átszállással érkeztem volna Tripoliba, méghozzá úgy, hogy Zoli a londoni géppel tíz perccel korábban szálljon le ugyanott, és már az érkezőtranzitban örülhessünk egymásnak.

A Budapest–Amszterdam útvonallal minden rendben is lett volna, ha a gép nem késik. Amszterdamban fél órám maradt az átszállásra, ami elég is, hiszen mindig csak kézipoggyásszal utazom, és a lábam is van olyan gyors, hogy átérjek a két terminál között. Gyakorlott légi közlekedőként megkértem a tranzitpultnál szolgálatban lévő hölgyet, szóljon oda a tripoli gép kapujához, hogy jövök, le ne zárják a járatot – és már futottam is. Odaérkezvén azonban kiderült, hogy a beszállítást bizony lezárták. Majd holnap mehetek tovább, hangzott az utasítás.

– De ember – horkantam fel –, ott áll a gép a cső végén! Nincs feladott csomagom, magam is légi közlekedésben dolgozom, szabadjeggyel vagyok itt, ráadásul ideszóltam idejében, hogy jövök! Ne tessék velem szórakozni, az én ramaty szívem ezt nem bírja!

De a cerberus kérlelhetetlen volt. Sosem vesztem el híres hidegvéremet és udvariasságomat, de akkora igazságtalanság ért (ráadásul borulni látszott az útitervünk Zolival), hogy magamból kikelve két kézzel csapkodtam a pultot.

Még másnap is piros volt a tenyerem. Végül lehiggadva és fejben átkapcsolva szakmai üzemmódra a következő megoldás fogalmazódott meg bennem. Mivel a holland légitársaság jegyét az olaszok is elfogadják (lévén hogy egy légitársasági szövetség tagjai), ha eljutok Amszterdamból Rómába, akkor a késő esti Alitalia-géppel még aznap Tripoliba érhetek, és semmi sincs veszve.

Zoli barátom mindeközben rendben leszállt Tripoliban, és az amszterdami gép kijáratánál várt rám. Én persze még csak a Róma felé tartó kitérőmet repültem. Barátom szerencsére feltalálta magát – megkereste líbiai ismerősünket, akivel együtt töltötték a délutánt. És láss csodát, mentőötletemnek hála este már együtt vacsorázhattunk. Megérte, hogy kiokoskodtam az utat!

Maga Tripoli nem tett ránk nagy benyomást ugyan, de helyi barátunk, Halíd elvitt bennünket egy gőzfürdőbe, ahol, mondhatom, középkori kínzókamrák rafinált trükkjeit vetették be masszírozás címén. Legalább kilencvenkilós volt a behemót jóember, aki a hátamon sétált. Meg kell hagyni, az enyhe kis becsípődésem teljesen helyre jött utána!

Ugyancsak élményszerű kirándulást tettünk a római kori romvároshoz, amely a száz világcsoda között szerepelt könyvemben Leptis Magna néven. A hatalmas romvárosban láthatók egyebek közt Septimus Severus császár diadalívei, egy gyönyörű állapotban fennmaradt amfiteátrum és egy tengerparti cirkusz.

Másnapi célállomásunk, Gadámesz külön fejezetet is megérne. A kisváros már a Római Birodalom idején fontos kereskedelmi csomópont volt. Ez az oázisra épült városka kötötte össze a Szaharától délre elterülő világot a sivatag északi peremével, így a birodalom Africa nevű provinciájával. Később is főként a megfáradt, délről érkező karavánok átrakodó-, illetve pihenőhelyeként szolgált. Egyedi látványt nyújtanak hófehérre meszelt, szorosan egymáshoz tapadó házai, amelyek a meleg elleni védekezésül is szolgálnak. A házak lapos, teraszként szolgáló tetőit építtetőik kezdetektől fogva gyalogjárdákkal kötötték össze, így a szigorú muzulmán előírásoknak megfelelően a nők külön életet élhettek. Odalent a férfiak és idegenek jártak-keltek, kereskedtek, a tetőszinten pedig az asszonyok tudtak egymással társalogni, közlekedni, még vásárolni is. A kereskedés, ahogy régen, javarészt ma is az utcaszinten folyik, a tarkabarka forgatag itt a mindennapok része. Nem véletlenül kapta meg Gadámesz az UNESCO Világörökség címet.

Mielőtt megcsodálhattuk volna a fehér várost, a Tripoli– Gadámesz út valódi izgalmakat tartogatott. A legkényelmesebb, leggyorsabb és nem mellesleg legolcsóbb közlekedési eszköz itt a taxi. Kihasználva a sivatagba nyúló hosszú, egyenes utat, sofőrünk máris pályarekord-kísérletet tett, és ami abból az ócska tragacsból kipréselhető volt, ki is hozta belőle. A száguldás addig tartott, amíg egy népes tevecsorda utunkat nem állta. A sivatag hajói – vagy inkább sétahajói – békésen bóklásztak előttünk, jelentősen csökkentve a száguldás mámorát. Ha a taxis dudált vagy kicsit jobban megnyomta a gázpedált, a kétpúpúak védekezésképp szembefordultak velünk. Megjegyzem, ahogy egy teve a tekintetével fenyegetni tud, egyenesen hátborzongató. A sok dudálás és motorzúgás egy idő után ezeket a békés állatokat is kihozta sodrából, és már nemcsak fenyegetően néztek, de egyikük nagy trappolással megtámadta az autónkat is. Taxisunk a korlátozott lehetőségek ellenére gyors manőverezésbe kezdett, és cselesen kikerülte a megvadult tevét. A helyzet szürrealitását fokozta, hogy a tevével kergetőzve az autóban a mifelénk már akkor is jócskán elfeledett Modern Talking-sláger, a Cheri, Cheri Lady üvöltött a hangszórókból. Zolival pompásan szórakoztunk.

Gadámeszből visszafelé megálltunk egy apró, kristálytiszta tavacskát rejtő oázisnál, itt tudtuk lemosni magunkról az út porát. Az autóversenyző hajlamú taxisofőr ezután kitartón folytatta velünk az ámokfutást – utólag belegondolva ma sem vagyunk benne biztosak, hogy odafelé a taxis viselkedése vagy a Modern Talking-sláger bőszítette fel annyira szegény tevéket…

Kubában nem a kókuszdiók koppannak

HAVANNA, MATANZAS, KUBA

Kubában kétszer jártam, és azt hiszem, elég is volt. Idővel megfakult számomra az ország egzotikuma, a karibi álom a maga kellékeivel. A városok persze, amelyekből a történelem amolyan kopottas-mediterrán, színpompás és izgalmasan veszélyes világot formált, már több meglepetést tartogatnak – és tartogattak az én látogatásaimkor is. Az első klasszikus turistaút után 2010-ben tértem vissza feleségemmel, hogy a repülőterek gyűjtése mellett ezúttal másik hobbimnak, a különleges vonatokon való utazásnak is hódoljak.

Kevesen tudják, hogy az észak-amerikai kontinens első villamos vasútvonalát Kubában indították el. A vasutat az amerikai Hershey csokoládégyár építtette ipari célokból: a Varadero melletti Matanzas cukornádültetvényeiről szállította a learatott terményt egyenesen a Casablanca kerület cukorgyárába, a Havannába. A Hershey-vasút – a mai napig így nevezik – a két város közötti nagyjából kilencven kilométeres távon ingázik.

Azt találtam ki, hogy utolsó kubai napunkon ezzel a vonattal zakatolunk át Havannába, ahonnan a gépünk indult hazafelé. Ági nagy bánatára ott kellett hát hagynunk Varadero szép strandját, hogy utolsó éjszakánkon egy kis magánlakásban szálljunk meg Matanzasban – innen indult a vonat másnap kora reggel. Hiába próbálkoztunk taxit szervezni reggelre, egy ilyen kisvárosban reménytelen volt. Gyalog kellett kibaktatnunk az állomásra, hajnali fél ötös kelés után.

Ági érthető módon félt a lélektelen utcákon, én pedig férfiasan nyugtatgattam: semmi gond, ha rossz arcokat látunk, előkapom jól bevált önvédelmi fegyverem – egy klasszikus tornasípot –, és felverjük a szunnyadókat!

Most már bevallhatom, én is meg voltam szeppenve. Kuba sosem a közbiztonságáról volt híres, különösen, ha külföldiekről van szó, de bajmentesen kiértünk az állomásra. Vagy tíz másik utas szállt fel velünk a két kocsiból álló szerelvényre. A vonat leginkább a mi HÉV-ünkre emlékeztet, a kocsikon jókora áramszedőkkel, elöl pedig a régi gőzmozdonyok rostélyára hajazó rácsozattal. Boldogan helyezkedtem el az ülésen, hogy végre a Hershey-vasutat is kipróbálhatom.

A felkelő nappal egy időben érkeztünk a Havannai-öböl túloldalára, ahonnan komp közlekedett a belváros felé.

Éberség mindenekelőtt! Kubában évtizedekig semmit nem bíztak a véletlenre, az amerikai partok közelsége mindenki iránt bizalmatlanná tette a 2019-ig kommunista ország fegyveres erőit és őreit. A kompátkelőnél is reptéri léptékű és szigorúságú vizsgálat következett – amin mi fenn is akadtunk.

Az egyenruhás szolgálat emberei először egymás között értekeztek, majd kerítettek egy angolul valamelyest beszélő leányzót. Utasították, hogy közölje velünk, a kézi poggyászunkban egy laptop van.

– Ha van, hát van. Mi azzal a gond? – értetlenkedtünk.

– A kompon tilos laptopot szállítani! – közölték.

Magam a fél világot bejártam, de ilyenről még sosem hallottam. Készségesen felajánlottam, adják oda laptopot magának a komp kapitányának, és mi majd csak a túloldalon kérjük vissza.

Na, ettől szabadult csak el a görögtűz.

– Még mit nem, hát épp ez az! – sivalkodtak a katonák. – A laptop műholdas térképével a kapitány eltérítheti a hajót akár Floridába is!

Először azt hittem, viccelnek. Kedves mosolyt erőltettem magamra, jelezvén, ezt nem gondolhatják komolyan – de tévedtem. A komp nélkülünk indult el. Most mi lesz? Este indul a gépünk Párizsba.

Ó, mondták néhányan segítőkészen, óránként jár busz. Megkerüli ugyan az egész öblöt, de három órán belül elérhetjük a főváros közepét.

Feldúlva ültünk buszra. Helyi pénzért adtak jegyet is. Még szerencse, hogy hajnalban korán indultunk Matanzasból, és volt időnk még taxit is fogni a reptérre.

Mielőtt a taxiállomáson beültünk volna Kuba jellegzetes színfoltjába, a kissé lepukkant Ladába, egy koldus lépett oda hozzánk. Kezébe nyomtam maradék helyi pénzünket – ha már a mi napunk így alakult, legalább az övé sikerüljön jól… Döbbenten néztem, ahogy visszaadja. Ő konvertibilis pesót koldul – közölte önérzetesen. – Ez a helyi csak játékpénz – biggyesztette az ajkát.

Na hiszen, ha ezt Fidel hallaná! – néztünk össze Ágival. Mázlija van, hogy lemondott két éve, és elnökként ezt már nem élhette meg.

Kicsempészett emlékek

PHENJAN, ÉSZAK-KOREA

Két hivatalos dél-koreai látogatásom után mindenképp szerettem volna visszatérni a félszigetre, hogy magánemberként nyugodtan felkereshessem az úgynevezett demilitarizált övezetet, s ha csak fél lábbal is, de beléphessek egyszer Észak-Korea területére. Egy utazó számára egy ilyen kaland felér egy kisebb csodával.

Ezt az Észak-Korea és Dél-Korea közötti több mint kétszázötven kilométer hosszú és négy kilométer széles sávot folyamatosan őrzi a katonaság, a szögesdrótok között aknák és tankcsapdák sorakoznak. A két ország technikai értelemben a mai napig hadban áll egymással, csak épp 1953 óta érvényben lévő tűzszünettel. Ezért sem államhatár az adott zóna, csak demarkációs vonal.

Ennek ellenére a DMZ, vagyis demilitarizált övezet nagy népszerűségnek örvend a turisták körében – sokan szeretnék látni a veszélyes határvonalat, amelynek egy bizonyos területére beléphetnek. Az embernek „csupán” alá kell írnia egy nyilatkozatot, amelyben vállalja, hogy saját felelősségére megy be, és hogy esetleg nem jön ki élve.

Vonatszenvedélyemnek hódolva Pekingből a Transzszibériai expresszel utaztam Ulánbátorba, Mongólia fővárosába. Innen a koreai légitársaság gépével repültem az akkor vadonatúj incshoni reptérre, Dél-Koreába.

Már hetekkel korábban írogattam utazási irodáknak, hogy indulnak-e DMZ-séták, és hogy miként tudnám előre bebiztosítani magamnak a túrát. Nem kell aggódni, nyugtattak meg az egyik szöuli irodából, naponta több busz is indul a demilitarizált zónába, sosincsenek tele, csak oda kell mennem a déli fővárosba, és másnapra megszerveznek mindent. A helyzet pikantériájához tartozik, hogy Szöul és Phenjan mindössze hetvenhét kilométerre fekszik egymástól, az északi országban ezt még tábla is jelöli készségesen, csak épp azt az apróságot nem tüntetik fel rajta, hogy a határzónán a légy sem repülhet át.

Hát jó, legyen így, nekivágtam Szöulnak.

Olyan szállodát választottam, amelyben a túraszervező cégnek volt kirendeltsége. Este fáradtan érkeztem, de máris rohantam a pultjukhoz. Azzal fogadtak, hogy törölték a másnapi DMZ-túrát. Nemzetközi gyermeknap van, nincs mit tenni, ilyenkor szünetel a zónalátogatás. Menjek két nap múlva.

– Na de holnapután én már Zürichbe repülök, és emiatt utaztam ide! – fogtam a fejem kétségbeesve. – De tudják mit, nem szeretek veszíteni, megnézem én azt a DMZ-t! Legfeljebb Észak-Koreából! – jelentettem ki, és nagy dérrel-dúrral otthagytam a pultot.

Kirohanásom bizonyára meghökkentőn hatott, hiszen az egyéni beutazás Észak-Koreába lehetetlen volt.

Még aznap éjjel keresgélni kezdtem az interneten. Tudtam, hogy néhány barátom járt már odaát, és azt is, hogy a szingapúri Andy Chanre mindig számíthatok. Pár óra múlva jött is a válasz Andytől: a legjobb Svédországból szervezni a túrát. Él ott egy Julia nevű grúz hölgy, aki Moszkvában észak-koreai diákokkal tanult együtt, kitűnő kapcsolatai vannak. Ráadásul a Svéd Észak-koreai Baráti Társaságnak is szervez aránylag kedvező árfekvésű utakat (igen, én sem kis meglepődéssel nyugtáztam, hogy létezik ilyen szervezet).

Így már könnyebb szívvel hagytam el Szöult. Hazaérve Budapestre azonnal felvettem a kapcsolatot Juliával, beléptem a különös baráti társaságba, majd kiutaztam Stockholmba, és az észak-koreai követségre már együtt mentünk a kedves grúz hölggyel. Nagy tetszést aratott, amikor a grúz és a magyar vendég oroszul kezdett beszélni a koreai svéd diplomatával.

Zoli barátomat sem kellett sokáig noszogatni, szívesen vállalkozott a kalandra. Pár hónap alatt sikerült mindent megszerveznünk. Találkozóhelyül a pekingi repülőteret jelöltük ki, itt gyűlt össze kis csapatunk, amely rajtunk kívül a Julia túrájához csatlakozó különféle skandináv utazókból állt.

Gépünk, az észak-koreai légitársaság IL–62-ese a mai kor utasai számára gyakorlatilag múzeumi darab. A típusszám a gyártás évét jelöli, ez alapján el lehet képzelni a retró hangulatot az utastérben. Sokak szerint a masinát csak a Szentlélek tartotta össze. Kedves színfolt volt a rosszulléti zacskókon sajátos angolsággal feltüntetett felirat: „For your refuses” (kb. „a visszautasításokra”).

Phenjanban landolva a reptéri információs tábla aznapra három járatot mutatott: egy menetrend szerintit, amivel mi jöttünk, és két sűrítőt, amit a Nagy Vezér kilencvennyolcadik születésnapjára rendezett ünnepségre érkező delegációk és turisták számára állítottak be. Lám-lám, történelmi pillanatban érkeztünk.

Az útlevélkezelés után találkoztunk helyi idegenvezetőinkkel – tudni kell, hogy Észak-Koreában kizárólag központilag kirendelt idegenvezetőkkel közlekedhetnek a csoportok. Ripsz-ropsz össze is szedték az összes mobiltelefont, és egy nagy, vámmentes műanyag zacskóba helyezték őket, majd barna ragasztószalaggal jól átragasztották az egészet. Pár nap után tudtuk meg, hogy bár az országban nincs nyugati rendszerű mobilhálózat, az elővigyázatosság oka, hogy a demilitarizált övezet környékén a telefonok ráállhatnak a dél-koreai rendszerre, és onnan akár kémüzeneteket is le lehetne adni velük.

Tíz-egynéhányunkra két idegenvezető jutott, akiknek éppúgy feladatuk egymást is figyelni, hátha valami ideológiai elhajláson kapják a másikat. Egyébként rendkívül barátságosan és látszólag nyitottan fogadtak minket.

A fővárosban, akárcsak vidéken, mindenki gyalogszerrel közlekedik. Láttunk ugyan néhány buszt, és minket is megutaztattak a „csodametrón” (amin amúgy csúcsforgalom idején is lézengtek az emberek), ám a rossz nyelvek szerint a földalattinak valójában csak négy állomása működik. Egyszóval mindenki gyalogol. Az utcán nemhogy autók, de teherautók sem járnak – rejtély, hogy miként oldják meg a szállítást.

Az átlagember naponta egyszer eszik rendesen, a munkahelyén vagy iskolában, a lakásokban ugyanis nincsen konyha. Csak egy főzőlap, illetve egy vízforraló adatik meg, azon varázsolnak valamit, ha van alapanyag, reggelire és vacsorára.

A fővárosiak próbálnak színesebben öltözni, de vidéken mindenütt a Mao korszakát idéző zubbonyokat látni a nőkön is. Persze ünnepek idején előkerülnek a színes népviseletek, de ezeket a mindennapokban sehol sem láthatjuk.

A legsajátosabb talán a hajviselet, amit nem vágathat tetszés szerint a fodrásznál a kedves vendég. A nők az állam által engedélyezett tizennyolcféle frizurából választhatnak, a férfiaknak kéthetente nyiratkozniuk kell, és nem lehet hosszabb a hajuk öt centinél.

A főútvonalak menti házak aljában nem látni üzleteket. A második sor ház után már kacifántos, zegzugos kis labirintusok húzódnak, azok mögé látogató nem pillanthat be. A stadionok, sportközpontok, kultúrházak, valamint gigászi emlékművek annál inkább szem előtt vannak. Utóbbiak közül a legismertebb Kim Ir Szen irdatlan szobra Phenjanban – utunk óta már mellészoborták Kim Dzsongilt is –, valamint a koreai újraegyesítés diadalíve szintén a fővárosban, amely két, döbbenetes méretű nőalakot ábrázol, amint összehajolnak a főút felett az ország címerét tartva. Megörökítettem az óriási sarló-kalapács-szobrot is, kiegészítve a szellemi munkát jelképező íróecsettel.

Kim Ir Szen, a Nagy Vezér szobrát természetesen nekünk is meg kellett koszorúzni, ez kötelessége minden idelátogató külföldi csoportnak. Előírásosan öltönyben, nyakkendőben, nőknek kosztümben. Próbáltunk egy kicsit barátkozni a katonákkal, a járókelőkkel, ám mindig tartózkodó elutasítással fogadták a közeledésünket. Az itt élőknek tilos külföldiekkel kommunikálniuk.

Előadások idején a párt utasítására iskolásokkal töltik fel a nézőtereket. Hazudnék, ha azt mondanám, nem tudnak hangulatot teremteni, s ezt nekünk is volt alkalmunk megtapasztalni, hiszen, ugye, véletlenül a Nagy Vezér születésnapján érkeztünk. Talán ennek is tulajdonítható, hogy este a tévéhíradóban mi voltunk a fő hír, miszerint skandináv delegáció koszorúzta meg Kim Ir Szen szobrát. Részt vehettünk egy úttörőavatáson is a mauzóleum előtt, amikor is több ezer iskolás kapott vörös nyakkendőt. A gyerekekkel már könnyebben lehetett barátkozni, mosolyuk és kedvességük is őszintének tűnt.

Végül teljesült az álmom, eljutottunk a demilitarizált övezetbe. Az észak-koreai oldalon két katona őrzi a sávot, majd egy betonperem következik, s ennek túloldalán az őrzés nélküli terület már Dél-Koreához tartozik. A látogatóközpont három barakkjából mi a középsőbe mehettünk be. Egy útitársam meg is örökített egy képen, ahol az asztalon átnyúlva kezet fogok a kedves idegenvezetőnővel. Ő már Dél-Koreában áll, én még Északon.

A fényképezés egyébként csak szigorú feltételeket betartva lehetséges: azt lehet fotózni, amit engedélyeznek. Olyannyira, hogy az országot elhagyva a vámtisztek mindenkitől elveszik a masináját, és letörlik a memóriakártyáról azokat a képeket, amelyeket cenzúrázandónak ítélnek. Mi Zoli barátommal vonattal hagytuk el az országot Kína felé, de kicseleztem az éber őröket. Nemcsak egy-egy bankjegyet rejtettem el emlékül a zoknimba – pénzt sem lehet kihozni az országból, nekem persze eszem ágában sem volt elszalasztani egy ilyen kuriózumot a gyűjteményemből –, de egy tartalék memóriakártyát is. Erre fotóztam azokat a képeket, amelyeket jó esetben letöröltek volna, rosszabb estben börtönbe is kerülhettem volna miattuk.

Észak-Koreát tehát leginkább túlélni kell – azt hiszem, mindenki fellélegzik, amikor szabadon távozhat, és kilép az országból.

Szigorú felügyelet mellett zajló sétáink során azt is megtudtuk, hogy az államalapító Kim Ir Szen elvtárs az ország örökös elnöke. E tekintetben az sem okoz gondot, hogy 1994 óta halott, hiszen példamutató szellemisége itt él velünk, örökre.

Egy beszédes, régi anziksz

TIENCSIN, KÍNA

Észak-Koreából visszaérkezvén legjobb kínai barátom, Lu-ji várt bennünket a pekingi főpályaudvaron. Kölcsönösen izgatottak voltunk, hiszen a csodás gyorsvasútra váltott nekünk jegyet szülővárosába, Tiencsinbe. Újfent hódolhattam tehát vonatszenvedélyemnek – alig vártam, hogy felüljek az óránként háromszázötven kilométerrel robogó vasparipára.

A Sárga-tenger partján elterülő Tiencsin az ország stratégiailag kiemelkedő régiója, igazi metropolisz. Már a tizenkilencedik században is jelentős kikötővárosként szolgált, azóta nevezik „Peking kapujá”-nak, valójában egész Kína kapuja. A gyors fejlődésnek extra löketet adott, hogy a 2008-as olimpia vizes számait is itt rendezték, ekkorra készült el a japán Sinkanszennel is méltán versengő Peking–Tiencsin nagysebességű vasútvonal.

A rendkívül kellemes, fotelszerű ülésekben alig több mint fél óra alatt tettük meg a százhúsz kilométeres utat Pekingből. Lu-ji büszkén mutogatta a csodavonat apró részleteit. Valójában repülőgépen érzi magát az ember, csak épp több a hely, még kényelmesebb az utazás. Kívülről is futurisztikus látványt nyújt a jármű – elnyújtott orrával a tenger sebes átszelésére kifejlődött halnak is nézhetnénk.

Megérkezésünk után Lu-ji autójával körbefurikázott a városban, majd legnagyobb meglepetésünkre egy neoklasszicista épület elé parkolt le. Ilyet azért ritkán látni Kínában.

– Itt működött az Osztrák–Magyar Monarchia helyi konzulátusa az első világháború kitöréséig – adta tudtunkra barátom.

Elámulva hallgattam, fogalmam sem volt, hogy ilyen történelmi kapocs is van köztünk Kínával. Az egykori konzulátus épületében ma egy színvonalas étterem várja a vendégeket, el is szürcsöltünk egy finom jázminteát. Én persze már alig vártam, hogy bemenjünk a helytörténeti múzeumba, ahol a monarchiás időszak igazi kincsestára lapul. Erről a korszakról bizony az útikönyvekben sem olvashattam semmit.

És hogy miképp kerültek elődeink Kínába?

Tiencsin történetének izgalmas időszakát jelentette a tizenkilencedik század második felében zajló ópiumháború, amelynek végén a nyugati országok koncessziós területeket szereztek itt. Bármilyen furcsa, köztük az Osztrák– Magyar Monarchia is. Működött itt császári és királyi posta, bank, iskola és kórház, na meg kereskedelmi raktárak bőségesen. Mivel az első világháborúban Kína az antant oldalán lépett harcba, 1918-ban visszaszerezhette a Németország és az Osztrák–Magyar Monarchia által birtokolt területek feletti irányítását. A vesztes felek a háborút lezáró békeszerződésekben mondtak le hivatalosan egykori területeikről.

A tiencsini helytörténeti múzeum kiállításán a korszak rengeteg érdekes dokumentuma vonul fel. A megsárgult, régi iratok között egyszer csak észrevettem egy magyar nyelven írt képeslapot. Talán egy Kínában szolgáló magyar hivatalnoknak küldhette itthonról szerető családja. Lu-ji volt a legboldogabb, hogy megfejtettem a számára érthetetlen nyelven firkantott anzikszkártyát, ami már többször a szeme elé került a gyűjteményben.

Nem sokkal később a kínai–magyar történelmi kapcsolatok szép folytatásaként vajon ki más lett ennek a múzeumnak a kurátora? Nem más, mint jóbarátom, Lu-ji.

IV.
ÉRKEZÉS

Nagykőrösi születésű édesanyám a kecskeméti református tanítóképzőt végezte, vonattal járt naponta szülővárosából a szomszéd megyeközpontba. Bátyja, Gyuri, karpaszományosként került a magyar királyi hadseregbe, majd orosz hadifogságba, ahol örök barátságot kötött az én leendő édesapámmal. Olyannyira kitartott szövetségük, hogy szinte haláláig együtt ultiztak Gyuri bácsiék víkendházának teraszán, Felsőgödön.

Anyukám óvónőként kezdte a pályáját, majd később napközis tanítónő lett a Belügyminisztérium iskolájában. Kollégái rajongtak egyszerű, őszinte humoráért, tanítványai itták minden szavát, élvezték fanyar történeteit.

Szerette a nyelveket, engem is ő kezdett németül taníttatni, ami kivételes előrelátásról tanúskodott azokban az időkben, amikor úgy látszott, másra nem lesz szükség többé, csak az oroszra. A megtanult nyelvek tették gazdagabbá az életemet, és nem utolsósorban ezeknek köszönhetem szakmai pályafutásomat. Amikor úgy hittem, immár nem csöppenek újabb kulturális közegbe, 2010-ben a török légitársasághoz szerződtem, ami egészen új távlatokat és addig ismeretlen országokat nyitott meg előttem.

Édesanyám az ötvenes évek végén került a „belügyes” napközibe, ahol pártunk és kormányunk rendőrtisztjeinek csemetéit nevelgette. Szerencséje volt az igazgatóval, aki megdöbbentő módon cseppet sem volt vonalas, sőt kimondottan emberséges és józan gondolkodású vezetőként irányította az iskolát. Talán 1969-ben történhetett, amikor már a légkör is sokat enyhült, hogy az egyik osztály napirendjébe valahogy bekerült egy lyukasóra a délelőtti tanítás és a napközi között. Az igazgató kitalálta, hogy édesanyám tanítson ebben az időben a gyerekeknek német nyelvet. Igencsak merész elgondolás volt egy ilyen iskolában, de intézményi keretek között, szép csendben sok mindent meg lehetett valósítani. A némettanításhoz csupán az írásos szülői beleegyezéseket kellett összegyűjteni. Jöttek is szépen a jóváhagyások – egy kisfiúét kivéve.

Az igazgató behívatta édesanyámat.

– Babika, találjon ki valamit. Ha nincs meg az összes beleegyezés, bukik az egész terv.

Anyukám másnap kedvesen elbeszélgetett az érintett szülőkkel, és a következő napon a kisfiuk örömmel hozta is az ellenőrző könyvét a beleegyezéssel.

– Mit mondott nekik, hogy ilyen gyorsan ráálltak? – kérdezte kíváncsian az igazgató.

– Jól ismerem a szülőket, megnyugtattam őket, hogy iskolánkban kizárólag keletnémetül fogjuk a gyerekeket oktatni – mosolygott huncutul anyukám.

Sztúpák a ködben

RANGUN, BAGAN, MIANMAR

Egy napon megkeresett egy kedves cimborám, hogy közvetlen kolléganője pár hónap fizetés nélküli szabadságot vesz ki, és szeretné tartalmasan eltölteni az idejét Délkelet-Ázsiában. Mindig szívesen teszem közkinccsé barátaim között is utazásszervezői tapasztalataimat, így hát munkaidő után leültünk hármasban, és össze is raktunk egy jó kis útitervet: Indiából rajtolva, majd a régi Burmán keresztül Thaiföld és Laosz érintésével Kambodzsáig csupa izgalmas látnivalót írtunk össze. Megfizethető repülőjegyet is találtunk az úthoz. Pár hét múlva a hölgy boldogan indult a férjével útjára.

Közben itthon úgy adódott, hogy hivatalos kiküldetésbe kellett utaznom Szingapúrba. Mivel a belga légitársaság beolvadt a német Lufthansába, és a budapesti irodát fokozatosan leépítették, időközben munkahelyet váltottam, és 2010 augusztusától a török légitársaság magyarországi képviseletének marketingvezetőjeként tevékenykedtem egészen nyugdíjba vonulásomig. Legyen szó bármilyen kiküldetésről, én mindig boldogan álltam elébe, s nem volt ez másként 2011 nyarán sem. Izgatottan hívtam fel Zoli barátomat, hogy elújságoljam a friss hírt.

– Mikor mész Szingapúrba? – kérdezte Zoli.

– Novemberben.

– Na ne! Novemberben én is épp oda utazom egy pénzügyi kongresszusra! Mi lenne, ha a hivatalos elfoglaltságainkat megtoldanánk pár nap szabadsággal?

– Menjünk el Burmába? – kérdeztem vissza izgatottan.

Burmában – hivatalos nevén 1989 óta Mianmar – egyikünk sem járt még. Nem épp egy ugrásra fekszik ugyan Szingapúrtól – míg emez a Maláj-félsziget déli csücskében található, a két néven „anyakönyvezett” ország határa úgy ezerötszáz kilométerre északra húzódik –, de mit nekünk egy ekkora távolság! Máris egyeztettük a napokat.

A következő személyes találkozásunkra Zoli szingapúri szállodájának bárjában került sor. Vártuk a hivatalos programok végét, és siettünk a reptérre a fapados légitársaság járatához. Telepített vízumunk volt, így gond nélkül megérkeztünk az akkori mianmari fővárosba, Rangunba. (Nem sokkal később, 2005-ben költöztették át a fővárost Pjinmanába, amelyet a regnáló katonai junta átnevezett Nepjidának, azaz „Királyok városának”. Ugyanez a junta keresztelte át korábban magát az országot is Burmáról Mianmarra, de a demokratikusan megválasztott parlament sosem ülhetett össze, hogy jóváhagyja a változtatást.)

Miután átestünk a ranguni reptér formaságain, megcéloztuk a szállásunkat. Gyorsan leraktuk a csomagokat, majd a vasútállomásra indultunk, hogy megvegyük másnapra a vonatjegyünket a Ranguntól északra fekvő Baganba.

Szerettünk volna mihamarabb odautazni, már csak azért is, mert maga Rangun nem az a turistabűvölő hely. Igencsak zsúfolt nagyváros, utcáin jellegtelen kockaházak és klasszikus szépségű keleti épületek váltakoznak, tülkölő, kissé lerobbant autók hada araszol az utakon, de meg kell hagyni, este azért felölti a város a „báli” arcát. A kis utcákban megannyi színes lampion csalogatja a sétálókat a kifőzdék hangulatos asztalkáihoz, és az élet úgy pezseg-serceg, akár egy mediterrán nyaralóhelyen.

Mi a kissé sivárabb nappali órán poros utcákon csatangolva kerestük az állomást, amikor egy fiatal pár haladt el mellettünk.

– Te, Zoli! Ezek magyarul beszéltek – fordultam a turisták után, akik szemlátomást nem burmaiak voltak.

– Ugyan, hallucinálsz! Biztosan finnek, annak a hangzása hasonlít egy kicsit a magyaréhoz.

Zoli hitetlenkedése persze jogos volt, de ha belegondolok, finnekkel találkozni Burmában körülbelül ugyanannyira esélyes, mint magyarokkal.

Mindezt meghallva a pár is visszafordult, mire a hölgy kedvesen megszólított:

– András, maga az?

És mit ad isten, ott állt előttem társával az ismerős hölgy, akinek at utazási tervét segítettem összerakni. Kiderült, hogy ugyanaznap értek ugyanabba a városba a világ pontosan ellenkező végéről, mint barátom és én. Szinte szürreálisnak hatott a véletlen találkozás.

Miután kiélveztük a meglepetés örömét, és kölcsönösen további jó utat kívántunk egymásnak, Zolival megkerestük az állomást, ahol úgyszólván pár kavicsért megvettük az első osztályú hálókocsijegyeket. Egy vasúti vagon végében alakították ki a first class szakaszt, és mivel nem sok első osztályú utas akadt rajtunk kívül, kettőnkre külön kalauz jutott. Kicsit rozsdás járgányt raktak alánk, kicsit rozogát is, néha el is bizonytalanodtunk, elérjük-e vajon úti célunkat még a héten… de végül, tizennégy órás éjszakai zötykölődés után befutottunk. És megérte.

Bagan egy életre kelt mese! Mintha egy égi karmester komponálta volna begördülésünket a városba – a hajnalban felszálló párás, vöröses ködből ezernyi kisebb-nagyobb sztúpa csúcsos kupolája bukkant elő. Ezek a templomhoz hasonló imahelyek csillogó kalapjukkal úgy merednek az égre, mint különféle mintázatokkal díszített mesebeli süvegcukorkák. Az épületek között szerzetesek kerekeznek bicikliken vagy robognak kis motorokon, olykor szamárháton csacsigolnak. Az indiai templomépítészet jegyeit mutató csillámló sztúpák úgy tükröződnek itt-ott a tavirózsás vízfelületeken, mintha a szeme káprázna a bámészkodónak. Mivel nem épült olyan kilátó, ahonnan át lehetne tekinteni a magasból ezt a nem mindennapi panorámát, igen népszerű lett a borsos árú hőlégballonozás. Olykor hemzsegnek Bagan egén ezek a narancsszínű égi járművek, amelyektől még inkább Alice Csodaországának érződik a táj.

Az egész napos csatangolás és fényképezés után fáradtan estünk be a helyiek által ajánlott indiai étterembe. Az étlapon furcsa felirat állt burmai és angol nyelven: „Ha nem ízlett a főztünk, nem kell kifizetni!”

Ebben a kedves kis üzenetben egyszerre bújt meg a burmaiak önbizalma és vendégszeretete. Meg kell hagyni, a magabiztosságuk nem volt alaptalan. Én egy fenséges tandoori csirkét ettem fokhagymás naannal, azaz serpenyőben sütött indiai kenyérrel, Zoli pedig illatozó marhacurryt. Evés után megnyaltuk mind a tíz ujjunkat – és boldogan fizettünk.

Határzárás üvöltőversennyel, avagy a földkerekség legabszurdabb színháza

WAGAH BORDER, AMRITSZÁR, PAKISZTÁN ÉS INDIA HATÁRA

Zoli barátommal 2012-ben őrült kalandra vállalkoztunk: fél hónap alatt végigrohantunk a Hindusztáni-félszigeten és környékén. A nagy kirándulás Pakisztánban kezdődött, itt az ország északi csücskében található két, szinte egybenőtt óriásvárost, Ravalpindit és Iszlámábádot kerestük fel. Meghatóan segítőkész vendéglátóink minden erejükkel azon voltak, nehogy lemaradjunk bármiről is. Sikereinken felbuzdulva átbuszoztunk a kicsit délebbi Lahorba, egy nappal később pedig már ott álltunk India kapuja előtt, a híres Wagah bordernél, vagyis a wagah-i határon.

Tudni kell, hogy az egymással nem túl szoros és távolról sem baráti viszonyt ápoló Pakisztán és India között az egyetlen szárazföldi határátkelő éppen a Lahort és Amritszárt összekötő úton található. India hosszú történelme során az Amritszár városát körülölelő régió mindig is egységes királyság volt, a mai napig Pandzsáb néven ismert. A szikhek lakta ország kettészakadt Pakisztán 1947-es megalakulásakor. Ebből fakadóan a híres Wagah border az élő történelem szimbóluma. Az egymásra haragvó két ország egyfajta színházi előadást tartogat népei és az utazók számára, ez a látványosság pedig a kapuzárási ceremónia.

Lahorból indulva háromkerekű riksánk villámgyorsan a határra repített minket. A pakisztáni kiléptetéssel nem is volt gond, kedvesen elbeszélgettünk a díszes, vörös-fekete egyenruhába öltözött, két méter magas határőrökkel, sejtve, hogy pár óra múlva ők lesznek majd a „műsor” főszereplői. Az indiai beléptetés azonban már sokkal izgalmasabbra sikerült.

Vízumunkat szó nélkül elfogadták, ellenben a csomagok átvizsgálásakor valami árnyékra vetődve műholdas telefont véltek felfedezni barátom fotóshátizsákjában. Mindenáron meg akarták találni, ami nincs. Az előírások szerint Indiába biztonsági okokból tilos bevinni műholdas telefont (az ugyanis nem lehallgatható). A kedves vámtiszt a sokadik átvilágítás és kutatás után sem lelt rá a tiltott tárgyra. Időnk bőven volt, nem is idegeskedtünk, segítőkészen vállaltuk ártatlanságunkat. A vámtiszt is érezte, hogy az eljárás kezd kellemetlenné válni, ezért barátságos beszélgetésbe elegyedett velünk. Mi sem voltunk restek, elővettük mindig győztes ütőkártyánkat: hamar kiderült a tiszt számára, hogy temérdek utazós történettel tudjuk őt szórakoztatni az amúgy pangó határállomáson. Öt perc múlva már együtt teáztunk, és valami kekszhez hasonló édesség is előkerült a katona táskájából. Sőt megengedte, hogy elhelyezzük a csomagmegőrzőben nagyobb táskáinkat, majd kilépjünk az indiai állomásról, aztán visszasétáljunk a zárt területre, hogy tovább beszélgessünk vele. Hasznos tanácsokkal látott el bennünket egyebek közt a hamarosan kezdődő parádét illetően, például, hogy a dísztribün mely szegletéből lehet a legjobban látni a kapuzárást.

Közben a tömeg gyülekezni kezdett – vigyázat, a tömeg fogalma itt más, mint Európában. Nem maroknyi kíváncsiskodóról van szó, egy világbajnoki futballmeccs közönségét kell elképzelni. Újdonsült barátunk még két fegyveres őrt is adott mellénk, akik segítettek, hogy átverekedhessük magunkat a tengernyi érdeklődő között. Elfoglaltuk a helyünket, és kezdődhetett az előadás.

A két ország kibékíthetetlen viszonyát jól reprezentálja ez a színház, vagy inkább cirkusz. Pakisztán és India között voltaképpen minden létező feszültséggel számolni kell: gazdaságival, vallásival, területivel, politikaival, és ezek egyike sem oldódott meg a történelem folyamán. A határátkelő két kapuját lenyűgöző katonai szertartás keretében mindennap délután öt óra körül bezárják, a zászlókat levonják. Mind az indiai, mind a pakisztáni határőrök legalább két méter magasak, a termet mutogatása a versengés része. (A pakisztániak vitathatatlan előnyt élveznek.) Díszes egyenruhában, teátrális mozdulatokkal, fej fölé lendített lábakkal, hatalmas, fenyegető gesztusokkal viszik végbe a határkapu bezárásának aktusát és a zászló levonását. A viadalt tovább élénkíti a zord tekintetek vetélkedése. A japán kabuki színházra emlékeztet ez a groteszk tusa, s mindez legalább tízezres tömeg előtt zajlik. A nézők fele hangos „Pakisztán, Pakisztán!” szurkolással biztatja országát a lelátó egyik felén, mígnem feleletül rázendít az indiai oldal is: „Hindusztán, Hindusztán!”

Az egész kakaskodás megdöbbentően elvont, ám a rituálét mindenki a legkomolyabban veszi. Még úgy is, hogy 1959 óta minden áldott nap zajlik a színház. A harci parádé azzal zárul, hogy a két parancsnok kiadja a végső utasítást, mire a két tábor egyszerre kezd üvölteni, és azon versengenek, ki bírja tovább kitartani a hangját. Az ember nem is gondolná, milyen sokáig lehet egy szusszal ordítani. Akinek előbb elfogy a levegője, az veszít – egyúttal szégyent hoz egész nemzetére. A ceremónia végével a közönség békésen szétszéled, ki-ki a maga országába.

Mi is így tettünk. Elbúcsúztunk vámtiszt barátunktól, aki megnyugtatott bennünket, hogy a határőrök nagyon jóban vannak egymással, nem kell félni, hogy fegyvert rántanának a nagy vetélkedésben. Színház az élet, de ő azért búcsúzóul még egyszer átvilágította Zoli fotóstáskáját, hátha csak előkerül a keresett telefon.

Terveink szerint busszal jutottunk volna el a negyven kilométerre fekvő Amritszárba, de a ceremónia után összeismerkedtünk egy izraeli filmes stábbal, és felajánlották, hogy a kocsijukkal bevisznek minket a városba.

Amritszárba érve hamar megtaláltuk kanapészörfös kontaktunkat, és mire lesöpörtük magunkról az út porát, már egy vallásos szikh család vendégszeretetét élvezhettük. Elláttak bennünket minden földi jóval, mellé hasznos tanácsokkal, például hogy miként jutunk el a szent Aranytemplomba. Ez az épület a szikh vallás Mekkája: egy mesterséges tó közepén álló, palotának beillő, arannyal bevont templom. Itt tartják a guruk szent könyveit, de Mekkával ellentétben a létesítmény nyitva áll a „hitetlenek” előtt is. Mielőtt belépne az ember a szent helyre, több ceremónián esik át. Mindenekelőtt a megtisztuláson (lábmosás, arc megmosása), majd be kell öltözni szikhnek. Ehhez szükséges egy fejfedő, valamint a lábakat, karokat takaró ruha – a cipők a ruhatárba kerülnek. Az Aranytemplom meglátogatásának következő programja egy közös étkezés a velünk együtt haladó több száz emberrel. Jól szervezett tömegmozgatás keretében egy hatalmas csarnokban leültetnek a földre, ahol az előre kiosztott tálca megfelelő mélyedéseibe egy vödörből ételt mérnek az önkéntes segítők. Indiában ilyesféle ételt elfogyasztani amúgy életveszélyes, de itt úgy ítéltük meg, tiszta a környezet, és megehetjük az egyébként igen ízletes főzelékféleséget. Ahogy elfogyasztottuk, mehettünk is leadni a szennyes edényt és kezet mosni. A szikhek megtagadták a korábbi kasztrendszert, így az Aranytemplomban zajló étkezés fő tanításuk mélyen átélhető szimbóluma: bárki vagy is, együtt ülhetsz és étkezhetsz a többi ismeretlennel, mert mindenki egyenlő. A vacsora után beálltunk a megfelelő sorba, és beléphettünk az Aranytemplomba. Nehéz volna leírni ezt a minden képzeletet felülmúló pompát, ami cseppet sem hasonlít a keresztény templomok szépségére. Ha elképzeljük a budapesti operaház belső tereinek, díszeinek sokszorosát, az Aranytemplom ahhoz hasonló élményt nyújt.

A kilépésnél visszakaptuk cipőnket, és lelkileg feltöltődve tértünk vissza szállásunkra, hogy másnap egy másik vallás legszentebb képviselőjével találkozhassunk. Az 1950-es évek óta száműzetésben élő dalai láma otthona a Himalája déli lejtőin elhelyezkedő Dharamszalában található. Hiába tartózkodott azonban a méltóság a rezidenciáján, mivel nem töltöttünk a városban elég időt, lemaradtunk a három nap múlva esedékes audienciáról. Szerencsére sok évvel korábban egy brüsszeli látogatásakor volt alkalmam részt venni a láma egy előadásán. Ő mondta egyszer: a boldogság egyik titka, hogy évente menj el egy helyre, ahol még nem jártál. Szívemből szólt, hiszen én ezt szinte naponta megpróbálom.

Csőd a fenekünk alatt

CSANDÍGARH, DELHI, DZSAIPUR, INDIA

Szakmai pályafutásom egyik vadhajtásaként testközelből élhettem meg az indiai Kingfisher légitársaság csődjét. A kalandban akkor volt részem, amikor Zolival bejártuk India északi régióját két és fél hét alatt. Az ámokfutás talán legeszeveszettebb szakaszában a Delhitől egy óra repülőútra eső modern Csandígarhból szerettünk volna eljutni Dzsaipurba, a rózsaszín városba. Nevét egy tizenkilencedik századi indiai uralkodó tettéről kapta, aki rózsaszínűre festette az óvárost, mert asztrológusai azt állították, ez a szín szerencsét hoz neki. Az épületeket azóta is erre az árnyalatra festik – talán ez is közrejátszik abban, hogy Dzsaipurt sokan India egyik legszebb városának tartják.

Még mielőtt azonban mi is rózsaszín álmokba feledkezhettünk volna, megcsodáltuk Csandígarht. A várost a világhírű francia–svájci építész, Le Corbusier tervezte az 1960-as években. A kor építészeti csodájának számított, de ma is lenyűgözők ezek az európai épületek. Miután bejártuk a nevezetes helyszíneket, és élveztük az Indiában ritka tisztaságot, elkezdődtek könyvbe illő kalandjaink. A jó előre megvásárolt Csandígarh–Delhi–Dzsaipur repülőjegyünkkel jelentkeztünk a beszállásra. A beszállókártyákon látszott, hogy a Csandígarh–Delhi és a Delhi–Dzsaipur járatok azonos géppel üzemelnek, tehát nem kell majd kiszállnunk Delhiben, hanem a fedélzeten maradhatunk, megvárva a ki- és beszálló utasokat. Számításunk be is igazolódott; a delhi leszállás után felszólították a Dzsaipurba továbbutazókat, hogy maradjanak a fedélzeten. Indiáról lévén szó, jártunkban-keltünkben külön figyelmet fordítottunk a higiénére, Zoli mégis benyelt valami kórokozót, ami pechére a delhi reptéren várakozó gépen szólította meg. Amíg ő ügyes-bajos dolgát végezte, én az ülésemben várakoztam. És ekkor történt, hogy odalépett hozzám a légiutas-kísérő:

– Uram, sajnos azonnal le kell szállniuk, a gép innen Amritszárba megy tovább, a dzsaipuri járatot törölték. A földi személyzet majd gondoskodik az önök további útjáról.

Na, ilyet még nem éltem! A fenekünk alól – szegény Zoli esetében szó szerint – törlik a járatot… Azt már korábban is olvastuk, hogy a Kingfisher sörgyártó-birodalom légi közlekedési vállalata nehéz helyzetben van, de az utolsó hírek szerint sikerült megegyezniük a hitelező bankokkal. A jelek szerint azonban mégsem. A következő napokban egyre-másra olvashattuk a cikkeket a légitársaság szinte elkerülhetetlen csődjéről. A gép valószínűleg Amritszárba repült utolsó útjára.

Nos, egy ilyen helyzetben fő a gyors reagálás, moralizálni nincs idő. Este nyolckor a delhi reptéren megoldást kellett találnunk, hogy mihamarabb eljussunk Dzsaipurba, hiszen ha csak egy napot is elvesztegetünk, borul a program. Tudtam, hogy a légitársaságnak elvileg kötelessége gondoskodni az utunkról, de azt is sejtettem, hogy harcolnom kell majd érte. Minden együttérzésem ellenére azonnal riasztottam a gép mosdójába bezárkózott Zolit, aki kért még öt percet (hármat kapott), és rohantunk is a Kingfisher pultjához. A stresszes ügyfélszolgálatos hölgy először egy másnap reggeli járatot ajánlott, de az nekünk már késő lett volna. Végül kiharcoltam, hogy repülőgép híján most azonnal adjanak alánk egy taxit, és az vigyen minket Dzsaipurba.

Egy óra múlva ott ültünk a kissé ütött-kopott taxiban, és nekivágtunk az ötórás flúgos futamnak.

Delhit Dzsaipurral „autópálya” köti össze – na de ez India, kérem! Az út formailag megfelelt ugyan az autópálya elnevezésnek – megvolt a kétszer két sáv és leállósáv –, de a közlekedés… Láttunk mi szembejövő autót, kivilágítatlan biciklistát, tevetetemet, keresztben átkecmergő gyalogoshadat, mozgóárust a leállósávban, tehenet a belső sávban, kivilágítatlanul vágtázó teherautót és figyelmeztetés nélkül felbukkanó árkot. És mindezek folyamatos ismétlődését. Sofőrünk nagyon élvezte a száguldást. Vadul előzött és dudált. Olyan helyzetekbe ment bele, hogy jobb híján befogtuk a szemünket. Bármilyen hihetetlen, túléltük. Amikor hajnali három körül megérkeztünk Dzsaipur kihalt utcáira, a végső kimerültség és a tengeri betegség határán jártunk. Kedves sofőrünk kisegített minket, majd borravalóra várva büszkén kihúzta magát, és megkérdezte:

– Uraim, ugye milyen jó sofőr vagyok?

A lábaink még mindig remegtek a halálközeli élménytől, így hát Zoli csak annyit válaszolt:

– Európában magának ötpercenként vonnák be a jogosítványát.

Ezt a kritikát már nehezen viselte a büszke ember, és sértődötten elporzott. Azóta is remélem, épségben hazaért Delhibe, de nagy összeget azért nem tennék rá.

Amire azt mondom: soha többé

DAKKA, BANGLADES

Sokszor kérdezik tőlem, melyik volt eddig a legszebb, legemlékezetesebb táj, ahol életem folyamán jártam. Sajnos arra már többnyire nincs idejük az ismerőseimnek, hogy hosszú válaszomat végighallgassák – talán ezért is született ez a könyv. Furcsamód azt már kevesen firtatják, melyik volt célállomásaim közül a legszörnyűbb, legelborzasztóbb hely. Pedig erre sokkal rövidebb választ tudnék adni: Lagos sem volt fáklyás menet, de Dakkát, Banglades fővárosát semmi nem tudja lepipálni!

Bangladesi látogatásunkra nagy indiai körutunk idején került sor. Végül hozzácsaptuk úti céljainkhoz Srí Lankát és Bangladest is. Utóbbi azért került a program végére, mert ez volt a tervben a legkeletibb ország. Már a berepülésünk is bonyodalmakkal kezdődött. Kalkuttából szándékoztunk Dakkába érkezni, egy azóta csődbe ment bangladesi magán-légitársasággal. A cég már ekkortájt köhögött, a mi járatunkat műszaki okok miatt törölték. (Járhattunk volna akár ezzel is úgy, mint a Kingfisherrel…) Ahogy az ilyenkor szokás, a másnapi járatra adtak helyet, és szállásról is gondoskodtak éjszakára.

A hotelnak nevezett borzalom a reptérhez közeli bódéváros közepén állt, a föld legsűrűbben lakott országa legsűrűbben lakott városának túlnépesedett negyedében. Az éjszakánk egy ágynak nevezett kényelmetlen pamlagon, kipufogófüstben, porban és iszonyú zsivajban telt. A másnapi reggelit egészségi okokból kihagytuk, és az átélt éji horror után siettünk is vissza a reptérre. Jómagam sosem értem még ki ilyen hamar géphez.

Ha már ily sok időnk maradt a felszállás előtt, összebarátkoztunk a légitársaság földi kiszolgáló személyzetével, akik voltak olyan kedvesek, és a turistaosztályra szóló jegyünket business osztályúra cserélték. A felszállás előtt mégis azt kérték, hogy egyikünk üljön már egy sorral hátrább, mert egy miniszter készül felszállni közénk, és kell neki a jó protokollhely. Zoli örömmel ült hátrább, hiszen tudta, inkább én vagyok a megfelelő ember egy miniszter szórakoztatására – Brüsszelben volt időm gyakorolni.

S lőn, a bangladesi telekommunikációs minisztert kaptam útitársnak erre a rövid távra. Sikerült annyira jó viszonyba keverednünk, hogy az út végén névjegyet cseréltünk, és a miniszter úr biztosított minket: ha bármi problémánk adódna Bangladesben, csak hívjuk fel!

Ez a névjegy sejthetően többet ért, mint bármely biztosító prémiumajánlata, de végül nem éltünk vele. Ami ránk várt, azon még a miniszter sem segíthetett volna. Leszállás után fejest ugrottunk a bangladesi beutazás sötét bugyraiba. Korábban nem találtunk hiteles, megbízható információt a vízum beszerzéséről, ezért csupasz útlevelünkkel vágtunk neki az országnak. Egy határőr kiskatona elmagyarázta a hivatalos ügymenetet:

– Van ott hátul egy asztal, na, ott!

Szerencsétlenkedve kerestük az asztalt, amikor egy sokcsillagos tiszt hangosan ránk köszönt magyarul:

– Jó estét kívánok, miben segíthetek?

Ez a kedves bangladesi úr a reptéri határőrség parancsnoka volt, aki évekig szolgált Boszniában IFOR-katonaként, és rövid szabadságait gyakorta Magyarországon töltötte. Becsületére váljék, kiváló nyelvérzéke lehetett, hogy így megtanult magyarul. Az ő segítségével gyorsan végeztünk a papírmunkával, és be is léptünk a földi pokol kapuján.

Szállásunk egy kanapészörfös oldalon megismert helyi családnál adódott. Az új építésű lakónegyed látszólag szépnek tűnt, de a házak annyira közel épültek egymáshoz, hogy a szűk utcákban csak gyalogosforgalom volt lehetséges, ha egyáltalán. Másnap délelőtt elindultunk az óvárost felfedezni. Ez a majdnem tizenkilencmilliós város – kétely nélkül állítom – elviselhetetlen annak, aki nem ide született.

Háromkerekű riksánk két órán keresztül küszködött a forgalommal, mire beértünk a centrumba. Az itt tapasztalt káosz, tömeg, bűz és kosz sokkolón hatott ránk. Folyamatosan hömpölygött az izzadt emberek hada, közlekedési eszközzel próbálkozni merőben értelmetlen lett volna.

Az egyetlen nyugodt hely a város közepén elterülő kis park. Itt szépen karbantartott gyalogösvények és virágok között fújhatja ki magát a látogató. A rossz nyelvek szerint titokban itt randevúznak a fiatalok, mivel – ahogy a régióban mindenhol – Bangladesben is a szülők választják ki a házastársat gyereküknek, és ez ritkán esik egybe a szerelemmel.

Sétánk során átkeltünk Dakka folyóján, a Burigangán. Ami szennyeződés és mocsok elképzelhető, a tárgyaktól a végtermékekig, az ott hömpölyög a nyálkás felszínen. Úgy éreztük, a víz puszta érintése is halálos volna. Ennek a tévképzetnek eleven cáfolataként a folyó partján megannyi lakos mosta a szennyesét, a gyerekek pedig vidáman játszottak a sekély, sötétbarna vízben. Csónakunk hamar átért a túloldalra, de a visszautat már inkább a közeli hídon tettük meg.

Elkeserítő látvány az utcán a koldusok és a betegek sokasága. Ennek ellenére az élet zajlik, a dakkaiak barátságosan, segítőkészen fogadják az idegent. Ha volt szívmelengető mozzanata itt-tartózkodásunknak, az bizonyosan a helybéliek kedvessége.

Este értünk vissza a szállásunkra, és gyorsan bezacskóztuk napközben hordott ruhánkat. Szállásadóink kötötték a lelkünkre, hogy így óvjuk öltözékünket a különféle kellemetlen élőlényektől, amelyek belemászhatnak. Szintén figyelmeztettek, hogy éjszaka használjuk az ágy fölé akasztott szúnyoghálót. Bár egyetlen moszkitócsípést sem kellett még megvakarnunk magunkon, azért megfogadtuk a tanácsot. Nos, a hálónak nem a repkedő rovarok ellen kellett védelmet nyújtania. Éjszaka megindult a csótányinvázió. Nagy, fekete rovarok lepték el az amúgy tiszta lakást. Senki nem mondhatja, hogy nincs éjszakai élet Dakkában…

Hajnalban keltünk, hogy elérjük az Isztambulba tartó korai repülőnket. Miután széttapostunk néhány kitartó csótányt, nyugtáztuk, hogy Zoli műanyag óraszíját is megrágták az éjszaka folyamán. Sebaj, van emlékünk Bangladesből.

Még csak pirkadt, amikor elindultunk a reptér felé, de a búcsú sem volt izgalomtól mentes. Az előre megrendelt taxinak se híre, se hamva, futni kezdtünk hát a főút felé, talán ott majd több szerencsénk lesz, és egy riksa felvesz bennünket. Útközben kedvesen ránk köszönt a közeli hentes-mészáros, aki épp az utca kövére véreztette ki imént levágott tehenét. Hiába, egy új lakóparkban fontos a friss áru…

A főútra kiérve boldogan stoppoltunk le egy háromkerekű, pöfékelő járgányt, amivel a repteret a szabályok szerint meg sem lehetett volna közelíteni, de a dupla borravaló itt is segített. Még szerencse, hogy hajnalok hajnalán indultunk, és így valamennyire lehetett közlekedni. Elértük a török gépet. Mondhatni, teleszívtuk a tüdőnket a fedélzet kellemes tisztaságával és eleganciájával. Szinte otthon vagyunk, nyugtáztam megkönnyebbülve. De jó, hogy vége!

Beoltva és leoltva

VICTORIA FALLS, ZIMBABWE

Azt a bizonyos könyvet, A világ 100 építészeti csodáját még brüsszeli éveim alatt kaptam ajándékba, amikor látogatást tett nálunk a Malév akkori vezérigazgatója. Még aznap este megfogadtam, hogy felkeresem a kötetben felvonuló összes „csodát”. Ezek egyike a Zimbabwe fővárosában, Hararéban található romegyüttes, amely egy középkori bantu civilizáció nyomán maradt ránk.

2013-ban határoztuk el Zolival, hogy meglátogatjuk a kőépítményeket, és ha már ott járunk, a Zambia és Zimbabwe határán elterülő csodálatos Viktória-vízesést sem hagyjuk ki.

A romok különös érzést keltenek az emberben, mintha nem is Afrikában, hanem valamiféle földöntúli vidéken járnánk. Útközben betekinthettünk az afrikai kis falvak hétköznapjaiba, láthattuk, hogyan sietnek kötelességtudón a gyerekek előírás szerinti egyenruháikban az iskolába, és elámulhattunk, mi minden fér el egy piacról hazaigyekvő háziasszony fején.

Másnap a hararei reptéren ugyancsak kellemetlen meglepetés fogadott bennünket. Már a kihalt terminál is gyanús volt, de amikor kiderült, hogy se szó, se beszéd, megváltoztatták a menetrendet, és a Viktória-vízeséshez tartó gépünk rég elment, a maradék mosoly is lehervadt az arcunkról.

Nagy nehezen sikerült kialkudnunk egy szállást egy vacsorával, amelyet végül szinte brit eleganciával szolgáltak fel nekünk. Másnap szerencsésen felfértünk egy öregecske Boeingre, amely a vízesésről elnevezett városba repített bennünket.

Dél körül landoltunk a Victoria Falls reptéren. Festői környezete, a légikikötőt körülölelő pálmafák és erdők mintha csak azért burjánzanának, hogy ráhangolják az érkezőt a látványra. Mivel aznap délután már a határ túloldalán lévő repülőtérről Johannesburgba kellett továbbutaznunk, rögtön a nemzeti parkba siettünk.

Szinte delejes élmény belefeledkezni a víz vadul dübörgő zuhanásába. A jól kiépített és szépen gondozott nemzeti park sétaútjain az ember úgy érzi, legszívesebben el sem mozdulna innen többé. A terület persze bejárhatatlanul nagy. A dús vegetáció, a végtelen hosszúnak tűnő zuhatagsor, a mélyzöld erdőségek, a bámulatos növényvilág Afrikának azt az arcát mutatja, amelyet ritkábban szoktunk magunk elé képzelni, ha a kontinensre gondolunk.

A jó másfél órás séta után a határra indultunk, mégpedig azon a vasból készült viadukton keresztül, amely összeköti Zimbabwét és Zambiát. Itt, a híd tövében vízumot is kellett váltanunk. Életemben először fordult elő velem, hogy a tartózkodási vízum olcsóbb volt a tranzitnál – ez utóbbi azt jelenti, hogy az utazó nem ugyanott távozik az országból, ahol belépett. De ez, kérem, Afrika, a szabályok itt sokszor inkább katonásak, mint logikusak.

Nyugodt tempóban érkeztünk a zambiai oldal repülőterére, ahol azonban a jegykezelésnél feltartóztattak bennünket.

– Kérem, mutassák be az oltási könyvüket az érvényes sárgaláz-igazolással együtt!

– A micsodánkat? – hüledeztünk.

Mint kiderült, ha Zambiából Dél-Afrikába szeretnénk repülni, ezt csak érvényes oltási könyvvel tehetjük meg.

Értetlenül és kétségbeesve tipródtunk. Zimbabwéból utazva nem kellett volna semmi, itt meg áll a bál? A szúnyogok honnan ismerik a határokat? A szigorú tisztek rövid hatásszünet után végül előálltak egy javaslattal.

– Van itt nem messze egy nemzetközi oltóállomás, taxival odamennek, kiváltják a könyvet. Fejenként hetven dollár. Negyvenöt perc alatt oda-vissza megjárják. Kis szerencsével el is érik a gépet.

Hát akkor: futás! Taxi vitt a bankautomatához, hogy kivegyük a pénzt, aztán tovább az oltómesterhez.

Takaros kerttel körülvett kis villához értünk, ahol oxfordi angolsággal beszélő orvos fogadott bennünket.

– Az oltást is kérik, vagy elég a sárga könyv?

– Hova valósi az az oltóanyag? – puhatolóztam elővigyázatosan.

– Sanofi-import – jött a válasz.

A gyógyszergyár neve elég meggyőzően hangzott, Zolival összenéztünk, bólintottunk.

– Akkor kérjük az oltást is, legalább meglesz tíz évre előre.

Két perc alatt beoltottak minket, mintha a Gyáli úti oltóközpontban lettünk volna, és csattant a stempli a friss, ropogós sárga könyvön.

Futás vissza a reptérre, át a biztonsági kapun, amelynek túloldalán már járó hajtóművel várt bennünket a gép, és a menetrend szerinti indulás előtt egy perccel zárták ránk az ajtót. Sikerült!

Johannesburgba érve büszkén és magabiztosan kerestük tekintetünkkel az egészségügyi ellenőröket, már jó előre lobogtatva sárga könyvecskénket.

Ja, hogy oltási könyv…? Az itt a kutyát sem érdekelte.

Filmsztárságom története: az ötszázadik reptér

IĞDıR, TÖRÖKORSZÁG

Van, aki ásványokat gyűjt, van, aki képeslapokat, más antik tárgyakat – én sok évtizede a repülőtereket. Hogy miként hódolok ennek a gyűjtőszenvedélynek? Még stockholmi kiküldetésem idején kezdtem listát vezetni egy kockás füzetbe: mikor, mely város repülőterén fordulok meg, milyen típusú géppel. A számítógép térhódításával a kockás füzetet egy Excel-táblázat váltotta fel, majd az idő múlásával ez is modernizálódott: a Flightmemory.com oldalon a legapróbb részletekig rögzítheti az utazó, hol járt és mikor. A program innentől mindent tud és mindenre emlékszik, a gépek lajstromszámától kezdve a távolságokon át a landolás idejéig. Szórakoztató statisztikákat is nézegethetünk, például, hogy a távolságokat tekintve hányszor jártuk meg eddig a holdat vagy kerültük meg a földet. Hosszú ideje használom ezt az oldalt az utazástervezéshez is – ha megadom a jövőben tervezett úti céljaimat, szépen kilistázza az indulások, érkezések helyét, idejét.

Egy nap a Turkish Airlines budapesti irodájában megálltam az igazgató előtt.

– Levend bej, ahogy nézem a repülős statisztikáimat, hamarosan elérem az ötszázadik repteret. Bár az utazástervező program a görögországi Zakíntoszt számolta ki, ha már a török nemzeti légitársaságnál dolgozom, mégiscsak egy török úti cél lenne tetszetős… – pendítettem meg a főnökömnek. S persze, volt egy titkos vágyam is.

– Ötszázadik reptér, húha, ez bizony komoly, itt tenni kell valamit! – csapta össze a kezét Levend bej, majd megkérdezte, kinéztem-e valami érdekes helyet.

– Iğdırre gondoltam! Ami az Ararát tövében fekszik – válaszoltam gondolkodás nélkül.

Iğdır Törökország és Örményország határán terül el, én pedig régóta szerettem volna szétnézni a tájon, amelyet egykor az özönvíz hullámai mostak. Más miatt is belopta magát a szívembe ez a város: egy tüneményesen sikerült reklámfilmben a környékbeli gyerekek építenek itt egy játék repülőteret, mert annyira sóvárognak az után, hogy hozzájuk is leszálljanak végre az óriás vasmadarak. A kisfilm végére, kell-e mondanom, megvalósul az álmuk.

– Remek, összehozzuk – csettintett pár pillanatnyi gondolkodás után a főnököm, és már nyúlt is a telefon után, hogy hívja a marketingosztályt. Ebből már tudhattam: kitalált valamit.

És az ötlet pompás volt. A Turkish Airlines reklámfilmet forgat velem, amelyben röviden bemutatnak, én pedig elrepülök a társaság járatával ötszázadik légikikötőmbe, Iğdırbe. Ezzel a gesztussal én is eljutok vágyott úti célomhoz, a légitársaságnak pedig csinálhatunk egy kis hírverést.

A forgatás előtt Isztambulban találkoztam a páratlanul lelkes és kedves filmes csapattal, amelynek tagjai együtt repültek velem Iğdırbe, és felvették ceremóniába illő földet érésemet. Mint minden film, ez sem mentes apró és kegyes csalásoktól: az elején látható budapesti indulásomat a stáb nagyjából két héttel később vette fel idehaza. Nem is mehettem el fodrászhoz, hogy a hajam ne árulja el, nem egy napon indultam és érkeztem. A portréfilm egyébként kedvenc Gellért-hegyi tisztásomon, egy magányos fa alatt kezdődik, amint aprócska bárkát faragok fából, hiszen az Ararát közelébe készülök éppen. Amikor leszállok a Turkish járatáról Iğdırben, a fedélzeten az utaskísérők tapssal és virággal köszöntenek az ötszázas szám örömére.

Igazán nem panaszkodhatom, flottul és jó hangulatban zajlott a forgatás, csak a zárójelenetet kellett vagy tízszer elismételni, ahogy futva indulok az Ararát felé. Szó, ami szó, rettegtem, hogy elhasalok a köves talajon, ezért szedtem a lábam túl óvatosan. Az Ararát megmászásához persze jobb kondi és lényegesen több idő kellett volna, így csak a távolból csodáltam meg ezt a két csúccsal is dicsekvő (a főcsúcs több mint ötezer méter magas), gyönyörű, hófödte masszívumot.

Ami pedig a portréfilmet illeti, most, hat év távlatából büszkén elmondhatom, közel ötmillióan látták eddig. Még ma is rendszeresen vetítik a légitársaság járatain, de az interneten is megtalálható.

A jó kedélyű forgatás után a stáb felrakott egy buszra, amely Erzurum városába vitt. Ha már Törökországban járok, úgy döntöttem, körülnézek máshol is. Az egyetemi város a legnagyobb török tartomány székhelye, s mivel reptere is van, innen még haza is tudtam utazni. Szállást egy Murat nevű kedves fiatalember adott, akit egy kanapészörfös oldalon ismertem meg. Hamar összebarátkoztunk, fél éjszakát beszélgettünk, érdekelt, mik a tervei. Meséltem neki én is, például a Turkish Airlines pilótaprogramjáról, amelyre angolul jól beszélő, egyetemet végzett fiatalokat vesznek fel, és garantáltan állást kapnak. Még egy másodpilóta barátom elérhetőségeit is megadtam Muratnak, hátha tud segíteni a fiúnak a felkészülésben.

Törökországot a későbbiekben sem tévesztettem szem elől, már csak a munkahelyem okán sem. Pár hónap múlva Eskişehirbe látogattam el, amely szintén egyetemi város Anatólia közepén. A várost egyébként i. e. 1000 körül a phrügök alapították, és amikor terjedni kezdett a kereszténység Anatóliában, Eskişehirben még püspöki hivatal is működött. Itt a ciprusi török Juszuf, a város légügyi egyetemének végzős hallgatója volt a vendéglátóm.

Bőven kínálta hát magát a sok közös téma, és ahogy szóba jöttek a tervei, neki is meséltem a pilótaképzésről. Juszuf lelkesen fogadta. Sőt, később még Budapestre is eljött meglátogatni, nagyokat sétáltunk, beszélgettünk. Jó egy év telhetett el Juszuf budapesti látogatása után, amikor egyszer csak egy fotót kaptam tőle a telefonomra, amelyen ő és Murat egymás mellett állnak egy gépmodell előtt… A másikról mit sem tudva, egy közel nyolcvanmilliós ország két szegletéből mindketten bejutottak a pilótaprogramba. Mi több, jóbarátok lettek!

Egyik órájukon a tanáruk megkérdezte a diákokat, ki hogy jutott el idáig.

– Egy kanapészörfös magyar barátom ajánlotta a képzést – mondta Murat.

– Micsoda? Neked is András mesélt róla? – bámult rá Juszuf.

Meghatottan borultak egymás nyakába, és nagy örömmel küldték el nekem a közös fényképet. Mit tagadjam, a képet látva én is meghatódtam.

És mit hoz a sors? Fél évvel később jómagam tartottam marketingórát az aydıni repülőakadémia felkérésére az egyetemen. Úgy láttam, a kétszáz diákból kettőnek határozottan jobban csillogott a szeme…

Alvás egy reptéri imateremben

CARACAS, VENEZUELA

Mit tagadjam, kalandozásaim során akadtak balul elsült reptérlátogatásaim is. Még a legfelkészültebb utazó sem tudja kivágni magát minden reménytelen helyzetből. Nem épp sikertörténet például, amikor Venezuela valaha mesés fővárosa tárult elém, legalábbis a repülőtere. Hónapokkal előre készültem az útra, kutattam a csatlakozásokat, hogyan juthatok el más városokba, és hogyan látogathatom meg a világ egyik legszebb és leghatalmasabb zuhatagát, az Angel-vízesést. Alaposan utánaolvasva kiderítettem, hogy nevének az angyalokhoz semmi köze: arról az Angel nevű pilótáról nevezték el, aki először megpillantotta ezt a gigantikus csodát. Számomra sajnos mindez csak olvasmányélmény maradt.

A Lufthansával repültem Caracasba, de ahogy földet értem, máris baljós üzenet várt a telefonomon. Egy venezuelai születésű, Németországban élő ismerőstől érkezett. Az illető persze tudta, hogy szülőföldjére készülök, jótanácsokkal is ellátott utazásom előtt. Most azonban beütött a baj. „András, ki ne menj a városba, polgárháborús állapotok, hordókban égetik az elértéktelenedett pénzt, lőhetnek a milíciák! Totál káosz mindenhol.” Ennél velősebben aligha lehetett volna összefoglalni a Venezuelában kialakult szükségállapotot.

Mindez egy évvel Nicolás Maduro elnök beiktatása után történt, 2014-ben, amikor jelentős megmozdulások kezdődtek Venezuela-szerte. A zavargásokat az élelmiszerhiány, a magas infláció, az egyre nagyobb arányú bűnözés és az általános életszínvonal-csökkenés okozta. A kormány a problémákért az Egyesült Államokat és a „fasiszta ellenzéket” okolta. Akárkinek rótták is fel a súlyos bajokat, a szükségállapot következtében én szépen ott ragadtam a légikikötőben, miközben másnap délutánra szólt továbbúti jegyem Kolumbiába. Hogy töltsem el az időt? – vakartam a fejem, noha szereztem már gyakorlatot a tranzitlétezés fortélyaiban. Volt egy nemzetközi businessváró használatára feljogosító kártyám, bementem hát oda.

Sajnos az országban uralkodó áldatlan állapotok itt is megmutatkoztak: minden polc üres, a hűtőszekrényben csak pár üveg helyi – ételfestékkel gazdagon színezett – üdítőital árválkodott. Ó, istenem…

Sétálgattam inkább a terminálon, amikor az egyik sarokban egy érdekes feliratot pillantottam meg. Mohamedán imaterem a török közösség felajánlásával. Legalábbis különösnek hatott egy minden szegletében katolikus országban. Gondoltam, megnézem belülről is.

Alaposan kitakarított, néptelen helyiséget találtam, imaszőnyeggel, hagyományos lábmosóval, ahogy annak lennie kell. Lehuppantam az egyik fal mellé, vártam pár percet, hátha felbukkan valaki. Sehol senki.

Hát akkor, gondoltam, kiterítem kis hálózsákomat, amit amúgy majd minden utamra magammal viszek. Még mindig senki nem zavart meg. Elkezdtem berendezkedni, kétségkívül otthonosabb körülmények között, mint amikor Tom Hanks a Terminál című filmben a takarítóeszközökkel körülbástyázva vackolja el magát. Hálózsákom az imaszőnyegen, fejem szigorúan Mekka felé fordítva. Pár óra elteltével el is szenderedtem. Egy háborítatlanul eltöltött éjszaka után frissen ébredtem. Folyó vízben tudtam megmosakodni, a szerencsétlenül kezdődő caracasi tranzitálás venezuelai muszlim barátaimnak hála, nagyszerűen sikerült.

Allah vigyázta álmomat.

Önfeledt strandolás a sarkkörön túl

KANGERLUSSUAQ, GRÖNLAND

Bár nem önálló ország – Dániához tartozik –, és építészeti csodái sincsenek, régi vágyam volt eljutni Grönlandra. A sziget évtizedekig hatalmas lyukként tátongott világjárótérképemen, de nem hagyott nyugodni. Még úgy sem, hogy a nagy távolság, a zord időjárás és a lakatlan vidék miatt meglehetősen drága a bejutás és költséges az ott-tartózkodás is.

Sok évet vártam rá, mire a csillagok állása 2014-ben lehetővé tette ezt az utazást. Az addig monopóliummal bíró Air Greenland mellett megjelent egy kisebb, magánjellegű légitársaság, amely dacolva a költségekkel, a megszokottakhoz képest fél áron kínálta a jegyeket Grönlandra. Szinte hihetetlenül kedvező fordulat! Az indulás előtti hetekben légi közlekedési pletykák keltek szárnyra, hogy az aprócska cég máris a csőd közelébe került. Izgultunk is Zolival – most is vele kalandoztuk végig a világ e távoli szegletét –, hogy ne megint a fenekünk alatt menjen tönkre minden. De a sors mellénk szegődött, és csak utazásunk után fél évvel zárta be a boltot a vállalkozás.

Koppenhágán keresztül utaztunk – Zoli régi vágya volt, hogy nézzük meg a híres-hírhedt Christiania városrészt, ahol egy sokszínű hippikolónia él a maguk autonóm kis „államában”. A hely tarkabarkára festett házaival, szertelen küllemű utcáival inkább afféle turistacsalogató látványosság benyomását keltette, mintsem valódi érdekességként hatott volna ránk. Különben is, vagyunk mi ennyire hippik, ha nem jobban, gondoltuk Zolival a hátizsákjaink alatt rogyadozva, a világ egyik legnéptelenebb pontjára igyekezve.

Másnap már Grönlandon értünk földet, egész pontosan Kangerlussuaq település területén landoltunk. A Koppenhága–Kangerlussuaq útvonalon talán hat ember ült a fedélzeten. Egyértelműen a személyzet tette ki a járaton tartózkodók nagyobbik részét. Ez a körülmény csak fokozta megrökönyödésünket, amikor a fedélzeti szerelő magyarul szólt hozzánk. Szlovákiából költözött Dániába nemrégen, még közös ismerőst is találtunk Pozsonyból. Családias út volt, annyi szent.

A reptéren már várt házigazdánk, Philip, a francia kanadai. Igazán szórakoztató embert ismertünk meg személyében. Már maga a foglalkozása sem hétköznapi: egy amerikai egyetem megbízásából a szigeten található sarkifénykutató-állomás vezetőjeként dolgozott. Lakókonténere, amelyben mi is helyet kaptunk, a városkától kicsit távolabb állt, ám szerencsére kocsival vitt minket szinte mindenhová. A bázis közepén egy hatalmas antennának látszó építmény magasodott. A megközelítőleg húsz méter átmérőjű tányér az ég felé nézett, és sarki fény esetén ebből a masinából lőttek lézernyalábokat a jelenség közepébe. (Hogy ennek mi a célja, ne kérdezze az olvasó, de biztosan fellelhetők tudományos magyarázatok.) A nagyfeszültség miatt az objektumot szigorúan tilos volt megközelíteni.

Philip még jövetelünk előtt megüzente egy különleges óhaját – szerette volna, ha paprikát viszünk neki Budapestről. A sarkkörön túl ez igencsak ritka és értékes csemege. Hiába dúlt a nyár érkezésünk idején és borult a szigetre éjszakánként alig kétórás sötétség, itt bizony ilyenkor is csak a tőzegáfonya termett meg. Dacolva az időjárással barátunk paradicsomot termesztett az ablakban, de azt is infralámpával melegítgette. Bizony, ahol az ellátmányt hozó hajó is csak félévente tud felúszni a jégmentes fjordon, ott valóban minden morzsa élelmiszer kincset ér.

A kora esti órákban kisebb sétára indultunk a környező dombokon, reménykedve, hogy talán még pézsmatulkot is láthatunk. Ez a különleges, gyönyörű irhájú állat, amely a bölényre hasonlít leginkább, őshonos Grönlandon, és kis szerencsével találkozni is lehet vele. Nekünk megadatott a találkozó, egy népes családot pillantottunk meg kétszáz méter távolságban. Bármilyen hatalmas is, a pézsmatulok békés, növényevő állat lévén rendkívül félénk – ahogy szimatot fogtak, már el is tűntek a következő domb mögött. Este elégedetten tértünk vissza lakókonténerünkbe, ahol jól behúzott függönyök mögött éjszakai sötétséget szimulálva hajtottuk álomra fejünket.

Másnap irány a vadon – befizettünk egy egész napos gyalogtúrára. A kirándulás fő attrakciója egy kristálytiszta tó volt, amelyet egy olvadozó gleccser táplált. Olyan ragyogó víz csillogott a medrében, hogy nyugodtan ihattunk belőle, ennél tisztább a csapból sem folyik. Nyár lévén a hőmérséklete tizenöt fok körül lehetett, ami valljuk be, nem egy gőzfürdő a magunkfajta délszakiaknak. Kihagyni viszont… Ilyet nem tesz az ember több évtizedes várakozás után, hogy eljusson végre Grönlandra. Zolival döntöttünk, nem volt több kérdés. Alsógatyára vetkőztünk, és önfeledten átadtuk magunkat az úszás örömének. Igen, a víz vacogtatóan hideg, de hogy átköltsem a slágert: „Ha kérditek idehaza: na, milyen volt Grönland?”, mi csak annyit mondunk: isteni a strandja! A mai napig feledhetetlen emlék, milyen jót fürdőztünk a sarkkörön túl. A mártózás után vezetőnk tüzet csiholt, és egy lapos kövön pézsmatuloksteaket sütött nekünk, hogy visszanyerjünk elvesztett zsírtartalékainkból. Ezt sem eszik az ember mindennap!

Grönland nekem akkor már régóta egy kicsit amolyan talizmánom is volt. Idegen országokban bizonyára olvasóm is tapasztalta már, hogy különféle árusok, koldusok és egyéb, a turisták pénzére ácsingózó csibészek gyakran kezdik azzal a társalgást, hogy megkérdezik, honnét valók vagyunk. Ha erre a kérdésre válaszolunk, meg is van a közös téma, amin el tud indulni a szemfüles félnótás, és azt vesszük észre, máris valamit eladott nekünk. Ennek kivédésére találtam ki egykor a választ, miszerint Grönlandról jöttem. A kérdezőben akkora űr támad, hogy ez alatt pont el tudok tűnni a szeme elől. Egy átlagos árusnak semmi nem jut eszébe Grönlandról, még focisták neve sem. Igen ám, tűnődtem el, de itt, Grönlandon, mit fogok mondani? A probléma végül nem merült fel: a szinte néptelen szigeten egyetlen árussal vagy kéregetővel sem hozott össze a sors.

Grönlandi „hazámhoz” csak egyetlen országban lettem hűtlen: Kamerunban. Itt a bazárban úgy gondoltam, nyugodtan mondhatom az igazat, úgysincs halvány fogalmuk sem, merre van a mi kis hazánk.

– Magyar vagyok! – válaszoltam büszkén az első árusnak, amint rutinszerűen feltette a kérdést, honnan jöttem.

– Ó, mint Sárközy! – vágta rá gondolkodás nélkül a kameruni.

Óóó… maradtam volna inkább Grönlandnál…

A látható légiós

ASZMARA, ERITREA
DZSIBUTI, DZSIBUTI

Szinte az ország függetlenné válása pillanatától terveim között szerepelt, hogy eljussak Eritreába. Ez az aránylag új állam – teljes függetlenségét 1993-ban nyerte el – főként vallási alapon különült el Etiópiától, és mivel földrajzilag blokkolja az anyaország tengeri kikötőjét – épp a Vörös-tenger partján határolja Etiópiát –, az önállósodással jelentős gazdasági előnyökben reménykedhetett. Igen ám, de az etiópok építettek egy közvetlen utat Dzsibutiba, a mindkét állammal határos harmadik országba, így Eritrea elesett a remélt bevételektől, ami szó szerint hadiállapotot idézett elő közte és Dzsibuti között.

Az Északkelet-Afrika országait bejáró utamra – alakja után ezt a régiót Afrika szarvának is becézik – egy kedves magyar diplomata barátom csatlakozott hozzám, aki jól ismerte az eritreai tiszteletbeli konzult, és szerzett nekünk meghívólevelet. Berlinben elintézte a vízumot is.

Eritrea hangulatos fővárosa, Aszmara, a sokéves olasz „vendégeskedés” nyomait viseli a városképen. Az ország hosszú ideig az Olasz Királyság gyarmataként létezett, magát Aszmarát is egy olasz kolónia alapította a tizenkilencedik században. Egy 1939-es népszámlálás szerint a város lakosságának több mint a fele olasz volt. Nem véletlen hát, hogy itt iható Afrika legjobb kapucsínója és ehető legjobb húsos spagettije. Ha nem is bolognai, de annak nagyon közeli rokona… A mecset utcája mögött megbújó, Bauhaus stílusú Fiat-székház itt hétköznapi látványnak számít. Az aszmaraiak vidámak, és a fővárosban nyoma sincs a határok menti feszültségnek. Vendéglátóink például kedvesen meghívtak a házukban egy igazi helyi kávékülönlegességre. Csak azon hökkentünk meg, hogy a szeánsz részeként behozták a nappaliba a füstölgő kávépörkölőt is, ami egy kis méretű kályhára hasonlít. Engem a frász tört ki, hogy fel ne gyújtsák az épületet, de szerencsésen megúsztuk a tűzvészt.

Vidékre menni viszont cseppet sem egyszerű. Mindenhová útvonalengedély szükséges, amit úgy három munkanap alatt adnak ki. Hol leszünk mi három nap múlva…!

Maradtunk hát a városban, de a hangulatában kellemes Aszmara azért még sok mindenben elmarad egy európai utazó kívánalmaitól. Szerettük volna az otthoniakat értesíteni, de működő internetet sehol nem találtunk. Se mobilroaming, se aktív wifihálózat. Végül kimentünk újra a reptérre, s akkori munkáltatóm, a Turkish Airlines irodájából tudtunk e-mailezni.

Következő állomásunkat, a szomszédos Dzsibutit a Yemenia légitársasággal értük el, aminél lerobbantabb szolgáltatót nehezen lehetne találni. Egy lefárasztott Lufthansa Airbusra ültettek bennünket, amelyhez képest az észak-koreai Air Koryo járata luxusnak tekinthető. Belseje letűnt korok dohos levegőjű mozibelsőire emlékeztetett, lötyögő kartámaszokkal és kopott burkolattal. A legmókásabbnak azonban az Ausgang feliratok hatottak – Afrika e tájékán a német nem mondható épp széles körben beszélt nyelvnek, hogy finoman fogalmazzak. Végül sikeres szanaai tranzitálás után érkeztünk meg Dzsibutiba.

Erről a Vörös-tenger partján fekvő kis afrikai államról (területe Magyarország negyedét teszi ki) keveset hallani mifelénk. Engem mindig is vonzott, amolyan Rejtő Jenő-i idegenlégiós világot képzeltem bele. Nem is tévedtem sokat – a kissé poros, keleties, álmos garnizonhangulat belengi már a repülőteret is. Dzsibuti idegen katonai bázisokkal zsúfolt területén francia, angol, amerikai, sőt még kínai légió is található.

A fővárosban azonban, amelyet ugyanúgy hívnak, mint az országot, elbűvölt a színes kavalkád, a számtalan kis bolt, a megannyi kedves, egyáltalán nem tolakodó árus. Csatangolásunk közben rátaláltunk Afrika legrégebbi mecsetére.

A szállásunk igazán rendkívüli volt, szép kedvezménnyel kaptunk szobát a helyi Kempinskiben. Itt működött a török légitársaság helyi irodája, és itt szállt meg a repülős váltószemélyzet, egyszóval szívesen látott vendégek voltunk. Hogy kipihenjük a napközben tett hosszú séták fáradalmait, lementünk a szálloda tengerparti frontján csillogó medencéhez. A feszített víztükör mellé a hullámzó tenger látványa szinte több volt, mint amiről vízszerető turista ábrándozhat.

Csak ketten pancsoltunk magyar útitársammal a medencében, amikor a parton feltűnt egy újabb látogató. Szemlátomást jól kidolgozott izmait jött megmártani a csodás medencében.

– Nézd ezt a kigyúrt pacákot – szóltam oda barátomnak –, úgy néz ki, mint egy idegenlégiós Az előretolt helyőrségből.

– Tényleg légiós vagyok, hogy kitalálták! – szólalt meg magyarul a fiatalember. – Jó pár éve élek itt, meg lehet szokni… – biggyesztette az ajkát.

Ha ekkora szerencsém lenne a lottón, ahogy a honfitársak kiszúrásában a világ legkülönfélébb pontjain, talán már én is légitársaságot alapítottam volna.

A Svábhegyről Beninbe

COTONOU, BENIN

A Turkish Airlinesnál töltött éveim alatt gyakran választottam úti célul Afrikát, mivel a francia és a belga légitársaság mellett javarészt ők szolgálták ki a kontinenst. A törökök keskenyebb törzsű, kisebb befogadóképességű gépekkel hódították meg a szerényebb piacot, magam is ilyen járatokkal utaztam be az afrikai földrész majd minden égtáját. Beninbe készülődve erősen vakartam a fejem, hol találok követséget, ahol megszerezhetem a vízumot. Eszembe jutott egy kedves kolléga, aki egy nagy utazási iroda vízumbeszerzője, gondoltam, felhívom őt, mit tanácsol.

– Ó, Benin! Az nagyon egyszerű, hiszen dolgozik Budán egy tiszteletbeli konzul, neki van vízumkiadási joga! – hallottam a jó hírt.

Nyakamba vettem a várost, irány a Sváb-hegy oldalában álló luxusirodaház, amelyben a konzul úr irodája található.

Kedves hölgyek fogadtak, átvették a szigorúan készpénzalapú, svájci frankban megállapított vízumdíjat, illetve a mellékletben elhelyezett, kitöltött kérdőíveket, hozzá szabályos útlevélképeket.

Pár nap elteltével mehettem is vissza, útlevelemben mosolygott a kék-piros beutazási engedély, a száma 3/2015. Túl sokan nem tülekedtek a benini vízumért, ha én voltam abban az évben a harmadik… Még egy nagy pecsétes nyugtát is kaptam mellé.

Eljött a nagy nap, jó pár órás repülés után leszálltunk Cotonou repterén, ahol egy átlagosnak mondható váróhelyiségbe tessékeltek be a többi utassal együtt. Megközelítőleg húsz perc várakozás után kerültem sorra. A nagydarab határőr hosszan nézegette a számára láthatóan ismeretlen útlevelet, majd némi lapozgatás után a jókora pecséthez érve enyhe akcentussal franciául megkérdezte:

– Ön szerint ez egy benini vízum?

Megfagyott ereimben a vér… Úristen, valamit rosszul csináltam.

– Szerintem igen – mondtam nem túl határozottan –, svájci frankban fizettem érte! – Azzal előhúztam a szép, színes nyugtát, ami természetesen nálam volt.

– Akkor jó – jött a megnyugtató válasz, és csattant a beutazást engedélyező stempli az útlevelemben.

Meleg helyzet volt, de úgy látszik, Cotonou az a része a világnak, ahol egy nyugta még a legbizalmatlanabb határőröket is meggyőzi.

A világ legboldogabb országa

PARO, BHUTÁN

Sok évtizedes világjárói tapasztalattal mondhatom, Bhután a föld egyik legnehezebben megközelíthető állama. A Himalája keleti nyúlványától délre fekvő buddhista ország egyetlen nemzetközi repterén szigorúan csak két helyi légitársaság gépei szállhatnak le. Korábban csak egy társaság működött, a király tulajdonában.

A légikikötő Paro város közelében, egy gigantikus csúcsokkal körbevett mély völgyben fekszik, és olyan kemény dió a pilóták számára, hogy a világon mindössze néhányuknak van engedélye az itteni landolásra. A pilótafülkében így is két kapitánynak kell tartózkodnia a művelet közben.

Amilyen nehéz lehet manőverezni a gépmadarak vezetőinek, állítom, olyan bonyolult – és drága – a bhutáni vízumkérési procedúra is. A félpanziós ellátás igénybevételén felül minden beutazónak kötelező egyfajta kiemelt idegenforgalmi adót is fizetnie, azaz napi kétszázötven dollárt – ez az összeg az államkasszába csorog be, és lényegében a tömegturizmus visszaszorítására szolgál. Mégis, Bhután folyton ott szerepel a nagy világjárók bakancslistáján, és ez alól természetesen én sem voltam kivétel.

Nem okozott gondot társakat verbuválnom a tervezett útra, gyorsan megszerveztem barátokból egy négyfős kis csapatot. Hogy a költségeket eleve csökkentsük, beléptünk a Magyar–bhutáni Baráti Társaság tagjai közé. Ezzel meglett az idegenforgalmi ügynökség is, amely megszervezte számunkra a programokat. Szintén ők intézték a szállást és a közlekedést, méghozzá baráti áron.

Indiából repültünk a parói repülőtérre, ahol a hely szellemének megfelelően rendkívül kedves emberek üdvözöltek bennünket. Meglepően gyorsan indulhattunk tovább a közeli városkába, öten kényelmesen el is fértünk egy minibuszban. Idegenvezetőnk egyszer csak megállította buszunkat, kiszállt, és az út menti zsombékosból egy nagy köteg spárga kinézetű zöldséggel tért vissza. Az étteremben, ahol aznap ebédeltünk, otthonosan mozogva – bizonyára nem ez volt az első alkalom, hogy beengedték a konyhára – elkészítette nekünk a spárgát. Csodásan friss és ízletes zöldségfogást varázsolt, de hogy mi lehetett a növény pontosan, a mai napig nem tudom.

Míg tovább buszoztunk a szállásunkra, habzsoltuk a vezetőnk történeteit. Hallottunk a fiatal és szimpatikus királyi családról – Bhután államformája monarchia –, és megismertük a helyi hatósági struktúrát, amelynek kétségkívül legszínesebb eleme a nemzeti boldogság minisztériuma, élén a boldogságügyi miniszterrel. Ez korántsem tréfa, 2008 óta Bhutánban folyamatosan mérik a lakosság elégedettségét, ami a világon egyedülálló. Legalábbis papíron. Egészen addig jó hinni ebben, míg a szegénységgel nem szembesül az ember, no meg ki nem derül, hogy a kínaiakat és a nepáliakat nem igazán kedvelik. Az indiaiakat ellenben igen! Bhután pénze is egyenértékű az indiai rúpiával, az ottani bankjegyeket is szabadon elfogadják.

Az ország igazi bevétele a föld alatt létesített vízerőművek termelte energia értékesítéséből származik. S hogy miből építették ezeket az erőműveket? Nos, indiai kölcsönből. A kölcsönt pedig a megtermelt árammal törlesztik… Lehet, hogy így már nem is olyan nehéz boldognak lenni? A kép csak akkor vált árnyaltabbá számunkra, amikor megtudtuk, hogy a tragikus állapotú utak javítása a környéken lakó falusiaknak van kiadva, és megláttuk az útépítésen keményen dolgozó asszonykát a körülötte játszadozó gyerekeivel. Az ő boldogsága már nem tűnt olyan felhőtlennek.

Ebben az országban minden állami alkalmazottnak kötelező a népviselet. Napközben idegenvezetőnk is ezt hordta, de esténként hivatalosan mért boldogsága őszintébbnek tűnt farmerban és divatos trikóban. A pár nap alatt számtalan csodás, leginkább tibeti buddhista stílusú templomot, monostort és más műemléket kerestünk fel. A legnagyobb élmény mégis a Tigrisfészek nevű sziklaoromra épült imahely volt. A lenyűgöző panoráma hamar feledtette az izzadságos felkapaszkodást.

Bhutáni utunk vége felé egy étkezdében ebédeltünk éppen, amikor a terített asztalon remegni kezdtek a tányérok. Értetlenkedésünk hamar eloszlott, amikor rájöttünk, hogy földrengés van. Az aprócska remegésekből ítélve az epicentrum távolinak tűnt, az egész rengés szinte veszélytelennek. A valóság azonban súlyosabb volt. Ahogy internet közelébe kerültünk, máris olvashattuk a tragikus híreket a szörnyű nepáli természeti csapásról, a romba dőlt műemlékekről. Az azóta híressé lett, 7,8-es erősségű rengés 2015. április 25-én lepte meg Nepál északi részét. A mi repülőnk épp másnap indult volna Katmanduba, a fővárosba.

Másnap a bhutáni reptéren várakozva elszoruló szívvel latolgattuk az esélyeket, vajon elrepül-e a gépünk Nepálba. Azt még csak nem is sejtettük, hogy alighogy elhagyjuk Parót, hamarosan vissza is térünk ide.

Újra megrendül a föld

KATMANDU, NEPÁL

Először Kőrösi Csoma Sándor nyomában jártam Katmanduban, 1997-ben. Itt éltük meg az utólag már mosolyra fakasztó pillanatot, amikor a pilóta azzal köszöntött bennünket a főváros felé haladva: két és fél óra múlva megérkezünk, ha Allah is úgy akarja.

Közel húsz év múltán igazán nagy szükségünk lett Allah jóindulatára. Négy barátommal Váránasziból Delhin keresztül érkeztünk Katmanduba a Nepált és környékét bejáró körutunkon. Katmandut jelöltük ki bázisnak, a háromhetes út nagyobb poggyászait is itt pakoltuk le, innen kirándultunk át Bhutánba is. A világ legboldogabb országában töltött öt nap végén, értesülve a szörnyű földrengésről, kétségbeesve tanakodtunk, vajon mi lehet a szállásunkon hagyott poggyászainkkal. Megvan-e egyáltalán a kis vendégház, ahol kedves szállásadóink úgy búcsúztak tőlünk: visszavárnak bennünket.

Nepálból egyre aggasztóbb hírek érkeztek. Katmandu repülőtere óránként csak pár gépet fogadott, de láss csodát, a miénk végül felszállt.

Katmandu fölé érve hosszan körözni kezdtünk, majd a kapitány fél óra múlva szomorúan informált bennünket: visszafordulunk Paróba. Ami azt jelentette, hogy kétszer is volt alkalmunk leszállni a világ egyik legnehezebben megközelíthető repterén. Ezúttal mégsem dobódtam fel. Innen hogyan tovább? Katmanduba csak segélyszállítmányokat engedtek be.

A leleményes bhutániak gyorsan feltalálták magukat: a segélycsomagokkal megpakolt gépekre felültettek utasokat is, így ötünket is mint a segélyszállítmányozó jármű kísérőit indítottak vissza Nepál felé. Szerencsésen meg is érkeztünk Katmanduba. A szállásunkhoz vezető úton romba dőlt házak elkeserítő látványa fogadott, több helyen markológépek dolgoztak a romok eltakarításán, meg-megállva, ha esetleg túlélők nyomaira bukkannának.

Allah, úgy tűnik, valamennyire azért mégiscsak segített – vendégházunk szinte sértetlen maradt, csomagjaink is épségben. A háziak, miután kiörvendezték magukat a viszontlátásunk felett, a biztonság kedvéért a kerti szaletliben ágyaztak meg nekünk aznap éjszakára. Feltehetően azért, hogy utórezgések esetén nehogy fal dőljön ránk. Az egyik barátom tornacipőben aludt, ha futásra kerülne sor, ne kelljen a lábbelikkel bajlódnia. Másnap kis csapatunkból volt, aki tovább utazott, volt, aki maradt Nepálban. Én a szabadjegyemmel felkészültem lelkileg, maradok, amíg kell, és amíg el nem ül a menekülők áradata. Ha egy hét, egy hét. Jelentkeztem a helyi Turkish Airlines-képviseletnél önkéntesnek. Ilyenkor elkél minden dolgos kéz, akkora a káosz. Ha tudok segíteni az utasirányításban, ajánlkoztam, számítsanak rám. Így is lett. Másnap a jegykezelő pultok mögött állva adtam információt, segítettem a csomagok rakodását, hogy minél gyorsabban kerülhessenek sorra az utasok. A török légitársaság katmandui főnöke egyébként Hollandiában gyerekeskedett, így flamandul kitűnően elbeszélgettünk egymással.

Hamar eltelt az első nap, és magam sem számítottam rá, hogy este már el is repülök Nepálból. Az egyik gépen a jegykezelés lezárásakor maradt egy hely, de a várakozók között csupa pár volt, senki nem akart útitársától elszakadni. Egy kacsintás kíséretében szóltak a kollégák: András, futás!

Örömmel kaptam kézhez a 280. ülésre szóló beszállókártyát, azzal irány Európa… És tudják, melyik filmet találtam meg az üléstámlában lévő monitoron? Mancs, a magyar mentőkutya történetét. Még az angol feliratot sem kellett olvasnom hozzá.

Legális becsónakázás

CAYENNE, GUYANÁK

Brazília északkeleti csücskénél Venezuela és a tengerpart közé beékelődve három kis ország található. Bár az itteni őslakosok által beszélt nyelvjárás szinte azonos a guyanai kreollal – persze sok apró törzsi dialektus mellett –, a három országnak három különböző hivatalos nyelve van. Guyanáé angol, Suriname-é holland, Francia Guyanáé pedig természetesen francia.

Guyana – indián eredetű neve jelentése egyébként „sok víz országa” – hivatalos államformája szövetkezeti köztársaság, amit én leginkább egy területen éreztem érvényesülni: a turisták lehúzására működtetett szövetségekben. A főváros, Georgetown körbesétálása után krőzusnak kellett volna lennem, hogy még a vidéki kirándulások is beleférjenek, így hát elmaradt, hogy meglátogassam a világ legnagyobb tömegű vízesését. Kaieteur, várnod kell még rám! Sajnáltam, mert errefelé a természet tartogatja az igazi csodákat – az esőerdő és a különleges vadállomány védelmére Guyanában sok energiát fordítanak, bár ezt inkább a világ gazdagabb országai finanszírozzák, például Norvégia.

Nem ért viszont csalódás Suriname-ban. Dél-Amerika legkisebb szuverén államában alig több mint félmillió ember él, azok is főként az óceán partvidékén. Egy időben ez az aprócska ország adta Hollandia cukorszükségletének jelentős részét. A holland befolyás több száz évig érvényesült, Suriname csak 1975-ben vált függetlenné, így máig mindenhol fellelhető a holland ízlésvilág, az építészettől a gasztronómiáig.

Meghökkentő, hogy egész Dél-Amerikában csupán itt és a szomszédos Guyanában vezetnek bal oldalon, mert amikor a hollandok gyarmatosították a területet, még ők is bal oldalon közlekedtek. E téren megállt az idő – és úgy is maradt.

Még valami különösképpen megfogott itt. A városi zsinagóga és a muzulmán mecset egymás mellé épült, bizonyítva, hogy mindenféle világnézetű ember élhet együtt békében.

Francia Guyanába átjutni nem könnyű, iránytaxik bumliznak a határfolyóig, innen csónakázni kell, hogy elérjük a hírhedt Ördögszigetet. Itt raboskodott embertelen körülmények között Papillon, a nevezetes regény- és filmhős, valamint francia űrkísérletek helyszínéül is szolgál a sziget.

A főváros, Cayenne, inkább a francia–karibi országok jellegzetességeit viseli magán. Mesés a gasztronómia, hideg a sör, az emberek lazák, és csinos hölgyek sétálgatnak napbarnított kísérőikkel a Charles de Gaulle főutcán.

De térjünk csak vissza az idejutásra! Amikor kiraktak bennünket a folyóparton, rögtön egy kis motoros csónak jött elénk. Páran már ültek benne, halásztak hát még néhány utast maguknak, hogy javítsák a terhelést. Amikor megalkudtam a viteldíjra, a víg hajós megkérdezte:

– Legálisan vagy illegálisan szeretne a Francia Köztársaság szent földjére lépni? A szerint rakom ki!

A kérdésen, bevallom, megdöbbentem, de megnyugtattam a révészt, érvényes az európai útlevelem, vagyis a legális belépést választom. Ha másképp lenne, idejében szóltam volna, tettem hozzá. Hogy hol kötöttünk volna ki, ha a második lehetőségre szavazok, örökre rejtély marad.

A király és én

MASERU, LESOTHO

Mint szenvedélyes reptérgyűjtő, régóta szerettem volna látni a Dél-afrikai Köztársaságba beékelődő kis királyság, Lesotho légikikötőjét. Afrikai útjaim során ez a rejtett kincs valahogy mindig kimaradt. Lesotho egyébként San Marino és a Vatikán mellett egyike annak a három országnak a világon, amelyek saját jogukon függetlenek, és teljes területük egy másik ország határain belül fekszik. Ezt nevezik enklávénak.

A harmad-magyarországnyi kis állam – a régióban Leszutunak ejtik a nevét – egy vízgyűjtő fennsíkon fekszik, ennek nyomán ivóvíz exportjából tartja fenn magát.

Erre az útra is megpróbáltam társakat toborozni, de az ország nem aratott sikert vállalkozó kedvű barátaim körében. Ráadásul magyaroknak vízum kell, amit Budapesten az amúgy rendkívül agilis tiszteletbeli konzul nem adhat ki. Az ország legközelebbi követsége Rómában működik. Hiába írt nekik körmönfont diplomáciai jegyzéket – a diplomatakommunikáció egy hivatalos formáját nevezik így – a konzul, miszerint itt ez a jó szándékú világjáró (azaz jómagam), aki a határon venné fel a vízumát, nem sikerült célt érnie a lesothói hivatalosságoknál. Én mindenesetre megvettem a jegyeket odafelé a dél-afrikai, vissza a helyi Maluti Skynak nevezett légitársaság járatára. Az útlevelem gyakran olasznak nézik, úgy döntöttem hát, megkockáztatom a trükköt, hogy beszálláskor jó előre a fényképes oldalnál kinyitva mutatom fel – és lőn, könnyedén átcsúsztam az ellenőrzésen. Tegyük hozzá, benne lehetett ebben az is, hogy a jegykezelők és ellenőrök valami fontos személynek nézhettek, mivel a gépen az 1A ülésben kaptam helyet. Ahogy landoláskor kipillantottam az ablakon, észrevettem, hogy hosszú, piros szőnyeg virít a betonon, a szélénél pedig egy katonazenekarral megtoldott díszszázad állt vigyázzban.

– Talán önt várják – hajolt oda kedvesen hozzám a vezető légiutas-kísérő.

– Tudom, hogy írt miattam a konzul úr, de azért ez mégiscsak túlzás volna egy egyszerű reptérgyűjtő miatt… – dünnyögtem megilletődve.

A díszszázad és a fúvósok csakugyan nem miattam vonultak ki – pedig isten látja lelkem, rajongok a katonazenekarokért –, és hamarosan azt is megtudtam, ki volt a kedvezményezett.

Busz jött értünk, és a katonákat megkerülve már vitt is bennünket az érkezési oldalra. A kis méretű csarnokban idegesen rohangált néhány útlevélkezelő. Amikor rám került a sor, a hölgy szinte jajveszékelve kapott a fejéhez:

– Uramatyám, épp most jön egy vízum nélküli utas, amikor uralkodónk tér haza hivatalos kiküldetésről!

Kiderült, hogy most a legkevésbé sincs ideje velem foglalkozni, de látja, hogy pár óra múlva utazom tovább, tehát kienged a városba. Ígérjem meg azonban, hogy idejében visszajövök, máskülönben mindkettőnknek nagy baja lesz!

– Ó, én örömmel elidőzöm itt is, úgyis csak a reptér miatt jöttem, és szívesen megnézem a díszes fogadtatást. Utána repülök vissza Johannesburgba! – nyugtattam meg a hölgyet.

Pár perc múlva felcsendült a nem kis mértékben tiszteletet parancsoló harsonaszó, majd egy ugyanolyan gép szállt le a kifutópályán, mint amilyenre nekem szólt a jegyem. Őfelsége komótosan sétált ki a gépből. Kis pocakján begombolta az öltönyt, majd elegáns főhajtással köszönte meg az európai szemmel talán kicsit túlzásnak ható parádét, amelyet népe előadott. Rövid díszszemle következett. Kisvártatva a rangos delegáció limuzinokba ülve elhajtatott. Ez az egész valahogy a régi hollywoodi filmeket juttatta az eszembe. A király és én… De ez nem love story volt… Inkább csak egy kis burleszk.

Madárraj a hajtóműben

MIAMI, EGYESÜLT ÁLLAMOK

Ha barátaim tréfás ugratásai szerint igaz, hogy „időnként Budapesten tartózkodom”, akkor még inkább igaz, hogy mindenkori szombat esti rituálém egy kiadós tarokkparti.

Bár hithű párttag szüleim miatt sem lehetek dzsentri allűrökkel vádolható, bevallom, lelkesen űzöm a Mikszáth műveiből is jól ismert Paszkevics-féle kártyajátékot. Annak idején Brüsszelben, akkori diplomata barátainktól kezdtük feleségemmel tanulgatni. Legalább négy, ideálisan hat játékos kell hozzá, de lehet több asztalon is művelni. A hosszú évek során kialakult egy törzscsapat, annak pedig külön örültem, hogy az utazási szakmából nincs köztük senki. Így aztán a társaság mindig igazi kikapcsolódást jelentett számomra. Van köztük építési vállalkozó, autókereskedő, orvos, államigazgatási hivatalnok – csupa kedves és jó humorú, kártyás sutaságaimat nagyvonalúan megbocsátó ember.

Minden héten más házaspár látja vendégül a csapatot szigorú menüszabályokkal: egy aperitif, egy főétel, egy desszert és kávé, hogy sose legyen a legkisebb rivalizálás sem közöttünk.

Szokásunk évente egyszer elhagyni Budapestet, és meglátogatni egy-egy éppen külföldön dolgozó barátunkat. Kártyatársaságunk járt már Prágában, Párizsban, Zágrábban, Ungváron és megannyi szép európai városban. Mivel egyik barátunk testvére Floridában él, mi pedig Ágival negyvenéves házassági évfordulónkat ünnepeltük 2016-ban, arra gondoltam, miami nászutunk emlékére repüljünk el Floridába együtt, nosztalgiázzunk kicsit a régi helyszíneken, és játsszunk ott is néhány jó tarokkpartit.

A kártyakört nem kellett sokáig győzködni. Én persze úgy terveztem az utat, hogy előtte és utána is beiktassak néhány extra repteret, ahol még nem jártam. Így jutottam el Tampa és Sarasota repülőtereire, sőt, amikor a többiek Ágival együtt már hazarepültek, jómagam még elugrottam a Kajmán-szigetekre.

Utóbbi állomásomról hazafelé Miamiban szálltam át, ahol igen szűkös volt a csatlakozási idő, ráadásul a lehető legmesszebb kellett eljutnom a terminálon a beszálláshoz. Szélvészként száguldottam a beláthatatlanul óriási reptér két végpontja között.

A kimerítő futás után hápogva értem a pulthoz, úgy kaptam meg a beszállókártyám, és rohantam a biztonsági ellenőrzéshez. Ennek végeztével megnyugodva huppantam le egy ülésre a megadott kapunál.

Hosszasan várakoztunk, a gép már rég leszállt, a csövet odatolták az ajtajához, de csak nem kezdték meg a beszállítást.

Egyre többeket láttam a személyzetből idegesen szaladgálni.

Elkaptam egy egyenruhást, és vállalati igazolványomat felmutatva megkértem, mondja már el, mi történt.

– Leszállás közben madárraj repült a hajtóműbe. Törölték a járatot, meg kell várni, míg a sérüléseket kijavítják.

Naivan azt gondolhatná az ember, ugyan miért kell emiatt törölni egy járatot – elég kihessegetni onnan azokat a madarakat. Sajnos ennél bonyolultabb a helyzet, a valóságos madarak és a vasmadarak számára is. A berepülő állatok borzasztó súlyos károkat okozhatnak az óriás turbinákban, de magukban is, hiszen többnyire nem élik túl az efféle manővert. Vagy szabályosan ledarálja őket a ventilátor, amelynek eltörhetnek a lapátjai, vagy ha bejut a madár a gázgenerátorba, leállhat a hajtómű. Ezért is tesznek meg mindent a repterek, hogy távol tartsák a madarakat – főleg fel- és leszállás közben repülnek a gépek azon a magasságon, ahol a veszélyes találkozásokra sor kerülhet.

Búbánatosan ültem vissza a helyemre – hiába a nagy rohanás és a szép győzelem… Ebben a pillanatban megláttam azt a kedves kollégámat, akinek Katmanduban a földrengés után segítettem a repülőtéren. Ő volt az a bizonyos török állomásvezető, akivel hollandul tudtam beszélgetni, mert ott gyerekeskedett. Mint kiderült, Amerikába helyezték a nagyszerű nepáli helytállás után. Boldogan üdvözölt, és viccesen megjegyezte:

– András, állj már le az utazásokkal! Ahol te felbukkansz, ott beüt a baj. Földrengés Ázsiában, madárraj Amerikában… Készülök Afrikába, de ne gyere utánam, mert még kitör a Kilimandzsáró.

Népek barátságtalansága

SZTYEPANAKERT, HEGYI-KARABAH

Talán emlékszik még az olvasó transznyisztriai kalandomra, amikor is egy nem létező ország nem létező határát kellett átlépnem. Nos, az el nem ismert országok sorában 2016-ban látogattam el a következőbe, egy kérdéses jogállású enklávéba. Hegyi-Karabahról ma is viszonylag gyakran hallani a hírekben, mert az 1988 és 1994 között dúló háború valójában nem ért véget a huszadik században. A Szovjetunió felbomlása után a tagköztársaságok határai alkották az új, sokszor korábban nem is létező nemzetállamok konszenzusos határait. Főképp a sztálini népességpolitika következtében bizonyos területeken a nemzetiségi arányok alaposan felborultak. Így történt az örmény őshaza földjén, Karabahban is, amely de facto független, de jure Azerbajdzsánhoz tartozik. A földrajzilag Azerbajdzsán területén található, szinte tisztán örmények lakta terület önálló köztársaságnak tekinti magát, és Örményország támogatásával több véres háború során végül is elszakadt Azerbajdzsántól. Csakhogy, mint minden ilyen esetben, a viszonyok a mai napig tisztázatlanok maradtak.

Utamat, mint olyan sokszor, ezúttal is Zoli barátommal terveztem meg, és Isztambulon keresztül készültünk berepülni Örményországba. Már maga az Isztambul–Jereván-repülőjárat is történelmi jelentőségű, hiszen a törökök által végrehajtott örmény népirtás óta rendkívül feszült a két ország viszonya. Számos területi vita és rendszeresen kiújuló fegyveres összetűzések is mérgezik a kapcsolatukat. Valami csoda folytán azonban az egyik török fapados légitársaság megkapta a kereskedelmi jogot, hogy Jerevánba repülhessen – oda, ahol minden közúti határátkelőt lezárva tartanak. Vagyis a repülőgép az egyetlen közvetlen kapcsolat a két, egymással szomszédos ország között.

Mint megszállott utazó, külön izgalommal vártam a számomra otthonos isztambuli átszállást, amely most a szokásoshoz képest tartogatott egy kis csavart. Isztambul fapados reptere a város ázsiai oldalán található, itt landolnak a török légitársaság gépei, mi is itt szálltunk le Zolival. Jerevánba tartó járatunk azonban a város európai feléből, a főreptérről indult. Közvetlen összeköttetés nincs a két terminál között, és a taxizás is kockázatos a hatalmas dugók miatt. Időnk szerencsére bőségesen volt, úgy döntöttünk hát, tömegközlekedéssel oldjuk meg a transzfert. Ha Isztambulban jársz, tégy úgy, mint az isztambuliak! – költöttem át a Rómára vonatkozó szólást. Ez annál is inkább csábító volt, mert Törökország elnöke egy időre ingyenessé tette a város tömegközlekedését. Ez igen! Busz, villamos, hajó és gyalogszer segítségével ingyen szeltük át a várost. Isztambult ekkor a közelmúltban történt robbantások és a lezajlott puccskísérlet miatt messze elkerülték a turisták. Döbbenetes élmény ilyen kihaltnak látni egy folyton nyüzsgő metropoliszt – egyetlen külföldivel sem találkoztunk. Az éttermekben, ahogy láttuk, még válogatni is lehetett a helyek közül. Kényelmesen elértük a járatunkat, estére pedig már Jereván felejthető bájaival ismerkedtünk. A posztszovjet város kevés igazán élményszerű látnivalót tartogat, de nem is időztünk itt sokáig. (Az idősebbek még emlékezhetnek a fülbemászó Záray–Vámosi-slágerre: „Messze túl a kék hegyen van az én hazám, / de hív a város, a zsongó Jereván…” Rejtély, mi ihlette a romantikától túlcsorduló dalt…)

Másnap buszra szálltunk, és irány Sztyepanakert, Hegyi-Karabah fővárosa! Útközben karnyújtásnyira haladtunk el a szent hegy, az Ararát mellett, amely az örmények nagy bánatára Törökország területén fekszik. Karnyújtás ide vagy oda, mivel a török–örmény határ teljes mértékben le van zárva, nincs lélek, aki Örményország felől közelíthetné meg a biblikus hegyet. Nekem ama bizonyos forgatáson sikerült távolról megcsodálnom, amikor a török légitársaság kisfilmjének „hőse” lettem.

Kora estére értünk a nem létező örmény–karabahi határra. El nem ismert ország mezsgyéjéhez képest meglepően simán engedtek át minket. Kezünkbe nyomtak egy papírt, mondván, ezzel jelentkezzünk a külügymisztériumban, ahol majd megkapjuk a vízumot és egy másik papírt, ezt kell majd kifelé jövet leadni. Mire Sztyepanakertbe értünk, már minden hivatalt zárva találtunk. Karabahnak van ugyan saját pénze (valódi, el nem ismert valuta), de nehéz hozzájutni, mert mindenki az örmény fizetőeszközt használja. Előre figyelmeztettek bennünket, hogy keleti irányba ne próbáljuk elhagyni a fővárost, mert az harcászati övezet. Időnként bizony fellángolnak az összecsapások az azeri fegyveresekkel, tették hozzá jóindulattal. Nekünk nem kellett kétszer mondani, ki sem mozdultunk Sztyepanakertből.

A város fekvése mesés a hegyektől körülölelt medencében. Hangulata a háborúk árnyékában meglepően vidám és fiatalos, a belvárosban éttermek és kávézók sokasága várja a betérőt. Az épített környezetben is van valami meseszerű – mintha a világ minden tájáról felbukkannának itt épületek. Egy kis Tádzs Mahal, egy kis Akropolisz, egy kis Kreml, legalábbis az ezekre haloványan emlékeztető távoli rokonok. A pálmát azonban a – nem működő – repülőtér viszi el: a kissé szögletes, robusztus, kitárt szárnyú sasra emlékezető, szocialista jellegű épület közelebbről személve már inkább egy hajót juttathat eszünkbe.

Másnap reggel induláshoz készülődtünk, Zoli épp sürgetett, hogy rakjam már össze a batyumat, mert ő éhes, és ideges, ha nem kap enni. Én szokásom szerint komótosan pakoltam zacskóból zacskóba, amikor is barátom váratlanul felpattant és elkiáltotta magát:

– Földrengés!

Felkaptam fejem.

– Rohanj, András!

Nem értettem a viccet, csak néztem Zoli után, ahogy kiviharzik a szobából, és még hátrafordul, rám kiáltva: „Gyere már!” És ekkor megmozdult a szekrény, megreccsent az ágy. Ennek fele sem tréfa, gondoltam, tényleg futás. Zoli és a szálloda alkalmazottai már az utcán álldogáltak, mire kiértem. Várakoztunk jó darabig, ám mivel további rengés nem volt észlelhető, visszamerészkedtünk reggelizni. A biztonság kedvéért a kijárathoz legközelebbi asztalhoz ültünk le.

Aznap este olvastuk a hírekben, hogy azeri területen egy Richter-skála szerinti 4-es rengést mértek, ami Sztyepanakertben is érezhető volt. Amikor Bhutánban érzékeltük a nepáli rengést, korántsem volt ennyire erős. Ez szó szerint megrázóbb élmény volt.

A reggeli után elindultunk a külügyminisztérium földszintes épületébe vízumgyűjteményem újabb, igen értékes darabját felvenni. Ügyintézőnk rendkívül kedvesen, kitűnő angolsággal gombolta le rólunk a harminc euró vízumdíjat. Nyájasan megkérdezte, beragassza-e útlevelünkbe a matricát, vagy szeretnénk-e Azerbajdzsánba utazni. Ha ugyanis meglátja egy azeri határőr a matricát, valószínűleg rögvest börtönbe kerülünk – tette hozzá még mindig készségesen mosolyogva.

Mivel mindketten jártunk már Azerbajdzsánban, inkább lemondtunk a beragasztásról, mint hogy egy akaratunkon kívül hosszúra nyúló azeri látogatásban legyen részünk. Elkértük tehát a ritka ereklyét, de csak a markunkba. Majd kaptunk egy névjegyet is. Ha bármi problémánk lenne, ecsetelte a hölgy, csak hívjuk őt. A névjegyet vizsgálva jót mosolyogtunk a hivatalos, gmailes e-mail-címen. Ilyen komolyan működik hát egy igazi, el nem ismert ország külügyminisztériuma!

Jerevánba tartó buszunkon feltűnt, hogy utastársaink között több örmény egyenruhába öltözött katona is jelen van. Milyen fura, gondoltam, egy szuverénnek mondott országban idegen állam egyenruháját viselő katonákat látni. Ám a világnak ezen a táján minden megeshet.

A határállomáson a buszsofőr keresztülrobogott volna, ha nem szólunk rá és állítjuk meg idejében – szerettünk volna eleget tenni kötelezettségünknek és leadni az őröknek a kilépőpapírt. Még csak az kéne, hogy elvegyék tőlünk a határátlépés illúzióját! Ezt semmi pénzért sem mulasztottuk volna el.

Így aztán az utolsó cseppjéig kiélveztük a búcsút a nem létező országtól a nem létező határon – viszlát, Karabah!

Vesztegzár alatt

NIAMEY, NIGER

A Niger folyó partján fekvő fővárosról a beszerezhető útikönyvek keveset írtak – a hetvenes években épült nagymecseten kívül más látnivalóval nemigen kecsegtettek az útleírások. Már csak ez alapján is úgy terveztem, egy huszonnégy órás tartózkodással kipipálhatom a folyójával azonos nevű Nigert országgyűjteményemben. Sima ügy, gondoltam elsőre 2016 tavaszán. Hát, másképp alakult. Nagykövetség csak Párizsban vagy Brüsszelben működik, ezzel tölteni egy napot túl sok macera lenne. Csináljuk repülős módra. Írtam a niameyi reptéri irodának, legyenek szívesek, segítsenek valami jó ötlettel.

Gyorsan jött a válasz, küldjem el útlevéladataimat, ők majd rávezetnek a személyzet listájára. Mint, mondjuk, a velük utazó repülőgépszerelőt. Tetszett a megoldás. Ráadásul még a személyzet által használt szállodában is lakhatok, csak ott kell hagynom a reptéren az útlevelem, és bemehetek a városba a járat munkatársaival. El is küldtem minden szükséges információt a részletes repülési adatokkal. Még megkértem a török légitársaságnál dolgozó kollégáimat is, írják be a jegykezelőrendszerbe, hogy vízum nélkül engedjenek beszállni a repülőgépbe Isztambulban.

Legalábbis így szerettem volna. A helyfoglalási rendszerbe belépve gyanúsnak találtam, hogy csupán megjegyzésként szerepelt a lényeg: nigeri vízum nélkül felszállhatok Isztambulban a Niameybe tartó gépre. Biztos, ami biztos, csináltam egy képernyőfotót. Szerencsémre, ugyanis Isztambulban a beszálláskor félre is állítottak a vízumomat reklamálva. A fotó megtette a hatását, bizonyítani tudtam, hogy a személyzet tagjaként beléphetek Nigerbe.

A repülőút kellemesen telt. A személyzetnek mindjárt a beszálláskor jeleztem, én vagyok az extra ember, az a bizonyos „szerelő”, aki majd hozzájuk csapódik. Kicsit csodálkoztak, de annyiban hagyták, persze, tartsak csak velük. Éjfél körül értünk a kissé elhagyatott niameyi reptérre, a miénk volt az egyedüli gép. A munkatársak mögé álltam sorba az útlevélkezelésnél, de ők csak leadták az okmányukat, és mentek is tovább. Én maradtam.

– Uram, ön nincs a személyzeti listán – szólt a vámtiszt. – Sajnos nem mehet tovább. Úgy látom, vízuma sincs.

Máris irány a reptéri rendőrfőnök! A személyzet eközben hullafáradtan el is vonult a városi szállodába aludni.

Megfelelő hangon közölték, nem hagyhatom el a repülőteret másnapi bamakói járatom indulásáig. Kértem, hogy hívják fel a török légitársaság igazgatóját, de hiába minden kísérlet – eléggé el nem ítélhető módon igazgatóm nem vette fel a telefont éjnek idején. Mit volt mit tennem, kerestem (volna) valami üzlethelyiséget. Ha lett volna. Egyet mondhatok, ha jól akarják elütni az időt, ne Nigerben, a niameyi reptéren próbálkozzanak. Az egyetlen parfümboltban találtam egy üveg vizet, ettől megnyugodtam, hogy szomjan már nem fogok halni – legfeljebb éhen.

Őrzésemmel egy kedves, színes bőrű rendőrnőt bíztak meg, aki az éjszakai műszakra magával hozott otthonról egy kis lábaskában rizses húst. Olyan önzetlen volt, hogy megosztotta velem. Az étel illatára máig emlékszem, annyira jólesett. Csak egy közös fotóval tudtam meghálálni neki – innen is köszönöm! Amúgy az éjszakát pesti hontalan módjára egy kemény fémpadon töltöttem, párnának a kis hátizsákomat tettem a fejem alá.

Másnap kora reggel a beinduló reptéri forgalom gépies zajaira ébredtem. Tíz óra felé hivatott a reptéri rendőrfőnök. Jelezte, hogy most telefonált a nigeri légitársaságtól az illetékes, elnézést kért, rossz napra írta fel az érkezésem. Semmi baj, vigasztalt a felügyelő, kivisz magával az autóparkolóba, együnk együtt egy hamburgert. Na, akkor legalább Niger földjére teszem a lábam, gondoltam, ha már pecsétet nem is kapok az útlevelembe. Ez utóbbi jókora veszteség a magamfajta utazónak, hiszen gyűjtöm a színes kis lenyomatereklyéket. A nigeriek ügyetlenkedése folytán meglehetősen savanyú szájízzel nyomtam le a hamburgert, aminél a házi rizses hús egyértelműen jobban esett. Két óra múlva indult a gépem, esélytelen volt megjárnom a várost oda-vissza.

A tanulság újra csak adta magát: Afrika az Afrika, itt csak az a biztos, ami elmúlt. Vízum nélkül pedig ne tessenek Niameybe készülni, mert padon alvás lehet a vége.

Landolás és strandolás

SINT MAARTEN, HOLLAND ANTILLÁK

Kevés távoli helyre jutottam el többször is életemben, de Szent Márton szigetére a sors kegyéből kétszer is visszatérhettem. Először egy miami út során tettünk a családdal kitérőt, és látogattunk el erre a prospektusba illő egzotikus gyöngyszemre, pár év múltán pedig egy Karib-szigetek mentén végighaladó tengeri hajóúton vettem részt egy barátommal. Óceánjárónk a régió majd minden jelentősebb állomását érintette a Bahamáktól Barbadosig. Engem csak a szigorú etikett feszélyezett – az elit társaságnak szervezett hajóúton minden étkezéshez öltönyt kellett húzni, és egyéb finomkodó szabályoknak eleget tenni. Munkámból fakadóan annyi protokollt kellett teljesítenem, hogy legalább a szabadidőmben szerettem volna ezektől megszabadulni.

Szent Márton szigete két ország felségterületeként ismert. Már a nevét is kétféleképpen írják: Sint Maarten a Holland Királyság alkotmányos része, ez a sziget déli része, a terület másik fele a Franciaországhoz tartozó Saint-Martin.

Mi a sziget francia felségterületén kötöttünk ki hajónkkal. A szájhagyomány szerint a két rivális ország úgy osztotta fel egymás között a területet, hogy elindítottak két katonát ellenkező irányba a földrészecske peremén körbe, és ahol találkoztak, keresztben összekötötték az indulás és érkezés pontjait – itt húzták meg a határvonalat.

Ma békésen él egymás mellett a két náció, szabadon járnak-kelnek a két terület között, bár a hagyományok terén tapasztalható némi eltérés a mindennapi szokásokban. Barátommal bérelt autóval mentünk át a holland területre, feltétlenül látni szerettem volna a híres Maho Beachet, minden reptérgyűjtő álmát. A nagy személyszállító gépek itt egy strand felett landolnak a holland Julianna királynőről elnevezett repülőtérre. Ugyanígy a strand mellől szállnak fel, és a parton várakozókat kis híján – vagy ténylegesen – a tengerbe taszítja a hajtóművek ereje. A vagányabb nyaralók sportot űznek belőle, hogy a strandot és a repteret elválasztó drótkerítésbe kapaszkodva igyekeznek ellenállni a légáramnak – van, akinek sikerül, van, aki repül hátrafelé.

A strand szélén egy jópofa kis bárban egy szörfdeszkára írják ki az aznapi menetrendet, hogy a koktélozók tudják, mikor készíthetnek jó képeket, illetve mikor van esélyük egy kis turbina gerjesztette kényszerfürdőzésre. Kevés időnk volt, sietni kellett vissza a kikötőbe, sajnos egyetlen óriásgépet sem tudtunk kivárni, csak egy kisebb business jet szállt le a fejünk fölött. Már akkor megfogadtam, ha egy mód van rá, visszajövök!

Amikor 2016-ban a hatszázadik repülőteremet kellett beterveznem útjaim sorába, úgy döntöttem, Julianna lesz a szívem választottja. Mármint a Maho Beach-i légikikötő. Panamából Jamaicán át a Caribbean Airlines gépével érkeztem Sint Maartenre. Számomra jeles alkalomról lévén szó, a kingstoni beszállításkor bemutatkoztam a személyzetnek, és pár szóban elmeséltem, hogy reptérgyűjtő vagyok, most fogom érinteni a hatszázadik repülőteremet. Előrebocsátottam, ismerem a szigorú szabályokat, de légitársasági alkalmazottként nem volna-e mód, hogy az izgalmas strand feletti leszállásra beüljek a pilótafülkébe – érdeklődtem a kedves stewardessektől.

A vezető légiutas-kísérő máris eltűnt a kapitányi kabinban, hogy megkérdezze, teljesíteni tudják-e az óhajomat. Nem ígér semmit, tért vissza mosolyogva, de a kapitány beszélni szeretne velem. Indiai származású lehetett a pilóta, kedvesen üdvözölt, majd sajnálatát fejezte ki, mert a cockpitben csak vizsgázott pilóták lehetnek jelen. De hogy emlékezetessé tegyék számomra a jubileumi utat, meghívnak az első osztályra.

Hát, ez igazán kedves tőlük. Nagy örömmel huppantam le az elegáns bőrfotelba. Kényelmesen kinyújtottam a lábam, el sem érte az előttem lévő sort. Gusztusos rákos szendviccsel kínáltak, amihez pezsgő is dukált. Egy óra elteltével érkeztünk a Holland Antillák fölé, én pedig lelkesen videóztam a leszállást a vidám strandolók feje fölött. A fedélzetről elcsaklizott biztonsági prospektus ma is gyűjteményem féltve őrzött darabja.

A nagy testvér pálmafás árnyékában

SZUHUMI, ABHÁZIA

Egy újabb tisztázatlan státusú ország a gyűjteményemben… Abházia a 2008-as orosz–grúz villámháború nyomán jött létre a Kaukázusban, Grúzia területén. A régiót függetlenedése előtt is nagyrészt oroszok lakták, ám mivel a grúzok többsége elmenekült a háború elől, szinte tiszta orosz lakosság jött létre. A területet csak Oroszország és néhány, a világpolitikában nem számottevő állam ismeri el. Ennek egyenes következménye, hogy az abház vízumengedély beszerzése igen körülményes. Mindenképpen utazás előtt kell hozzájutni, mert a szükséges – ékes orosz nyelven szólva – bumáskát helyben már szinte lehetetlen pótolni.

Abházia két szomszédja Oroszország és Grúzia. Átkelésünkhöz Zoli barátommal a grúz oldalt választottuk, mivel így nem kellett a bonyolult és drága orosz vízumot beszerezni, másrészt egy magyar fapados légitársasággal meglepően olcsón és közvetlenül repülhettünk Grúziába. A grúz–abház nem létező határ átlépése ráadásul igazi csemegének ígérkezett.

Budapest–Kutaiszi repülőutunk egyetlen nehézsége abból adódott, hogy gépünk hajnali háromkor landolt Grúzia második legnagyobb városának modern, ám kicsinyke repterén. Terveink szerint a régióban elterjedt iránytaxival, a marsrutkával kívántuk elérni a határt. Ez a kisebb-nagyobb városokat összekötő kisbusz akkor indul el, ha megfelelő számú utas gyűlik össze, útközben pedig csak akkor vesz fel újabb utasokat, ha még vagy már van szabad hely. Mivel Kutaiszi reptere az országot átszelő fő közlekedési úton fekszik, joggal reménykedtünk a gyors sikerben.

Hiú remény volt, a hajnali koromsötétben nem indultak kisbuszok. Félálomban bóbiskolva két-három órát is eltöltöttünk a reptéren. Amint megvirradt, kiálltunk a főútra, és vártuk a fuvart. Jöttek is a marsrutkák, de mind tele, nem is lassítottak. A hiénataxisok viszont értékes prédát láttak bennünk, sorra ajánlgatták a szolgálataikat. Szerencsénkre a velünk egy gépen utazó magyar pár épp ugyanabba az irányba tartott, összeálltunk hát velük, és így már megfizethető huncutság lett a taxizás. A grúz–abház határon aztán sosem látott nehézségekkel néztünk szembe. Például, hogy a grúz hatóságok nem tekintik államhatárnak ezt a szakaszt, tehát csak egy rendőrőrs felügyeli a forgalmat. Maga a határállomás az Inguri nevű csatorna partján található, a másik ellenőrző pont a híd túloldalán.

Az Abháziában megmaradt gyér grúz lakosság a határ mentén él, és mivel teljes jogú grúz állampolgárok, nap mint nap jönnek-mennek a hídon. A rendőrök nem foglalkoznak velük, hadd járkáljanak. Az idegenek annál inkább gyanúsak. Mi annak rendje és módja szerint bejelentkeztünk a rendőrőrsön, de mint kiderült, túl korán érkeztünk. A procedúra első lépéseként útleveleinket elektronikusan elküldték Tbiliszibe, a belügyminisztériumba, ahol, mint tudatták velünk, majd csak délelőtt tízkor kezd el valaki foglalkozni velük. Hogy abból mikor lesz engedély a határátlépéshez, illetve a visszatéréshez, azt senki meg nem tudta mondani. A grúz hatóságok malmai mindennél lassabban őrölnek. Délben már az összes rendőr „gyermekkori barátunk” volt, sőt egy török klímaszerelő is hozzánk csapódott, de csak nem akart megérkezni az engedély.

Sokórás türelmes várakozás után végre zöld jelzést kaptunk. Pecsétre persze itt hiába várnák, hiszen hivatalosan nem hagyjuk el Grúziát. Irány az abház oldal! A képzeletbeli határt alkotó Inguri folyó két sorompója között két kilométer a távolság, ezt gyalog tettük meg. Ahogy közeledtünk az (orosz) abház zászlóhoz, nyilvánvalóvá vált, hogy itt mindent a „nagy testvér” felügyel. A hivatalos abház határőr csak intett, de a szőkés kinézetű orosz katona az összes papírunkat és csomagunkat átvizsgálta, majd elektronikusan rögzítette a beléptetést, ahogy ezt a moszkvai reptéren is teszik. Meglepetésünkre semmiféle vízumot nem kaptunk. Mint elmondták, másnap a külügyminisztériumban kell majd regisztrálnunk, ahol megkapjuk a hivatalos engedélyt, de el ne mulasszuk, mert ennek hiányában nem fognak minket kiengedni a nem létező országból.

Megkaptuk az ukázt, tudtuk, mi a dolgunk. Ahogy elhagytuk a határállomást, hamisítatlan orosz hangulat fogadott bennünket. Orosz ételek, orosz rubel, orosz taxis. A már említett török klímaszerelő annyira megkedvelte új magyar testvéreit, hogy a határátlépés után bevárt bennünket kocsijával az abház oldalon, és meghívott egy fuvarra. Mi a fővárosba, Szuhumiba igyekeztünk, török barátunk a határhoz közelebbi városkában fejezte be útját. Kiálltunk hát stoppolni, és a helyi buszjárat fillérekért vitt el minket célunkig. Szuhumi és maga Abházia különösen elit pihenőhelynek számított a szovjet időkben. Csak fontos pártfunkcionáriusok és külföldi vendégeik tölthették itt szabadságukat vagy éppen (kényszer)gyógykezelésüket. A hely klímája csodálatos. A Fekete-tenger partján nem túl meleg a nyár, és a tél is kellemesen enyhe. A fagymentes, langyos éghajlatot mi sem érzékelteti jobban, mint a tengerparton sorakozó pálmafák látványa. A város és a hosszú parti sétány ettől azért még messze nem mediterrán hangulatú. Minden a szovjet időket idézi. Mintha a felújítás vagy karbantartás fogalma errefelé ismeretlen volna. Az egykor luxus kivitelű üdülőterület olyasféle benyomást kelt, mint nálunk az enyészeté váló aligai pártüdülő és környéke. A látogatók szinte kivétel nélkül oroszok, ők Szocsi felől vízum- és problémamentesen kirándulhatnak át. Kevesen tudják, de az abház hegyekben, Szuhumi közelében található a földünk eddig ismert legmélyebb barlangja. Ez a képződmény nem látogatható ugyan, de mellette hatalmas termekkel egy kisebb barlang is várja az érdeklődőket, jelentős turistaforgalmat generálva.

Napunkat a kellemes klímájú barlangrendszer közelségében egy parkban ejtőzve töltöttük mindenféle izgalom nélkül, majd délután kötelező módon megmártóztunk a Fekete-tengerben. A kavicsos partszakasz valamivel kopárabb, mint a mesés szigeteké, a látképet viszont feledhetetlenné teszik az itt-ott felhők fölé magasodó zöld hegyek.

A fővárosban, Szuhumiban sokszor nem tudja eldönteni az ember, hol is jár. Egy napfényes dél-amerikai ország palotái között? Egy hegyek közé ékelődött, szerény olasz kisvárosban? A volt Szovjetunió egy itt felejtett rezervátumában, ahol megállították az időt? A pálmafáktól a szocreál épületekig minden tereptárggyal találkoztunk itt, igazi stíluskaland a város. Szállást egy egyszerű kis panzióban találtunk, épp csak megaludtunk a szobánkban, még reggeli sem járt hozzá.

Másnap korán indultunk, hiszen még be kellett ugranunk a külügyminisztériumba a vízumért. Ezt gyorsan megkaptuk, igyekeztünk is a buszpályaudvarra. A csodával határos módon egy percen belül kaptunk járatot, de a csodáról gyorsan kiderült, mi az oka. Amint a buszunk kifordult a pályaudvarról, észrevettük, hogy nem jobbra, Grúzia felé, hanem balra indulunk… Mit tegyünk? Ez az irány Oroszország, Szocsi lesz. Még jó, hogy a sofőrök errefelé kellőképp rugalmasak, a miénk is megállt a kedvünkért, és leszállhattunk. Másodjára már jó buszra ültünk, és végre elindulhattunk a határra. A kiléptetés semmivel sem ment gyorsabban, mint a beengedés. A külügyminisztériumban megkapott matricavízumot elvették volna, de kedves és kérlelő mosolyomnak hála megtarthattam. Mai napig őrzőm útlevelembe beragasztva a ritka emléket.

A két kilométeres senkiföldjén ezúttal nem gyalog poroszkáltunk át. A körjárat módjára működő transzfer egy szebb napokat látott lovas kocsi volt. Ha az időnkkel nem is, de az erőnkkel kétségtelenül spóroltunk. És a társaság sem volt kutya! Nem ám, mert Zoli és énköztem egy bárányka üldögélt. Szegényke gúzsba kötött lábakkal és szó szerint birkatürelemmel tette meg az utat.

Neki viszont legalább nem volt vízumproblémája.

Sátrazás az ördög torkában

AŞGABAT, TÜRKMENISZTÁN

A török légitársaság aşgabati irodájából jól ismertem egy fiatal és agilis kollégát, aki rábeszélt egy helyi beutaztató irodát, hívjanak meg néhány országból társasutazás-szervezőket, hátha ezzel sikerül majd fellendíteni a helyi forgalmat. Magyarországról is meginvitáltak bennünket, hogy vegyünk részt a szakmai programon.

Magam már jártam itt néhány éve, de kellemes élményeim nyomán szívesen visszatértem a Kaszpi-tenger partján fekvő volt szovjet tagállamba.

Mi, magyarok olaszokkal együtt érkeztünk a hipermodern, részben magyar alvállalkozók közreműködésével épített, madár formájú repülőtérre. Nem tagadom, ez a légikikötő is motivált, hogy újra eljussak Aşgabatba. A világ talán legszebb építménye: egy páratlanul kecses, légies, kitárt szárnyú sirályt formáz, amely a levegőből nézve valóban egy felénk röppenő albatroszra emlékeztet. Az éjszakai kivilágítás csak fokozza a hatást, a tündöklően fehér madár körül kigyúló azúrkék fények a tengert varázsolják a szemünk elé.

Alapos, egyben udvarias protokoll után léphettünk be az országba. Első éjjel épp abban a hotelban helyeztek el bennünket, ahol annak idején magam is megszálltam.

Óriási terek, bizarr és monumentális emlékművek sokasága, aranyszín kupolák, modern mecsetek, fehér márvánnyal borított, égbe nyúló épületek, klasszikus oszlopcsarnokok a középületek bejáratánál, döbbenetesen széles autóutak – ez mind Aşgabat. A volt Szovjetunió kisázsiai térségében járva leginkább a városok tágassága tűnik fel az európai zsúfoltsághoz szokott utazónak – minden szellős és laza, nem torlódnak sem az épületek, sem a forgalom. Első ottjártamkor ellátogattam a helytörténeti múzeumba, ahol több teremőrt számláltam, mint látogatót.

Az ország legismertebb látnivalója a Pokol tornácának vagy Ördög torkának nevezett örökkön-örökké égő gázkráter. A Kara-kum sivatag közepén, a Derweze nevű falu mellett található gigászi gödör természetes formációnak tűnik ugyan, de ha utánaolvas az ember, kiderül, hogy az idővel turistalátványossággá lett helyszín egy szovjet időkben berobbant gázfúrótorony maradványa. Hogy megelőzzék a mérgezőgáz-kibocsátást, a geológusok annak idején meggyújtották a földgázt, azt remélve, így majd gyorsan elég. Ez ötven éve történt, azóta folyamatosan lángol. A környék türkmén lakóit kiköltöztették. A kráter elnevezése hihetetlenül találó: a hatalmas pusztaság közepén tátongó lyuk különösen az éji sötétben nyújt döbbenetes látványt tűzvörös fortyogásával.

Nem meglepő módon az örökké égő megagáztűzhely erősen vonzza a kalandkereső látogatókat. Talán emiatt sem oltották el, pedig 2010-ben az ország elnöke elrendelte a lyuk betemetését. Első utamkor a kráter szélén álló beszélgetőtársamról kiderült, hogy ő a türkmenisztáni amerikai nagykövet, és még közös ismerősöket is találtunk brüsszeli kiküldetésem idejéből.

A csoportunkkal sem mulasztottuk el a Türkmenisztánban kihagyhatatlan „gázprogramot”, és a kráterhez közeli dombon vertünk tábort. Sátrainktól bő ötven méterre szorgos helyi kísérőink este klasszikus latrinát ástak, magát a kényelmi alkalmatosságot pedig egy kilyukasztott, vécédeszkával ellátott kempingszék alkotta. A privát szférát sátorlapok teremtették meg.

Az éjszaka közepén erős nyöszörgésre riadtam. Kikászálódva a sátorból úgy érzékeltem, az árnyékszék felől érkeznek a kétségbeesett hangok.

Mint kiderült, egyik szép szál és súlyos kollégánk próbálta igénybe venni a praktikus alkalmatosságot. Ahogy ráült a vékony alumíniumszékre, az ideiglenes angolvécé azonmód összerogyott alatta.

Nemcsak a mi szerencsénk, hogy épp ő volt (vagyis lett volna) az első látogatója ennek a helyiségnek. Nem mindegy ugyanis, mibe pottyan az ember…

Így aztán jelentősebb kül- és szagsérelmi nyomok nélkül húztam ki barátunkat a sötét lyukból, amelynek mérete szerencsére messze elmaradt az Ördög torkától. Később nevetve meséltük az esti baleset körülményeit azoknak, akik átaludták a zajokat.

A türkmén szervezők másnapra egy vízesés meglátogatását tervezték be számunkra. Tudni kell, hogy a türkmenisztáni kirándulás szakmai út volt, így a világ minden tájáról érkeztek kollégák, és valamennyien utaztatással foglalkoztak. Kevés akadt köztünk, aki ne látott volna legalább hármat a világ legnagyobb vízesései közül, az Angeltől a Viktóriáig. Türkmén vendéglátóink azonban úgy fellelkesítettek a helyi látnivalót illetően, hogy semmiképp nem hagytuk volna ki, vállaltuk a többórás buszozást harminc fokban a sivár tájon át a semmibe. Amikor megérkeztünk, és elénk tárult a kopár sziklafal látványa, amelyen egy csepp víz nem sok, annyi nem hullott alá, bár különböző nyelveken, de egyszerre kérdeztük: Ez?!

Igen, ez volt a türkmenisztáni vízesés – helye. Igaz, hogy kiszáradt, de helybeli barátaink így is büszkék voltak rá. És igazuk is volt.

Titkok a tűzforró homok alatt

KARTÚM, SZUDÁN

Szudánt évekig kerülgettem gondolatban, a világ száz építészeti csodája közül is várt rám itt az egyik. Ám a véres polgárháborúk sújtotta és kettéosztott ország felkeresését éveken át tanácsosabb volt elhalasztani. Ahogy az afrikai országok biztonsági helyzete időről időre változott, úgy nyílt vagy záródott be egy-egy állam a hétköznapi utazók előtt. 2017-ben Szudán és főleg a főváros környéke valamivel biztonságosabbá vált, az élet visszatért a viszonylag normál kerékvágásba.

Ezt az alkalmat használtuk ki Zoli barátommal. Akkori munkaadómnál, a török légitársaságnál jó kapcsolatom alakult ki a budapesti Szudáni Nagykövetséggel, így soron kívül kaptunk vízumot. Zoli kartúmi magyar kapcsolata pedig kényelmes szálláshoz juttatott bennünket, és mint később kiderült, a szobához páratlanul barátságos fogadtatás is tartozott.

Egy kairói éjszakát beiktatva repültünk Budapestről. Másnap Kartúmban házigazdánk nagy szeretettel várt minket a reptéren. Segítségével még a belépést is gyorsan elintéztük, ami egyébként igen bonyolult folyamat: nem elég a vízum és a hivatalos belépti pecsét, hanem külön rendőrségi bejelentkezésre, jóváhagyásra is szükség van.

Kis pihenő után másnap neki is vágtunk a fővárosnak. Profi vezetőt fogadtunk, aki terepjáróval és sofőrrel a megbeszélt időpontban várt ránk a vendégház előtt. Kitűnő és szórakoztató angolsággal vezetett végig minket az aznapra tervezett helyszíneken.

Első utunk a piacra vezetett, ahol fantasztikus zöldség- és gyümölcskínálatot csodálhattunk meg. Nem hiába, Kartúm mellett hömpölyög Szudán éléskamrája, a Nílus. A folyam vize az ókor óta életet ad a sivatag közepén, és most saját szemünkkel láthattuk, hogyan teremt bőséget ezen az éghajlaton az öntözéses gazdálkodás. A piacon megvettük a szokásos pitát, hibiszkuszteát és banánt, feltankoltunk palackozott vízzel, és már robogtunk is a sivatag felé. Úti célunk a Nílus keleti partján található romváros, Meroé volt, ama bizonyos száz csoda egyike. A homoktenger közepén elterülő piramisegyüttes nagy része még időszámításunk előtt épült. A Núbia területén virágzó úgynevezett Kusita Királyság hatalmi központjaként működött ez az ókori település, amely uralkodók kedvelt temetkezési helyeként is szolgált. Valamikor fényűző királyi paloták és templomok magasodtak itt, egy pompás civilizáció fenséges építményei. Több mint száz piramis és a hozzájuk kapcsolódó kápolnák, temetkezési és egyéb épületek romjai maradtak fenn a Núbiai-sivatag téglavörös homokjának fogságában. Mivel a sivatag e részén szinte állandóan fúj a szél, gyakran borítja be vörös por a romokat, és emel az utazó számára áthatolhatatlan hegyeket. De a homok alatt igazi csodák rejtőznek, sokszor csak le kell söprögetni egy-egy kőtömbről, amivel a természet betemette.

A sivatagban használható egyetlen járművel, terepjáróval közelítettük meg a romvárost. Amikor tizenegy óra tájban kiszálltunk a hűtött kocsiból, letaglózott bennünket a forróság. Életem során megjártam már nem egy fülledt helyet, de ez a hőség semmihez nem hasonlítható – harcedzett utazóként állíthatom, egyenesen elviselhetetlen. Mozgásunk is egészen lelassult, ahogy az egymástól pár száz méterre található építmények között sétáltunk. Turistaforgalomtól itt nem kell tartani. A sírkamrák többsége sajnos beomlott, mivel a huszadik század elején olasz kincsvadászok robbantással próbáltak rejtett kamrákat felfedezni. Nem csoda, a hely az önjelölt Indiana Jonesok paradicsoma, itt valóban titkok rejtőznek a homok alatt.

Hullámokban törtek rám a hőség okozta kínok. Egyszer csak azt vettem észre, hogy a tűzforró homokban mászkálva leválik a cipőtalpam. Kiolvadt a ragasztó! Hiába próbáltam a nálam lévő vízzel locsolgatva hűteni szegény cipőt, a folyamat már visszafordíthatatlan volt. Szudáni utunk végén lábbelim sajnos egy szemetesben végezte.

Késő délután a végsőkig kitikkadva érkeztünk vissza a valamivel hűvösebb fővárosba. Hogy még a látvány is segítsen a lehűlésünkben, bónuszprogramként vezetőnk elvitt bennünket a Fehér- és a Kék-Nílus találkozásához. A világ leghosszabb folyója két ágból ered, ezek Kartúmban egyesülnek – innen nevezik a folyót egyszerűen Nílusnak –, és a közös ág folytatja tovább útját Egyiptomon keresztül, hogy Alexandria mellett a Földközi-tengerbe ömöljön. Valóban lenyűgöző a látvány, ahogy a komótosan hömpölygő Fehér-Nílus beleömlik a sebes Kék-Nílusba.

Este már csak lézengtünk a szállásunk környékén. Kartúm kimondottan biztonságos város benyomását keltette. Vendéglátónk és helyi vezetőnk is megnyugtatott bennünket, hogy nyugodtan sétálhatunk, az emberek barátságosak, nem esik semmi bántódásunk. S hogy mennyire így van, magam is megtapasztalhattam. Sok fura szokásom egyike, hogy utazásaim során imádok külföldön fodrászhoz menni. Nem nagy kiadás, és alkalmat ad elbeszélgetni a helybéliekkel, megismerni egy-egy villanás erejéig a hétköznapi életet. Mivel a kartúmi vizitet rövidre terveztük, nem is gondoltam rá, hogy itt is megnyiratkozom. De lézengés közben egy csilivili borbélyüzlet mellett haladtunk el, és Zoli felszólított: azonnal menjek be, mert egyrészt hosszú a hajam, másrészt magyar vendéggel biztosan nem sűrűn találkoznak. Az árakat látva megállapítottuk, hogy nincs nálunk elég helyi pénz, de mielőtt sarkon fordultunk volna, a tulajdonos, aki a kirakaton át észrevette tanácstalanságunkat, ott termett, és arabosan beinvitált.

Bár szabadkoztunk, hogy nem tudjuk a teljes árat kifizetni, ő csak legyintett:

– Semmi baj, jöjjenek csak, megcsináljuk ingyen, majd jót beszélgetünk közben.

És tényleg! Még teát is kaptunk a jó hangulat mellé. A forrongó Szudánban éltem meg utazásaim talán legbékésebb, legbensőségesebb pillanatait egy helyi borbélynál. Kár, hogy nem lehettem törzsvendég.

Őrizetbe vesznek

DZSÚBA, DÉL-SZUDÁN

Bizton állíthatom, Afrika legfiatalabb államába kizárólag olyanok utaznak, akinek ténylegesen valami dolguk van ott. Az afféle kíváncsi turista, mint jómagam, nemhogy ritka, de sosem látott madár errefelé. Dél-Szudán egy véres polgárháború végén, 2011-ben népszavazással függetlenedett Szudántól, amikor is az ENSZ felvette tagjai közé. A két országrész, illetve most már önálló állam, vallási alapon különült el: a keresztény dél a mai napig ádáz harcokat vív a muzulmán északkal. Dél-Szudán vezetése legalább hét fegyveres csoporttal áll harcban, és a helyzetet törzsi összecsapások is súlyosbítják.

Ennek fényében nyilván őrültségnek hangzik, hogy el akartam jutni Közép-Afrika e tüzes vidékére, de ha már Szudánban jártunk, ki nem hagytam volna, ráadásul csak reptérgyűjteményemet kívántam bővíteni, amihez ki sem kellett tennem a lábam a terminálról.

Zolival Kartúm után elváltunk, neki vissza kellett térnie Európába, én meg nekivágtam délnek. Azért józan maradtam, és nem Kartúmból utaztam be, inkább Etiópia fővárosán keresztül közelítettem. Dél-Szudánból a tervek szerint Nairobiba repültem volna tovább, meg is volt a jegyem.

Vízumot nem váltottam előre, gondoltam, pár óra elég lesz a reptéren, kis szerencsével ki is engednek. Érdekes, ez a bizonyos szerencse többnyire olyankor pártol el tőlem, amikor elbizakodottan vágok neki egy kalandnak.

Amikor gépünk leszállt Dzsúbában, hiába fürkésztem a betont terminálépület után kutatva. Egyszerűen nem volt. A repülőgép néhány düledező sátor és egy-két konténer előtt parkolt le. Ennyiből állt a légikikötő. Igaz, kissé távolabb építkezés kezdeti nyomai látszottak, de sehogy sem tűnt valószínűnek, hogy megérem a dél-szudáni terminál felépülését.

Az útlevélkezelésnél félre is állítottak rögtön. Miután elfogytak a sorban az utasok, engem érvényes vízum híján késlekedés nélkül a rendőrfőnök színe elé kísértek. Úgy látszik, ha terminál nincs is, rendőr azért van, gondoltam.

Az iroda egy konténerben kapott helyet, a falán, ahogy kell, az államelnök képe – cowboykalapban! – mint egyetlen érdemleges dekoráció.

– Hát, ez így nem lesz jó – tette súlyos tenyerét az asztallapra a rendőrfőnök –, vízum nélkül érkezett. Az első géppel deportálni fogjuk.

– Nézze, ezzel igazán nem kell fáradniuk – feleltem kapásból –, nekem arra a gépre érvényes jegyem van.

– Akkor is ki kellett volna a vízumot váltani – támaszkodott még határozottabban a tiszt két kezére –, vagy itt venni egyet száz dollárért!

Ez merőben új információ volt. Rutinos utazóként rögtönzött szabályt szimatoltam.

– De nekem csak kilencven dollárom van készpénzben, és arra is nagy szükségem van, mert innen a Comore-szigetekre szándékozom eljutni, és ott kell csak igazán fizetnem a vízumért!

– Nem, nem – ingatta a fejét a főrendőr. – Száz dollár, vagy semmi!

Végiggondolva a helyzetet, nem sokat kezdhettek velem, ha nem fizetek – így is, úgy is azon a gépen végzem, amire felülni óhajtok.

– Egyetértek – adtam tudtára az egyenruhásnak –, semmi!

A főrendőr csak csóválta a fejét, aztán egyszer csak elnevette magát, valószínűleg ő is belátta, hogy ezen a gordiuszi csomón nincs mit bogozni. A biztonság kedvéért azért kirendelt mellém két civil ruhás beosztottat, hogy vigyázzanak rám a járatom indulásáig, és közölte, hogy mostantól az őrizetük alatt állok.

Beváltottam tíz dollárt egy kis pultnál, kaptam érte cserébe egy óriási köteg viseletes bankjegyhalmot, és már mentem is a reptér közelében álló helyi kisvendéglőbe. Természetesen rendőri kísérettel.

Barátságosra hangolva a viszonyt őrzőimmel meghívtam őket ebédre. Egész jóízűen, kézzel lapátolták a szájukba a helyi menüt. Nekem szereztek egy kanalat, hogy azzal fogyasszam el a babféléből és birkahúsból álló, nem túl friss ételt.

Ebéd után átsétáltunk a közeli kis szálló légkondicionált halljába – mint ebből is látható, Dzsúbában nem kell nagy távolságokat megtenni a reptértől a városközpontig –, és itt vártuk a gépem indulásának idejét. A szieszta után újra a nagyfőnök színe elé kísértek, hogy visszakapjam zálogban tartott útlevelem.

– Engedjen meg egy kérdést – szólt hozzám a szigorú egyenruhás. – Hogyhogy maga nem fél a rendőröktől?

– Én? Hogy félnék? Még az anyósom is rendőr alezredes volt! – ütöttem el egy tréfával a kérdést.

A rettenthetetlennek tartott főtiszt nevetve kívánt jó utat, én pedig ép bőrrel megúsztam a világ egyik legveszélyesebb zónájában tett látogatásomat.

Üldözött rokonaink

KASGAR, KÍNA

Itt következő utazásom története egy budapesti fogadáson kezdődött. A vendégek között feltűnt egy kedves, hosszú fekete hajú hölgy, aki elbűvölően és szellemesen szórakoztatta a társaság tagjait.

Bár kiválóan beszélt magyarul, valami apró akcentus mégis kihallatszott a beszédéből, de sem ez, sem a külseje nem segített abban, hogy a hölgyet hova sorolhatnám a származását illetően. Pár perces csevegés után elő is merészkedtem a kérdéssel:

– Ugyan árulja már el, hova valósi.

– Azt ön, kedves András, soha nem fogja kitalálni.

– Csak nem ujgur?

Beletrafáltam.

– De igen! El sem hiszem, még soha senki nem találta ki elsőre… – örvendezett a fekete hajú hölgy.

A beszélgetés után, amelynek során kiderült számomra, hogy mi, magyarok rokonságban állunk az ujgurokkal, hajtott a kíváncsiság, hogy személyesen is lássam, merre is laknak ezek a távoli „unokatestvéreink”. Kis nyomozás után rátaláltam a történelmi Selyemút fontos állomására, Kasgarra, amelyet a kínaiak rebellis területként tartanak számon a zömében muzulmán lakosság autonóm törekvései miatt.

Kasgar Ürümcsitől délnyugatra fekszik – utóbbi Kína legnyugatabbi és legnagyobb tartományának, Hszincsiang–Ujgur Autonóm Területnek a székhelye. Az ujgurok hazájukat egymás között Ujgurisztánnak, illetve Kelet-Turkesztánnak nevezik. Kínában minden erővel próbálnak úgy tenni, mintha ez a régió nem is létezne, illetve igyekeznek átnevelni a lakosságot a kínai identitástudatra. Az utóbbi években a hírek szerint ez a gyakorlat meglehetősen ijesztő formákat öltött, nem könnyű hát a muzulmán ujgurok sorsa.

Gyakran hallani az ujgur–magyar rokonságról, amiből annyi bizonyos, hogy az ujgurok ősi törzse része lehetett a hun népek később ismertté vált törzsszövetségének. Sok más kulturális mozzanat utal az egykori közvetlen hatásokra, például a kalocsai jellegű tulipánmotívum az ujgur ruházaton, illetve néhány közös szavunk, például a bátor/batur, szakáll/szakal, kicsi/kicsik.

Elindultam hát rokonaink nyomába. Vízumot könnyen kaptam, de ebben segített, hogy a kérelemhez Ürümcsibe szóló kínai nyelvű szállás-visszaigazolást is csatoltam. A repülőjegy-foglalásom másolata is oda szólt, Asztanát és visszaúton Alma Atát érintve.

Kasgarban, bár a feliratok kizárólag kínaiul szerepeltek, hamar megtaláltam a szállásomat. Bíztam a komputereken felnőtt tizenévesek angoltudásában, és jól tettem – az elsőre megkérdezett srác szolgálatkészen elkísért a kissé lerobbant vendégházba. Nem sokkal később már örömmel barangoltam a szűk utcákon, jókat falatoztam a nyílt lángon sütött húsos lepényekből, és meglátogattam iskolát, mecsetet, kultúrházat. A téglaszín épületek látszólag rendezetlen és sűrű kavalkádja közel-keleti hangulatot áraszt. Persze nem hiányoznak a tágas terek sem az emlékművekkel; még Mao apánk tizennyolc méteres szobrát is megtaláltam, amit a helyiek nemigen kultiválnak. Feltűnt továbbá a sok rendőr és a minden épületen kötelező jelleggel lobogó kínai zászló, ami más, „igazi” kínai városokban alig látható.

Gyorsan eltelt a két nap, már indultam is vissza a reptérre, ahol a szokásosnál is szigorúbb biztonsági vizsgálatnak vetettek alá mindenkit. Én persze a legnagyobb nyugalommal vártam a soromra, a táskám tartalma szinte mindig ugyanaz, csak a legszükségesebbek – ez a kis hátizsákom a fél világot megjárta már velem.

Nagy csodálkozásomra az átvilágítás után csak kipakolták szűkös motyómat, és már szedték is szét, amit lehetett. A vizsgálótiszt diadalittasan mutatta fel a szabvány méretű, száz milliliter űrtartalmú, apró úti borotvahabom.

– Ezt elkobozzuk, mert fokozottan gyúlékony és tiltott holminak számít! – jelentette be.

Kikaptam a tiszt kezéből a kis palackot, egy gombócnyi habot töltöttem a tenyerembe, és a másik kezemmel belecsaptam.

A hab persze szétspriccelt. Két-három egyenruhát is elért az ártatlan habos zuhany…

– Ez gyúlékony?! – szegeztem az egyenruhásnak a kérdést. – Akkor hogy hozhattam ide? Akkor nem volt gyúlékony? – Egészen felpaprikázódtam.

Aztán kissé lehiggadva eszembe jutott, mennyire kényelmetlen lesz a rám váró magánzárka… Inkább bocsánatkérésbe váltottam át, és törölgetni kezdtem a megszentségtelenített egyenruhákat.

Páran mögöttem nyüszíteni kezdtek a visszafojtott röhögéstől, de láttam őszintén aggódó szemeket is, amelyekben egyetlen kérdést tükröződött: ebből mi lesz?

Felmentő seregként egy egyenruhás hölgy érkezett. Közölte az ítéletet: kérjek ismételten bocsánatot, és akkor elengednek. A fokozottan gyúlékony borotvahab természetesen ebben az esetben is itt marad.

Az Alma Ata-i kazah határőrök legalább nem tették szóvá pár napos borostámat, pedig ha tudták volna, miért nem voltam frissen borotvált!

Hegyek között, völgyek között zakatol a troli

SZIMFEROPOL, KRÍM FÉLSZIGET

A politika néha alaposan beleszól az ember terveibe, különösen egy ilyen nyughatatlan, folyton úton lévő világvándoréba, mint jómagam.

A Krím félsziget 2014-es orosz visszacsatolásával jócskán bonyolulttá vált a krími beutazás. A közvetlen nemzetközi járatokat törölték, csakis orosz belföldi gépek indultak ide, vagyis immár orosz vízum szükségeltetett a belépéshez. Magáról a területről lényegében annyit tudtam, itt éltek, majd idővel asszimilálódtak a krími tatárok. Egyik kedves balettem, A bahcsiszeráji szökőkút is a félszigeten játszódik; a történet a tatár kán és egy lengyel lány szerelmét meséli el. Puskin elbeszélő költeményéből írták színpadra, és a fantasztikus Kirov Balett társulata tette világhírűvé. Emlékeztem továbbá, hogy gyermekkoromban minden úttörő álma volt az artyeki táborba eljutni, és élvezni a mesés tengerpartot. A tábort eredetileg gyermek-tüdőszanatóriumként létesítették, kihasználva a kitűnő jaltai levegő előnyeit. Később alakították át úttörőtáborrá, és hamarosan a világ legnagyobb ifjúsági intézményévé nőtte ki magát.

Ami azonban egy igazi utazót ide vonz, az nem ez, hanem… a világ leghosszabb trolibuszútvonala. A troli a szimferopoli repülőtérről indul, és Jaltában, a híres második világháborús konferencia helyszínén fut be másik végállomására. Az út hossza körülbelül nyolcvan kilométer.

Magam Szocsiból, az egykori pazar üdülőhelyről repültem Szimferopolba. A légikikötőt mostanában újították fel, de máris kicsinek bizonyult. Alig bír a milliónyi orosz turista rohamával, akik most, hogy a Krím hazájuk része lett, Odessza és a török Riviéra helyett szinte zúdulnak a félsziget partjaira. Tízesével jönnek-mennek a Jumbók szinte minden orosz nagyvárosból, elképesztő látványt nyújt ez a forgalom.

A trolibuszt könnyen megtaláltam, ezen a járművön a tömegtől sem tartottam, tudván, hogy csupán a helyiek és pár megszállott turista (mint jómagam) veszi igénybe. A nyaralók inkább a drágább, de kevesebb megállót érintő minibuszokat használják.

A másfél dollárnak megfelelő jegyárért cserébe nem kap túl kényelmes ülést az ember a hátsója alá, de nem is ez a lényeg… Tudni érdemes, hogy az eredeti vonal 1959-ben létesült, és megépítése sokkal olcsóbb volt, mint a vonaté. Az 52-es járaton immár új, modern kocsik üzemelnek. Hiába van kiírva, hogy a vezetővel beszélgetni tilos – leginkább maga a sofőr szólítja meg az utasokat egy kis társalgásra vágyva, így gyorsabban telik a hosszú trolizás. Sok megálló tarkítja a járat útvonalát, akár egy hosszú vicinálisét.

Kár, hogy a krími troli nem szerepel a Guinness Rekordok Könyvében, talán a helyi hatóságoknak eszükbe sem jut pályázni a címre.

Valóban nem szálltak fel sokan, minden utasnak dupla ülés jutott. Alekszej, a sofőr szerint ősszel, iskolaidőben néha azért felgyűlik a tömeg. Az ablakon kinézve a tájat pásztáztam. Kezdetben a sztyeppék főútjain kanyarogtunk, majd jöttek a hegyes-völgyes tájak, és egyre szebb látvány tárult elém. Egy szakaszon igazi hegymenet várt ránk, fel kellett kapaszkodni a sok száz méter magas Angara-hágóra, majd innen ereszkedtünk tovább a tenger felé. A Krím félsziget szinte minden arcát megcsodálhatja útközben a troliutas.

Az emberi környezetet figyelve nyoma sem látszott, hogy a terület néhány éve még Ukrajna része volt (a szevasztopoli hadikikötő kivételével). A buszon is csak oroszul beszéltek egymással, de mint megtapasztaltam később, az utcákon ugyanígy. A minket megelőző autókon alig lehetett ukrán rendszámtáblát látni. Megnehezíti errefelé a mindennapokat, hogy csak készpénzt fogadnak el, a bankautomaták pedig kizárólag Oroszországban kiadott kártyákkal működnek. Ennek hátterében az áll, hogy a nemzetközi közösség legnagyobb része nem fogadja el a 2014-es, kétséges népszavazás eredményét és a terület orosz bekebelezését, s ennek nyomatékosítására letiltották a kártyákat.

Bő két óra alatt tettük meg a távot, míg Sztálin, Churchill és Roosevelt városába értünk, ahol megrajzolták a világégés utáni Európa új térképét és érdekzónáit. Stílszerűen a Bristol nevű hotelban, méghozzá a Roosevelt utcában szálltam meg.

Jalta van olyan remek fekete-tengeri üdülő, mint Szocsi, ha nem szebb: ama bizonyos egyezmény aláírásának helyszínéül szolgáló Livágyia-kastély előtt pálmafák magasodnak, és gyönyörűen rendezett parkban sétálhat az ember. A másik nevezetes jaltai kastély egyenesen meghökkentő látvány – a Sasfészek (semmi köze Hitler üdülőhelyéhez) valóban úgy fest, akár egy szirti sas búvóhelye: az aprócska várkastély egy, a tenger fölé nyúló sziklakiszögellésen áll. Neogótikus jellege miatt kissé Disney-hangulatú, noha 1911-ben, amikor megépült, még messze volt a hollywoodi rajzfilmek korszaka…

Utazásom óta híd is épült a félszigetre, a Kercsi-szoros két partját összekötő pályán vasút is jár. Utóbbi vonalat 2019 decemberében az orosz elnök személyesen avatta fel a vezetőfülkében utazva. Úgy is mondhatjuk, létrehozták a köldökzsinórt a két földterület között, így az árucikkek is könnyebben juthatnak át erre a csodás klímájú, de a történelem által igencsak megtépázott vidékre.

Én magam nemcsak a krímiek jó életéért szorítok, de ez a rekordgyanús trolibusz, kérem, maradjon meg a kalandorok örömére!

Így lettem nemkívánatos személy

PORT VILA, VANUATU

Vanuatura, régebbi nevén az Új-Hebridákra a Salamon-szigetekről érkeztem óceániai körutam során. Mindkét földdarab a Csendes-óceán délnyugati részén található, Ausztrália „közelében”.

Már a Salamon-szigetekről való távozásom is hajmeresztően alakult, és a folytatás sem kecsegtetett sok jóval.

A reptérre vezető út keresztbe szeli a fővárost, Honiarát, de erről senki ne a ferihegyi gyorsforgalmi útra asszociáljon. A kétsávosnak is alig nevezhető betoncsíknak olyan forgalommal kell megbirkóznia, hogy kész csoda, miként nem történik itt naponta tömegszerencsétlenség. Az autósok vállvetve próbálják előzgetni egymást, amitől aztán végképp megfeneklik a haladás. Se előre, se hátra. Hiába számoltam elegendő időt a kijutásra, ebben a káoszban reménytelennek tűnt elérni a célomat.

Szerencsémre a sofőröm egyben házigazdám is volt, és tudott egy telefonszámot a reptérhez. Nem lehetek elég hálás a mobiltelefon feltalálójának… Sikerült egy segítőkész embert telefonvégre kapnom, bediktáltam neki az adataimat, így regisztráltak az utaslistára, és feladni való poggyászom nem lévén öt perccel – nem tréfálok, csakugyan öt perccel – a gép indulása előtt, a sorban álló utasokat udvariasan, ám igen határozottan előzgetve utolsónak rohantam fel a lépcsőn, csukták rám az ajtót és huppantam az ülésembe.

A gépen kipihentem az izgalmakat, így megérkezvén Vanuatu Port Vila nevű fővárosának a repterére, teljesen nyugodtan álltam be az útlevélkezeléshez.

Mint a régióban sok helyen, Vanuatun is az a szabály, hogy beutazáskor az úti okmánynak hat hónapig kell érvényesnek lennie.

Szinte mindig két, szabályos magyar útlevéllel utazom. Az egyik rendesen öt évig érvényes – bár általában három év után betelik –, míg a másodútlevél csak két évre szól, de rendkívül hasznos, mert ha például egy hosszadalmas vízumügyintézésre kell várnom egy tervezett utam kapcsán, addig sem kell otthon rostokolnom, hiszen „van mááásik”, hogy a szállóigévé lett mondatot idézzem.

Másodútlevelem lejárta történetesen öt és fél hónap múlva volt esedékes, praktikusabbnak tűnt tehát, hogy ezt használjam. Inkább ebbe pecsételjenek, gondoltam, ha már úgyis hamarosan cserélni kell, ne a hosszú lejáratú főútlevélbe. Bánatos szemmel kértem meg az amúgy rendkívül csinos határőrnőt, ugyan engedjen már be ezzel az útlevéllel, hiszen másnap megyek is tovább, a repülőjegyem is rendben van.

Csattant a beutazási engedély, nyugodt szívvel indultam várost nézni és elfoglalni szállásom a kedélyes kis vendégházban. Az ország barátságosságáról később átformáltam valamelyest a véleményem, de megérkezésemkor még nem sejtettem, hogy ide – akaratomon kívül – biztosan nem fogok többé visszatérni.

Vanuatu maga egyébként egy vulkanikus korallsziget, egykor melanéziaiak népesítették be. Itt szállt partra Cook kapitány 1774-ben, ő térképezte fel a területet és nevezte el Új-Hebridáknak. Történelmi érdekesség, hogy a tizenkilencedik században működött itt egy független köztársaság, amelyben elsőként vezették be az általános választójogot nemre és fajra tekintet nélkül. (A képet árnyalja némiképp, hogy csak fehérek tölthettek be választott tisztséget.) Később brit és francia érdekeltségek szerint osztották fel a szigetet.

Fővárosa, Port Vila az óceániai szigetvilág üdülőhelyeinek összes jellegzetességét magán viseli, a turizmusra épül minden, az örök nyár hangulatát árasztják maguk az épületek is. Az ország parlamentje úgy néz ki, mint nálunk valamely velencei-tavi strand főépülete, és előtte a bejáratnál még egy medence is csillog a napfényben.

Nem sok időt töltöttem a szigeten, másnap már újra az útlevélkezelésnél álltam sorban, de a marcona hivatalnok félreállított. Közölte velem, illegálisan tartózkodom az országukban, mert az útlevelem nem érvényes hat hónapig. Száz dollár büntetést kell fizetnem.

– Nekem? – meredtem rá. – Kérem, nézze meg, itt az öt évre érvényes útlevelem, ha valakit meg akar büntetni, hát akkor azt a hölgyet kell, aki ezzel beengedett.

Talán nem volt szép tőlem, hogy a csinos kisasszonyra hárítottam a felelősséget, de attól még igazam volt: jelen esetben az egyik hivatalos sárkányfej nem tudta, mit csinál a másik.

A határőr egészen elvörösödött a dühtől. Harapdálta a szája szélét egy darabig, majd, hogy nem talált rajtam fogást, előkapott a fiókja mélyéről egy jókora piros hivatali bélyegzőt, és rácsapta a passzusomra. Az állt rajta, a jövőben csak előzetes beutazási engedély birtokában léphetek Vanuatu szent földjére, annak híján persona non grata vagyok a szigeten.

Ha belegondolok, több mint hatvan évet kibírtam Vanuatu nélkül… azt hiszem, kibírok még újabb hatvanat is. Most majd ők várhatnak rám, de erős leszek. Ahol engem nem látnak szívesen, hát én oda újra nem megyek.

Miért kell itt sírnom, Argentína?

BUENOS AIRES, ARGENTÍNA

A dél-amerikai fővárost a tervezők Madridról mintázták, de valahogy félrecsúszhattak a dolgok, mert az egész tiszta Budapest lett. Ez nem csak nekem tűnt fel, elvégre az Evita című filmet is részben nálunk forgatták. Nyilván anyagi okokból, de még valami közrejátszott abban, hogy Madonna nálunk kötött ki – az argentin filmesek nem érezték ízlésesnek, hogy Eva Perónt az eredeti helyszíneken keltsék életre. A budapesti forgatásnak számomra egy személyes vetülete is van: a sztár a híres Don’t cry for me Argentina dalt a Földművelésügyi Minisztérium Kossuth térre néző, balusztrádos erkélyéről énekelte, ami történetesen apám egykori munkahelyi szobájának balkonja volt. A sárga színű házból a film kedvéért rózsaszínt varázsoltak, mintegy a Casa Rosada másaként, ami eredetileg ugyan postahivatalnak épült, de elnöki palota lett belőle.

Már csak ezért is vonzott Argentína és fővárosa, ahol eddigi útjaim során háromszor is megfordultam.

Legutóbbi látogatásomra 2018-ban került sor Zoli barátommal. Nagy szerencsénkre tökéletes házigazdákra leltünk egy vegyes nemzetiségű házaspárban. A feleség flamand, a férj lengyelországi zsidó családból származó argentin volt. Vele még Budapesten ismerkedtünk össze, és maradtunk jó kapcsolatban, így adódott, hogy elszállásoltak bennünket Buenos Airesben.

A város csakugyan sok vonásában emlékeztet Pestre. Itt is van „Váci utca” félhivatalos pénzváltókkal, a mieinkhez hasonló kis parkok, pesti jellegű presszókkal övezve. A város külső része már sokkal inkább dél-amerikai, itt minden második házban vérpezsdítő muzsika szól, olykor tangóznak is az utcán, a kis éttermek közepén pedig ott az apró színpad a stílusosan felöltözött táncosokkal. Az isteni marhasültekhez mindig jár a jó vörösbor és rövid táncbemutató. A presszók falán az elengedhetetlen Maradona-poszterek díszelegnek.

Boldogan róttuk a várost Evita sírjától a világhírű operaházig, a Teatro Colónig. Itt befizettünk egy kulisszajáró túrára, és legnagyobb örömünkre egy „Ferenc Liszt”-mellszobrot – tehát nem Franz! – is megcsodálhattunk. Utólag megtudtam, előző évben avatták fel az alkotást.

A háziakkal eltöltött három nap gyorsan elszaladt, a közeli éttermekben jócskán volt mit kipróbálni. Ráadásul az európai árakhoz képest ezek igen szolidak, különösen, ami a steak- és borkínálatot illeti. A város egyik titka, hogy a nagy számú olasz származású lakos miatt jobb olasz éttermekre lelhetünk itt, mint Velencében vagy Rómában. Ne feledjük, még Ferenc pápa is olasz felmenőkkel dicsekedhet!

A kellemes késő tavaszban Uberrel autóztunk a hajóállomásra, hogy eljussunk következő úti célunkig, a kedves, romantikus uruguayi kisváros, Colonia del Sacramentóig. Buenos Aires és új állomásuk az Atlanti-óceán egy benyúló öblének két, közeli partján fekszik, vagyis a hajó a kézenfekvő választás a két ország közötti határ átlépésére.

Korán értünk a kikötőbe, még el sem kezdődött a jegykezelés. Amikor megnyitottak a pultok, Zoli állt be a beszállókártyákat begyűjteni, én hátramaradtam a csomagokkal. Pár perc múltán megjelent Zoli, de csak egy beszállókártya volt nála. Lefoglalták az én ülésemet is, mondta, de a kártyát csak akkor nyomtatják ki, ha személyesen bemutatom az útlevelemet.

Mi sem egyszerűbb ennél, gondoltam, erre az útra mindkét magyar útlevelemet elhoztam. Egyikben egy tízéves amerikai, a másikban egy évre szóló, többszöri beutazásra érvényes orosz vízum volt. De hiába nyúltam táskámban a szokott helyre, a cipzáras rekesz üres volt.

Híresen precíz ember vagyok, indulásaim előtt inkább többször is átnézek minden papírt, iratot, pénzt, hogy megvannak-e, most is így tettem.

Ofélia őrülési jelenete smafu ahhoz képest, amit kicsomagolás közben a kikötő betonján előadtam. Tudtam, a taxiban még megvoltak az útlevelek, a szokásos ellenőrzési rituálémat ott is megejtettem – talán nem húztam be jól a villámzárat, és kieshettek az iratok a kocsiban?

Mit tehetnék? Értesíteni kellene az Ubert, és majd írnak a sofőrnek? De azóta ki tudja, hányan ültek abban a taxiban! Jobb, ha elveszettnek jelentem mindkét útlevelem a követségen – kattogott sebesen az agyam. Egy-két nap alatt úgyis kapok hazatérési engedélyt. Persze az utazásnak annyi, se Paraguay, se Chile, viszlát, Iguazú-vízesés, konyec, kaputt, ende.

Már elsirattam terveimet, és kigondoltam, Zoli hogyan megy tovább… mire árnyék borult feldúlt motyómra, és megállt felettem a taxisofőr. Széles mosollyal átnyújtotta a két útlevelet. Micsoda szerencse! Mint kiderült, az utánunk jövő utas rögtön észrevette a földön heverő okmányokat, és átadta őket a sofőrnek. Amikor aztán végeztek a fuvarral, autósunk fordult is vissza, egyenesen a kikötőbe. Elállt a szavam a meghatottságtól, sutaságomban csak megöleltem az embert, még egy gracias se jött ki a számon.

A sokk csak ezután csapott fejbe, le kellett ülnöm egy kikötői kőbakra. Zoli elmondása szerint egészen elsápadtam, hirtelen el is felejtettem, hol vagyok.

Szegény barátomat nagyon megijesztettem, percekig szólongatott:

– András, utazunk!

Aztán így pofozgatott finoman:

– Térj magadhoz, minden rendben! Hallod? Hajózunk, megyünk Coloniába!

Lassacskán kitisztult a fejem, és ha kótyagosan is, de boldogan indultam tovább jóbarátommal új utakra.

Majdnem megríkattál, Argentína!

Körözünk a birkák felett

STANLEY, FALKLAND-SZIGETEK

Az 1982-ben zajló argentin–angol háború idején hallottam először erről a dél-amerikai kontinens csücskéhez közel eső vidékről. A harc a Falkland- és a környező kisebb szigetek birtoklásáért kezdődött, majd néhány hónap múlva argentin kapitulációval ért véget.

A konfliktus kirobbanásának hátterében az évszázadok óta itt élő angolok követelése állt. A francia telepesek egykor átadták a területet az argentinoknak, azzal a kis hibával, hogy az jogilag sosem volt a franciáké. Ez a labilis szerződés szolgáltatott alapot arra, hogy Argentína (ha rövid időre is) átvegye a hatalmat, aminek Margaret Thatcher, a Vaslady egy repülőgép-hordozó anyahajó bevetésével – súlyos véráldozatokkal – vetett véget.

Mivel még a háromezret sem éri el az itt élő britek száma, felvetődik az emberben a kérdés, vajon megérte-e… Akárhogy is, az itt élőknek ugyanúgy a királyság a hazájuk, az anyaország felelős értük is. Hetente kétszer jár ide Oxford mellől egy katonai gép, hogy a legszükségesebb élelmiszereket és ellátmányt leszállítsa az itt élő briteknek.

Számomra akkor került elérhető közelségbe a szigetcsoport, amikor a norvég légitársaság elindított egy viszonylag olcsó járatot Buenos Airesbe, s ez már jó elrugaszkodási pontként szolgált utamhoz. A szigetekre egyébként két rendszeres járat közlekedik. Az egyik az a bizonyos oxfordi katonai gép hetente kétszer, a másik heti egyszer a chilei Punta Arenasból repül Falklandra. Egy nemzetközi szerződéssel a britek garantálták, hogy ez utóbbi járat havonta egyszer érinti az argentin Río Gallegost, begyűjtve itt azokat az argentin utasokat, akik a háborúban elesett szeretteik sírját szeretnék felkeresni a Falkland-szigeteken. Mivel az argentin állam támogatja ezt az úgyszólván kegyeleti járatot, valamivel olcsóbban lehet közlekedni vele. Én is ezzel utaztam Río Gallegosból indulva.

Falklandra megérkezvén szép kis pingvines pecsét csattant az útlevelemben. A pingvinek errefelé olyan gyakran látott madarak, mint nálunk a verebek, az ország címerében azonban egy birka feszít büszkén a tenger hullámai és egy vitorlás képe felett. Nem csoda, a birkatenyésztés a Falkland-szigeteken a gazdaság alapja.

A reptérről már csak egyórás autóút várt rám, hogy eljussak a hamisítatlan angol küllemű aprócska fővárosba, Stanley-be.

Egy turistapanzióban találtam egy hétre elfogadható szállást, és beköltözésemkor derült ki, hogy öt napig én leszek az egyetlen vendég. Szinte családtagként kezeltek, minden reggel megkérdezte a szakács, mit szeretnék reggelire, de a többi alkalmazott is végtelenül szolgálatkész volt.

Mivel csak hitelkártya volt nálam, érdeklődtem a recepción, hol találom a legközelebbi pénzkiadó automatát.

– Argentínában – felelte a hölgy, én meg kezdhettem elmélkedni, vajon mosogatással fogom-e megkeresni az ennivalómat…

Végül sikerült egy remek megoldást kieszelni. Menjek el az élelmiszerboltba, mondták, ott vásároljak valamit, a kártyámról majd ötven fonttal többet vesznek le, és a különbséget készpénzben odaadják.

Sikerült a tranzakció, már nem üres zsebbel róttam az utcákat, kerestem fel a pingvintelepeket. De még az Iron Lady nevű sör megkóstolására is futotta pénzecskémből a helyi kocsmában.

Pompásan éreztem magam. Stanley egy tüneményes tengerparti kisváros, színes háztetőkkel, régi templommal, dimbes-dombos partszakaszokkal, mintha egy norvégiai falu és egy angol town hangulata keveredne benne. Számomra mégis a szigetek közötti repkedés jelentette a legnagyobb élményt. Az angolok kifejlesztettek egy islander nevű, nagy kerekű, rövid füves pályán is könnyen fel- és leszálló kisgépet. Ezzel sikerült gyors egymásutánban öt kisebb repteret – mondjuk inkább úgy, birkalegelőt – felkeresni.

Előfordult, hogy a terminálépület helyett egy rádiós terepjáró biztosította a gépnek a jeladást és üzemelést, de olyan is megesett, hogy leszállás előtt birkacsordák feje fölött körözve kellett az állatokat elzavarni a kifutópályáról.

Csodás élményekkel eltelve indultam vissza Argentínába. A falklandi reptéren persze legombolnak mindenkiről ötven font adót – ja, kérem, egy efféle kalandozás úri huncutság.

Mivel én eleve készpénz nélkül érkeztem, a kisboltban szerzett fontokból egy fityingem sem maradt.

Szerencsémre egy cseh házaspár is a Río Gallegos-i járatra várakozott, és végtelenül kedvesen kisegítettek, amit az argentin célállomáson viszonozhattam. Mivel nekik Río Gallegosban nem volt szállásuk, én viszont már korábban lefoglaltam egy kis lakást (odafelé ebben megszállva vártam ki a járat indulását a szigetekre), meghívtam őket magamhoz, töltsék ott az időt.

Így aztán a kölcsönös segítségnyújtási egyezmény szellemében remekül sikerült utazást tudhatott a háta mögött mind a cseh, mind a magyar fél.

Tíz kicsi reptér

OSTRAVA, CSEHORSZÁG

Életem legnagyszerűbb rekordját Martinnak, a cseh pilótának köszönhetem, akivel a skóciai Glasgow-ban kezdődött a barátságunk.

Úti célom Man szigete volt, egy különleges státusú brit koronaterület Anglia és Skócia között, saját törvényekkel. Nincs például sebességkorlátozás, ezért a sziget híres motorversenyek színhelye, emellett egyfajta adóparadicsom, ahol saját pénzt is nyomtatnak. Autonóm terület lévén országgyűjteményemhez ellenállhatatlan célpontnak tűnt.

Már az előre kinézett járat típusa is felcsigázott, Magyarországon régebben vöröskeresztes mentőrepülőnek használtak ilyet. Efféle gépen addig még nem ültem, itt volt hát a nagy alkalom.

Glasgow-ban a beszállításkor a kisgép kapitánya az ajtóban állt, épp a lajstromjel mellett, ami Csehországra utalt. A légitársaság nyilván csehektől bérli a repülőt, gondoltam.

– Dobrý den! – üdvözöltem a pilótát. Angolul hozzátettem, hogy Budapestről jövök, magyar vagyok.

A pilóta kellemesen meglepődött, és kedves, kissé palócosan tört magyarsággal kívánt nekem jó napot. Angolul még gyorsan elmondta, sokat járt Budapesten, ismeri a hazámat, majd jó utat kívánt a szigetig. Én még megeresztettem egy viccet arról, hogy remélem, jó lesz a gépen az ellátás, tudván persze, hogy félórás úton nincs catering.

Alig telt el pár perc a felszállás után, a személyzet egyik tagja egy banánt nyújtott át, mondván, a kapitány küldi, nehogy éhezzek. Én egy török légitársasági baseballsapkával viszonoztam a kedvességet.

Leszálláskor a szigeten Martin barátságosan megkérdezte, van-e, aki bevigyen a városba. Nem volt fuvarom, így aztán felajánlotta, ha várok pár percet, szívesen bevisz, sőt körbe is furikáz egy kicsit a környéken.

Végül még ebédelni is meghívott, alig tudtuk abbahagyni a beszélgetést. Az együtt töltött kellemes nap után elérhetőségeket cseréltünk.

Talán két hónap elteltével csörgött a telefonom, Martin hívott – Csehországból.

– András, nagyon haragszom rád – mondta tréfásan –, miattad én is reptérgyűjtő lettem.

Aztán elmesélte, hogy hazament Ostravába, Észak-Csehországba, ahol egy charterjáratokat üzemeltető cseh légitársaságnál helyezkedett el, csak azért, hogy minél több új reptérre eljusson.

Innentől rendszeresen beszéltünk telefonon. Martin egy alkalommal elújságolta, hogy betársult egy pilótaképző iskolába, szabadidejében repülős tanoncokat oktat, kis reptereken gyakorolják a fel- és leszállást. Négyülésesek a gépek, ha van kedvem, keressem fel valamikor az oktatóhelyet, szívesen elvisznek egy körre.

Alig vártam, hogy időt szakíthassak a csehországi kirándulásra.

A következő beszélgetésünknél Martin egy igazi csemegével tetézte meg az ajánlatot. Társaival kidolgozták a tervet, hogyan érinthetnénk egyetlen nap alatt hét kisebb repteret, ha benne vagyok a rekordkísérletben. Hamarosan megtaláltuk az alkalmas napot is.

Aznap este már a gyorsvonat zakatolt velem Ostravába, hajnali kettőkor érkeztem. Mivel a pilótáknak összefolynak az éjjelek és nappalok, nem jelentett gondot korai betoppanásom.

A vasútállomáson Martin egy kollégájával várt, s már vittek is az ostravai reptérre. Kezdődhetett a nagy kaland!

Egy amerikai gyártmányú kisgéppel repültünk először a lengyelországi Bielsko-Białába, majd a szintén lengyel Zar és két cseh városka, Frýdlant és Zábřeh következett. A szlovák Dlžín (magyarul Delzsény) füves pályájának igazi kódja sem volt, inkább csak mezőgazdasági permetezőgépek használták, tankautó hozta az üzemanyagot, ha szükség volt rá.

Valódi, ízletes szlovák sztrapacska várt bennünket ebédre Prievidzán (Privigye), itt az aprócska reptér szélén működött egy fogadó. A helybeliek családostul jártak ki ide, míg a felszálló sportrepülők látványát élvezhették.

Teljesítettük is a hét repteret, de a korai indulásnak hála volt még időnk sötétedésig. Mi lenne, ha ráhúznánk egy kicsit?, tűnődtünk a két pilótával. Legyen meg egy nap alatti tíz! Nincs messze a cseh Olomouc (amely Olmützként ismertebb, magyarul Alamuc), Hranice és Opava kifutópályája sem.

Nem ellenkeztem, hiszen pompásan éreztem magam a jó társaságban, na meg a mesés tátrai tájak felett. Fenyvesek és hegycsúcsok váltogatták egymást a mélyben, a zöldnek ennyi árnyalatát talán sosem láttam még egyszerre.

Túl azon, hogy tíz repteret jártam be egy nap, a visszaérkezésünkkor kiállított formás oklevél szerint négy országot is érintettem: Magyarországot, Csehországot, Szlovákiát és Lengyelországot. Lám, Martinék még a diplomáról is gondoskodtak.

Egészen meghatódtam a kedvességükön, személyre szólóbb ajándékot erre a szép májusi napra aligha lehetett volna kitalálni.

Hálából meghívtam Martint és a kollégáját egy jó kis ostravai knédlire és sörre az általuk legjobbnak tartott kisvendéglőbe.

Akinek tetszett az ötlet, csinálja utánunk!

Különös szilveszter

MOSZKVA, OROSZORSZÁG

Moszkva mind a négy hivatalos repterén jártam már, ahogy sikerült Oroszország nagy részét beutaznom Szocsitól Kamcsatkáig, Rosztovtól a Szahalin-szigetekig. Mégis, egyik legemlékezetesebb repülőutam csak félig sikerült. Ennek köszönhetően viszont Moszkvában koccinthattam kollégáimmal az új évre 2018 szilveszteréjszakáján, stílszerűen egy repülőtéren.

A gép december 31-én, este hét órakor indult az orosz fővárosból az egykori Sztálingrádba, a mai Volgográdba. Édesapám gyerekkoromban sokat mesélt erről a helyről, és bár ő maga szerencsésen megúszta Sztálingrádot, háborús és szaratovi hadifogolytáboros élményekből sajnos bőven kijutott neki. Szerettem volna legalább egy pillantást vetni Sztálingrádra, hogy ne maradjon ki utazásaim sorából a történelem e sorsfordító helyszíne.

A domogyedovói nemzetközi repülőtéren landoltunk Moszkvában, itt kellett átszállni a volgográdi járatra.

A formaságokon gyorsan túlesve máris siettem a megadott kapuhoz, ahol meglehetősen türelmetlenül és rosszkedvűen várakozott a nép. Amikor az egyórás késéről tájékoztató feliratot elolvastam a monitoron, megértettem a feszültség okát. Kevesek álma a szilvesztert egy repülőtér kényelmetlen padján vagy más ülőalkalmatosságon eltölteni. Mivel az út bő másfél óra, mindenki úgy kalkulált, kényelmesen odaér éjfél előtt, ahol koccintani szeretne barátaival vagy rokonaival. Az időjárás viszont december végi arcát mutatta: súlyos köd nehezedett a tájra, szitált a havas eső.

Megtörtént a beszállítás. A személyzet sem volt feldobva, de hát ki szeret ilyenkor dolgozni, amikor máshol már a jegesvödörben áll a pezsgő? Az út nagy része simán telt, a kapitány bemondta, hogy hamarosan megérkezünk Volgográdba. Innen másnap már Isztambulba repültem volna tovább, egy hotelban foglaltam szállást.

A leszállás döcögősen indult, és úgy is folytatódott. Átstartolás lett belőle, vagyis a pilótának hirtelen újra fel kellett húzni a gépet földet érés előtt. Nem csodálkoztam rajta, látva a hatalmas ködöt. A kifutópálya helyett néhány gyengén pislákoló fénypontocskát észlelhettünk felülről.

Bő fél óra keringés után nekifogtunk még egyszer, de a landolás ezúttal sem sikerült. Ekkor már morgolódni kezdtek az utasok, pedig a sűrű légköri tejfölről emberi halandó nemigen tehet. Tudni kell, hogy Oroszországban, hogy is mondjam, kevésbé kifinomult az egyszerű ember, az indulatok is sokkal könnyebben elszabadulnak, ahogy Kelet felé haladunk. Nem az angolos türelmükről és udvariasságukról híresek errefelé. Úgy tizenöt perc után próbáltuk meg harmadszor is a leszállást, és amikor ez sem sikerült, a kapitány fáradt hangon bemondta: visszarepülünk Moszkvába. Ezt hallván az előttem két sorral ülő fiatal útitárs olyannyira feldühödött – gondolom, a barátnője várta, hogy együtt mulassanak –, hogy egy kulccsal pókhálósra törte a mellette lévő ablakot.

Mindenki halálra rémült, de a légikísérők megnyugtatták az utasokat – a repülőgép ablaka többrétegű, emberi erővel betörni képtelenség. Ezzel együtt máris katasztrófafilmek jelenetei peregtek a szemünk előtt, ahogy vadul kiszippant bennünket a nyomáskülönbség a sérült repülőgépből.

Nagyjából este tizenegykor szálltunk le a moszkvai reptéren. A dühös rongálóért rohamrendőrök jöttek. Ő biztosan négy fal közt töltötte a szilvesztert, és légi közlekedés veszélyeztetése miatt talán hosszabb időre hűvösre is került. Én rohantam taxit fogni, a török légitársaság gépei ugyanis a másik moszkvai reptérről, a Vnukovóról indultak. Biztosan segítenek a kollégák kicserélni a jegyemet, gondoltam. Éjfél előtt pár perccel lógó nyelvvel estem be a másik reptérre, ahol végtelenül kedvesen fogadtak. Azonnal kicserélték a jegyem, és amikor meghallották izgalmas történetem a volgográdi útról, még meg is hívtak a businessváróba kipihenni a nagy izgalmakat.

Így került orosz pezsgő egy-két perccel éjfél után a poharamba. Mint megbízható repülősnél, ennyi késés még belefért.

Kalózok közt kalózkodva

HARGEISA, SZOMÁLIFÖLD

Szomália fővárosába első alkalommal északkelet-afrikai túránk során próbáltunk eljutni egy barátommal, ám sajnos hiába. Dzsibutiból repültünk át Mogadishuba, és bár jó előre megszerveztük a szállást, a kirándulásainkat, a közlekedést, a helyi kollégák a reptéren visszafordítottak bennünket, annyira rossz volt a közbiztonság. Bombamerényletek, támadások és egyéb veszélyek leselkedtek a mit sem sejtő utazóra. Szomáliában azóta kritikus a helyzet, hogy a központi kormányzat 1991-ben széthullott. A pusztító éhínség több hullámban söpört végig az országon, és nem változott a helyzet 2015-ben sem, amikor mi jártunk volna arra.

Elszomorodtam a híreken, de már volt a tarsolyomban egy B terv. A Szomáliától elszakadt, a világon senki által el nem ismert terület, Szomáliföld tárt karokkal várta a turistákat. Ez a kis szakadár terület az Ádeni-öböl partján fekszik, Afrika szarvának íves, felső vonalán, és 1991 tavaszán mondta fel az egykori Olasz Szomálifölddel való egyesülést, visszaállítva az ország 1960-as függetlenségét. Szomáliföldi Köztársaság területét szinte teljes egészében elkerülte a polgárháború, a térség egyetlen stabilan működő országa maradt, miközben létét – paradox módon – a mai napig egyetlen állam sem ismeri el diplomáciailag, továbbra is Szomália részének tekintik.

A Szomáliai-félsziget cseles meghódítására végül egyedül tettem kísérletet 2019-ben. A terület fővárosa Hargeisa, ahová a flydubai légitársaság járatával érkeztem. Már első benyomásaim is kitűnőek voltak, gyors útlevélkezelés, fix árú reptéri taxi és zavartalan nyugalom mindenfelé.

Foglalt szállásom a város másik végében volt, így útközben legalább alaposan körülnézhettem. A város közepe nem sok látnivalóval kecsegtetett, tömbszerű kockaházak, zsúfolt utcák, itt-ott a háztetők fölé magasodó mecsetek tornyai tárultak a szemem elé – de az itt élők kedvessége kárpótolt a látvány hiányosságaiért. Szállásadóim is roppant barátságosan fogadtak, elkísértek egy kis boltba vásárolni, de ők maguk főztek is rám. A szobaszolgálatos néni minden étkezést tálcán hozott be makulátlanul tiszta kis teakonyhás apartmanomba, és amikor megtudták, hogy nem seftelő, simlis kereskedőféle vagyok – ami errefelé gyakori vendég –, hanem világot járt utazó, őszinte örömmel felajánlották, hogy bevisznek a központba kicsit alaposabban körülnézni.

Fehér embert csak a szálláson, a vendégházban láttam, de mindenki szélesen mosolygott rám, sőt egy fiatalember önként jelentkezett közös fotózkodáshoz, amihez a hátteret a függetlenségi háború emlékeként kiállított, helyi kiadású szovjet MiG szolgáltatta.

A Szomáliáéhoz képest idilli hangulatban csak a súlyos infláció zavaró tényező. Az árakat mindenhol dollárban adják meg, ám mivel nincs elég cent a mindennapi élethez, apró gyanánt a helyi valutát használják. A pénzváltónál bálákban kötegelve áll a papírshilling, de vevő alig-alig akad, aki igényt tartana rá. Az utóbbi időben épp ezért elterjedt a mobilos fizetés, az itteniek élen járnak ebben a technikában.

Még egy „iparág” virágzik Szomáliföldön, pontosabban annak tengeri útjain: a kalózkodás. A nyugodtan hömpölygő, barátságosan piacozó emberekről senki nem gondolná, hogy családtagjaik egy része talán hajókat fosztogat az öböl rettegett vizein. Még a polgári hajókat is fegyveres naszádok kísérik, ha az Arab-félsziget országaiba tartanak. Nyilván e nem éppen legális üzleti tevékenység következménye, hogy a fővárosban lényegesen jobb az életszínvonal, mint a többi országrészben, egyes városnegyedekben szép villák, gondozott kertek között sétálgathat az ember.

Így utólag visszagondolva magam is egy kis utazós kalózcselhez folyamodtam, hogy bejuthassak a szomáli térségbe, és közelről is megnézhessem a híres-hírhedt kikötőket, amelyekből három is van – kalózkodtam a kalózok között.

A nagy finálé

HONOLULU, HAWAII

2020. január első napját mutatja a naptár, a hostellakók másnaposan ébredeznek, talán az évtized legnagyobb buliját rendezték előző nap. Vagy húszféle bőrszínű vendég ropta a szálloda előtti placcon a kubai salsától a dübörgő house-ig szinte mindenre. A partit egy mindennél látványosabb tűzijáték zárta a Waikiki strandon. De hogy is kerültem én ide?

2019. december közepéig száznyolcvankilenc ENSZ-tagországban jártam, és megfogadtam, hogy év végig eljutok a maradék négybe is. Mondanom sem kell, nem nagy országokról beszélünk, valamennyi sziget közülük. Túrám végét és vállalásom teljesülését Hawaiin terveztem megünnepelni az év utolsó pillanataiban.

Kiinduló állomásom a fogadás teljesítéséhez Ausztráliában Gold Coast városa volt. Igazi szörfparadicsom, napszőkített, sportos fiúk és lányok harcolnak a hullámokkal, de veszíteni is mosolyogva tudnak, ha belepottyannak a vízbe. Az alkonyodó napsütésben faszénen sülő steakek illatát hozza felém a langyos szél, összegyűlt a nyál a számban. Mivel turistaköltségvetéssel utaztam, maradt a főtt kukorica vacsorára, de cseppet sem bántam, az is nagy kedvencem.

A brisbane-i reptérről céloztam meg a négy hátralévő országból az elsőt, Naurut. A szigetországnak saját légitársasága is működik, egy szebb napokat látott Boeingjükkel utaztam Naurura, amelynek nincs is hivatalos fővárosa. Valaha, a foszfátbányászat virágzása idején paradicsomi táj lehetett ez a vidék, mára azonban szinte egészében börtönsziget, az Ausztráliából kitoloncoltak gyűjtőhelyeként működik. Vízumot is nehezen adnak, rettegnek továbbá az újságíróktól. Nem is hajtott a vágy, hogy túl sokat időzzem itt, mindössze egyórás tranzitálást terveztem, csakhogy a légitársaság menetrendet változtatott. Kompenzációként gondoskodtak számomra szállásról, vacsoráról, és még a vízumot is elintézték. Szabaddá lett óráimban megcsodáltam a szigetet övező korallzátonyokat, egy kimerült foszfátbányát és a Parlamentként működő faházat, majd egy békés éjszakát töltöttem a hotelban.

Másnap kora reggel érkeztem Kiribati szigetének (ejtsd: „Kiribász”) fővárosába, Tarawába, amit inkább falunak nevezhetnék. Kiribatiról egyébként még a Falkland-szigeteken szereztem tudomást – az a pilóta, aki az islanderrel megreptetett, innen származott. Rögtön felcsillant a szemem a számomra ismeretlen ország nevének hallatán, és eltökéltem, hogy felkeresem. A pilótán keresztül ismertem meg szállásadómat is, aki a reptéren várt, és elfurikázott kis vendégházához. Az épület olyan közel állt az óceán partjához, hogy erős hullámzás esetére azt ajánlották, használjak füldugót. Ott töltött öt napomat áramszünetek tarkították, én eközben nagyokat sétáltam, és megírandó történeteimet rendezgettem a fejemben. Ha nagyon muszáj, az internetről is le lehet szokni – egy kölcsön-mobiltelefon segítségével olykor azért kapcsolatba tudtam lépni az otthoniakkal.

Az Egyenlítő mentén fekvő Kiribati harminchárom korallszigetből áll, idetartozik a világ legkeletibb csücske, a nemzetközi dátumválasztó vonalon átnyúló Kiritimati is (azaz Karácsony-szigetek), amely hazautam egyik állomása lett.

Az Air Kiribati propelleres kávédarálójával kalandosan jutottam el Tuvalu-atollra, harmadik országomba, mert a gép hajtóműhiba miatt visszafordult, így aztán háromórás késéssel érkeztünk meg célállomásomra. Tuvalu szintén önálló ENSZ-tagország, és hatalmas szeretettel fogadják az ide látogatókat, hiszen a néhány turistán kívül alig akad más bevételi forrása a kis óceániai államnak. A tuvalui polinéz nép, az ország neve annyit tesz: „nyolcan összetartanak”, és arra utal, hogy egykor nyolc kis szigetecske lakói fogtak össze a túléléshez. A helybeliek legfőbb szórakozása, hogy a napi két-három repülő felszállása után elfoglalják a kifutópályát, és a puha föveny helyett a betonon rögbiznek, fociznak és röplabdáznak. Van, ahol az aszfalt számít ritka kincsnek…

Fidzsire már ismerősként tértem vissza, és kiindulópontként használtam utolsó országom, Tonga meglátogatásához. Ez a polinéz állam három kisebb szigetcsoportot foglal magában, s bár 1970-ben csatlakozott a Brit Nemzetközösséghez, a szokásostól eltérően saját uralkodóval. A királyi palota emberléptékű, szépséges, hófehér épület, Európában inkább módosabb állampolgárok nyaralójának nézhetnénk. Egy hostelban szálltam meg pár napra egy ötgyerekes új-zélandi család társaságában, ők ugyanis nem találtak maguknak elég nagy kibérelhető házat. Gyorsan összebarátkoztunk, autójukkal körbevittek a szigeten, és megcsodálhattuk többek közt a színpompás tongai népviseleteket. Még egy kisebb tájfun is meglepett bennünket, a bámulatosan szép táj felvillantotta veszélyesebb arcát.

Fidzsire visszaérkezvén ugyanabban a kellemes, medencés szállodában töltöttem el 2019 utolsó napjának estéjét, ahonnan Tongára indultam. Az éjféli pohárköszöntőt nem várhattam meg, sietnem kellett a reptérre. Nulla óra ötven perckor indult a járatom, amellyel elhagytam az óceániai szigetek világát.

Jó időben beszállítottak bennünket a gépbe, és ahogy dukál, éjfélkor nagy pohárcsilingelés közepette koccintottunk az utastársakkal. Nekem álomszerű volt, hogy egy repülőgépen ünnepelhetem 2019 első szilveszterét. Hogyan? Az elsőt? Nem tévedés, abban az esztendőben kétszer léptem át a második évtizedbe.

Felszálltunk Fidzsiről, és nem sokkal később átrepültünk a föld nyugati és keleti felét elválasztó, nemzetközi dátumválasztó vonalon. Odafentről megcsodálhattam az új évtized első napfelkeltéjét, és magamban megfogalmaztam újévi kívánságaimat. Legyen békés és gyarapodást hozó évtizedünk, gondoltam, kevesebb háborúsággal, vigyázzunk jobban a földünkre, és jusson több szeretet mindenkinek. Akkor még nem sejtettem, hogy egy pusztító járvány pillanatokon belül felforgatja az emberiség életét, és az utazás hosszú időre csak vágyálom marad mindannyiunk számára. A magamfajta világjárónak ennél aggasztóbb fordulat nehezen elképzelhető. Amikor ezeket a sorokat írom, már biztatóbb kilátások elé nézünk, és a föld nem egy tájának még használt is, hogy kicsit megpihenhetett az emberáradat szüntelen hömpölygésében. Én pedig egy könyvet fejezhettem be a zárlat idején, amelynek történetei már a szigeteket járva megfogalmazódtak bennem.

Gépünk január elsején reggel fél hétkor egyórácskányi várakozás erejéig még leszállt Kiritimatin. Kihasználva a pihenőidőt, gyorsan a sziget földjére tettem a lábam. Megmozgattam fáradt tagjaimat, mélyen beszívtam a sós, óceáni levegőt, és felnéztem a szikrázóan kék égre. Teljesítettem hát a fogadásom, végigjártam az összes ENSZ-tagországot. Hamarosan indulunk tovább az újvilág felé, ahol várnak a még felfedezendő repterek.

Hawaiin, Honoluluban szálltunk le reggel tíz után – december 31-én. Akárhogy is, átléptünk a tegnapba. Itt még csak az év utolsó napját írták, a város a szilveszterezésre készült. Másnap itt is új évtized kezdődik majd.

Tartalom

Előszó

I. GYORSULÁS

Ismerd meg a reptereket, nászút lehet belőle –
HELSINKI, FINNORSZÁG

Allahhoz közelebb –
ALEXANDRIA, EGYIPTOM

Elnöki ellátás –
WASHINGTON D. C., EGYESÜLT ÁLLAMOK

A kulisszák mögött: ferihegyi furcsaságok –
BUDAPEST, MAGYARORSZÁG

Kezdők szerencséje –
MIAMI, EGYESÜLT ÁLLAMOK

Gyermekáldás kormánykísérettel –
GÖTEBORG, STOCKHOLM, SVÉDORSZÁG

Óriásszörny a víz alatt –
GEIRANGER-FJORD, NORVÉGIA

Ne hívj, mert jövünk! –
SYDNEY, AUSZTRÁLIA

A rejtélyes Kovács úr –
FRANKFURT, NÉMETORSZÁG
DUBAJ, EGYESÜLT ARAB EMÍRSÉGEK –
ÚJDELHI, INDIA

Békaügetés Afrikában –
LAGOS, NIGÉRIA

Habfürdő a leszállópályán –
RIO DE JANEIRO, BRAZÍLIA

Igazából bolondok –
SAN FRANCISCO, EGYESÜLT ÁLLAMOK

Jenőke, a kedves kínai –
SANGHAJ, KUJLIN, KÍNA

Egy szabadabb Európa felé –
a Szabad Európa árnyékában –
MÜNCHEN, NYUGAT-NÉMETORSZÁG

A hagyomány az hagyomány –
TEL-AVIV, IZRAEL

Rés a szuperbiztonságon –
BUDAPEST, MAGYARORSZÁG

Versenyfutás az idővel –
NEW YORK, ATLANTA, EGYESÜLT ÁLLAMOK

II. FELSZÁLLÁS

Szerelem egy gésával –
LISSZABON, PORTUGÁLIA

Vízfakasztás az indiánoknak –
VERACRUZ, MEXIKÓ

A jég hátán is talpon –
REYKJAVÍK, IZLAND

Zene füleinknek –
EDINBURGH, SKÓCIA

Kék város, rózsaszín város –
TOULOUSE, ALBI, FRANCIAORSZÁG

Vágott szemű Kisjézus –
MAKAÓ, KÍNA

Példaképem nyomában –
KALKUTTA, KATMANDU, DARDZSILING, INDIA

Ugrórudak az utastérben –
BRÜSSZEL, BELGIUM

Kicsiny sziget, óriási szív –
PORT LOUIS, MAURITIUS

Mboi isten szépséges bosszúja –
MANAUS, BRAZÍLIA

Egy Habsburg a lábunk előtt –
FUNCHAL, MADEIRA

Határhelyzet –
SCHENGEN, LUXEMBURG

Az idő malmai –
LHÁSZA, TIBET

Kutyákkal suhanó –
LONGYEARBIEN, SPITZBERGÁK

De hová lett Gauguin? –
PAPEETE, TAHITI

A Sziklás-hegység ékköve –
COLORADO SPRINGS, DENVER, EGYESÜLT ÁLLAMOK

A valódi csirkés pirított tészta nyomában –
BANGKOK, THAIFÖLD

Route 66 –
Keresztül Amerikán –
PHILADELPHIA–SAN DIEGO, EGYESÜLT ÁLLAMOK

Egy másik India –
GOA, INDIA

III. SZÁRNYALÁS

Kezdő Afrika-utazók Mekkája –
BANJUL, GAMBIA

Egy kis panamázás –
PANAMAVÁROS, PANAMA

Szorgos kezek Afrikáért –
KINSHASA, KONGÓI DEMOKRATIKUS KÖZTÁRSASÁG

Évfolyamtárs Etiópiában –
ADDISZ-ABEBA, LALIBELA, ETIÓPIA

Átbicegtem a szoroson –
GIBRALTÁR

Az asszonykórus dalra fakad –
VITYEBSZK, FEHÉROROSZORSZÁG

Hajóvájók az óceán közepén –
GUAM, POHNPEI, NAN MADOL, MIKRONÉZIA

Utazás egy nem létező ország földjére –
KISINYOV, MOLDOVA; TIRASZPOL, TRANSZNYISZTRIA

Elkendőzött tekintetek –
KABUL, AFGANISZTÁN

Tevehajsza Modern Talkingra –
TRIPOLI, LÍBIA

Kubában nem a kókuszdiók koppannak –
HAVANNA, MATANZAS, KUBA

Kicsempészett emlékek –
PHENJAN, ÉSZAK-KOREA

Egy beszédes, régi anziksz –
TIENCSIN, KÍNA

IV. ÉRKEZÉS

Sztúpák a ködben –
RANGUN, BAGAN, MIANMAR

Határzárás üvöltőversennyel, avagy a földkerekség legabszurdabb színháza –
WAGAH BORDER, AMRITSZÁR,
PAKISZTÁN ÉS INDIA HATÁA

Csőd a fenekünk alatt –
SANDÍGARH, DELHI, DZSAIPUR, INDIA

Amire azt mondom: soha többé –
DAKKA, BANGLADES

Beoltva és leoltva –
VICTORIA FALLS, ZIMBABWE

Filmsztárságom története: az 500. reptér –
IĞDıR, TÖRÖKORSZÁG

Alvás egy reptéri imateremben –
CARACAS, VENEZUELA

Önfeledt strandolás a sarkkörön túl –
KANGERLUSSUAQ, GRÖNLAND

A látható légiós –
ASMARA, ERITREA; DZSIBUTI, DZSIBUTI

A Svábhegyről Beninbe –
COTONOU, BENIN

A világ legboldogabb országa –
PARO, BHUTÁN

Újra megrendül a föld –
KATMANDU, NEPÁL

Legális becsónakázás –
CAYENNE, GUYANÁK

A király és én –
MASERU, LESOTHO

Madárraj a hajtóműben –
MIAMI, EGYESÜLT ÁLLAMOK

Népek barátságtalansága –
SZTYEPANAKERT, HEGYI-KARABAH

Vesztegzár alatt –
NIAMEY, NIGER

Landolás és strandolás –
SINT MAARTEN, HOLLAND ANTILLÁK

A nagy testvér pálmafás árnyékában –
SZUHUMI, ABHÁZIA

Sátrazás az ördög torkában –
AŞGABAT, TÜRKMENISZTÁN

Titkok a tűzforró homok alatt –
KARTÚM, SZUDÁN

Őrizetbe vesznek –
JUBA, DÉL-SZUDÁN

Üldözött rokonaink –
KASGAR, KÍNA

Hegyek között, völgyek között zakatol a troli –
SZIMFEROPOL, KRÍM-FÉLSZIGET

Így lettem nemkívánatos személy –
PORT VILA, VANUATU

Miért kell itt sírnom, Argentína? –
BUENOS AIRES, ARGENTÍNA

Körözünk a birkák felett –
STANLEY, FALKLAND-SZIGETEK

Tíz kicsi reptér –
OSTRAVA, CSEHORSZÁG

Különös szilveszter –
MOSZKVA, OROSZORSZÁG

Kalózok közt kalózkodva –
HARGEISA, SZOMÁLIFÖLD

A nagy finálé –
HONOLULU, HAWAII