Só és bánat háza - House of Salt & Sorrows

Erin A. Craig

Könyvmolyképző (márc 2022)

Címke: fantasy, thriller, Ifjúsági Regény, Misztikus, gász, Szellemek

fantasyttt thrillerttt Ifjúsági Regényttt Misztikusttt gászttt Szellemekttt

Gondold meg, kivel táncolsz…

Ahogy gyönyörű testvérei titokzatos körülmények közepette életüket vesztik a szigeten, ahol magányos birtokuk áll, Annaleigh kénytelen fényt deríteni a családját kísértő átokra.

Annaleigh burokban éli az életét Highmoorban a nővéreivel, az apjával és a mostohaanyjával. Egykor tizenketten voltak, de most, hogy négy lány élete hirtelen véget ért, magány kísérti a pompás termeket. Egyik haláleset tragikusabb a másiknál – egy járvány, egy esés, egy fulladás, egy zuhanás –, és a környező falvakban azt pletykálják, hogy a családot megátkozták az istenek.

Annaleigh-t kísérteties látomások kínozzák, és egyre erősebben él benne a gyanú, hogy a nővérei nem balesetet szenvedtek. A lányok minden éjjel kiszöknek otthonról, hogy fényűző bálokra látogassanak el, hajnalig táncoljanak selyemruhájukban és csillogó cipellőjükben, és Annaleigh nehezen jut dűlőre, megakadályozza-e őket ebben, vagy csatlakozzon hozzájuk a tiltott találkozókon. Kivel – vagy inkább mivel – táncolnak valójában?

Amikor Annaleigh közelebb kerül egy titokzatos idegenhez, aki maga is titkokat őriz, versenyt kell futnia az idővel, hogy eloszlassa a családjára boruló sötétséget, még mielőtt őt magát ragadja el legközelebb.

Lebilincselő regény tele mágiával, fátyolselyem szoknyákkal és hosszú, sötét folyosókkal.

Hagyd, hogy magával ragadjon!

Erin A. Craig

Só és bánat háza

-

House of Salt & Sorrows

Sok szeretettel ajánlom nagyszüleimnek, Phoebe-nek és Walternek,

akik mindig azt mondogatták, hogy egyszer könyvet fogok írni.

Annyira örülök, hogy igazatok volt!

1

Gyertyafény csillogott a nővérem nyakláncára metszett ezüsthorgonyon. Ronda egy ékszer volt, olyasmi, amit Eulalie sosem választott volna önszántából. Az egyszerű aranyláncokat szerette, a pazar gyémánt nyakékeket. Nem… egy ilyet. Nyilván apu választotta neki. Megérintettem a saját, fekete gyöngyök alkotta láncomat, szerettem volna valami divatosabbat adni a nővéremnek, de a koporsóvivők lezárták a fedelet, még mielőtt kioldhattam volna a kapcsot.

– Mi, a só népe visszaadjuk e testet a tengernek – zendített rá a főtengerész, ahogy a fából készült láda a rá váró kriptába került.

Próbáltam ügyet sem vetni a zuzmókra, túl a sötéten ásító nyíláson, amit azért tártak olyan szélesre, hogy egészben lenyelhesse őt. Próbáltam nem arra gondolni, hogy épp végső nyugalomra helyezik a nővéremet, aki néhány napja még élt, meleg volt és lélegzett. Próbáltam nem elképzelni, ahogy a koporsó vékony alja megduzzad a nyirkos levegőtől és a sós víztől, majd szétrobban, kieresztve Eulalie testét a családi mauzóleum vízzel teli aljába.

Helyette próbáltam sírni.

Tudtam, hogy ezt várják tőlem, ahogy azzal is tisztában voltam, hogy valószínűleg nem ejtek majd könnyeket. Később rám törnek majd, vélhetően akkor, amikor este elhaladok a hálószobája mellett, és meglátom a fali tükröket takaró fekete lepleket. Eulalie-nek annyi tükre volt.

Eulalie.

A legcsinosabb nővérem. Rózsás ajka folyton mosolyra állt. Szeretett nevetni, világoszöld szemét gyakran hunyta le kacsintásképp. Számtalan kérője akadt, már akkor is, amikor még nem ő volt a legidősebb Thaumas lány, aki apu vagyonát örökli majd.

– Mind sóból lettünk, a só szerint élünk, és végül sóvá leszünk – folytatta a főtengerész.

– Sóvá leszünk – ismételték a gyászolók.

Apu előrelépett, hogy két aranyérmét helyezzen a kripta elé – fizetség Pontusznak, amiért visszaveszi a nővéremet a Tengerbe –, én pedig lopva körbepillantottam a mauzóleumban. Zsúfolásig telt a legfinomabb fekete gyapjút és kreppet viselő meghívottakkal, köztük Eulalie számos udvarlójával. Nagyon tetszett volna neki, hogy a sok összetört szívű fiatalember megsiratja őt.

– Annaleigh! – suttogta Camille, és megbökött.

– Sóvá leszünk – mormoltam, és könnyeket színlelve a szememhez nyomtam a zsebkendőmet.

Apu egyértelmű nemtetszése szorította a szívemet. Az ő szeme elfelhősödött, büszke orra vöröslött, ahogy a főtengerész előrelépett, és megtöltötte színjátszó kagylóhéjjal díszített kelyhét tengervízzel. A kriptába dugta, és Eulalie koporsójára öntötte a vizet, ünnepélyesen elindítva a szétmállását. A kőnyílást szegélyező gyertyák kioltásával a szertartás véget ért.

Apu az egybegyűltekhez fordult, sötét haján széles, ősz sáv szántott végig. Tegnap is ott volt már?

– Köszönöm, hogy eljöttek megemlékezni Eulalie lányomról. – Máskor zengőn és merészen szólt, hiszen az udvarban hozzászokott, hogy főurakkal beszél, most mégis elcsuklott a hangja a bizonytalanságtól. – A családom nevében mindenkit meghívok Highmoorba, hogy megünnepeljük az életét. Lesz étel, ital… – Megköszörülte a torkát, inkább tűnt dadogó hivatalnoknak, mint a Salann-szigetek hercegének. – Tudom, mennyit jelentett volna Eulalie-nek, ha mind eljönnek.

Bólintott, jelezve, hogy a beszéd végére ért, arca rezzenéstelen álarcnak tűnt. Szerettem volna megérinteni, hogy enyhítsem a gyászát, de Morella, a mostohaanyám már mellette is termett, megfogta a kezét. Pár hónapja házasodtak össze, még a közös élet kezdetére jellemző varázslatos, boldog napokat kellett volna élniük.

Morella most járt először a Thaumas-mauzóleumban. Vajon kellemetlenül érezte magát az anyám emlékének állított szobor vesébe látó pillantása alatt? A szobrász anyu menyasszonyi portréja alapján dolgozott, ifjonti ragyogást kölcsönzött a hűvös, szürke márványnak. Bár teste sok-sok éve visszatért már a tengerbe, szinte mindennap ellátogattam a síremlékéhez, úgy meséltem neki, hogy telnek a napjaim, mintha hallaná.

Anyu szobra minden másnál nagyobb volt, a nővéreim síremlékei fölé tornyosult. Avát rózsák borították, a kedvenc virágai. Nyáron megnőttek, rózsaszínben pompáztak, mint a járvány okozta kelések, amik tizennyolc évesen az életét követelték.

Octavia egy évvel később követte a sírba. Holttestére a magas könyvtári létra aljában találtak rá, végtagjai természetellenes szögbe csavarodtak. Nyitott könyv hevert nyugvóhelye mellett, és egy idézetet véstek rá vaipani nyelven, amin én magam sosem tanultam meg olvasni.

Így, hogy ennyi tragédia sújtotta a családunkat, elkerülhetetlennek tűnt Elizabeth halála. A fürdőkádban találtak rá, mintha uszadék fa lett volna a tengeren, tele vízzel, sápadtan. Pletykák terjedtek Highmoorból a szomszédos szigetek falvaiban, konyhalányok súgták istállófiúknak, halárusok mesélték a feleségüknek, akik aztán figyelmeztetésképp dorgálták velük rosszalkodó gyerekeiket. Voltak, akik öngyilkosságot rebesgettek. Sokan pedig úgy gondolták, átok sújt bennünket.

Elizabeth egy madárszobrot kapott. Galambnak kellett volna lennie, de nem jól találták el az arányokat, ezért inkább sirálynak tűnt. Illett is Elizabethhez, aki mindig úgy szeretett volna messzire repülni.

Vajon mit kap majd Eulalie?

Egykor tizenketten voltunk, a tucatnyi Thaumas. Most egy kis sort alkottunk hét nővéremmel, és önkéntelenül is felmerült bennem, hogy talán van némi igazság a nyomasztó találgatásokban. Valamiképpen feldühítettük volna az isteneket? Sötétség szállt a családunkra, és egyesével elragad mindenkit? Vagy rémes és szerencsétlen balesetek sora sújt bennünket?

A szertartás után a sűrű tömeg felszakadozott, körbejártak bennünket. Feltűnt, hogy mindenki tisztes távolságot tart tőlünk, miközben suttogva részvétet nyilvánít. A rangunk miatti tiszteletből tették, vagy attól tartottak, őket is megfertőzzük? Szerettem volna a közönséges népek babonásságának számlájára írni a dolgot, de amikor egy távoli nőrokonunk, vékony ajkán halovány mosollyal odalépett hozzám, ugyanaz a kérdés rebbent a szemében, épphogy kimondatlanul, még csak véletlenül sem érthettem volna félre:

Vajon melyikünk lesz a következő?

2

Bár mindenki megindult a halotti torra, én ott maradtam még a mauzóleumban, szerettem volna egyedül, távol a kíváncsi pillantásoktól búcsút venni Eulalie-től. A szertartás végeztével a főtengerész magához vette a kelyhet, a gyertyákat, a sós vizet és apám két érméjét. Mielőtt megindult volna a parthoz és a Selkirk-sziget legészakibb pontján álló remetelakjához vezető kis úton, megállt előttem. Épp a szolgálófiúkat figyeltem, ahogy bezárták a sírbolt nyílását, homokos habarccsal megkent téglákat halmoztak a kripta elé, elzárták az alattunk kavargó vízörvények zubogását.

A főtengerész felemelte a kezét, mintha meg akarna áldani. De az ujjai különös szögben görbültek, mintha inkább védelmet kérne.

Saját magának. Ellenem.

Most, hogy már nem volt tele a kripta, a levegő hűvösebbnek tűnt, második köpenyként borult rám. Az émelyítően édes tömjénfüst továbbra is körbelengte a termet, de még az sem tudta teljesen felülírni az erőteljes sóillatot. Nem számított, a sziget mely pontján jár az ember, mindig a nyelvén érezte a tengert.

A munkások nyögve a helyére emelték az utolsó téglát is, teljesen elfojtva a víz zúgását.

Aztán magamra maradtam.

A kripta gyakorlatilag egy barlang volt, de akadt egy különleges tulajdonsága: széles folyó futott alatta, édesvizet – és az elhunyt Thaumasok holttestét – vitte a tengerbe. Mindegyik nemzedék tovább ékesítette, például kőfaragványokkal díszítette a temetkezési helyet, és arannyal a mennyezetet, ami így részletesen kidolgozott éjszakai égboltnak tetszett. Az összes Thaumas gyerek még azelőtt megtanult tájékozódni a csillagképek alapján, hogy akár egyetlen könyvet is a kezébe vett volna. Az ükapám kezdett el síremlékeket állítani.

Elizabeth temetése során – ami a főtengerész alig palástolt szidalmaival, miszerint öngyilkosság történt, még Eulalie-énál is komorabbra sikeredett –, hogy az időt múlassam, a dísztáblákat és a szobrokat számoltam a barlangban. Mennyi időbe telik majd vajon, hogy a síremlékek megtöltsék ezt a szent helyet, és kiszoruljanak az élők? Én nem akartam síremléket magamnak a halálom után. Vajon Clarette nénikém békésebben töltötte az örökkévalóságot, tudván, hogy a mellszobrát többnemzedéknyi Thaumas nézi majd?

Én ebből, köszönettel, de nem kértem. Csak lökjenek a tengerbe, hadd legyek újra sóvá.

– Annyi fiatalember eljött ma – szólaltam meg, miközben letérdeltem a még nedves fal elé.

Őszintén nem értettem, minek falazták be megint. Mennyi időbe telik majd vajon, mire ismét szét kell verni a köveket, hogy egy újabb nővéremet lökjék bele?

– Sebastian és Stephan, a Fitzgerald fivérek. Henry. A vasai munkafelügyelő. És Edgar is.

Természetellenesnek tűnt ilyen határozottan egyoldalú beszélgetést folytatni Eulalie-vel. Minden helyzetben ő került a középpontba. Különös, túlzóan szellemes történeteinek hála mindenkit rabul ejtett a szavaival.

– Azt hiszem, ők sirattak leginkább a gyásznépből. Közülük indultál valamelyikhez, amikor aznap este kiszöktél?

Elhallgattam, elképzeltem Eulalie-t a sziklaszéli úton, csipkével és szalagokkal díszített hálóköntöse lobogott a szélben, liliomfehér bőrét kékesre színezte a telihold fénye. Biztosan nagyon csinosan öltözött fel, ha titkos találkára indult a kedvesével.

Amikor a halászok megtalálták összezúzott holttestét odalent a sziklákon, partra vetődött delfinnek gondolták. Ha tényleg létezett a túlvilág, reméltem, hogy Eulalie erről sosem értesül. Kiköszörülhetetlen csorba esett volna a büszkeségén.

– Megbotlottál, azért zuhantál le? – Szavaim visszhangot vertek a sírboltban. – Lelöktek?

A kérdés azelőtt bukott ki belőlem, hogy egyáltalán elgondolkozhattam volna rajta. A többi nővérem esetében a gyanú árnyéka sem vetült a halálukra: Ava beteg volt, Octavia mindig is hajlamos volt baleseteket szenvedni, még Elizabeth… Levegő után kaptam, ujjaimat gyapjúszoknyám vastag, durva fekete anyagába mélyesztettem. Annyira elkeseredett Octavia halála után. Mindannyiunkat szíven ütött a nővérem elvesztése, de Elizabeth viselte a legnehezebben.

Eulalie halálánál viszont senki sem volt ott. Senki sem látta, mi történt. Csak a kegyetlen végeredményt.

Vízcsepp hullott az orromra, a következő pedig az arcomon végezte, ahogy több helyen is elkezdett beázni a kripta. Nyilván megeredt az eső. Még az égbolt is megsiratta ma Eulalie-t.

– Hiányozni fogsz.

Beszívtam az alsó ajkamat. Most már jöttek a könnyek, addig szúrták a szememet, amíg ki nem szabadultak. Végigsimítottam a kőbe vésett egyik díszes E betűn, szerettem volna tovább beszélni még, kiadni magamból a fájdalmat, a kétségbeesést, a dühöt. De az nem hozná vissza őt.

– Eulalie… Szeretlek, Eulalie.

Hangom suttogás volt csupán, ahogy menekülni kezdtem a barlangból.

Odakint vihar tombolt, tajtékossá korbácsolta a hullámokat. A barlang a Fok, Salten egyik félszigetének a túlsó felén helyezkedett el, benyúlt a tengerbe. Több mint másfél kilométerre volt a házunktól, és senkinek sem jutott eszébe hátrahagyni az egyik hintót nekem. Félretoltam fekete fátylamat, és gyalogszerrel nekivágtam az útnak.

* * *

– Nem felejtett el valamit? – kérdezte a szolgálólányunk, Hanna, amikor megindultam lefelé a halotti torra.

Megtorpantam, a hátamon éreztem az idős nő anyai pillantását. Amint visszatértem, át kellett öltöznöm. Bőrig áztam a viharban, és akár átok, akár nem, nem kívántam megfázásba belehalni.

Hanna várakozásteljes arckifejezéssel nyújtotta át a hosszú, fekete szalagot. Sóhajtva hagytam, hogy a csuklóm köré fonja a vékony anyagot, ahogyan korábban is jó néhány alkalommal. Amikor haláleset történik valahol, az ember fekete szalagot visel, nehogy ő maga is kövesse a szerettét a sírba. Olyan rémesnek tűnt a szerencsénk, hogy a szolgálók babonából még a macskák, a lovak és a csirkék nyakába is kötöttek.

Hanna masnival kötötte meg a szalagot, bármilyen más színben nagyon csinos lett volna.

Az egész ruhatáram csupa gyászruhából állt már, egyik ruha sötétebb volt a másiknál. Anyu hat évvel ezelőtti halála óta nem hordtam grafitszürkénél világosabbat.

Hanna szatént választott, nem azt a szúrós gyapjúszövetet, amit Elizabeth temetésére viseltünk. Nyomot hagyott a csuklónkon, napokon keresztül viszketett.

Megigazítottam a ruhám ujját.

– Igazság szerint inkább maradnék veled idefent. Sosem tudom, mit mondjak az ilyen összejöveteleken.

Hanna megpaskolta az arcomat.

– Minél előbb lemész, annál hamarabb szabadulsz. – Meleg, barna tekintetét rám emelve elmosolyodott. – Készítek egy kanna fahéjteát lefekvés előttre, jó?

– Köszönöm, Hanna! – feleltem, megszorítottam a vállát, és kiléptem az ajtón.

Amint beléptem a kék terembe, Morella megindult felém.

– Mellém ülsz? Nem igazán ismerek itt senkit – vallotta be, és már húzott is a pamlag felé a magas, vastag ablakokhoz. Még az üveget pöttyöző esőcseppek ellenére is csodás kilátás nyílt a sziklákra. Helytelennek tűnt pont ebben a teremben tartani a tort, ahonnan ráláttunk a helyre, ahol Eulalie a mélybe zuhant.

A nővéreimmel akartam lenni, de Morella hatalmasra nyílt szemmel, könyörgően nézett rám. Az ilyen pillanatokban nehéz volt elfelejteni, hogy korban hozzám áll közelebb, nem apuhoz.

Senkit sem lepett meg, amikor apu újraházasodott. Anyu rég meghalt már, és mind tudtuk, hogy abban reménykedik, egyszer fia születik. Morellával Suseallyben, a kontinensen ismerkedett meg. Apu Morellával az oldalán tért vissza az útról, teljesen belehabarodott az új arájába.

Honor, Mercy és Verity – a gráciák, ahogy hármójukat hívtuk, mind olyan fiatalok voltak még, amikor anyu meghalt – nagyon örült, hogy új anyafigura került az életükbe. Morella nevelőnőként dolgozott, és azonnal megszerette a kislányokat. A hármas ikrek – Rosalie, Ligeia és Lenora – meg én örültünk apu boldogságának, de Camille mindig megmerevedett, amikor valaki azt feltételezte, hogy Morella a tucatnyi Thaumas egyike.

Keresztülpillantottam a termen, az egyik falat elfoglaló óriási festményre. Egy hajót ábrázolt, amit egy kraken épp lerántott a kék mélységbe, a lény óriási szeme tágra nyílt vad dühében. A kék teremben rengeteg tengeri kincs állt: az egyik polcon tengerisünök családja, a sarokban kacsakagylókkal teli horgony egy oszlopon, és rengeteg kagylóhéj a gráciák gyűjteményéből, minden felületet elborítottak, ami elég alacsonyan volt ahhoz, hogy elérjék őket.

– Mindig ilyenek a szertartások? – kérdezte Morella, kiterítve a szoknyáját a sötétkék bársony ülőpárnán. – Ilyen komolyak és fagyosak?

Képtelen voltam palástolni zavarodott pillantásomat.

– Hát, mégiscsak egy temetés volt.

Morella a füle mögé simított egy világosszőke tincset, és idegesen elmosolyodott.

– Persze, úgy értettem, hogy… Miért a vízbe lökték? Miért nem temettétek el, ahogyan a kontinensen szokás?

Észrevettem aput. Biztosan azt akarná, hogy legyek kedves, magyarázzam el a szokásainkat. Próbáltam némi szánalmat érezni Morella iránt.

– A főtengerész azt mondja, Pontusz teremtette a szigeteinket és a rajta élő embereket. Sót vett az óceáni áramlatokból az erőért.

Ebbe gyúrta a bikacápa ravaszságát és a fülesmedúza szépségét. Hozzáadta a csikóhal hűségét és a barna delfin kíváncsiságát. Amikor a teremtménye összeállt, volt már két karja, két lába, feje és szíve, Pontusz a saját életerejének egy részét lehelte belé, és megteremtette a só népének első emberét. Úgyhogy amikor meghalunk, nem temethetnek minket a földbe. Visszakerülünk a vízbe, és révbe érünk.

Ez a magyarázat szemlátomást tetszett Morellának.

– Látod, valami ilyesmi nagyon szép lett volna a temetésen is. Ott semmi mással nem törődtünk, csak… a halállal.

Rámosolyogtam.

– Hát… ez volt az első, amin részt vettél. Majd hozzászoksz. Morella az enyémre tette a kezét, kis arcán őszinteség ült.

– Borzalmas, hogy már ennyi temetést megéltél. Túl fiatal vagy még ennyi fájdalomhoz és veszteséghez.

Az eső rákezdett, zavaros szürkébe vonta Highmoort. Odalent a dühöngő tenger úgy hajigálta a hatalmas sziklákat, mint ahogy egy kisfiú zsebében gurulnak az üveggolyók, csattanásaik felkúsztak a meredek sziklafalon, versenyre keltek a mennydörgéssel.

– Mi lesz most?

Pislogtam egyet, visszanéztem rá.

– Mire gondolsz?

Az ajkába harapott, akadozva ejtette ki az idegen szavakat.

– Most, hogy már… visszatért a sóba… mit csinálunk most?

– Ennyi. Elbúcsúztunk. A tor után vége.

Morella ujjai frusztrációról árulkodva, folyamatosan mozogtak.

– De nincs. Valójában nincs. Apád azt mondta, a következő néhány hétben feketét kell viselnünk.

– Igazából hónapokon át. Fél évig feketét hordunk, aztán még egy fél éven át sötétszürkét.

– Egy éven át? – kapott Morella levegő után. – Tényleg ilyen rémes ruhákat kell viselnem egy egész évig? – A pamlag közelében állók felénk fordultak, nyilván hallották a kifakadását. Morellában volt annyi tisztesség, hogy bosszúsan elvörösödjön. – Mármint úgy értem… Ortun épp most hozta meg kelengyémet. Nincs benne egyetlen fekete ruha sem. – Ma Camille egyik ruháját viselte, de nem igazán illett rá. Lesimította a ruhaderék szélét. – Nem csak a ruhákról van szó. Mi van veled és Camille-lel? Mindkettőtöknek társaságban lenne a helye, fiatalemberekkel kellene ismerkednetek, szerelembe esni.

Oldalra billentett fejjel tűnődtem, vajon komolyan beszél-e.

– Épp most halt meg a nővérem. Nem sok kedvem van táncolni.

Megreccsent az ég, mire ugrottunk egyet ijedtünkben. Morella megszorította a kezemet, én pedig visszanéztem rá.

– Ne haragudj, Annaleigh, ma valahogy nem a megfelelő dolgokat mondom! Úgy értettem, hogy… ennyi tragédia után jó lenne, ha ismét boldogságra lelne ez a család. Egy életre eleget gyászoltatok már. Miért burkolóztok továbbra is fájdalomba? Mercynek, Honornek és a drága kis Veritynek odakint kellene babáznia a kertben, nem részvétnyilvánításokat fogadni és üres fecsegéssel tölteni az időt. És Rosalie, Ligeia, meg Lenore… Nézz rájuk!

A hármas ikrek egy kis, kétszemélyes pamlagon ültek. Egymásba karoltak, kövér pókként tartották magukat, miközben a fátylukba zokogtak. Senki sem mert ilyen tömény fájdalom közelébe merészkedni.

– A szívem szakad meg, hogy így látlak titeket! Kihúztam a kezemet az övéből.

– Pedig ez van, amikor valaki meghal. Nem lehet megváltoztatni a hagyományokat csak azért, mert nem tetszik.

– De mi van, ha tényleg van ok örömre is? Valami olyasmi, amit ünnepelni kellene, nem pedig elrejteni? Nem a jó hírnek kellene felülkerekednie?

Egy szolgáló lépett oda hozzánk, bort kínált. Én elvettem egy poharat, de Morella gyakorlott mozdulattal a fejét rázta. Gyorsan beletanult Highmoor asszonyának szerepébe.

– Gondolom, igen. – Tétován elhallgattam. Ismét mennydörgés töltötte meg a levegőt. – De nem úgy tűnik, mintha sok ünnepelnivalónk lenne ma.

– Szerintem viszont van. – Morella előrehajolt, és titkot súgva folytatta: – Egy új élet.

Kezét diszkréten a hasára tette.

Kis híján félrenyeltem a számban lévő bort meglepetésemben.

– Terhes vagy? – kérdeztem. Morella felragyogott. – Apu tudja már?

– Még nem. Épp el akartam mondani neki, de félbeszakítottak minket azok a halászok, akik megtalálták Eulalie-t.

– Nagyon örülni fog. Hányadik hónapban vagy?

– A harmadikban, azt hiszem. – Végigsimított a haján. – Tényleg úgy gondolod, hogy Ortun örülni fog? Bármit megtennék, hogy újra mosolyogni lássam!

Hátrapillantottam a barátai gyűrűjében álló apura, aki túlságosan beleveszett a Eulalie-vel közös emlékeibe ahhoz, hogy válaszoljon nekik. Bólintottam.

– Teljesen biztos vagyok benne. Morella mély levegőt vett.

– Akkor jobb, ha nem is tartom magamban, nem igaz?

Még mielőtt válaszolhattam volna, Morella már meg is indult a terem közepén álló versenyzongorához. Felemelte a csengőt a fedélről, és megrázta, gyakorlatilag elcsendesítve a helyiséget.

Kiszáradt a szám, ahogy rádöbbentem, mire készül.

– Ortun? – kérdezte, kirántva aput a gondolataiból.

Hangja magas volt, cérnavékony, mint a kezében lévő csengő csilingelése.

Anyám csengője volt. Camille-lel évekkel ezelőtt találtunk rá, amikor beöltözőst játszottunk a padláson. Nagyon tetszett mindkettőnknek az ezüstös hang, és lehoztuk anyunak, amikor már túlságosan legyengült ahhoz, hogy meghalljuk őt a ház másik feléből. Most valahányszor megütötte a fülemet a csilingelés, hideg tengervízként zúdultak rám az utolsó terhességének emlékei.

Amikor apu odalépett mellé, Morella így folytatta:

– Ortunnal szeretnénk megköszönni, hogy eljöttek. Az elmúlt néhány napon mintha egy végtelen éjszaka sötétsége ereszkedett volna ránk, de az, hogy most mind itt vannak, olyan, mint egy gyönyörű napfelkelte első, meleg sugarai az égbolton.

Hallatszott, hogy gondosan megválogatta a szavait, mégis, túl könnyen buktak ki a száján. Összehúztam a szememet. Begyakorolta a beszédet.

– Az emlékeik a drága, gyönyörű Eulalie-ről örömmel töltik meg a szívünket, eloszlatják a bánatot. És boldogok vagyunk, sőt, repesünk az örömtől, mert ezen a szép új reggelen új fejezet nyílik a Thaumas-ház történelmében.

Camille, aki eddig az egyik bácsikánkkal beszélgetett a terem másik végében, aggodalmas pillantást lövellt felém. Még a hármas ikrek is eleresztették egymást, Lenore a pamlag mellé állt, ujjai a párnázott karfába mélyedtek.

Morella megfogta apu kezét, és lapos hasára húzta, széles vigyorral élvezte a figyelmet.

– És ahogy az éjszakát messzire űzi a reggeli ragyogás, a gyász sötétségét is megtöri majd a fiunk születése.

3

– Az a nőszemély! – sziszegte Hanna, ahogy kigombolta az utolsó apró, szurokfekete gombot is a ruhám hátulján. Segített kilépni a ruhából, majd nagyot fújva kisöpörte őszes tincseit az arcából. – Eulalie napját használta fel rá, hogy ilyen döbbenetes hírt közöljön! Micsoda arcátlanság!

Camille háttal az ágyamra hanyatlott, Ligeia mellé, összegyűrve a hímzett takarót.

– Képtelen vagyok elviselni azt a nőt! – Magas hangon, Morellát imitálva folytatta: – És ahogy a fény istene, Vaipany a napjával, úgy ragyog majd a fiam is, tündöklő, napsugaras napfénnyel, mint a nap, a fiam.

Camille arcát az egyik párnába fúrva felhorkantott.

– Választhatott volna jobb időpontot is – ismerte el az ágy oszlopának dőlő Rosalie, rozsdabarna fonatának a végét tekergetve.

A hármas ikrek tökéletesen ugyanúgy néztek ki, mindig is irigyeltem vörösesbarna hajukat, ami teljesen elütött a miénktől. Az összes nővérem közül Eulalie volt a legszebb, haja már-már szőke volt, de azért nem teljesen. Az én tincseim voltak a legsötétebbek, éppolyanok, mint a salanni fekete homok, ami csak a szigetlánc tengerpartjain fordult elő.

Halk, egyetértő hümmögéssel kicsatoltam a harisnyatartómat. Bár örültem a hírnek, tényleg egy másik napon kellett volna bejelenteni. Letekertem a gyászos, sötét színű harisnyát a lábamon, és azon gondolkoztam, vajon mi lapulhat Morella kelengyésládájában. Apu fehér selyemharisnyákkal, szalagokkal, csipkével töltötte meg, úgy gondolta, hogy az új felesége messzire űzi a balszerencsét? Belebújtam a fekete fátyolszövet hálóingbe, és elhessegettem a szatén alsószoknyák és ékkőszínű köntösök gondolatát.

– Mit jelent az ránk nézve, ha tényleg fiú? – kérdezte Lenore a párnázott ablakból. – Ő lesz az örökös?

Camille felült. Arca vöröslött a sírástól, de borostyánszín szeme élesen, haragosan villant.

– Én öröklök mindent. Aztán Annaleigh, ha az átok engem is magával ragad.

– Senkit sem ragad magával semmi! – csattantam fel. – Ostobaság az egész.

– Madame Morella nem így gondolja – jegyezte meg Hanna, miközben lábujjhegyre állva a szekrénybe akasztotta a ruhámat. Az egész sornyi hasonló árnyalatú öltözék lehangoló látványt nyújtott.

– Nem gondolja, hogy meg vagyunk átkozva? – kérdezte Rosalie.

– Nem gondolja, hogy maguk, lányok örökölnek majd. Hallottam, amikor Lysbette nénikéjükkel beszélt, arról áradozott, hogy a következő herceget hordja a szíve alatt.

Camille a szemét forgatta.

– Lehet, hogy a kontinensen így intézik a dolgokat, de errefelé nem. Megnézném, milyen képet vág, amikor apu helyre teszi!

Leültem a heverőre, és könnyű takarót terítettem a vállamra. Nem sikerült teljesen felmelegednem azután, hogy az esőben kutyagoltam, és Morella bejelentésétől még inkább elhűltem.

Ligeia ide-oda gurított egy hengerpárnát.

– Szóval a férjed lesz Salann tizenkettedik hercege?

– Ha úgy akarom – felelte Camille. – De lehetek saját jogon hercegnő, ő pedig a hitvesem. Csak megtanította nektek is Berta évekkel ezelőtt.

Ligeia vállat vont.

– Próbálom elfelejteni, amit a nevelőnők mondanak. Mind olyan rémesek! Egyébként is, nyolcadiknak születtem. Nem számíthattam semmilyen örökségre.

Hatodikként tökéletesen megértettem az érzést. Bár a lányok sorának közepén születtem, most mégis második voltam az öröklési sorrendben. A Eulalie halálát követő éjszakán aludni alig tudtam, úgy szorította a mellkasomat a felelősség súlya. A Thaumas-címer – egy ezüst polip kinyújtott csápokkal, bennük háromágú szigonnyal, jogarral és tollal – ott díszelgett Highmoor minden egyes szobájában.

Az ágyammal szemben lévő most olyan jelentőségteljesen festett, mint korábban soha. Mi van, ha tényleg történik valami Camille-lel, és hirtelen minden az én nyakamba szakad? Azt kívántam, bár több időt töltöttem volna történelemtanulással, mint a zongora mellett.

Camille tanított meg játszani rajta. Egymás mellett álltunk a lányok sorában, a hármas ikreket leszámítva mi voltunk egymáshoz legközelebb korban. Tíz hónappal utána születtem, és legjobb barátnőkként nőttünk fel. Amikor Camille hatéves lett, anyu zongoraleckéket adott neki a régi pianínón a szalonjában. Camille tehetséges diák volt, és nekem is mindent megtanított. Anya négykezesre alakította a kedvenc dalait, és hamarosan már elég ügyesnek tartott minket ahhoz, hogy a kék teremben álló versenyzongorán is játszhassunk.

A ház mindig megtelt zenével és nevetéssel, a nővéreim pörögve-forogva táncoltak a különböző helyiségekben a dalokra, amiket játszottunk. Rengeteg délutánt töltöttem a párnázott padon, Camille mellett, kezünk ide-oda járt az elefántcsontszín billentyűkön. Még most is inkább játszottam volna duettet vele, mint a lehető legtökéletesebb szólót egymagam. Ha Camille nem volt mellettem, egyszerűen hiányzott valami a zenéből.

– Miss Annaleigh?

Gondolataimból kiragadva néztem fel Hannára, aki felvont szemöldökkel engem figyelt.

– Mondta, hány hónapos terhes?

– Morella? Úgy gondolja, három, talán egy kicsit több.

– Több? – Camille elvigyorodott. – Hiszen még csak négy hónapja házasok!

Lenore ellökte magát az ablaktól, és leült mellém a heverőre.

– Miért zavar annyira, Camille? Én örülök, hogy itt van. A gráciáknak megint van anyukája.

– Nem az anyukájuk. Ahogy a miénk sem. A közelébe sem érhet.

– Próbálkozik – felelte Lenore engedékenyen. – Megkérdezte, segíthet-e megszervezni a bált. Használhatjuk arra, hogy bemutatkozzunk, mert ugye a gyászidőszakban nem mehetünk el az udvarba.

– Bált sem rendezhettek – emlékeztette magát Camille.

– De a tizenhatodik szülinapunk! – Rosalie kihúzta magát, arcát duzzogás torzította. – Miért kell minden jó dolognak egy teljes évre véget vetni? Elegem van a gyászból!

– Biztos vagyok benne, hogy a nővéreidnek meg elege van abból, hogy meghaltak, de ez van! – fakadt ki Camille, és felugrott az ágyról.

Még mielőtt az útját állhattuk volna, bevágta maga mögött az ajtót.

Rosalie csak pislogott.

– Mi ütött belé?

Az ajkamba haraptam, úgy éreztem, utána kellene mennem, de túl fáradt voltam a veszekedéshez.

– Hiányzik neki Eulalie.

– Mindannyiunknak hiányzik – hangsúlyozta Rosalie.

Némaság telepedett ránk, ahogy gondolataink visszaszállingóztak Eulalie-hez. Hanna ide-oda rohangált a szobában, meggyújtotta a vékony gyertyákat, és lassan lejjebb vette, majd elzárta a gázégőket. A gyertyatartók remegő árnyékokat festettek a szoba sarkaiba.

Lenore lehúzta rólam a takaró egy részét, és bebújt alá.

– Gondolod, hogy olyan rossz ötlet lenne engedni Morellának, és tényleg megtartani a bált? Egyszer tizenhat éves az ember… Nem a mi hibánk, hogy mindenki meghal.

– Szerintem nem baj, hogy ünnepelni akartok, de gondolj bele, hogy érzi magát Camille. Egyikünknek sem volt bemutatkozóbálja. Elizabethnek és Eulalie-nek sem.

– Akkor ünnepeljetek velünk! – ajánlotta Rosalie. – Fényűző ünnepséget tartunk, megmutatjuk mindenkinek, hogy nem ül átok a Thaumas lányokon, és minden rendben.

– Még három hét a tizenhatodik születésnapunkig. Addig gyászolhatunk, aztán… abbahagyhatjuk – magyarázta Ligeia.

– Nem értem, miért engem próbáltok meggyőzni. Apunak kell rábólintania.

– Biztosan igent mond, ha Morella kéri. – Rosalie alattomosan elmosolyodott. – Az ágyban.

A hármas ikrek vihogni kezdtek. Valaki bekopogott, mire mind elhallgattunk, biztosak voltak benne, hogy apu jött leszidni bennünket, amiért ilyen hangosak vagyunk. De Verity állt a folyosó közepén, alig látszott ki a két számmal nagyobb sötét hálóingből. Haja borzas volt, arcán könnysávok csillogtak.

– Verity?

Nem szólt semmit, csak kinyújtotta a kezét, könyörgött, hogy vegyük fel. Felkaptam, és azonnal megéreztem rajta a gyerekkor melegének az illatát. Bár álomtól izzadt volt, csupasz karján libabőrt éreztem, ahogy megnyugvást keresve a nyakamba fúrta a fejét.

– Mi a baj, kislány?

Nyugtatóan, körkörösen simogattam a hátát, a haja olyan puha volt az arcomon, akár egy vándorrigófióka tolla.

– Itt maradhatok ma este? Eulalie olyan gonosz velem. A hármas ikrek aggodalmasan összenéztek.

– Persze, maradhatsz, de emlékszel, mit beszéltünk a temetés előtt? Tudod, hogy Eulalie már nincs köztünk többé. Anyuval és Elizabethtel van a Tengerben.

Éreztem, hogy bólint.

– De folyton lehúzza a takarómat.

Átkarolta a nyakamat, szorosabban tapadt rám, mint egy tengeri csillag a sziklához dagály idején.

– Lenore, ránézel Mercyre és Honorre?

A húgom puszit nyomott Verity fejére kifelé menet.

– Le merném fogadni, hogy csak ugrattak. Játék volt az egész.

– Nem túl kedves játék.

– Tényleg nem – értettem egyet, és az ágyamhoz cipeltem. – Itt maradhatsz ma este. Vigyázok rád. Aludj csak!

Verity nyüszített egyet, de lehunyta a szemét, és bebújt a takaró alá.

– Megyünk mi is – suttogta Rosalie, és leugrott az ágyról. – Apu nemsokára úgyis bejön hozzánk.

– Visszakísérjem a kisasszonyokat a második emeletre? – kérdezte Hanna gyertyát nyújtva Rosalie-nek és Ligeiának.

Rosalie a fejét rázta, de megölelte az asszonyt, és elvette a gyertyát, mielőtt kilépett a szobából.

– Gondolkozz azon, amit mondtunk! – tette hozzá Ligeia, és megpuszilt. – Mindannyiunknak jót tenne, ha nem gyászolnánk olyan sokáig.

Jó éjszakát kívánva megölelte Hannát, aztán végigsietett a folyosón.

A hármas ikrek nem akartak külön szobát, azt mondogatták, hogy együtt jobban alszanak.

Hanna most felém fordította a figyelmét.

– Ön is lefekszik, Miss Annaleigh?

Hátrapillantottam Verityre, aki befúrta magát a párnáim közé.

– Még nem. Túl sok gondolat kavarog bennem ahhoz, hogy aludjak.

Az egyik asztalkához ment, én pedig visszaültem a heverőre, újra meg újra össze- és széthajtottam a takarót az ölemben. Hanna fahéjteával tért vissza, és leült mellém. A mozdulataitól felelevenedett bennem anyu halálának hat évvel ezelőtti éjszakája. Hanna pont ott ült, ahol most is, de én a földön térdeltem, fejemet az ölébe fúrtam, ő pedig próbálta a lehető legtöbbünket megvigasztalni. Camille mellettem volt, duzzadt szemhéja alatt a szeme vöröslött. Elizabeth és Eulalie a közelünkben térdelt, zokogva ölelték a hármas ikreket. Ava és Octavia közrefogta Hannát, mindkettejük ölében az egyik grácia aludt. Egyedül Verity nem volt velünk, pár napos volt még csupán, és a szoptatós dajkájával maradt.

Egyikünk sem akart magára maradni aznap éjjel.

– Nagyon szép temetés volt – mondta most Hanna, kanalával megkeverte a teáját, és visszarántott a jelenbe. – Mennyi fiatalember! Mennyi könny! Biztos vagyok benne, hogy Eulalie örült.

Beleittam a teába, hagytam, hogy a kis kortyban lévő fűszerek szétterjedjenek a nyelvemen, csak aztán helyeseltem.

– Nagyon csendes ma este, kisasszony – jegyezte meg, ahogy nyúlt a csend.

– Egyre csak arra gondolok, milyen furcsa volt ez a nap. Hogy milyen furcsa minden, mióta… megtalálták őt. – Megakadtak a számban a szavak, mintha túl ormótlan lenne mögöttük a gondolat ahhoz, hogy szép mondatokká formáljam. – Úgy érzem, valami nincs rendben a halálával.

Hanna engem fürkészett.

– Az sosincs rendben, ha valaki fiatalon meghal, főleg, ha olyasvalakiről van szó, mint Eulalie, aki annyira gyönyörű volt, olyan ígéretes.

– De nem csak erről van szó. Értem, hogy a többiek miért haltak meg. Mindegyik rémes és szomorú halál volt, mégis, megvolt az oka. De Eulalie… Mit keresett odakint egyáltalán? Egyedül a sötétben?

– Mindketten tudjuk, hogy nem sokáig lett volna már egyedül. Eszembe jutottak a könnyáztatta arcok.

– De miért pont ott találkozott volna valakivel? Még fényes nappal sem szívesen ment ki a sziklákhoz. Félt a magasban. Egyszerűen nem értem.

Hanna csettintett a nyelvével, letette a csészéjét, és magához húzott. Halványan megéreztem a szappanja illatát, a tejet és a mézet. Hanna túl gyakorlatias volt a parfümökhöz meg a fürdőolajokhoz, és a meleg, egyszerű illat megnyugtatott. Fejemet a vállára hajtva belélegeztem.

Már puhább volt a válla, könnyebben besüppedt a súly alatt, és az ingblúz nyaka felett kilátszó bőrrész is ráncos volt, áttetszően vékony. Hanna Ava születése óta szolgált dadaként Highmoorban, mindig ott volt, hogy ellássa a lehorzsolt térdünket, hogy megnyugtassa a zaklatott lelkünket. A saját fia, Fisher, három évvel volt idősebb nálunk, velünk együtt nőtt fel. Hanna segített meghúzni az első fűzőnk zsinórját, ő tűzte fel először a hajunkat, felszárította a könnyeinket, amikor a rakoncátlan göndör fürtök nem akartak engedelmeskedni. A gyermekkorunk minden egyes pillanatának részese volt, és mindig a közelben járt, hogy magához öleljen vagy jóéjtpuszit adjon.

– Te vetetted meg neki az ágyat aznap este? – kérdeztem, kihúzva magamat ültömben. Talán Hanna látta utoljára életben Eulalie-t. – Nem tűnt fel semmi különös?

Hanna a fejét rázta.

– Nem emlékszem semmire. De nem maradtam nála sokáig. Mercynek fájt a hasa. Bejött, hogy borsmentateát kérjen.

– És… utána? Segítettél a… a holttestével, ugye?

– Persze. A kisasszony összes nővéréről gondoskodtam. És az édesanyjáról is.

– Hogy nézett ki?

Hanna nagyot nyelt, védelmező jelet vetett a mellkasára.

– Ilyesmiről nem lenne szabad beszélni. A homlokomat ráncoltam.

– Tudom, hogy Eulalie… nyilván rémes volt, de volt bármi… ami nem volt rendjén?

Hanna kétkedőn összehúzta a szemét.

– Több mint harminc méter magasból zuhant le, szétzúzta magát a sziklákon. Rengeteg dolog nem volt rendjén.

– Sajnálom – feleltem leeresztve.

Szerettem volna megkérdezni, segített-e még bárki előkészíteni a holttestet a szertartásra, de Hanna a maga részéről már lezárta a témát.

– Fáradt már, drágám – mondta. – Miért nem fekszik le, hátha reggel jobban érzi majd magát?

Puszit nyomott a fejem tetejére, majd kiment. Az ajtó halkan kattant mögötte.

Miután ellenőriztem, hogy Verity tényleg visszaaludt, az ablakhoz sétáltam, valami különös nyugtalanság vonzott oda. A harmadik emeleti szobám a ház déli oldalán álló kertre nézett. A pázsit közepén széles szökőkút állt, egy márvány klipper vitorlás hajóval, épp a dekoratív sövénylabirintus mellett.

Verity megfordult, összefüggéstelenül beszélt álmában. Már félig elhúztam a nehéz függönyt, amikor fény rebbent odakint, magára vonta a figyelmemet. Bár az eső elállt már, az eget sötét felhők fojtogatták, eltakarták a csillagokat.

Lámpás fénye tűnt el, majd bukkant elő a mintára metszett sövények közül, épp a felszínre törő hosszúszárnyú bálnáknál járt. Ahogy a fény ismét elővillant, két alakra lettem figyelmes. A kisebb vitte a lámpást, félretette, majd leült a szökőkút kerek szélére. A lámpásfény megcsillant apu hajának ősz sávján.

Mégis mit keresett odakint a kertben, Eulalie temetésének éjszakáján? Minket mind jó korán elküldött lefeküdni, azt mondta, hogy szent imával könyörögjünk Pontusznak, kérjük a tengeristent, biztosítson örök nyugalmat a nővérünknek a Tengerben.

A másik alak hátratolta köpenyének csuklyáját, és előbukkantak a szőke göndör fürtök. Morella. Megpaskolta maga mellett az üres helyet, mire apu leült. Néhány pillanaton belül már rázkódott a válla. Sírt.

Morella nekidőlt, átkarolta a hátát, és magához húzta. Amikor felemelte a kezét, hogy megsimogassa apu arcát, elfordultam. Nem kellett hallanom, mit mond, ahhoz, hogy tudjam, a szavai balzsamként nyugtatják apu lelkét. Lehet, hogy nem értette, miképpen élünk mi itt, a szigeteken, hirtelen mégis örültem annak, hogy itt van Highmoorban. Senkinek sem lenne szabad ilyen súlyos fájdalmat egyedül elviselnie.

Elfordultam az ablaktól, bemásztam az ágyba, és odakucorodtam Verity mellé. Hagytam, hogy egyenletes szuszogása engem is álomba ringasson.

4

Az első dolog, amit reggel az asztalnál megláttam, Morella kék szaténruhája volt. Könyökénél több réteg fehér organdi díszítette, nyaka körül szoros gyöngysor futott. Felékesített kolibriként tündökölt a portrékkal és gyászkoszorúkkal teli helyiségben.

Épp az étellel teli tálcák közt válogatott, de most felnézett a felszolgálóasztalról. Highmoorban nem volt szigorú reggelizési rend. Mindenki akkor jött és távozott, amikor akart, kiszolgálta magát.

– Jó reggelt, Annaleigh! – Morella gyömbéres süteményt tett a tányérjára, és jól megkente vajjal. – Jól aludtál?

Ami azt illeti, nem. Verity nyugtalanul aludt, valahányszor megfordult, öszvérként kirúgott. Gondolataim újra meg újra visszatértek Eulalie-hez és a szikla tetején futó úthoz, túlságosan tele volt a fejem ahhoz, hogy rendesen kialudjam magam. Jóval éjfél utánra járt már, mire álomba szenderültem.

– Jó reggelt, drágám! – szólalt meg apu az ajtóban. Megfordultunk, mindketten úgy gondoltuk, nekünk szól, de Morellához sietett oda, hogy csókot leheljen az ajkára. Bár a szalonkabátja sötét színben játszott, kormos grafitszürke volt, nem pedig a hollófekete, amihez úgy hozzászoktam már.

– Milyen csinos vagy! – mondta, és körbeforgatta Morellát, hogy megcsodálja alig látható hasát.

– Azt hiszem, jól áll nekem a terhesség.

Tényleg rózsás öröm sugárzott belőle. Anyu mindig borzalmasan rosszul érezte magát reggelenként, és jóval korábban előírták neki az ágynyugalmat, mint rendes esetben szükséges lett volna. Amikor elég nagy lettem, Ava és Octavia megengedte, hogy segítsek gondoskodni róla, megmutatták, melyik olaj és krém enyhíti leginkább a fájdalmait.

– Te is így gondolod, Annaleigh? – kérdezte Morella. Gondolom, próbált kedves lenni, bevonni a beszélgetésbe.

Az élénk, lazúrkő színű szatént tanulmányoztam. Nagyon csinos volt, de helytelen öltözék egy nappal azután, hogy a mostohalányát végső nyugalomra helyezték.

– Eulalie összes ruhája túl kicsi rád?

– Hmm? Ó, igen, persze.

Kihasználta a pillanatot, hogy elégedetten végigsimítson a hasán.

– Ha már így szóba jött – ragadta magához a szót apu, és füstölt heringet halmozott a tányérjára –, pont szerettem volna erről beszélni veletek. Annaleigh, idehívnád a testvéreidet?

– Most?

A tojásra pillantottam, amit épp az imént szedtem ki. Mire visszaérek, kihűl.

– Kérlek!

Szándékosan az asztal közepén hagytam félig megrakott tányéromat, és felcaplattam.

Én korán kelő típus voltam, de nem mindegyik testvérem osztozott ebben a tulajdonságomban. Mercyt és Rosalie-t rémesen nehéz volt felkelteni.

Camille-t választottam először.

Már széthúzta a függönyt, halvány, szürke fény játszott gyönyörű szilvaszínben pompázó bútorain. Meglepett, hogy az öltözőasztala előtt látom, épp félretűzte az egyik tincsét. Bár ajkán és arcán semmi sem látszott, az asztal tele volt színes festékkel teli tégelyekkel és metszett üveg parfümökkel. A fekete gyászfátyol, olyan, amilyen az én tükrömet is fedte, most a lábánál hevert összegyűrve. Kíváncsi lettem volna, miért hajította le oda.

– Máris végeztél a reggelivel? – kérdezte.

– Apu azt akarja, hogy mind menjünk le. Be akar valamit jelenteni.

Camille keze megdermedt az ékszeres doboza felett, majd vonakodva kiválasztott egy szurokfekete fülbevalót.

– Mondta, hogy mit?

Leültem mellé a padra, végigsimítottam a kontyomon. Közel egy hete nem láttam már a saját tükörképemet.

– Morella kék ruhája épp eleget mondott helyette is. Eulalie teljesen kiborulna, ha látná, mi folyik itt. Emlékszel rá, hogy Octavia halála után Eulalie el akart menni megnézni… Mi is volt, valami vándorcirkuszi előadás vagy ilyesmi? És apu nem volt hajlandó kiengedni minket a házból. Azt mondta… – Elmélyítettem a hangomat, hogy viszonylag jól utánozzam őt. – „A miénkhez hasonló gyász nem a külvilág szeme elé való.” És ez már hónapokkal Octavia halála után volt!

– Eulalie hetekig duzzogott.

– És most róla annyival emlékezünk meg, hogy feketét hordunk meddig, öt napig? Apun már most szürke van. Nincs ez jól így.

A nővérem kinyitotta az egyik tégelyt, és szemügyre vette a borszínű ajakfestéket.

– Egyetértek.

– Tényleg? – kérdeztem, jelentőségteljes pillantást vetve a tükörre.

Elvettem tőle a tégelyt, és közben kiöntöttem valamennyit az ajakfestékből. Végigfolyt az ujjaimon, a vérre emlékeztetett.

Camille kisimított az arcából egy kósza göndör loknit.

– Sosem tudtam ügyesen feltűzni a hajamat tükör nélkül.

– Segítettem volna. Mi van, ha Eulalie… Camille a szemét forgatta.

– Eulalie lelke nem fog fényes felületet látni és itt ragadni. Életében is alig lehetett itt tartani, ebben a házban, mit gondolsz, a halála után pont itt akar rostokolni?

Letettem az ajakfestéket, de nem tudtam, mibe töröljem a kezemet.

– Rosszkedved van.

A nővérem átnyújtott egy zsebkendőt.

– Rosszul aludtam. Folyton Ligeia hülye megjegyzése járt a fejemben. – Felkapott egy másik árnyalatú festéket, és halvány bogyószínű fényt adott a szájának. Erős bűntudat rajzolódott ki az arcára. – Sosem fogok magamnak férjet, ha nem változik valami.

– Ez nem igaz! – tiltakoztam. – Bármelyik férfi megtiszteltetésnek venné, ha mellette állnál. Okos vagy, és épp olyan bájos, mint Eulalie.

Camille elvigyorodott.

– Eulalie-hez senki sem fogható. De ha elbújok itt, ebben a nyomasztó házban, sok réteg krepp és gyapjú alatt, akkor sosem ismerkedek meg senkivel. Nem akarom Eulalie vagy bármelyik másik nővérünk emlékét megsérteni, de ha a gyász minden egyes lépését végigcsináljuk, valahányszor valaki meghal, mi magunk is meghalunk, mire a végére érünk. Úgyhogy… Készen állok rá, hogy továbblépjek. És hiába próbálsz bűntudatot kelteni bennem, nem változik a véleményem.

Felkaptam a tükör leplét, ujjaimat a sötét anyagba mélyesztettem. Nem haragudtam Camille-re. Megérdemelte a boldogságot. Mind megérdemeltük. Mind nagy dolgokról álmodtunk. Persze hogy a testvéreim inkább járnának szórakozni, az udvarba, hangversenyekre, bálokra. Mind menyasszonyok akartak lenni, feleségek, anyák. Rémes dolog lenne elítélnem őket ezért.

Mégis a leplet szorongattam.

– Apu azt akarja, hogy menjünk le! – kiáltotta Rosalie, félbeszakítva a pillanatot.

A hármas ikrek az ajtóba gyűltek, onnan kukucskáltak befelé. A gyér reggeli fényben a tükörképük végtagok és fonatok groteszk egyvelegének tűnt. Egy pillanatra egyetlen, összeforrt lénynek tűntek, nem három különböző nővérnek.

Lenore levált a többiektől, messzire száműzve a különös látomást az elmémből.

– Megkötöd nekem? – Felém nyújtotta a fekete szalagot. – Rosalie túl szorosra húzza.

Letérdeltem Camille mellé, és felemeltem súlyos fonatát, hogy odaférjek világos nyakához. A hármas ikrek mindig a nyakukra kötötték a szalagot. Amikor kicsik voltunk, Octavia élvezettel mesélt nekünk vad, ijesztő történeteket lefekvés előtt. Igaz szerelemért epekedő hölgyekről, szellemekről, goblinokról, szélhámosokról és hírnökökről, meg az ostoba emberekről, akik alkukat kötnek velük. Később, amikor már biztosak voltak benne, hogy mind rémülten kucorgunk az ágyban, Eulalie-vel beosontak a szobánkba, és lerántották rólunk a takarót.

Az egyik kedvenc története egy lányról szólt, aki zöld szalagot hordott a nyakában. Sosem vált meg tőle, sem az iskolában, sem a templomban, de még az esküvője napján sem. Az összes vendég azt mondta, milyen csodás menyasszony, ám mind azon tanakodtak, vajon miért egy ilyen egyszerű nyakéket választott. A nászútjukon a férje gyönyörű gyémánt nyaklánccal ajándékozta meg, káprázatosan tündököltek a csillagos égbolt alatt. Szerette volna, ha a felesége felveszi, és egyedül ezt viseli, amikor aznap este ágyba bújnak. Amikor a lány nemet mondott, a férfi dühösen elviharzott. Később, amikor visszajött, a lány a hatalmas közös ágyukban aludt, a gyémántokat és a zöld szalagot leszámítva meztelen volt. Bekucorodott mellé, és lopva leoldotta róla a szalagot, csakhogy ekkor a lány feje legurult a testéről, nyakát egyenes vonalban elmetszették.

A hármas ikrek imádták ezt a rémes történetet, újra meg újra ezt akarták hallani. Amikor Octavia meghalt, egyfajta hátborzongató ötlettől vezérelve mind a nyakukra kötötték a szalagot.

Miután meghúztam a masnit, Lenore előrefordította, hogy vidámabban álljon.

– A gráciák már odalent vannak. Őket keltettük fel először. Camille felállt a padról. Amikor odanyújtottam neki a leplet, félrehajította, a tükör pedig csillogva üresen maradt.

* * *

Mercy, Honor és Verity az ebédlőben álló asztal túlsó végében ült. Az idősebb lányok teleszedték a tányérjukat tojással és füstölt heringgel. Verity előtt egy tálka eper állt tejszínnel, de csak tologatta az epreket, nem evett. A lehető legmesszebb ült Honortől és Mercytől anélkül, hogy másik helyet kellett volna választania. A jelek szerint még nem bocsátotta meg nekik a tegnap esti csintalanságot.

Mi nem szedtünk magunknak reggelit. Apu az asztalfőn ült, a jelek szerint alig várta, hogy bejelenthesse, amit akar.

Azonnal a közepébe is vágott.

– Reggeli után csodás meglepetés vár rátok az aranyszalonban.

Az aranyszalon kis, elegáns terem volt, csak a legfontosabb vendégeket invitálták be oda – az udvarból érkező látogatókat és a főtengerészt. Sok-sok évvel ezelőtt, a király és a családja egyszer meglátogatott bennünket a nyári országjárásuk során, és Adelaide királyné azt használta szalonjaként. Megdicsérte a ragyogó damasztfüggönyöket, mire anyu megfogadta, hogy sosem cseréli le őket.

– Mi az, apu? – kérdezte Camille.

– Alapos mérlegelés után úgy döntöttem, elég a családi bánatból. Highmoor már így is túl sok időt töltött szomorkodással. Véget vetek a gyászidőszaknak.

– De hát tegnap temettük el Eulalie-t! – emlékeztettem az asztalnál ülőket összefont karral. – Tegnap.

Lábam hátrarándult, ahogy valaki belém rúgott az asztal alatt. Bizonyítékom nem volt ugyan, de mérget mertem volna rá venni, hogy Rosalie az.

Apu felvont szemöldökkel felém fordult.

– Tudom, hogy korainak tűnik, de… – Nagyon korainak – vitatkoztam, mire valaki ismét belém rúgott. Ezúttal biztos voltam benne, hogy Ligeia a bűnös.

Apu a migrént megelőzendő megszorította az orrnyergét.

– Úgy látom, szeretnél mondani valamit, Annaleigh.

– Mégis hogy juthatott eszedbe ilyesmi? Nem helyes!

– Már így is túl sokat gyászoltunk. Itt az ideje az új kezdeteknek, és képtelen lennék elviselni, hogy ilyen bánatosan kezdjünk új fejezetet az életben.

– Igen, ti ketten. Te meg Morella. Ez az egész eszedbe sem jutott volna, ha nem lenne terhes.

A hármas ikrek döbbenten felhördültek. Láttam, hogy Morella szeme fájdalmasan megvillan, de nem hagytam magam. Érzések ide vagy oda, ez túl fontos volt.

– Azt mondta, fiút vár, te pedig hegyeket mozgatnál meg, hogy teljesítsd a vágyait. Hajlandó vagy megfeledkezni az első családodról. A megátkozott családodról.

Kibukott a szó a számon, sötéten és ocsmányan. Verity felnyüszített, félig sikkantás volt, félig zokogás.

– Nincs semmiféle átok! – Lenore odasietett a húgunk mellé, és rám förmedt. – Mondd meg neki, hogy nincs átok!

– Nem akarok meghalni! – vinnyogta Verity, és felborította a tejszínnel teli tálkát.

– Nem fogsz meghalni – biztosította róla apu, és amilyen erősen szorította a széke karfáját, csoda, hogy nem repedt szét a fa. – Annaleigh, átléptél egy határt! Azonnal kérj bocsánatot!

Felálltam, és letérdeltem Verity mellé, megöleltem őt, megsimogattam puha haját.

– Sajnálom! Nem akartalak felzaklatni. Igazából tényleg nincs átok.

Apu hangja hűvösen, érzelemmentesen csengett.

– Nem Verityre gondoltam.

Néma daccal összepréseltem az ajkamat. Bár elgyengült a térdem, erőt vettem magamon, és nem fordultam el aputól.

– Annaleigh! – figyelmeztetett.

Számoltam a másodperceket, amiket a kandallópárkányon álló kis ezüstóra elütött. Miután két tucat is eltelt, Camille megköszörülte a torkát, magára vonva apu figyelmét.

– Azt mondtad, van valami a szalonban, igaz?

Apu megdörgölte a szakállát, hirtelen sokkal idősebbnek tűnt a koránál.

– Igen. Ami azt illeti, Morella ötlete volt. Ajándék mindannyiótoknak. – Felsóhajtott. – A gyászidőszak végét megünneplendő, szabókat hívattunk, hogy új ruhát varrjanak nektek. Kalapkészítőket és vargákat is.

A testvéreim mind sikongatni kezdtek, Rosalie apuhoz szaladt, aztán Morellához, és átkarolta őket.

– Köszönöm, köszönöm, köszönöm!

Puszit nyomtam Verity feje búbjára, és felálltam, hogy visszamenjek a szobámba. Nem akartam új ruhákat. Nem voltam hajlandó megfeledkezni a régi hagyományokról, nem hagytam, hogy csillogó csecsebecsékkel és selymekkel megvesztegessenek.

– Annaleigh! – szólt utánam apu, mire megtorpantam. – Mégis hova mész?

– Mivel nincs szükségem új ruhákra, hagylak titeket. A fejét csóválta.

– Nem csak számunkra ér véget a gyászidőszak, számodra is. Nem fogom hagyni, hogy szürke kóróként öltözz, miközben mi, többiek tovább éljük az életünket.

Mély levegőt vettem, de képtelen voltam megálljt parancsolni a tüzes visszavágásnak.

– Biztos vagyok benne, hogy Eulalie is azt kívánja, bár élhetné tovább az életét.

Három gyors lépéssel keresztülszelte a helyiséget. Apám nem volt erőszakos ember, de abban a pillanatban őszintén megijedtem, hogy meg fog ütni.

Megragadta a könyökömet, és kihúzott a folyosóra.

– Elég legyen ebből a konokságból! Eddig, és ne tovább!

Belekapaszkodtam a bennem lobogó tűzbe, aminek létezéséről korábban nem is tudtam, és megráztam a fejemet, nyíltan szembeszegültem vele.

– Menj csak, lépj tovább, hiszen annyira csak ez az új élet érdekel! De hagyd, hogy úgy gyászoljam a nővéreimet, ahogyan én akarom!

– Senki sem fog továbblépni, ha feketében kószálsz a házban, és nem hagyod, hogy felejtsenek! – Az ablak felé fordult, frusztrációjában szitokszó bukott ki a száján. Amikor visszanézett, homlokát mély ráncok barázdálták. – Nem akarok veszekedni, Annaleigh. Nekem is pont ugyanúgy hiányzik Eulalie, mint neked. És Elizabeth, Octavia és Ava is. Anyád a leginkább. Szerinted én örülök, hogy a családom fele visszatért a tengerbe?

Apu leült egy kis padra. Túl alacsony volt neki, térde szinte a mellkasához ért. Hamarosan intett, hogy üljek le mellé.

– Tudom, hogy a legtöbb férfi keménykötésű ifjú fiúörökösökre vágyik, aki átveszi a birtokot, továbbviszi a nevét, de én mindig is büszke voltam a sok lányomra. Életem néhány legszebb emlékét nektek, tizenegyőtöknek és anyátoknak köszönhetem, amikor beöltözőst játszottatok, babákat válogattatok. Nagyon szerettem azokat az időket. És amikor Cecilia állapotos lett Verityvel… Csodás meglepetés volt. Amikor elhunyt, azt hittem, soha többé nem élhetem már át azt a boldogságot.

Könnycsepp csordult ki a szeméből, végigsiklott az orrán. Letörölte, a lábunk alatti kövezetre meredt.

A kis tengeriüveg-darabok felzúduló hullámok mozaikját alkották a folyosón.

– Annyi év tragédia és bánat után most végre ismét lehetőségem nyílt erre a boldogságra. Nem olyan teljes, hiszen hogyan is lehetne az, ha már ilyen sokat veszítettünk, de akkor is meg kell ragadnom, amíg tehetem.

A csuklómon már foszladozott a szalag, a szétbomlott szálakat piszkáltam, és teljesen magával ragadott a déjà vu érzése. Hát nem épp ugyanerről beszélgettünk Camille-lel?

– Gondolom, van a szabóknak világosszürke selymük is – jegyeztem meg. Hajlottam rá, hogy beadjam a derekamat.

– Cecilia mindig úgy szeretett zöldben látni – mesélte, és a karját az enyémnek nyomta. – Ezért lett minden jádeszínű a szobádban. Azt mondta, a tengerre emlékezteted, épp, mielőtt egy hatalmas vihar söpör végig rajta.

– Megnézem, mit hoztak magukkal – feleltem, és hagytam, hogy felhúzzon. – De az biztos, hogy rózsaszínt nem fogok viselni!

* * *

– Nézd ezt a szatént! A leggyönyörűbb árnyalata a rózsaszínnek, amit valaha láttam! – kiáltotta Rosalie, és a feje fölé emelt egy rózsaszínű kelmét.

Az aranyszalon kelmék és szegélydíszek káoszává vált. A masnikkal és csipkékkel teli dobozok kincsesládaként hívogattak, kiömlött belőlük a tartalmuk. Egyetlen üres felület sem maradt. Három gombbal teli dobozban már megbotlottam.

Camille épp egy sáfránysárga anyagot tartott az arcához.

– Mit gondolsz erről az árnyalatról, Annaleigh?

– Gyönyörűen illik hozzád – vágott közbe Morella.

A felfordulás kellős közepén, körberajongott méhkirálynőként ült egy rojtos díványon. Az ebédlőben történtek óta nem nézett rám. Valahogy bocsánatot kellett kérnem tőle.

– Valami kék jobban kiemelné a szemed színét – mondtam, és felkaptam egy vég égszínkék kelmét. – Látod? És a bőröd színét is ellensúlyozza, nem tűnsz tőle olyan kipirultnak. Mit gondolsz, Morella?

Alig észrevehetően biccentett ugyan, de aztán elfordult, hogy megnézzen egy csillogó szalagot, amit Mercy halászott elő az egyik dobozból.

– Ez a sifon tökéletesen állna a kisasszonynak – jegyezte meg az egyik varrónő, bekapcsolódva a beszélgetésbe. – Látta már ezeket a terveket? – Egy maréknyi ruhatervet mutatott Camille-nek. – Bármelyik ruhát el tudjuk készíteni belőle.

Camille elvette a rajzokat, és leült egy csillogó, pasztellszínű damaszttal teli puffra. A varrónő letérdelt mellé, jegyzetelt.

A közelemben álló állványon krémszínű anyagok és gyönyörű zöld selymek lógtak a párnázott vállfákon. Kiválasztottam hármat, amiből hosszú, könnyű ruhát akartam varratni, és még egyet báli ruhának a hármas ikrek ünnepségére. Hiába minden rossz érzésem, amikor megláttam egy tajtékszínű tüllt, amin tündöklő csillagként ragyogtak a csillogó ezüstflitterek, elöntött az izgatottság. Tényleg pompás ruha lesz!

Lenore kinyitott egy díszes dobozt.

– Ó! Ezt nézzétek!

Egy pár cipellő feküdt benne bársonyágyon. Az ezüstszín bőr vajpuhának tűnt, ragyogott a délutáni fényben. Két oldalára ezüstszalagokat varrtak, hogy a bokára lehessen erősíteni.

Ezeket a cipőket táncolásra készítették.

Verity felkapta az egyiket, és az arcához emelte, teljesen lenyűgözték a cipő orrát díszítő gyöngyök.

– Tündércipők!

– Milyen csodás! – értett egyet Morella a párjában gyönyörködve.

Reynold Gerver, a varga vette magához a szót:

– Két hétbe telik elkészíteni egy párat. A talpa párnázott, hogy még kényelmesebb legyen. Egész éjszaka lehet táncolni benne, mégsem sajog másnap reggel az ember lába.

Rosalie kikapta Verity kezéből a cipőt.

– Akarok egyet a bálra!

– Nem, én láttam meg előbb! – tiltakozott Lenore. – Én akarom!

– Mindannyiunknak kellene egy pár – jelentette ki Ligeia. Leült Morella mellé a díványra, megérintette a szalagokat. – Egyszer vagyunk tizenhat évesek.

Camille felpillantott a ruhatervekből.

– Más színben is lehet kérni? Rózsaaranyat szeretnék, az illene a ruhámhoz.

Gerver bólintott.

– Elhoztam az összes bőrmintát. – Előhúzott egy könyvet a félretett sárga anyag alól. Megdermedt, Morellára nézett. – Mivel ezek a cipellők egyediek… elég költségesek tudnak lenni.

– Elég költségesek? – Apu hangja zengett az ajtóból. – Egy órára hagyom magamra a lányaimat, máris eladnátok a házat a fejem fölül, mi?

Rosalie felemelte a ragyogó cipellőt.

– Apu! Nézd csak meg! Ez a cipő tökéletes lenne a bálra! Megkaphatjuk? Kérlek!

Apu végignézett a nővéreim reménykedő arcán.

– Gondolom, mind szeretnétek egyet.

– Mi is? – kérdezte Honor, aki lábujjhegyre állva kandikált ki egy rakás kalapdoboz mögül.

Apu arca rezzenéstelen maradt.

– Előbb meg kell néznem őket. A kereskedelem egyik legfontosabb szabálya, hogy az ember sose kössön alkut addig, amíg meg nem nézte az árut.

Rosalie visszaadta a cipellőt Veritynek, és megbökte. A húgom előrelépett, áhítattal emelte dundi ujjait.

– Tündércipők, apu!

Apu eltúlzott kíváncsisággal forgatta őket a kezében.

– Tündércipők, azt mondod? – kérdezett vissza. A húgom az enyémhez hasonlóan zöld árnyalatú, tágra nyílt szeme ragyogott. – Nagyon finom holminak tűnik. Elég gyorsan kophat.

A varga előrelépett.

– A legkevésbé sem! Biztosíthatom róla, hogy egy egész báli szezont kibír. A királyságban fellelhető legkiválóbb bőrből készítem a talpát. Rugalmas, de tartós anyag.

Nem úgy tűnt, mintha sikerült volna meggyőznie aput.

– Mennyibe kerül nyolc pár? – Morella szipákolni kezdett a díványon. – Kilenc pár – javította ki magát apu. – Kilenc pár, még a hónap vége előtt. A lányaim bált rendeznek. Addigra kész kell lenniük.

Gerver élesen kifújta a levegőt összeszorított fogain keresztül.

– Az nem valami sok idő. Kénytelen leszek kisegítőket felvenni…

– Mennyibe kerül?

Gerver az ujjhegyein számolt, majd megigazította az orra végén ülő aranykeretes szemüveget.

– Egy pár százhetvenöt aranyflorett. De ha kilenc párat kell készítenem három hét alatt… Akkor azért el kell kérnem háromezret.

A terem vidám hangulata azonnal szertefoszlott. Apu biztosan nem egyezik bele ilyen pénzszórásba. Fogalmam sem volt, mennyibe kerül már így is ez a rengeteg új ruha és alsónemű.

– Ó, azért kilenc pár cipőtől csak nem kerülünk a szegényházba, Ortun! – noszogatta Morella bájos mosollyal.

Verity lábujjhegyre állt, feszült figyelemmel nézte apu arcát. Apu letérdelt mellé.

– Tényleg úgy gondolod, hogy megérnek ennyit ezek a cipellők, kislányom? – Verity visszanézett ránk, majd bólintott. Apu hirtelen elvigyorodott. – Akkor menj csak, válaszd ki a sajátodat! Tündércipőt mindenkinek!

5

Egy utolsó evezőcsapással behúztam magam a selkirki kikötőbe, és a kis csónak besiklott a napszítta dokk mellé a horizonton felfelé igyekvő nap fényében. Eulalie halotti torán Morella azt mondta, épp el akarta újságolni apunak, hogy babát vár, amikor félbeszakították őket a halászok, akik hazahozták Eulalie holttestét. Talán ők láttak valamit, emlékeznek valami apróságra, amit elfelejtettek átadni apunak, mert úgy gondolták, a zuhanás baleset volt csupán.

Átbújtattam a kötelemet egy szabad kikötőbak lyukán, rögzítettem a maradékot, és kimásztam.

Meg kellett találnom azokat a halászokat.

* * *

Salann öt szigete úgy terült el a Kaleic-tengeren, mint nyakláncon az ékkövek.

Selkirk feküdt legészakabbra, ott éltek a halaskofák, a kapitányok és a matrózok. A nyüzsgő rakodóparton gondoskodtak a hajók által nap mint nap odahordott tenger gyümölcseinek sorsáról.

Asztrea volt a második a szigetláncban, azon éltek a legtöbben. Üzletek, piacok és fogadók álltak a csillogó, gazdag kereskedőváros sziklás partjain. A hármas ikrek szinte mindennap ellátogattak oda, mióta bejelentették a báljukat, apró kincseket vadásztak a boltokban. Egy újabb harisnyát, egy más árnyalatú ajakfestéket. Morella valahogy meggyőzte aput, hogy ezek mind nélkülözhetetlenek, ha egy ifjú hölgy be akar mutatkozni a társaságban.

Mi a szigetlánc kellős közepén éltünk, Saltenen.

Vasa hosszú, vékony angolnaként nyúlt el, északi és déli oldalát kikötők pöttyözték. Apu felügyelte a sziget egészét elfoglaló óriási hajókészítő műhelyt. A király hajóhadának nagyját Vasán építették. Valaki az udvarban hallotta, hogy az uralkodó azzal dicsekedett, a salanni hajók a leggyorsabbak a flottában, apu utána hónapokig ragyogott a büszkeségtől.

Az utolsó sziget volt a legkisebb, mégis a legfontosabb. Heszperosz szolgált Arcannia védőbástyájául. A világítótornya, amit errefelé kedvesen a Vén Maude-nak neveztek, magasabbra nyúlt, mint bármelyik másik az országban. Nem csak az érkező és távozó hajóknak segített a kikötőben, nagyszerűen látszottak a tetejéről az ellenséges hajók is.

Imádtam a világítótornyot. Mintha az lett volna a második otthonom. Kislányként önként jelentkeztem, hogy majd én megtisztítom a highmoori ablakokat, addig suvikszolom őket, míg már ragyognak a tisztaságtól, és közben azt képzeltem, hogy a világítótorony erkélyén dolgozom. Megmásztam a legmagasabb sziklákat, és azt játszottam, hogy a Vén Maude tetején állok, a napi munkájukat végző halászok helyett ellenséges hajókat kémlelek, és feljegyeztem az összes fontosabb részletet egy óriási főkönyvbe, ahogyan Silas is tette.

Silas emberemlékezet óta szolgált fénytartóként. A világítótoronyban nőtt fel, az apja osztotta meg vele az épület összes titkát. Amikor egyértelművé vált, hogy Silasnak sosem születnek majd gyerekei, apu rájött, hogy tanoncot kell mellé választani, aki végül átveszi majd tőle a munkát. Minden este azért imádkoztam Pontusznak, hogy én lehessek az.

Végül Hanna fiára, Fisherre esett a választás. A kikötőben dolgozott, de apu azt mondta, ennél többre hivatott. Kislányként Camille-lel mindenhová követtük őt Saltenen, teljesen lenyűgözött bennünket minden egyes mozdulata, reménytelenül odáig voltunk érte. Miután elment, hogy megkezdje a tanulást, egy héten keresztül minden egyes este álomba sírtam magamat.

A selkirki rakodópart felett átpillantva épp láttam a világítótorony villanó fényét, és elmerengtem, vajon mit csinálhat épp Fisher. Valószínűleg az ablakokat tisztította. Silas megszállottja volt a dolognak.

Megindultam a dokkon, és megálltam az első hajónál, amit találtam, megkérdeztem a kapitánytól, tudja-e, kik találták meg a holttestet Salten közelében. Intett, hogy tágítsak, azt mondta, balszerencse, ha egy nő a hajók közelében téblábol. Két másik matróz is ugyanígy tett, de végül csak találtam egy dokkmunkást, aki hajlandó volt szóba állni velem.

– A herceg lányát? – kérdezte bagóval a szájában. A nedv kicsordult a szájából, sárgára festette a szakállát. – Pár hete?

Lelkesen bólintottam, alig vártam, hogy végre kiderüljön valami.

– Billupsszal kell akkor beszélnie… – Körbenézett a rakodóparton. – De ő már kihajózott.

– Tudja, mikor jön vissza?

A báli előkészületek miatt a délután nagy részében észre sem vették volna, hogy nem vagyok otthon, maradhattam még.

– Ma biztos nem – felelte, teljességgel szétzúzva a tervemet. – Holnap sem. Nagy fogást akar még a Tajték előtt. – Felemelte a kezét a szellőben. – Érzi, milyen hideg, ropogós a levegő? Már nincs sok hátra.

Igyekeztem palástolni a csalódottságomat, helyette hálás kifejezést varázsoltam az arcomra.

– Ekher is vele volt, nem? – kérdezte egy másik dokkmunkás, aki meghallotta, miről beszélünk, miközben elgurított mellettünk egy óriási tekercs vastag kötelet.

– Tényleg? Nem gondoltam, hogy megy bárhová is mostanában.

A második férfi morgott egyet, majd ketten együtt megfordították a tekercset, felállították.

– Néhány állással odébb van, a vén hálókészítő az. Biztosan felismeri.

Végigsétáltam az egymást érő dokkok útvesztőjén, és egy hálókkal körbevett férfit kerestem.

Három állással odébb találtam meg.

Ekher egy padon ült, kobalt- és indigószín kötelek közepette. A rakodóparton eltöltött évtizedek miatt bőre sötét és cserzett volt, ráncai mélyek. Erős ujjai közt veszedelmesen görbe tűt tartott, azzal csomózta össze a hálókat. Ahogy könnyedén végigtapogatta a mellette heverő köteleket, a megfelelőt keresve, rádöbbentem, hogy nem látja őket.

Vak volt.

Megtorpantam, fogalmam sem volt, mitévő legyek. Egyértelmű volt, hogy nem fog semmilyen új részlettel szolgálni Eulalie megtalálása kapcsán, nyilván Billups vette észre a nővéremet. Már épp el akartam indulni, amikor Ekher lassan elfordította a fejét a hálóról, és tejfehér, világtalan szemét egyenesen rám szegezte.

– Ha egész délelőtt itt akarsz bámulni egy öregembert, kislány, akkor legalább idejöhetnél, hogy elszórakoztasd egy kicsit.

Felemelte a kezét, és megmozgatta hosszú körmökben végződő ujjait, magához intett.

Ideges nevetésemet lenyelve közelebb merészkedtem a padjához.

– Nem tudtam, hogy lát – szabadkoztam, és kisimítottam vászonszoknyámat.

– Természetesen nem. Vak vagyok – vágta rá. Oldalra billentettem a fejemet.

– Akkor mégis honnan…

– A parfümöd. Vagy szappanod. Vagy bármi legyen is az, amitől a fiatal lányok illatoznak manapság. Száz lépés távolságból is érzem.

– Ó!

Szívem meglepően elfacsarodott a gyakorlatias választól.

– Egyébként is, mit akarsz te egy vén hálókészítőtől?

– Úgy hallottam, azzal a halásszal volt, aki megtalálta a holttestet…

– Jövő kedden kilencvennyolc éves leszek, édes kislányom. Sok holttestet láttam már. Ennél pontosabban kell fogalmaznod.

– Eulalie Thaumas. A herceg lánya. Leeresztette a tűt.

– Ó! Hogy ő. Borzalmas eset.

– A barátja, Billups nem találta különösnek a halálát?

– Elég különös, ha egy csinos, fiatal hölgy lezuhan a sziklákról, nem igaz? Erre gondol?

Leültem mellé a padra.

– Tehát úgy gondolja, hogy baleset volt?

Ekher a mellkasához emelte két bütykös ujját, mintha távol akarná tartani a gonosz szellemeket.

– Mi más lehetett volna? Magától biztos nem ugrik le. Láttuk a medált.

– Medált? – kérdeztem vissza. Sosem láttam Eulalie-nál medált. Az öregember bólintott.

– A lánc szanaszét tört, de a medálon még ki lehetett venni az írást.

Még mielőtt tovább kérdezősködhettem volna, megmerevedett és megragadta a kezemet. Ujjait a tenyerembe vájta, mire felkiáltottam a döbbenettől és a fájdalomtól. Túlságosan erősen szorított ahhoz, hogy elrántsam a kezemet.

– Valami közeleg.

Pániktól rekedtesen csengtek a szavai.

Másik kezemet a szememhez emeltem, hogy útját álljam a vakító napfénynek. A rakodóparton a szokásos ritmusban és hangok közepette zajlott az élet. Odafent sirályok vijjogtak, várták, mikor sújthatnak le, hogy csalihalat lophassanak a mit sem sejtő halászoktól. A kapitányok a dokkmunkásoknak kiabáltak, parancsokat adtak, néha szitkokat szórtak rájuk, ha a mihaszna fiúk fejfájással küzdöttek, nyilván azért, mert túl vadul múlatták az időt előző este a fogadóban.

– Nem látok semmit.

Az öregember szorítása erősödött, szemlátomást megrémült.

– Nem érzed?

– Mit?

– Csillagok. Hullócsillagok.

Kétkedve pillantottam fel a mély barackszínben és borostyánban pompázó reggeli égboltra. Még Versia Diadémja – a legfényesebb csillagkép, ami az Éjkirálynőről kapta a nevét – sem látszott.

– Mi történt a medállal? – kérdeztem. Próbáltam elvonni a figyelmét a láthatatlan csillagokról, vissza az engem érdeklő témára. – Visszavitték a holttesttel?

Szemlátomást sértetten emelte rám fehér szemét.

– Nem vagyok én tolvaj!

Visszagondoltam Eulalie temetésére, eszembe jutott az a rémes nyaklánc, amit viselt. Akkor láttam rajta először. Az lehetett a medál.

Frusztráltan felsóhajtottam. A temetés több mint két hete volt. A koporsója nyilván szétrepedt már, Eulalie pedig nyakláncostul visszatért a tengerbe.

– Emlékszik, mi volt ráírva? Ekher bólintott.

– Billups felolvasta. Könnyeket csalt mindkettőnk szemébe. – Megköszörülte a torkát, mintha egy verset akarna elszavalni. – Egymagam voltam / A sóhajok világában, / Lelkem megrekedt árként búslakodott árván, / Míg a szép és nemes Eulalie nem lett a mátkám.

Eltátottam a számat.

– Mátka? De hát Eulalie senkinek sem volt a menyasszonya!

Ekher vállat vont, majd belenyomta a tűt a kötélbe. Csakhogy rossz mozdulattal tette, és az ívelt fém ráncos hüvelykujjának a begyébe fúródott. Mintha meg sem érezte volna. A sötét vér feketére színezte az indigókék hálót.

– Felsértette az ujját.

Most is hirtelen változott meg a hangulata, ahogy a vér újból kibuggyant, és összedörzsölte az ujjait.

– Menj innen, mielőtt az egész ujjamat elveszítem, te ostoba lány!

Felhúzta az orrát, és kiköpött.

Felugrottam Ekher mellől, és már rohantam is végig a dokkon, de azért vissza-visszanéztem, ahogy szitokáradatot zúdított rám.

Még sosem láttam senkit, aki ennyire szeszélyes volt. A sok, napon töltött év kikezdte volna az elméjét? Amikor még egyszer visszanéztem, nekiütköztem valakinek, és kis híján elvesztettem az egyensúlyomat.

– Úgy sajnálom! – kiáltottam, és kapaszkodót kerestem.

A felkelő nap pont az idegen mögött volt, szemkápráztató, gyönyörű fényudvart vont köré. Sötétkék és vakító fehér foltok táncoltak a szemem előtt.

Épp olyanok voltak, mint a csillagok, amikről az öregember beszélt.

– Azt hiszem, ez az öné – mondta az idegen, és kinyújtott karral közelebb lépett.

A nap fényétől védve barátságos, kék szempárt láttam, az idegen aggodalmasan pillantott le rám.

Úgy éreztem, teljesen eltörpülök mellette, a válláig alig értem fel. Tekintetem az illedelmesnél egy pillanattal tovább időzött széles vállán. Nyilván kapitány lehet, gondoltam a finom gyapjúkabát alatti izmok láttán. Könnyedén elképzeltem, ahogy rántásonként felhúzza a súlyos vitorlát.

Haja a divattól eltérően hosszú volt, sötét, göndör fürtjei épp az arcélét érték. A felkerekedő szellőben az egyik a szája sarkát érintette, és hirtelen ellenállhatatlan vágy fogott el, hogy félresimítsam, csak hogy érezzem, milyen puha.

Megköszörülte a torkát, mire lángolni kezdett az arcom, rettegtem, hogy valahogy olvas a gondolataimban. Míg én ilyen nyíltan, egymást kergető gondolatok közt megbámultam, ő egy érmét tartott az ujjai közt.

– Elejtette.

Megfogta a kezemet, és a tenyerembe nyomta a rézérmét.

Milyen egyszerű mozdulat, az árusok és kereskedők nap mint nap végrehajtják, éppen ezért nem lett volna szabad, hogy ennyire intimnek hasson, mégis beleborzongtam az érintésébe. Hüvelykujjával végigsimított a tenyerem közepén, bizsergést hagyva maga után, miközben átadta a pénzérmét. Elakadt a lélegzetem, ahogy teljesen esztelenül azon gondolkoztam, milyen érzés lenne, ha a nyakamat érintené, az arcomat, az ajkaimat…

– Köszönöm! – mormoltam, amikor végre szóhoz jutottam. – Nagyon kedves öntől. A legtöbben megtartották volna.

– Álmomban sem jutna eszembe megtartani olyasmit, ami nem az enyém. – Éreztem, hogy mosoly bujkál a szája sarkában. – Egyébként is, csak egy rézflorett. Inkább lemondok a pénzről, és megragadom az alkalmat, hogy beszélgessek a csinos hölggyel, akinek a tulajdona.

Szólásra nyitottam a számat, minden erőmmel azon voltam, hogy kipréseljek magamból valami választ, de cserben hagytak a szavak.

A fiú közelebb lépett, ahogy két halász dübörgött végig a mólón súlyos ládát cipelve maguk közt.

– Igazából meg szerettem volna kérdezni, hogy tudna-e segíteni nekem.

Azonnal gyanút fogtam. Apu mindig figyelmeztetett, hogy legyünk résen, nehogy zsebesek vagy tolvajok áldozatául essünk, ha elmegyünk Highmoorból. Talán az, hogy visszaadta az érmét, csupán álca, és valójában még több pénzt akar kicsalni belőlem.

– Nem vagyok ismerős a környéken, és a kapitányt keresem.

Összehúzott szemmel, gyanakodva figyeltem a kezét. Apu azt mondta, sokan művészi szintre fejlesztették a lopást, úgy húzzák le az ember ujjáról a gyűrűket, hogy fel sem figyel rá.

– Elég nagy a rakodópart – feleltem a tucatnyi hajó felé intve. – És rengeteg kapitány is akad.

Őszinte mosolyra húzódott a szája, arcára kiült a szégyene, és arra gondoltam, hogy talán mégsem forgat semmit a fejében.

– Igen, természetesen. Corum kapitányt keresem. Walter Corum kapitányt.

Vállat vontam, azt kívántam, bár ne jönnék úgy zavarba a szemében táncoló fénytől. Annyi éven át éltem Highmoor falai közt, hogy gyakorlatilag semmiféle tapasztalatom nem volt a férfiakkal. Még akkor is elvörösödve dadogni kezdtem, ha apu inasával, Rolanddal kellett egy-két kérdésnél tovább beszélnem.

A piac felé mutattam, egy kicsit odébb a kikötőben.

– Ott biztosan tud segíteni valaki.

Az idegen szeme elsötétült kissé, egyértelműen csalódott volt.

– Ön nem tudja?

– Nem selkirki vagyok. Megfordult, hogy továbbmenjen.

– A szolgálatába akar szegődni? – Túlságosan hangosan bukott ki belőlem a kérdés. – Corum kapitánynak?

A fiú a fejét rázta.

– Beteg. Skarlátban szenved. Azért jöttem, hogy gondoskodjak róla.

– Ennyire beteg?

Az idegen vállat vont.

– Gondolom, hamarosan kiderül.

Eszembe jutott, hogy odagyűltünk Ava betegágyához, amikor elkapta a kórt. A szobában mindig sötét volt, szorosan összehúzott függönyök állták a fény útját. A gyógyítók azt mondták, hővel űzzük ki a betegséget a testéből, és elviselhetetlenül fojtogató volt odabent a levegő, olyan nagy lánggal lobogott odabent a tűz, amennyire csak apu biztonságosan engedhette. Ava fogai mégis annyira vacogtak, hogy attól féltem, megrepednek, jégesőként záporoznak majd véres szájából.

De az idegen nem tűnt gyógyítónak. A termete alapján inkább illett egy hajóra, magasan, az árbóckosárba, félúton a csillagok felé. Már láttam is magam előtt, ahogy a szél belekap sötét, göndör tincseibe, miközben kalandot keresve kémleli a láthatár szélét.

– Remélem, hamarosan jobban lesz – jegyeztem meg. Ujjaim ügyetlen táncot jártak, nem tudtam, mihez kezdjek velük. – Imádkozom majd Pontuszhoz ma este, hogy gyorsan meggyógyuljon.

– Ez nagyon kedves öntől…

Elhallgatott, egyértelmű volt, hogy a nevemre kíváncsi.

– Annaleigh.

Szája mosolyra húzódott, nekem pedig elakadt a lélegzetem, idegességemben összerándult a bensőm.

– Annaleigh – ismételte, és az ő szájából annyira érzékien, gazdagon csendült a nevem, mintha egy vers vagy egy himnusz sora lett volna.

– Thaumas – tettem hozzá, bár nem kérdezte.

Szerencsétlen félnótásnak tűnhettem, és legszívesebben a hullámok alá süllyedtem volna szégyenemben.

Felcsillant a szeme, mintha felismerte volna a vezetéknevemet, és felmerült bennem, hogy talán ismeri aput.

– Annaleigh. Thaumas. – Vigyora kiszélesedett. – Gyönyörű. – Mélyen meghajolt, úgy tartotta a karját, mint egy lovagias udvaronc. – Remélem, hamarosan ismét találkozunk!

Még mielőtt szavakba önthettem volna a meglepettségemet, faképnél hagyott, és már félúton járt a zsúfolt mólón, kikerülve egy közeledő ládát.

– Várjon! – kiáltottam, mire megtorpant és megfordult.

Arcára meglepett öröm rajzolódott ki, ahogy várta, hogy folytassam.

Bár arcom felhevült, közelebb léptem.

– Megmutathatom az utat a piachoz… Ha szeretné.

A letakart standok felé pillantott, néhány állással odébb.

– Ahhoz a piachoz, ott?

Könnyed hangjából sejthető volt, hogy viccel csupán, mégis összerándult a gyomrom az ostobaságomtól. Mosolyt kényszerítettem magamra.

– Igen, hát, biztos vagyok benne, hogy odatalál. – Bólintottam. – Szép napot… – Nem tudtam, hogy hívják, és a búcsú most befejezetlennek hatott. – Uram – tettem hozzá két másodperc késéssel.

Vöröslő arccal indultam meg a csónakomhoz. Hirtelen ujjak kulcsolódtak a csuklómra jó szorosan, megfordítottak, hogy ismét szembenézzek a jóképű idegennel. Megragadtam az alkarját, nehogy elveszítsem az egyensúlyomat. Most valahogy még magasabbnak tűnt, és felfigyeltem egy vékony, holdsarló alakú sebhelyre a halántékán. Rádöbbentem, hogy bámulom, és gyorsan hátraléptem kettőt, hogy illendő távolságra kerüljünk egymástól.

– Cassius – mutatkozott be. – Cassiusnak hívnak.

– Ó!

A karját nyújtotta.

– Nagyon hálás lennék, ha segítene megtalálni a piacot. Most járok először Selkirken, már csak az hiányozna, hogy eltévedjek!

– Hatalmas a rakodópart – feleltem, és úgy pillantottam körbe a kikötőben, mintha egy csapásra a háromszorosára nőtt volna.

– Segítene akkor nekem, Miss Thaumas? Szemében fény táncolt, szája ismét vigyorra állt.

– Azt hiszem, ennyit igazán megtehetek.

Cassius végigvezetett a következő dokkon, balra fordult, majd jobbra, aztán ismét balra, elnyújtva a rövid sétát.

– Szóval egy gyógyítóhoz van szerencsém? – kérdeztem, miközben kikerültem egy kötéltekercset. A rakodópart gyorsan megtelt kihajózó halászokkal. – Azt mondta, azért jött, hogy gondoskodjon a barátjáról, igaz?

– Az apámról – pontosított. – És nem. Nem részesültem semmilyen képzésben. Csak családi alázatról van szó… Családi kötelezettségről, ami azt illeti. – Mosolya merevvé vált. – Most találkozunk majd először, sajnos. – Felém mozdult, hogy kikerüljön egy rakás rákcsapdát, amit épp átemeltek a dokkról egy közeli hajóra. Közelebb hajolt, és azt súgta: – Az a helyzet, Miss Thaumas, hogy fattyú vagyok.

Vakmerő nemtörődömséggel mondta, meg akart döbbenteni.

– Nem számít – feleltem őszintén. – Nem kellene, hogy számítson, mit csinálnak az ember szülei, csak az, amit mi magunk teszünk.

– Ez igazán kedves öntől. Bár többen osztanák a véleményét! Egy utolsó fordulással elhagytuk a mólót, és beléptünk a piacra.

Asztalok és bódék álltak a hevenyészett vászontetők alatt, védték a frissen fogott árut a nap kíméletlen sugaraitól. A könnyű szellő valamelyest enyhítette a szagokat, de annyi halat pucoltak már itt meg, hogy akármennyire fújt volna a szél, teljesen úgysem tisztíthatta volna meg a levegőt.

– Hát – mutattam a standokra –, itt is vagyunk. Biztos vagyok, hogy bármelyik halárus meg tudja mutatni, hol lakik. Kis település. Mindenki ismer mindenkit.

Alig ejtettem ki a számon a szavakat, már tudtam is, mennyire igazat mondtam. Ahogy beljebb léptünk a tömegben, magamon éreztem az itteniek tekintetét, azonnal felismerték bennem a herceg lányát. Bár a legtöbb árusban volt annyi tisztesség, hogy felemelt kezük mögött, diszkréten pusmogjanak, hallottam az elsuttogott vádakat.

– Az a Thaumas lány!

– Mekkora kár…

– …még egy hónapja sincs, hogy meghalt… – …megátkozott…

Felállt a szőr a hátamon, amikor az átkot említették. Ostoba pletyka volt, de a pletykáknak megvolt az a szokása, hogy valami nagy és ocsmány dologgá kerekedjenek. Azt nem tudtam, Cassius is felfigyelt-e rájuk, túlságosan szégyelltem magam ahhoz, hogy a szemébe nézzek.

– Mi van rajta? Még csak nem is szürke…

– …lenne, ha elmenne…

– …ránk hozza a balszerencsét…

– Hé! Maga ott! – kiáltotta túl egy hang a mormogást. – Nem lenne szabad itt lennie!

– Mennem kell! – mondtam, és eleresztettem Cassius karját. A menekülési kényszerem kioltotta a vágyat, hogy a fiúval maradjak. – Remélem, megtalálja az apját, és hamarosan meggyógyul!

– De… Annaleigh!

Még mielőtt az utamat állhatta volna, sarkon fordultam, és visszarohantam a kis csónak biztonságába. Ki kellett jutnom a tengerre, a hullámok közé, hogy a tengeri szél messzire sodorhassa egyre erősödő kétségbeesésemet, hogy az óceán ritmikus mozgása ismét elcsendesítse az elmémet.

Nem ül rajtunk átok.

Beugrottam a csónakba, és igyekeztem elhessegetni a tömeg elsuttogott szavait. De csak nem tágítottak, addig visszhangoztak és erősödtek, míg az a néhány halaskofa őrjöngő tömeggé vált, majd fáklyákat és késeket szorongató csőcselékké.

Lábujjhegyre álltam, kipillantottam a deszkák felett a dokkra, hogy megnézzem, követett-e valaki. Egy kicsit reménykedtem benne, hogy Cassius utánam jött, de a kikötő ebben a sarokban nyugodtnak bizonyult. Cassius a piacon maradt, valószínűleg jól telebeszélik a fejét a Thaumas nővérekről. Szívem elfacsarodott, láttam magam előtt, hogy sugárzó mosolya lehervad az arcáról annak hallatán, milyen rémes halálesetek történtek Highmoorban.

Bár egyedül egy kis futórák láthatta a szégyenemet, elvörösödött az arcom. Nem ismertem Cassiust, és képtelen voltam elviselni a gondolatot, hogy rossz véleménnyel van rólam.

– Ne legyél már ilyen ostoba! – Gyorsan leoldottam a kötelet a dokkról, és ellöktem a csónakot. – Ügyesen teszi a szépet, de neked ennél nagyobb gondjaid is vannak!

Amint kiértem a kikötőből, megálltam, hogy tengervizet locsoljak felhevült arcomra. Tényleg voltak ennél nagyobb gondjaim is.

Mit jelenthet az a felirat a medálon? Eulalie, mint mátka?

Az égvilágon semmi értelmét nem láttam az egésznek. Bár rengeteg udvarlója akadt, soha, egyikük sem kérte meg a kezét.

Vagy mégis?

Homlokráncolva a hullámoknak feszültem az evezőkkel. Csakis két oka lehetett annak, ha Eulalie-t eljegyezték, és ő nem számolt be nekünk róla.

Vagy azért, mert apu sosem adta volna áldását az illetőre… Vagy Eulalie nem akarta.

Képzelőerőm meglódult, kibontakozott előttem Eulalie végzetes utolsó éjszakája. Nyilván találkozott ezzel a kérővel, visszautasította őt, elmondta neki, hogy sosem lehetnek egymáséi. Vitatkoztak, elszabadultak az indulatok, lázas veszekedésbe torkollott a találkozó, majd a fiú lelökte őt a szikláról. Utánahajította volna a medált is, hogy eltörölje a viszonzatlan vágy bizonyítékát? Lelki szemeimmel láttam, ahogy Eulalie lezuhan a magasból, arcán rémület veszi át a zavarodottság helyét, ahogy rádöbben, innen nem menekülhet, ezt a hibát már nem lehet kijavítani. Sikoltott vajon, mielőtt a sziklákra zuhant?

Hullám csapódott a kis csónaknak, visszarántott a jelenbe, én pedig felsikkantottam. Bár az egész a képzeletem szüleménye volt csupán, úgy éreztem, forró nyomon járok.

A nővérem halála nem baleset volt. Nem valami sötét átok miatt történt.

Meggyilkolták.

És be fogom bizonyítani, hogy így történt.

6

Reccs. Reccs. Recccccs.

Már épp Eulalie íróasztalfiókjának fogantyúján volt a kezem, amikor meghallottam a folyosón a padlódeszkát. Azonnal megdermedtem, torkomban dobogó szívvel biztosra vettem, hogy rajtakapnak. Bár nem vonatkozott semmilyen szabály arra, hogy nem léphetünk be az elhunyt nővéreink szobájába, mégis úgy éreztem, ez olyasmi, amiről jobb, ha senki sem tud. A számtalan lehetséges magyarázat partra zúduló szökőárként öntötte el az elmémet, de egytől egyig harmatgyenge, hihetetlen kifogásnak tűntek.

Csakhogy senki sem rontott be a szobába, senki sem vádolt meg azzal, hogy olyan helyen járok, ahol nem lenne szabad, úgyhogy lábujjhegyen az ajtóhoz lopakodtam, és kilestem a folyosóra.

Üres volt.

Megkönnyebbült sóhajjal, halkan becsuktam az ajtót, és szemügyre vettem Eulalie szobáját, azon tanakodtam, hol nézzek még körbe.

Selkirkből visszatérve nagyjából üres ház fogadott. Morella megint Asztreába vitte a hármas ikreket, a gráciákat pedig épp Berta okította. A kék teremből hangos, hamis zongorahangok szálltak, Camille odabent gyakorolt egy új szólót. Mivel mindenkinek volt valami dolga, ez volt a legmegfelelőbb időpont arra, hogy beosonjak Eulalie szobájába, és bizonyítékot keressek a kikosarazott kérő elméletemre.

A nővérem nélkül minden glédában állt, amit ő életében biztosan gyűlölt volna. A könyvek csinos oszlopokba rendezve álltak az asztalán, nem pedig széthajigálva a heverője végében. A padlón szokatlanmód egyetlen ruha sem hevert, és a berendezés nagy részét fehér lepel takarta.

Ide-oda mászkáltam a szobában, fogalmam sem volt, mit is keresek, de aztán megpillantottam egy magas oszlopot az ablak közelében. Egy fodorka állt rajta, már kókadozott, igencsak elkélt volna neki némi figyelem. Eltakarta a titkos rekeszt, amit Ava említett egyszer. Ott tartotta Eulalie a legféltettebb kincseit.

Hosszas tapogatózás és nyomkodás után megtaláltam és meghúztam a kart, feltárva a különféle holmikkal teli rejtekhelyet. Előhúztam három vékony kötetet, remélve, hogy naplók, tele Eulalie napjaival és titkaival. Az első néhány oldalt átfutva rá kellett döbbennem, hogy olyan regények, amiknek az olvasását apu megtiltotta, túlságosan durvának találta őket egy fiatal lány számára. Félretettem a könyveket, de valamiért igazán örültem neki, hogy Eulalie mégis elolvasta őket azért.

A fiók alján számtalan különféle hajszalagot, ékszert és egy csinos kis zsebórát találtam. Utóbbit kinyitottam, és egy rézdróttal összefogott hajtincset találtam benne. Az ujjaim között forgatva a színén merengtem. Amikor anyu és a nővéreim meghaltak, mind kaptunk a hajukból, hogy megőrizhessük az emlékkönyvünkben vagy beleszőhessük a gyászékszereinkbe, de ez a tincs szőke volt, már-már fehér, túl világos ahhoz, hogy egy Thaumastól származzon. A zsebembe dugtam, hogy később alaposabban végiggondolhassam a dolgot.

Egy parfümös üvegcsét is találtam, és egy zsebkendőt, amin nem volt semmiféle hímzés meg csipke, így nem lehetett Eulalie-é. Az orromhoz emelve szúrós szagot éreztem, bűzlött az erős pipadohánytól.

– Mit csinálsz? – csendült egy hang, megrémítve.

Ugrottam egyet ijedtemben, elejtettem a zsebkendőt. Úgy hullott a padlóra, mint pillangó az első fagyban. Kalapáló szívvel az ajtó felé kaptam a fejemet, Verity állt ott vázlatfüzettel a kezében. Rövid, göndör gesztenyebarna fürtjeit hatalmas masnival hátrafogta, kötényét már pasztellkrétapor szennyezte. Felsóhajtottam megkönnyebbülésemben, örültem, hogy nem apu kapott rajta.

– Semmit. Nem tanulnod kellene? A húgom vállat vont.

– Honor és Mercy a szakácsnőnek segít az aprósüteményekkel. Berta nem akart csak engem tanítani. – A hármas ikrek ajtaja felé biccentett, a folyosó túloldalára. – Meg akartam kérdezni Lenore-t, ülne-e nekem modellt.

– Elmentek Morellával az utolsó ruhapróbára.

Úgy mozdultam, hogy a hátammal visszacsukjam az oszlop fiókját.

A csücsörítő Verity ajka rózsabimbót formázott, úgy tanulmányozott.

– Eulalie-nek nem fog tetszeni, hogy idebent jártál.

– Eulalie nincs már köztünk, Verity. Pislogott egyet.

– Menj, kérdezd meg inkább a szakácsnőt, hogy kell-e még segítség! – ajánlottam. – Biztosan hagyja, hogy megkóstold a cukormázat!

– Kölcsön akarsz venni valamit?

– Nem teljesen.

Felálltam, hagytam, hogy a szoknyám eltakarja a zsebkendőt.

– Azért jöttél, hogy sírj?

– Micsoda? Vállat vont.

– Apu szokott néha. Ava szobájában. Azt hiszi, senki sem tudja, de hallom őt éjszakánként.

Ava szobája a harmadik emeleten volt, épp Verityé felett.

A húgom előrehajolt, kíváncsian pillantott körbe a szobában, de belépni szemlátomást nem akart.

– Nem mondom el senkinek, ha így van!

– Nem sírok.

Verity magához intett. A zsebkendőt a padlón hagytam, reméltem, hogy nem veszi észre. Végighúzta az ujját az arcomon, és csalódottan nyugtázta, hogy száraz.

– Nekem még mindig hiányzik.

– Persze hogy hiányzik!

– De másnak nem. Már senki sem emlékezik rá. Mindenki csak a bálról beszél!

Megszorítottam a vállát.

– Nem felejtettük el. Tovább kell lépnünk, de ez nem azt jelenti, hogy nem hiányzik és nem szeretjük.

– Ő nem így gondolja.

A homlokomat ráncoltam.

– Ezt meg hogy érted?

– Azt hiszi, mindenkit túlságosan lefoglal a saját élete ahhoz, hogy emlékezzen rá. – Hátrapillantott a folyosóra, mintha attól félne, hogy valaki meghall bennünket. – Elizabeth is ugyanezt mondja. Azt mondja, mind másképp nézünk ki már. Csak ő nem.

– Úgy érted, amikor felidézed őt? Verity a fejét rázta.

– Amikor látom őt.

– Az emlékeidben – erősködtem.

Pillanatnyi gondolkozás után Verity felém nyújtotta a vázlatfüzetét.

Még mielőtt elvehettem volna tőle, Rosalie és Ligeia rohant végig a folyosón, egymásra tornyozott dobozaikon különböző asztreai üzletek jele díszelgett.

– Ó, de jó, hogy mindketten itt vagytok! – szólalt meg Rosalie, miközben próbálta kinyitni a szobájuk ajtaját. – Le kell mennünk, mindannyiunknak, most rögtön!

– Miért? – kérdezte Verity. Válla hirtelen megfeszült, arcára egyértelmű aggodalom ült ki. – Megint meghalt valaki?

Megrándult az arcom. Melyik hatéves fél még attól, hogy ha valakinek bejelentenivalója van, az csakis haláleset lehet?

– Persze hogy nem! – válaszolta Ligeia, és letette a kincseit az ágya lábához. – Megjöttek! A tündércipők! Beugrottunk a vargához, épp az utolsó szalagokat varrta rájuk.

Verity szeme felcsillant, azonnal megfeledkezett a vázlatfüzetről.

– Megjöttek?

– Gyere, nézd meg!

Rosalie végigrohant a folyosón, felüvöltött az emeletre Camille-nek, hogy jöjjön gyorsan. A nővérem nyilván visszament már a szobájába a zongorapróba után. Ligeia Rosalie után szaladt, lépteik hangosan dobbantak a hátsó lépcsőn.

– Menjünk! – szólaltam meg.

– Ne felejtsd ott Eulalie zsebkendőjét! – figyelmeztetett Verity, és szökdécselve megindult a folyosón, még mielőtt útját állhattam volna.

Pislogtam egyet, majd megfordultam, és felkaptam a zsebkendőt. Amikor kiléptem, becsapódott mögöttem az ajtó, mintha láthatatlan kezek lökték volna be.

* * *

Újfent szakadt, hideg eső zuhogott alá, és nem számított, hány kandallóba gyújtunk be, a levegő hűvös maradt. Esőcseppek száguldottak lefelé az ablakokon, elmosták a sziklákat és a hullámokat odalent. A kék teremben nyirkos, enyhén penészes szag terjengett.

Morella a kandallóhoz legközelebb álló pamlagon ült, a derekát masszírozta, grimaszán egyértelműen látszott, milyen kellemetlenül érzi magát. Azonnal megsajnáltam. Egy ilyen hatalmas eseményt megszervezni és megtartani még a legideálisabb körülmények között is embert próbáló feladat. Terhesen nyilván roppantul kimerítő lehet. És a hármas ikrek szemlátomást folyton nyúzták.

– Lenore, ide tudnád hívni apádat? Biztos vagyok benne, hogy neki is nagyon tetszenének a cipők! Borzasztóan megdagadt a bokám ebben a viharban!

Előkaptam a kis puffot a zongora alól.

– Tedd fel a lábadat, Morella! Anyunak is rengetegszer bedagadt a lába a terhességek alatt. Igyekezett minél többször felpolcolni. – A lába alá tettem a puffot, próbáltam úgy elhelyezni, hogy kényelmes legyen. – Kenőcsöt is készíttetett hínárból és lenmagolajból. Minden reggel a bokájába dörzsöltük, mielőtt felöltözött.

– Hínár és lenmagolaj – ismételte, és halovány, mégis hálás mosollyal ajándékozott meg.

Megtorpantam, éreztem, hogy itt a lehetőség, egyszerre segíthetek neki és kérhetek bocsánatot, amiért úgy kifakadtam az Eulalie temetése utáni reggelen.

– Készíthetek neked. Talán segítene.

– Nagyon kedves lenne tőled… Megérkezett már a ruhád?

Most először mutatott bármiféle érdeklődést aziránt, hogy mit fogok viselni a bálon. A saját módján ő is igyekezett.

– Még nem. Camille-lel szerdán megyünk az utolsó ruhapróbára. Ha jól érzed magad, talán elkísérhetnél minket.

Morella szeme felcsillant.

– Az nagyon jó lenne! Ebédelhetnénk a városban, egész délutánra kiruccanhatnánk. Milyen színben is kérted a ruhát?

– Tengerzöldben. Morella elgondolkozott.

– Apád említette, hogy van Ceciliának valahol egy ékszeres doboza. Talán van benne valami, ami illene hozzá. Emlékszem, hogy láttam egyszer portrét róla, amin zöld turmalint viselt.

Pontosan tudtam, melyik festményre céloz. A harmadik emeleti dolgozószobában lógott, ahol anyu beszuszakolt egy íróasztalt az egyik napfényes sarokba. Tiszta napokon egészen a világítótoronyig el lehetett látni onnan. Apu oda tette ki a festményt a halála után.

– Nagyon örülnék, ha az ő egyik ékszerét viselhetném a bálon. Szerintem Camille is!

– És én is! – csicseregte Verity lelkesen, ő sem akart kimaradni a dologból.

– Hát persze – felelte Morella mosolyogva. – Majd átnézzük. Mercy és Honor rohant be lihegve, édességtől ragadósan.

– Rosalie azt mondta, itt vannak a tündércipők! – mondta Mercy, és a következő pillanatban már észre is vette a dobozokat.

Mind elkezdtük tündércipőnek hívni őket. Bár tudtam, hogy csak könnyű bőrcipellők – remekbe szabott, gyönyörű festésű bőrcipellők –, így mégis varázslatosnak tűntek egy kicsit. Ezek a cipők egy új élet kezdetét jelentik számunkra. Amint felvesszük őket, mindenképpen megváltozunk.

Morella elhessegette Mercy kezét.

– Várjátok meg apátokat!

– És engem! – rontott be a szobába Camille apu társaságában. Mind a pamlag köré gyűltünk, odáig voltunk az izgalomtól.

– Honnan tudjuk, hogy melyik doboz kié? – kérdezte apu.

– Mindenki más színűt kért – magyarázta Honor.

– Minket kivéve – tette hozzá Rosalie a hármas ikrek nevében. – A miénk ugyanolyan ezüst.

– Hát, akkor lássuk, megérik-e ezt a felbolydulást a tündércipők! Apu elhúzta az egyiken a kallantyút, mire a doboz kitárult.

Camille cipője volt benne, csillogó rózsaaranyban. Fémesen csillámló pöttyök domborodtak a rózsaszín bőrön, tündöklöttek tőlük a cipők. Még sosem láttam ilyen pompás, elegáns holmit.

Aztán a hármas ikrek cipői következtek. A bőr úgy ragyogott, mint anyu drága ezüst étkészlete az esküvőről. A szalagok a lila különböző színeiben pompáztak, illettek a lányok ruháihoz. Ligeiáé halvány orgonalila volt, Rosalie-é ibolyaszín, Lenore-é pedig olyan mély padlizsán árnyalatú, hogy már-már feketének tűnt.

Honor cipellője sötétkék volt, úgy fénylettek rajta az ezüstgyöngyök, akár csillagok az éjszakai égbolton.

Mercyé hűvös lilás rózsaszínben pompázott, éppúgy, ahogy a kedvenc virága, az ezüstös rózsaszínű rózsa. Még a varrónőket is arra kérte, hogy ilyen színű selyemmel díszítsék a ruháját.

Morella aranyszínű cipellőket választott, a napnál is fényesebben ragyogtak. Sugárzó mosollyal nézett fel apura, amikor gyengéd, imádattal teli pillantással átnyújtotta neki, én pedig önkéntelenül is elmosolyodtam.

Verity odasettenkedett apuhoz, ahogy előhúzta a legkisebb dobozt. A lábára hajolt, minél közelebbről akarta látni a cipőket, amint kinyílik a doboz. Ahogy lekerült róla a tető, izgatottan összecsapta a tenyerét.

– Milyen szép tündércipők! – dicsérte apu, és előszedte a lila cipellőket.

Az arany sujtásként pöttyözte őket.

– Ó, Verity! Gyönyörű! – mondta Camille. – Talán ez a legszebb mind közül!

Verity lehúzta a csizmáját, és már bele is bújt a cipellőbe, vidáman piruettezett, mi pedig megtapsoltuk a kis prímabalerinát.

– Ez pedig nyilván Annaleigh-é – jegyezte meg Lenore, és előhúzta az utolsó dobozt.

Az én cipőm sötétkék bársonyon pihent. Jádeszínű bőrt választottam, és a varga csillogó tajtékkal meg ezüsttel díszítette, az orrán volt a legsűrűbb, a sarok felé egyre ritkult. Tökéletesen illik majd a ruhámhoz.

Apu mosolyogva nyújtotta át.

– Szerintem ez nem is tündércipő. Inkább egy tengeri hercegnőhöz illik.

Verity a homlokát ráncolta.

– A sellők nem hordanak cipőt, apu!

– Milyen buta vagyok! – felelte apu, és megérintette Verity orrát. – Mind elégedettek vagyunk?

Mindenki vidáman helyeselt, Morella pedig megragadta apu kezét.

– Ilyen cipőkkel senki sem tudja majd levenni a szemét a lányainkról. Hamarosan kitáncolnak majd a házból is, meglásd!

Camille megmerevedett.

– Kitáncolunk a házból? Ezt meg hogy érted? Morella pislogott egyet.

– Úgy, hogy férjhez mentek majd, természetesen! Ti is a saját házatok úrnői lesztek, mint én.

Apu felvonta a szemöldökét.

– Ez az én házam – jegyezte meg Camille harapósan.

– Amíg férjhez nem mész – tette hozzá Morella. Camille kővé vált arca láttán kezdett lehervadni a mosolya. – Nem így van?

Morella apura nézett, megerősítésre várt.

– Thaumas örökösként Camille Highmoorban marad majd, akkor is, ha férjhez megy. Tudom, hogy nem egy kellemes téma, drágám, de ha meghalok, ő örökli majd a birtokot.

Morella meghúzta egyik gyöngy fülbevalóját.

– De csak addig, amíg… – Elhallgatott, elpirulva a hasára tette a kezét. – Jaj, lányok, biztosan van jobb dolgotok is!

A gráciák felálltak, hogy kimenjenek, de Camille megragadta Mercy karját, és megállította őt.

– Őket is érinti ez a dolog. Jobb, ha mind itt maradunk, hogy halljuk.

Apu szemlátomást kellemetlenül érezte magát. Morella felé fordult, próbált egy kicsit úgy tenni, mintha csak ketten lennének.

– Úgy gondoltad, ha fiunk születik, ő örökli majd Highmoort?

Morella bólintott.

– Ez a szokás.

– A kontinensen valóban így működik – értett egyet apu. – De a szigeteken a birtokot a legidősebb gyermek örökli, nemtől függetlenül. Rengeteg erőskezű nő irányította már a Salann-szigeteket. A nagyanyám az apja halála után örökölte meg Highmoort. Megkétszerezte a vasai hajókészítő műhely méretét, és megháromszorozta a profitot.

Morella frusztráltan összepréselte az ajkát. Végignézett rajtunk, megszámolt bennünket.

– Szóval a fiunk kilencedik lesz a sorban, hiába fiú? Erről sosem beszéltél nekem.

Apu összevonta a szemöldökét.

– Eszembe sem jutott, hogy kellene.

Hangja komoran, figyelmeztetően csendült, és Morella azonnal a fejét rázva visszavonulót fújt.

– Nem zaklatott fel a hír, Ortun, csak meglepődtem. Azt hittem, Salannon is ugyanazok a hagyományok, mint Arcannia többi részén, ahol a birtok és a cím apáról fiúra száll. – Erőltetett mosolya megrezzent. – Tudhattam volna, hogy ti, szigetlakók mások vagytok.

Apu hirtelen felállt. Nagyon büszke volt a tengeri származásunkra, és fájt neki, ha valaki lenézett bennünket, amiért ilyen messze élünk a fővárostól.

– Most már te is szigetlakó vagy – emlékeztette, majd kivonult a szobából, magunkra hagyva bennünket a cipőkkel.

7

Összerezzentem, ahogy a meghúzott fűző a derekam közepébe vájt.

Az eladólány bocsánatkérő torokhangot hallatott.

– Még egy mély levegőt, ha kérhetem, kisasszony!

Az új merevítő a csípőcsontomat nyomta, én pedig grimaszoltam. Az eladólány intett, hogy emeljem fel a karomat, és átbújtatta a fejemen a világoszöld selymet. Amint a bő szoknya megállapodott a derekamon, Camille bekémlelt a paraván mögé, és összecsapta a kezét.

– Ó, Annaleigh, olyan csinos vagy!

– Te is! – feleltem félig zihálva.

A rózsaarany kiemelte Camille hajának bronzos árnyalatát, kipirult arca sugárzott.

– Alig várom az első táncot!

– Gondolod, hogy megismerkedsz majd valakivel?

– Apu minden egyes tisztet meghívott, akit csak ismer. Elsápadtam.

– Meg azt a sok herceget! Camille mosolya kiszélesedett.

– Meg azt a sok herceget.

Apu megígérte, hogy rengeteg lehetséges kérőt meghív a bálra. Amint Camille meglátta Robin Briord, Foresia ifjú hercegének festményét, azonnal elkezdett utánanézni a fákkal borított tartománynak. Megpördült az üzletben, nyilván róla ábrándozott.

Eszembe jutott az idegen, akivel Selkirkben ismerkedtem meg. Cassius határozottan előkelő úriemberként viselkedett. Amennyi meghívót apu szétküldött, talán ő is kapott egyet. Belegondoltam, milyen lenne vele pörögni-forogni a több száz gyertyával teli teremben, kezemmel a kezében. Megpörgetne, közelebb kerülnék hozzá, és épp még mielőtt a zene véget érne, felém hajolna, hogy megcsókoljon…

– Fogalmam sincs, mit mondjak egy hercegnek – motyogtam, száműzve az álomképet.

– Menni fog! Csak légy önmagad, és sorban állnak majd a kérők apu áldásáért.

Sorban álló kérők. Elképzelni sem tudtam volna annál kínosabbat.

Leginkább olyasvalakivel szerettem volna megismerkedni a bálon, akinek ugyanolyan árnyalatú a haja, mint az a tincs, amit Eulalie zsebórájában találtam. Mindenhová magammal hurcoltam, minden egyes szőke férfit alaposan szemügyre vettem, kerestem, kitől származhat.

Morella és Mrs. Drexel, az üzlet tulajdonosa lépett be a helyiségbe.

A varrónő eltúlzott mozdulattal a szájához kapta a kezét, majd körbeforgatott.

– Ó, drágám! Még sosem készítettem ilyen mesés ruhát egyetlen lánynak sem! Épp úgy fest, mint az óceán hullámai egy meleg nyári napon. Azon sem csodálkoznék, ha maga Pontusz is előjönne a Tengerből, hogy megkérje a kezét!

– Az a tengeristen, ugye? – kérdezte Morella.

Mi, többiek kínunkban bólintottunk. Csak szóba kellett hozni a vallást, máris azonnal ki lehetett szúrni a kontinensről érkezőket. Arcannia egyéb részein más isteneket imádtak: Vaipanyt, az ég és a nap urát, Selandot, a föld uralkodóját, Versiát, az éjszaka királynőjét és Arinát, a szerelem istennőjét. Tucatnyi egyéb isten is akadt – hírnökök és szélhámosok –, akik az élet többi területét irányították, de a só népének elég volt Pontusz, a tenger királya.

– Hogy tetszik a ruha? – kérdezte Mrs. Drexel, gyakorlottan másra terelve a szót.

Szemügyre vettem a tükörképemet.

A díszes hímzés mintha hullámokként omlott volna végig a selyem ruhaderékon. A vállamat teljesen szabadon hagyta, csak egy kis darabon fedte az anyag a karomat, dekoratív célzattal. A szoknyát számos hosszú, könnyű selyemszövet és tüll alkotta. A legfelső rétegek a világoszöld különböző árnyalataiban játszottak – menta- és berillszínben –, alul pedig sötétebb smaragd- és platinaszín kandikált ki.

– Úgy érzem magam, mint egy vízi nimfa! – Végigsimítottam a fémes csillogású hímzésen, a merész dekoltázs gyöngydíszítésén.

– Egy nagyon is csupasz vízi nimfa. A többiek felnevettek.

Megrángattam a ruha szélét, próbáltam feljebb húzni.

– Nem lehetne rávarrni még valamit ide? Talán egy selyemszalagot vagy valami csipkét? Annyira… meztelennek érzem magam.

Morella elhessegette a kezemet, felfedve csupasz bőrömet.

– Ó, Annaleigh, most már felnőtt nő vagy. Nem takargathatod magadat, mint egy kislány! Hát hogy venné úgy észre ez a Pontusz a legvonzóbb tulajdonságaidat?

Mrs. Drexel a homlokát ráncolta arra, hogy Morella ilyen pimaszul emlegette Pontuszt, de azért bólintott. Gyorsan körbepillantott az üzletben, és halkan, mintha titkot súgna, így szólt:

– Nem lenne szabad elárulnom, de valamelyik nap bejött egy vevő, egy nagyon is különleges vevő. Látta a ruháját felakasztva, és követelte, hogy neki is készítsek egy ugyanilyet.

– Ki volt az? – kérdezte Morella közelebb hajolva, szeme pletykára éhesen tágra nyílt.

Mrs. Drexel elégedetten felragyogott, látta, mennyire felcsigázott bennünket.

– Ó, azt nem árulhatom el! De igen kedves kuncsaftom. Egy igazán mennyei teremtés. Egyedül annyit kért, hogy az ő ruháját a lehető legszenvedélyesebb rózsaszínben készítsem el, amit csak találok. Olyan árnyalatban, ami azonnal rabul ejti bármelyik férfi szívét, legyen szó halandóról vagy… bármi egyébről.

– Arina! – sikkantotta Camille. – A szépség istennőjének is ruhákat tervez?

Körbenézett a kis üzletben, mintha arra számítana, hogy Arina mindjárt előugrik az egyik hímzett paraván mögül, és mindannyiunkat meglep.

– Tényleg? – kérdezte Morella, még a száját is eltátotta.

Mrs. Drexel ajka megrándult, leleplezve őt, de színpadias mozdulattal vállat vont.

– Igazán nem árulhatom el! – A rend kedvéért még kacsintott is egyet. – De annyit mondhatok, hogy ez a ruha igazán divatos. Bizonyos darabokhoz képest még visszafogott is.

A hármas ikrek ruhái felé döntötte a fejét, én pedig elfojtottam a vigyoromat.

– Szerintem tökéletesen festesz! – jelentette ki Camille. – Pont olyan vagy, mint anyu.

– Emlékszem rá. – Mrs. Drexel letérdelt, hogy a megfelelő hosszra tűzze a szoknyámat. – Olyan kedves asszony volt! Egyszer bejött hozzám, hogy ruhát keressen az apjuk hajókeresztelésére.

– Vörös volt, ugye? Széles vállszalaggal? – Camille elmutogatta, mire gondol. – Itt voltam vele az utolsó próbán! Imádta azt a ruhát.

– Ön lett volna az a kislány? Ó, hogy szalad az idő! Le merném fogadni, hogy legközelebb már menyasszonyi ruháért jön majd!

Camille elpirult.

– Nagyon remélem, hogy így lesz!

– Van már kedvese? – kérdezte Mrs. Drexel gombostűkkel a szájában.

– Nem igazán. De van valaki, akivel nagyon szeretnék megismerkedni a bálon.

– Már hetek óta a foresiai nyelvet gyakorolja! – avatta be a varrónőt Morella kuncogva.

Mrs. Drexel elmosolyodott.

– Biztos vagyok benne, hogy lenyűgözi majd a fiatalembert. Ma este elvégzem a végső simításokat, és holnap el is vihetem a ruhákat Highmoorba.

– Ez nagyon kedves lenne öntől – felelte Morella. – Egyre több és több dolgunk van. Már csak egy nap, és jön a bál!

* * *

Az utcán átkelve azonnal kiszúrtam őt. Eulalie Edgarját.

A járdán állt, távolabb tőlünk, három férfival beszélgetett, és tetőtől talpig feketét viselt. Összenéztünk, mire biccentettem. Ő elsápadt, mondott valamit a társainak, majd sietve megindult.

– Mr. Morris! – kiáltottam.

Megtorpant, válla beletörődően elernyedt. Elcsíptem, már nem menekülhetett el.

– Mr. Morris? – ismételtem.

Megfordult, szeme tágra nyílt a pániktól. Tekintete végigsöpört rajtam, majd megállapodott a köpenyem szélén.

– Miss Thaumas, szép napot! Elnézést, nem sejtettem, hogy ilyen… üde hatást kelt majd.

A bírálat felért egy arculcsapással. Már hozzászoktam a Highmoort átható izgatott boldogsághoz. Napfény ömlött be a nyitott ablakokon, mindenütt frissen vágott virágok illatoztak. Nap mint nap érkeztek az új ruhák, a ruhatárunk színekkel telt meg.

Teljességgel levetkőztük a gyászt. A tükröket és az üvegfelületeket takaró fekete lepleket halomba gyűjtöttük az északi pázsiton. A selyem- és gyapjúkoszorúk, szalagok, a kreppdrapériák és az összes fekete ruhánk lángra kapott, három éjszakán keresztül lángolt a tűz.

Szégyenkezve pillantottam le kék garbadinruhámra, hüvelykujjammal végigsimítottam az ujjbegyeimen.

– Sok minden… megváltozott Highmoorban.

Edgar végignézett a színes ruhán, fedetlen arcomon.

– Hallottam hírét. Elnézését kérem, de mennem kell…

– Hogy… hogy érzi magát mostanság? – kérdeztem. Képtelen voltam megálljt parancsolni a szavaknak. Edgar sötét, ítélkező tekintete alatt teljességgel zavarba jöttem. – Azóta nem láttuk, hogy… – Képtelen voltam befejezni a mondatot, úgyhogy belekaptam az első témába, ami eszembe jutott. – Úgy hallottuk, jól alakult az ősz. A halászat szempontjából! Odakint a… a vízen, természetesen. Jól alakult az ősz halászat szempontjából.

Edgar pislogott, arcára egyértelműen kirajzolódott a zavarodottság.

– Ami azt illeti, nem halászok. Az órásnál vagyok inas. Elpirultam.

– Ó, igaz is! Eulalie mesélte…

– Hogy van mostanság Mr. Averson? – kérdezte Camille, ügyesen kimentve engem.

Edgar pillantása megkeményedett a megvetéstől, ahogy végignézett a nővérem rózsaszín organzaruháján.

– Jól van, köszönöm kérdését.

Térde folyamatosan járt fekete szalonkabátja alatt, a jelek szerint nagyon várta már, hogy véget érjen a beszélgetés.

Camille mintha észre sem vette volna, mennyire kínlódik Edgar.

– Múlt tavasszal megjavította az állóóránkat. Talán emlékszik rá.

Edgar megigazította a szemüvegét, arcán teljes döbbenet ült.

– Igen. A Thaumas-féle polip az ingája, a csápokat a súlyokra vésték rá, igaz?

Camille bólintott.

– Igen, pontosan. A csápok minden órában egyre lejjebb ereszkednek a prédához.

Edgar az ujjait tördelte, kézfeje megfeszült, elfehéredett. Camille elmosolyodott, elege lett a bájcsevejből.

– Csak a húgomért jöttem. A mostohaanyánk már vár minket.

– Persze, természetesen.

Edgar bólintott, és még le sem vette a fejéről a kalapot, hogy elbúcsúzzon, már araszolt is odébb. Ahogy végül mégis megtette, a napfény megcsillant a feje búbján.

A finom szálú, világosszőke haján.

– Várjon! – kiáltottam utána, de addigra már beleveszett a tömegbe, menekült előlünk.

Camille belém karolt, a teaház felé húzott.

– Milyen különös alak! Szívem reménnyel telt meg.

– Úgy gondolod?

– Mintha menekülni akart volna előlünk. – Nevetése hangosan szállt a piac felett. – De hát persze nem mindenkit izgat úgy az őszi halászat témája, mint téged, Annaleigh!

8

Úgy kellett felvonszolnom magam a lépcsőn, teljesen kimerültem a hosszú, Asztreán töltött délután során. Ebéd után szerettem volna hazasietni, hogy kifaggassam aput, meg akarta-e kérni Edgar valaha Eulalie kezét, de Morellának más tervei voltak. Egyik boltról a másikra vitt bennünket, kincsre vadászó szarkaként méregette az árut.

Le akartam tenni a megvásárolt holmikat a szobámban, mielőtt apu keresésére indulok, de a folyosón végigtrappolva feltűnt, hogy gőz árad a fürdőszobából. Levendula és lonc illatát árasztotta, annyira Elizabethre emlékeztetett, hogy megtorpantam. Mindig külön szappant készíttetett magának Asztreán. Azóta nem éreztem ezt az illatot, hogy megtalálták a holttestét. Nyilván az egyik grácia talált rá, és úgy gondolta, hogy kipróbálja.

És valóban, nedves lábnyomok vezettek a folyosón a szobájuk felé, nyomot hagytak a futószőnyegen.

Sóhajtva követtem őket. Elhaladtam Honor és Mercy szobája mellett, és Verityénél kötöttem ki. A földön feküdt a vázlatfüzetével, körülötte színes pasztellkréták hevertek.

– Szerencséd, hogy én kaptalak rajta, nem apu! Verity felült, lehajította a kék pasztellkrétát.

– Mármint min?

– Nem törülköztél meg rendesen, tiszta víz a folyosó! Tudod, mennyire szereti ezt a szőnyeget!

Anyuval a nászútjukon vették egy bazárban. Apu azt mondta, egy pillanatra hátat fordított, mire az árus lecsapott a lehetőségre, és már mutogatta is a kézzel csomózott áruját. Anyu nagyon szeretett volna venni egy kisebbet a szalonjába, de eléggé törte az arpgeit, úgyhogy végül tizenöt méternyi szőnyeg érkezett Highmoorba. Anyu imádta elmesélni, milyen képet vágott apu, amikor kitekerték a futószőnyeget, és úgy tűnt, sosem ér véget.

– Esténként szoktam fürdeni. Egész délután a szobámban voltam. Látod?

Verity felemelte a kezét, száraz volt, rajta színes krétapor.

– Akkor ki volt az? Mercy vagy Honor? Még mindig gőzölög a fürdő!

Verity vállat vont.

– A kertben vannak, szalagokat kötnek a bokrokra.

Kipillantottam a folyosóra. Épphogy csak, de még látszottak a lábnyomok. Közelebbről szemügyre véve láttam, hogy túl nagyok, tényleg nem lehetett Verity a ludas.

– A hármas ikrek jártak idefent?

– Nem.

– Hát, valaki vizes lábnyomokat hagyott maga után, és egyenesen a te szobádba vezetnek a nyomok.

Verity becsukta a vázlatfüzetét.

– Nem az enyémbe.

A folyosó túloldalára mutatott, az övével szemközti szoba ajtajára.

Elizabethére.

– Tudom, hogy elcsented a szappanját. Árad kifelé a loncillat a fürdőből.

– Nem én voltam.

– Akkor ki?

Verity ismét jelentőségteljes pillantást lövellt Elizabeth szobájára.

– Senki sincs odabent.

– Nem tudhatod. Leguggoltam mellé a földre.

– Ezt meg hogy érted? Ki járna Elizabeth szobájában?

Verity hosszasan tanulmányozott, szinte láttam, hogy forognak a fejében a fogaskerekek. Végül kinyitotta a vázlatfüzetét, és addig lapozgatott, amíg meg nem találta a megfelelő képet.

Elizabeth portréja volt. Felfigyeltem a dátumra az egyik sötét sarokban. Verity nemrég rajzolta.

– Megint rémálmaid vannak? Elizabethről álmodtál?

Verityt rendszeresen gyötörték borzalmas rémálmok. Olyan hangosan sikított, hogy apu még a keleti szárnyban lévő dolgozószobájából is azonnal iderohant. Amikor kérdezgette, Verity sosem tudta megmondani, mit álmodott.

– Ez nem álom – suttogta.

Kirázott a hideg, de elhessegettem az érzést.

– Senki sincs ott. Gyere, nézzük meg!

Verity a fejét rázta, göndör gesztenyebarna tincsei támadó kígyóként lengtek.

Felpattantam, szoknyám suhogott.

– Majd megnézem akkor egyedül!

A lábnyomok szinte alig látszottak már, kezdtek felszáradni a szőnyegről. Ha egy perccel később jövök fel, talán nem is látom őket. Ujjaim a kilincsre kulcsolódtak – egy kifényesített csikóhal állt ki a sötét diófából –, mire neszezést hallottam hátulról. Verity megállt a küszöbnél, tágra nyílt szemében könyörgő pillantás ült.

– Ne menj be!

Jeges rémület mardosta a mellkasomat attól, ahogyan kis kezével az ajtófélfába kapaszkodott. Felállt a szőr a hátamon, máris védekeztem volna a láthatatlan rém ellen. Nevetséges volt az egész, mégsem tudtam lerázni magamról a Verity szemében tükröződő riadalmat.

Eltökélten kinyitottam az ajtót, de nem léptem be.

A levegő ritka volt, és poros. Elizabeth temetése után a szolgálólányok elvitték az ágyneműt, és vékony, áttetsző leplet borítottak a bútorokra. Azóta nem takarított itt senki.

Körbepillantottam, majd Verityhez fordultam.

– Senki sincs odabent.

Sötétzöld szemét a plafonra emelte.

– Néha meglátogatja Octaviát.

Octavia szobája is ugyanilyen lepellel borított, érintetlen síremlék volt a harmadik emeleten, apu lakrésze és Morella szalonja között.

Önkéntelenül is megborzongtam a Verity által keltett kísérteties hangulattól.

– Ki, Verity? Mondd ki, te is érzed majd, milyen abszurdul hangzik!

Sértetten összevonta a szemöldökét.

– Elizabeth.

– Elizabeth meghalt. Octavia is meghalt. Nem látogathatják meg egymást, mert halottak, és a halottak nem indulnak látogatóba.

– Ez nem igaz!

Visszaugrott a szobájába, felkapta a vázlatfüzetét, és az ajtóból nyújtotta felém, nem akart kilépni a folyosóra.

Átlapoztam a vázlatfüzetet, kerestem a bizonyítékot, amivel a rajzok szolgálhattak.

– Mit kellene látnom?

Verity visszalapozott egy fekete és szürke pasztellkrétával rajzolt képhez. Verity a párnái közt kucorgott, miközben az árnyas Eulalie lerántotta róla a takarót. Feje természetellenes szögben hajlott hátra. Nem tudtam kivenni, hogy mániákusan nevet-e, vagy attól tartja ilyen furcsa szögben a nyakát, hogy lezuhant a szikláról.

Rémülten szívtam be a levegőt.

– Ezt te rajzoltad?

Bólintott.

Szemügyre vettem a kishúgomat.

– Láttad Eulalie-t, amikor a halászok visszahozták?

– Nem.

Verity lapozott. A krétafehér Elizabeth vörös tintapaca közepette lebegett, megijesztette az esti fürdőjéhez készülődő, köntöst viselő Verityt.

Ismét lapozott. Octavia a könyvtár egyik székében kucorgott, a jelek szerint fogalma sem volt róla, hogy az arca fele össze van zúzva, és a karja is eltört, nem tudta egyenesen tartani a könyvet. Verity kis sziluettje is ott volt, az ajtó mögül leskelődött rémülten.

Újabb lap következett.

Elvettem tőle a vázlatfüzetet, úgy meredtem Avára. Egyetlen portréja függött csak Highmoorban. Kicsi volt, kilencéves rövid göndör fürtökkel és szeplőkkel. Ez a kép… egyáltalán nem hasonlított rá.

– Túl fiatal vagy ahhoz, hogy emlékezz Avára – mormoltam.

Egyszerűen képtelen voltam elszakítani a tekintetemet a gennyes duzzanatairól és a fertőzéstől fekete foltokról a nyakán. De leginkább a mosolya aggasztott. Gyengéd és széles volt, ahogyan a járvány előtt. Verity még csak kétéves volt, amikor Ava megbetegedett. Nem tudhatta, hogy nézett ki a nővérünk.

Lapoztam egyet, és egy olyan rajz következett, amin mind a négyen együtt voltak, kötélről lógva figyelték az alvó Verityt. Undoromban elejtettem a vázlatfüzetet, és a beletett papírok – rajtuk a húgom vázlataival – kicsúsztak. Hátborzongató konfettiként szóródtak szerteszét a folyosón. Ezeken a képeken átlagos dolgokat csináltak, olyasmiket, amiket az életük során is, de minden egyes rajzon határozottan, rémesen halottnak tűntek.

– Mikor rajzoltad ezeket? Verity vállat vont.

– Mindig akkor, amikor láttam őket.

– Miért? – A  hátam  mögötti, látszólag  üres  szoba felé pillantottam. – Odabent van most Elizabeth?

Verity benézett a szobába, majd visszafordult hozzám.

– Te látod őt?

Felállt a szőr a karomon.

– Még sosem láttam egyiküket sem.

Verity felvette a vázlatfüzetet, és visszahátrált a szobájába.

– Hát… most már tudod, mit keress.

9

– Ava volt az, Pontusz háromágú szigonyára esküszöm!

Hanna egy kosárnyi ibolyaszínű boglárkát tett az egyik asztalkára. Kerek arca kipirult, érett almára emlékeztetett. Még őt is befogták ma munkára.

– Azt mondja, Verity szellemeket lát? A nővérei szellemét?

Követtem Hannát az ebédlőben, úgy meséltem el neki, milyen rémségeket találtam Verity füzetében. A hármas ikrek báljának napja szürkén és felhősen köszöntött be. Sűrű, borús köd borította a szigetet. Bár jócskán benne jártunk még a délutánban, a gázlámpásokat felcsavarták, fényük a serény szolgálókra vetült, akik sietve igyekeztek elvégezni az utolsó simításokat a vendégek érkezése előtt.

– Igen.

Nem akartam elhinni, hogy lehetséges ez egyáltalán, de teljesen felkavart az, hogy Verity ennyire pontosan rajzolta meg Avát.

– Ezeket az előcsarnok lugasához kell tenni – magyarázta Hanna két létrán álló férfinak.

Épp lila csiszolt üveggel díszítették a csillárt, közben a szolgálók őket kerülgetve igazgatták a terítéket. Az ezüstszegélyű tányérok mellett számtalan ezüstszínű üveg gyertyatartó állt a bankettasztalon, a vacsora előrehaladtával az ügyesen elkészített gyertyák lila viasza rácsorog majd az üvegre, csodás látvánnyal ajándékozva meg a vendégeket. Letettem a furcsa gyertyákkal teli kosarat a székre, ahová Roland mutatott.

– Nincsenek szellemek! A nővéreit örök nyugalomra helyeztük a tenger mélyén. Nem lehetnek itt. Csak Verity képzelete szabadult el. Ezt ön is tudja.

Elfacsarodott a szívem. Camille hasonlóképpen reagált, amikor tegnap este meséltem neki a képekről. Aztán kihajított a szobájából, mondván, hogy alaposan ki kell pihennie magát az ünnepség előtt. Még egy gyertyát sem adott, csak rám csukta az ajtót, aztán rohanhattam végig a sötétbe burkolózó folyosón, miközben attól rettegtem, hogy Elizabeth kijön a szobájából, és megragad.

Hanna ezután a ház hátsó részében lévő télikertbe ment.

– A lányok azt mondták, legalább száz mécsest akarnak itt – magyarázta az óriási pálmák és egzotikus orchideák mögött megbúvó szolgálóknak. – Egyenlő távolságra legyenek egymástól, de Pontusz szerelmére, ne tegyétek őket túl közel a növényekhez! Más sem hiányozna ma estére, mint hogy valami lángra kapjon. – A folyosóra visszalépve nekem ütközött. – Nem kellene máshol lennie? – kérdezte frusztráltan.

– Tudom, hogy sok a dolgod, de kérlek, hallgass meg! Verity nem tudta, hogy néz ki Ava. Nagyon kicsi volt még, amikor meghalt.

Hanna megragadta a vállamat, és közel húzott magához.

– Mind nagyon hasonlítanak egymásra, drágám. Bármelyik nővérét festenék is meg fekete-fehérben, könnyedén azt lehetne hinni, hogy ön az. Csak azt látja, amit látni akar.

Sértetten eltátottam a szám.

– Ugyan miért akarnám ezt látni? Olyan rémesek voltak! – Kirázott a hideg, ahogy eszembe jutott, milyen iszonyú szögben állt a testük. – És Verity azt sem tudta, hogy Eulalie kitörte a nyakát.

– Harminc méter magasból zuhant le a sziklaszéli útról. Mégis mi egyéb történhetett volna a nyakával?

Csattanás hangzott fel a konyhában, és Hanna kihasználta a lehetőséget, hogy eltoljon magától.

– Annaleigh, gyermekem, teljesen kikészít! Már arra sem emlékszem, hogy az ágyneműt kellene-e fényesítenem vagy az ezüstöt hajtogatnom. És Fisher is bármelyik pillanatban megérkezhet. Önnek is készülődnie kellene odafent. Ígérem, később beszélünk Verityről. De kérem, ne legyen láb alatt!

Elmémben még mindig egymást kergették a rémisztő rajzok és a szellemek, de a szavai hallatán megtorpantak a gondolataim.

– Fisher is jön?

Ma először elmosolyodtam. Hanna bólintott, arca felderült.

– Az apja őt is meghívta a bálra. Szeretné bemutatni a kapitányoknak és a főuraknak. Annyira büszke! – Elhessegetett. – Na, menjen! Amint tudok, megyek, hogy feltűzzem a haját.

A szűk, kagylóhéjszerűen csigás hátsó lépcsősoron mentem fel, hogy elkerüljem a folyosói felfordulást. A második emelet közelében már hallottam, hogy a hármas ikrek a legjobb tükrökért küzdenek, meg azon civakodnak, hogy ki lopta el a másik ajakfestékét. Amikor Rosalie szolgálólányért kiáltott, hogy segítsen megkeresni az elkallódott fésűket, továbbsiettem.

Amint beértem a szobámba, kinyitottam a komódomat, elő akartam szedni az alsóneműmet. Megakadt a szemem a fiók hátuljában lapuló gyűrött borítékon.

Fisher írta nekem, évekkel ezelőtt, miután tanonc lett Heszperoszon. Ujjhegyemmel végigsimítottam az ismerős kézíráson.

Igazán nem is értem, minek írok neked, tekintve, hogy mekkora jelenetet rendeztél, amikor Lord Thaumas engem választott következő fénytartónak, de anya azt mondja, jobb felülemelkedni az ilyesmin, még ha az az út nehezebben járhatónak tűnik is. Ami szerintem elég nagy hülyeség, hiszen Saltenen nincsenek utak, Heszperoszon meg aztán főleg nem.

Elég csendes errefelé az élet, és Silas a legkülönbözőbb időpontokban kelt fel, hogy pucoljam meg a Vén Maude ablakait. Gyűlölöm. Legalább ennyi elégtételed lehet. És ha nem, nem számít. Írtam neked, ahogy arra anya megkért. Tessék!

De azért írj vissza, Halacska! Nem gondoltam volna, hogy ennyire fog hiányozni az otthonom. És főleg te.

Szívélyes üdvözlettel: A korábban Fisherként ismert aljas áruló

– Most akkor fürdesz vagy nem? – rontott be Camille a szobámba, meglepve. Egy gyapjúharisnya alá dugtam a levelet. – Egész délután rád vártam!

Felkaptam egy harisnyát, végigfuttattam a kezemet a selymen, mintha lyukakat keresnék.

– Akkor menjél!

– Te már fürödtél? Félrehajítottam a harisnyát.

– Nem. Nem biztos, hogy fogok. Camille elfintorodott.

– Verity rajzai miatt? Elizabeth nem fog a kádba fullasztani, de én lehet, hogy igen, ha elkések miattad! Menj már, mielőtt én magam löklek a vízbe!

– Menj, és fürödj nyugodtan, Camille!

– A legjobb formádat kell hoznod ma este. Mindkettőnknek kérőt kell találnia.

Lekapta a köntösömet a fogasról, és felém hajította.

– Azt hittem, azt mondtad, legyek önmagam – motyogtam durcásan, és végigtrappoltam a folyosón.

Camille utánam jött, valószínűleg azért, hogy ellenőrizze, tényleg bemegyek a fürdőhelyiségbe.

– A legjobb formában lévő, tiszta önmagad – pontosított.

Némi elégedettségre adott okot, amikor rácsaphattam az ajtót, és gyorsan be is zártam, még mielőtt utánam jöhetett volna, hogy tovább parancsolgasson. Aggodalmasan fordultam a fürdőkád felé. Ostobán viselkedtem. Hiszen rengetegszer fürödtem már itt Elizabeth halála óta!

Ahogy elfordítottam a rézcsapokat, és vártam a vizet, a csövek nyikorogtak, rázkódtak, mintha az Elizabeth holttestét megtaláló Eulalie sikolyai visszhangoztak volna.

Miután bedobtam néhány darabka szappant a vízbe, kiléptem a ruhámból, és tanulmányozni kezdtem magamat a teljes alakomat megmutató tükörben. Sötét pöttyök éktelenkedtek a rézsútos vonalak mentén, elhomályosították a tükörképet. Vajon Elizabeth vércseppjei beleivódtak a tükörbe, és most már örökké koszos marad?

Vártam, hátha a meleg víz ellazítja majd feszült izmaimat, de hiába. A képzeletem egy pillanatra sem nyugodhatott. A ház többi részéből beszűrődő neszt a halott nővéreim közeledésének képzeltem, akik arra vártak, hogy csatlakozzak hozzájuk.

Amikor az egyik szappandarab a combomhoz ért, kis híján felsikoltottam.

– Nevetségesen viselkedsz! – korholtam magam, majd elkezdtem megmosni a hajamat.

A szappannak jácintillata volt, és ahogy belélegeztem, végre ellazultam, elengedtem az aggodalmamat.

Fisher hazajön.

Évek óta nem láttam őt, Ava temetésén találkoztunk utoljára. Gyászidőszakban nem hagyhattuk el a birtokot, és Silas túlságosan lefoglalta, nem látogathatott haza túl gyakran. De a gyerekkoromhoz tartozott, mindig szívesen bújócskázott velem, elmentünk horgászni a kis csónakkal, amit jó időben apu engedélyével használhattunk.

Fisher most már huszonegy éves volt. Hiába próbáltam, nem tudtam őt felnőtt férfiként elképzelni. Mindig is langaléta volt, kócos vörösesbarna hajjal és csillogó szemmel, készen arra, hogy rossz fát tegyen a tűzre. Alig vártam, hogy újra lássam.

– Még mindig odabent vagy? Siess már!

– Már csak ki kell öblítenem a hajamat! – kiáltottam vissza Camille-nek.

Felnyögött, és eltrappolt.

Ahogy a víz alá buktam, nagyot koppant a fejem a kád hátulján. Kiszorult a levegő a tüdőmből. Fájdalomkiáltással törtem át a vízfelszínt, és amikor végre nem láttam már csillagokat, felsikoltottam.

A víz sötétlilává, már-már feketévé vált. Erős sóillat marta az orromat, szúrós volt, és keserű. Próbáltam kimászni a kádból. Az alja selymes és ragadós volt, csúszott. Fel akartam állni, de kicsúszott alólam a lábam, fekete víz ömlött ki a padlóra. A csípőmet dörgöltem, már éreztem is, hogy be fog lilulni.

Camille nevét akartam kiáltani, de egy láthatatlan erő hirtelen a víz alá rántott. Sötét víz áramlott a számba, sós ízzel töltötte meg, ahogy segítségért próbáltam kiáltani. Felfelé nyomtam magam, öklendeztem a halszagtól.

Meglepően ismerős volt az íz. A szakácsnő egyik kedvenc nyári étele a fekete rizottó volt, tele kagylóval, mogyoróhagymával és garnélával. A rizsnek egzotikus obszidiánszíne volt, kalmár tintájával színezte.

Tinta!

Lehetetlennek tűnt, de a fürdőkád tintával volt tele.

Minden előjel nélkül egy csáp nyúlt ki a vízből, körbefonta és jó erősen megszorította a felsőtestemet. Vörös és lila foltok pöttyözték, és a narancssárga szívókorongok azonnal rám tapadtak. Egy másik csáp a lábamat ragadta meg, hevesen, birtoklóan szorította. Hadonásztam, rúgkapáltam, de hiába, képtelen voltam levetni magamról a lényt.

Egy polip hosszúkás feje bukkant elő a vízből, intelligens borostyánszín szemmel, keskeny pupillákkal tanulmányozott. A szabadon lévő lábammal rátámadtam, imádkoztam, hogy eresszen el.

A lény hátrarándult, és megláttam testének izmos alsó részét. A tucatnyi szívókorong veszedelmesen éles fekete szája felé mutatott. Nagyra tátotta, egyszer, majd még egyszer, mintha azon gondolkozna, melyik testrészemet harapja meg először.

Rám vetette magát, és épp, amikor éreztem, hogy a csőre a combomba mélyed, felébredtem. Szívem veszettül kalapált, heves ritmussal lüktetett a mellkasomban, a torkomban, ahogy levegőért kaptam.

Elaludtam.

Álom volt az egész.

Egy iszonyú, rémes álom.

Visszaereszkedtem a hűlő vízbe, és megkönnyebbülten felsóhajtottam.

A következő pillanatban ugrottam egyet, ugyanis valaki dörömbölni kezdett az ajtón.

– Annaleigh, ha elkésem miattad, esküszöm, megöllek!

– Megyek már!

Kimásztam a vízből, és azt találgattam, vajon meddig aludhattam. Törölközés közben a fehér porcelánra meredtem, egyszerűen nem értettem, miért féltem úgy. Hiszen csak egy fürdőkád. Az, hogy Elizabeth itt halt meg, semmin sem változtat.

A tükör elé álltam, felcsavartam vizes hajamat, és észrevettem valamit a hátamon. Vörös nyomok futottak végig a gerincemen, mintha valami végigkarcolta volna.

– Camille! Kinyitottam az ajtót.

– Na végre! – rontott be a nővérem törülközőkkel, szappanokkal és olajokkal felszerelkezve.

– Megnéznéd? – Megfordultam, megmutattam neki meztelen hátamat. – Minek tűnik? Nem látom rendesen a tükörben.

Hideg ujjhegyeivel végigsimított a hátamon, megnyomta az érzékeny pontot.

– Megkarmolhattad magad.

– De hát nem!

– Hmm?

– Nem karmoltam meg magam.

Visszanézett rám, és rezzenéstelen arccal így szólt:

– Akkor nyilván Elizabeth lehetett.

– Camille!

– Mit akarsz, mit mondjak? Csak egy karcolás. Velem is folyton előfordul. Valószínűleg akkor történt, amikor mosakodtál. – Kibújt az ingruhájából, de megtorpant. – Megmosakodtál, ugye?

Felhorkantam. Nem Verityvel beszélt!

– Persze!

Camille észrevette, hogy tele a fürdőkád.

– Nem engedted le a vizet!

Ahogy lehajolt a dugóért, egy kéz nyúlt ki a vízből, megragadta a torkát, és lerántotta. Elizabeth emelkedett ki a kavargó vízből, szeme kísérteties zöldben játszott.

– Camille! – sikoltottam, elkergetve a rémes képet. Bosszús morgással ugrott hátra a fürdőkádtól.

– Mi van már?

Pislogtam egyet, kitisztítottam a látásomat. Ez nem olyan volt, mint a csápos szörnyeteg. Nem aludtam el. Szellemet láttam, éppúgy, ahogy Verity mondta, hiszen már tudtam, mit keressek.

– Ööö…

Camille elég egyértelműen értésemre adta előző este, hogy hallani sem akar a húgunk látomásairól.

Türelmetlenül toppantott.

– Mi lesz? Menj már! Meg kell fürdenem! És mindenképpen keresd meg Hannát, mielőtt nekilát a hármas ikrek hajának. Tudod, hogy Rosalie legalább háromszor meggondolja majd magát.

Alig húztam fel a köntösömet, Camille már ki is taszított az ajtón. A folyosón óriási ezüsttükrök lógtak egymással szemben. Amikor kicsik voltunk, Camille-lel középre álltunk, és addig néztük kuncogva a tükörképünk tükörképét, míg bele nem szédültünk.

A kettős tükörképet kihasználva lejjebb eresztettem a köntösömet.

Camille tévedett. A vörös foltok nem csíkok voltak. Hanem horzsolások, tökéletes kör alakban. Mintha valaki odanyomta volna az ujjait, hogy felhívja magára a figyelmemet.

Felhúztam a köntösömet, a szobámba siettem, és bevágtam magam mögött az ajtót.

10

Megfeszítettem a lábamat a széles tüllszoknya alatt, hálás voltam a tündércipők lapos, párnázott talpáért. Úgy éreztem, órák óta állunk már egy helyben, hogy a vendégeket fogadjuk. Magas sarkúban csak bicegve tudtam volna már eljutni a vacsoraasztalhoz. Camille jó erősen oldalba könyökölt.

– Figyelj oda! – tátogta.

– Ő itt a feleségem, Morella és a legidősebb lányaim, Camille és Annaleigh – mondta apu egy újabb párt üdvözölve. Megrázta a férfi kezét, megcsókolta a nő ujjhegyeit. – És a szülinapos lányok, Rosalie, Ligeia és Lenore.

Ismét mosolyt kényszerítettünk az arcunkra, motyogva üdvözöltük őket, és megköszöntük, hogy eljöttek.

Rosalie türelmetlen mozdulattal kinyitotta a legyezőjét, és lopva az apu mögött felsorakozó fogadóbizottságra pillantott.

– Így sosem jutunk el a táncig! – sziszegte.

Körbepillantottam a bálteremben, és reméltem, hogy a vendégek egy része átmerészkedett a ház többi részébe. Ennél csak több embert köszöntöttünk már, nem? A teremben könnyedén elfért háromszáz ember, mégis csak félig telt meg. Az összegyűltek morajához vonószenekar szolgáltatta az alapot, így a helyiség élettel telibbnek tűnt, mint amilyen valójában volt.

Talán a köd miatt a kontinensen rekedtek az emberek?

Legalább a bálterem lenyűgöző látványt nyújtott. Mindenütt sötétkék, ezüstmintás bársonyszövetek lógtak művészi elrendezésben, az így kialakult zugok tökéletes lehetőséget biztosítottak arra, hogy a szerelmesek elhúzódjanak a többi vendégtől. A bordázott oszlopokról friss lila virágok csüngtek. A csillár ragyogott, tündöklött, kristálycseppjei csavaros alakzatban lógtak a Thaumas-polip csápjairól. A csillár közepe volt a polip teste, visszatükröződött róla az ezernyi égő gyertya fénye. Az óriási lény elfoglalta a mennyezet felét.

A legcsodásabb mégis az ólomüveg fal volt. Éveken át fekete lepel takarta, mintha már a jelenléte is több boldogságra adott volna okot, mint amennyit egy gyászoló házban megengedhetnek maguknak a lakók. A kék és zöld négyzeteket felfelé pávakék és zöldeskék váltotta, legfelül a tajtékot fehér színnel jelölték, így a bálterem fala valóságos cunaminak tűnt. A belső udvar tucatnyi magas tűztálának fényében ékkőként ragyogott, égszínkék és berillszínű árnyalatot vetett a vendégekre.

Felfigyeltem a tömegben futkosó gráciákra, épp Lysbette nénikénk kis uszkárját kergették, eszelős jókedvvel kuncogtak.

Camille közelebb hajolt, halkan súgta:

– Pontusznak hála ők voltak az utolsók! Mindjárt éhen halok!

– Emlékszel bármelyikük nevére? – kérdeztem, ahogy megindultunk befelé.

– A rokonokén kívül? Egyetlenegyre. – Óvatosan Robin Briord felé biccentett, aki egy csapat fiatalember között állt, épp a csillárt figyelték. Camille kipirult arcán olyasfajta mohóság jelent meg, aminek az égvilágon semmi köze nem volt a közelgő vacsora miatti éhséghez. – Mikor beszéljek vele?

Valaki megkocogtatta a vállunkat.

– Engem nem is üdvözöltök ilyen puccosan?

Megfordultam, és képtelen voltam lenyelni a sikkantásomat.

– Fisher! Hát tényleg te vagy az?

A Heszperoszon, munkával töltött évek megváltoztatták. Megnőtt, kiszélesedett, igazi férfi vált belőle, ismerős, meleg barna szemét nevetőráncok szegélyezték. Amikor testvériesen magához ölelt, éreztem új izmai erejét.

– Nem is tudtam, hogy jössz! – mondta Camille. – Annaleigh, te tudtad?

– Hanna ma reggel említette, de elfelejtettem szólni neked.

Camille pajkosan felvonta a szemöldökét. Kislányként mindketten őrülten szerelmesek voltunk Fisherbe, a kétségbeesett, viszonzatlan szerelemtől szenvedők lelkesedésével követtük őt mindenhová. Ő volt az egyetlen, aki miatt tényleg összevesztünk.

– Elég nagy dolognak tűnik ahhoz, hogy megfeledkezz róla. De biztosan véletlen volt! – Úgy tűnt, mintha csak viccelődött volna, szavainak mégis éle volt. – Meddig maradsz? – fordult vissza Fisherhez. – Olyan rég láttunk már! Hanna biztos nagyon örül, hogy hazajöttél.

Bólintott.

– Édesapátok megkért, hogy maradjak itt a Tajtékig. Szerette volna, ha én is részt veszek az első esti vacsorán.

A néhány hét múlva esedékes első este jelentette a Tajtékfesztivál kezdetét, olyankor ünnepeljük az évszakváltást, azt, hogy Pontusz háromágú szigonyával felkavarja az óceánt. A hideg víz összeér a felette lévő hideg levegővel. A halak lejjebb úsznak, hogy egyfajta téli álomra szenderüljenek, és a falusiak ilyenkor hajót javítanak, hálót foltoznak, és a családjukkal töltik az idejüket. A fesztivál tíz napig tart, és az idő előrehaladtával egyre vadabbá válik. Apu legkiválóbb kapitányai és családjuk mindig szívesen látott vendégek Highmoorban a tenger változásakor, lakomával várjuk őket. Ezzel a hagyománnyal még a legkomolyabb gyászidőszakban sem hagytunk fel.

Camille felragyogott.

– Csodás hír! Alig várom, hogy mindent elmesélj, ami a Vén Maude-ban történt veled! De előbb van egy kis dolgom.

Azzal faképnél hagyott bennünket, szemét végig Briordon tartva, nagy kört leírva megindult felé.

Fisher megragadta a kezemet, körbefordított.

– Milyen csinos vagy ma, kis Halacska! Hogy megnőttél! Beleférek még a táncrendedbe? Vagy már megtelt? Anya mindig mondogatta, hogy túl későn eszmélek.

Kinyitottam csinos papírlegyezőmet, és felé nyújtottam. A legyező táncrendként is szolgált, de a hajtások meglepő módon üresek voltak. Lysbette nénikém addig nyaggatta Wilhelm bácsikámat, míg az felkért az első kétlépésesre, egy távoli unokatestvér pedig foxtrottra hívott. Úgy sejtettem, vacsora után több partnerem akad majd. Mégiscsak a díszvendégek nővére vagyok!

– Micsoda szerencse! – jegyezte meg Fisher az üres helyek láttán. – Lehetek olyan merész, hogy egy keringőre kérjelek fel?

Elegánsan feljegyezte a nevét.

– Beírhatod magadat mindenhova! – feleltem félig komolyan.

A nővéreimmel mind kitanultuk a tánc fortélyait – Berta fel-alá táncoltatott bennünket a szalonban, és Camille mindig kényszerített, hogy én vezessek –, szellemesen társalogni és szemérmesen flörtölni viszont nem tudtam. Már a gondolattól is kivert a víz, hogy egy egész estén keresztül bájcseverésznem kell majd.

Fisher tovább tanulmányozta a táncrendemet, majd kiválasztott még egy polkát.

– Sajnos csak ennyit ígérhetek, Halacska! Már elígérkeztem Honornek és a hármas ikreknek.

– Végül is az ő szülinapjuk – engedtem mosolyogva. – Évek óta senki sem hívott így!

– Gondolom, már túl komoly hölgy vagy ahhoz, hogy alsóruhára öltözve ússzunk a dagálypocsolyákban. – A következő pillanatban elkomorodott a tekintete. – Őszinte részvétem Eulalie miatt. Szerettem volna eljönni a temetésre, de épp vihar volt. Silas nem akart egyedül maradni.

Bólintottam. Jó lett volna valakivel Eulalie-re emlékezni, de nem ma este.

– Hová ültettek vacsoránál? – kérdeztem, visszaterelve a szót valami vidám, jelentéktelen dologra.

– Még nem volt időm megnézni az ültetőkártyákat. Megragadtam a könyökét, és megindultam a terem közepe felé.

– Akkor menjünk!

* * *

Mercy levegő után kapkodva levetette magát a mellettem álló székre. Ezüstrózsákkal oldalra tűzött göndör fürtjei lekókadtak. Próbálta ugyan leplezni, de láttam, hogy elnyom egy ásítást a keze rejtekében.

– Miért nem mész lefeküdni? – kérdeztem. – Mindjárt éjfél. Csodálkozom, hogy még nem küldtek fel titeket.

– Apu azt mondta, ma este nem kell kislányként viselkednünk. Egyébként is, nem akarok lemaradni a bálról! Lehet, hogy te vagy Camille, meghaltok, és akkor sosem lesz több!

– Mercy!

A homlokát ráncolta.

– Most mi van? Lehet, hogy így lesz. Felsóhajtottam a tapintatlan megjegyzés miatt.

– Kivel táncoltál?

– Lord Asterby fiával, Hansellel. Tizenkét éves! – felelte, igencsak kihangsúlyozva a fiú életkorát.

– Úgy láttam, jól érzitek magatokat. Mercy összevonta a szemöldökét.

– Csak a lovairól beszélt, öt generációra visszamenőleg elsorolta az összes felmenőjüket. Azt mondta, egyáltalán nincs kedve táncolni, csak a szülei kényszerítik.

– Ezek szerint Hansel Asterbynek van még mit csiszolnia a modorán. Sajnálom, hogy nem jöttetek ki olyan jól.

– Az összes fiú ilyen unalmas?

Vállat vontam. Bár nem lepett meg olyan nagyon, Cassius nem volt a meghívottak között. Csakhogy miatta mindenki más egy kicsit kevésbé tűnt vonzónak.

– Nem táncoltál valami sokat – jegyezte meg a húgom. – Camille pedig zabosnak tűnik.

Követtem a pillantását oda, ahol Camille a Lord Briord körüli tömeg közelében állt. Arcizmai megfeszültek, a nevetése túl hangosan csengett.

– Még nem mutatkozott be Camille-nek.

Mercy a tenyerébe támasztotta az arcát. Ha a zenekar lágyabb dallamot játszott volna, ott helyben elnyomja az álom.

– Meg kellene kérdeznünk, miért húzza az időt. Aput leszámítva szóba sem állt egyikünkkel sem! Elég nagy udvariatlanság. Még ha nem is tetszik neki Camille, mégiscsak a hármas ikrek születésnapja van. Legalább őket felköszönthetné.

Ez bizony nekem is feltűnt. Ahogy az is igencsak szembeötlő volt, hogy a táncrendem egyáltalán nem telt be. Fisher kedvessége nélkül úgy tűnhetett volna, hogy petrezselymet árulok.

– Valakinek rá kellene vennie – erősködött Mercy a csészéje felett haragos pillantást vetve a hercegre.

Lenore is csatlakozott hozzánk, hosszú szoknyája szilvaszín vízesésként zubogott alá a szék karfáiról. Egyetlen pillanat alatt magába döntött egy pohár pezsgőt.

– Octavia virrasztása is vidámabb volt ennél a bálnál!

– Te sem táncoltál senkivel? – kérdeztem.

– Csak Fisherrel. Mégiscsak az én szülinapom van! Miért nem ragaszkodhatok hozzá, hogy táncoljanak velem?

Mercy sokat sejtető pillantást lövellt felém.

– Nem értem – panaszkodott Lenore. – Mind olyan csinosak vagyunk!

– Így igaz – értettem egyet.

– Mind jól neveltek vagyunk, rengeteg jó és kiváló tulajdonságunk van – folytatta affektálva, úgy, ahogyan a kontinensen élő arcanniaiak beszéltek.

– Mmm.

– Gazdagok vagyunk! – fakadt ki, amiből úgy sejtettem, nem az első, és nem is a második pohár pezsgőjét fogyasztotta el az imént.

– Ez is így van.

– Akkor miért ülünk itt a sarokban táncpartner nélkül? Lecsapta a poharát az asztalra. Eldőlt ugyan, de nem tört szét.

– Megyek, és meg is kérdezem Lord Briordtól! – jelentette ki Mercy, és már a táncparkett közepén járt, jogos felháborodással telve kerülgette a párokat, még mielőtt megállíthattuk volna.

– Utána kellene mennünk. – Lenore meg sem próbált felállni. – Szégyent hoz saját magára.

– Szégyent hoz Camille-re – jósoltam.

– Ugye, milyen vicces lesz?

Lenore intett az egyik felszolgálónak, aki jegelt, alacsony, széles pezsgőspoharakat kínált a tálcáján. Lekapott kettőt, és az egyiket nekem nyújtotta. Intettem, hogy nem kérem.

– Legszívesebben megidéznék egy szélhámost, csak hogy legyen kivel táncolnom! – nyögte, és felhajtotta az italát.

– Jobb, ha nem mondasz ilyeneket! – figyelmeztettem. – Épp eleget pletykálnak a családunkról így is. Egyébként meg, ha apu meghallja, a fejedet veszi.

Mintha csak őket idéztük volna meg, apu és Morella suhant el mellettünk, ragyogó mosollyal nézték egymást. Nehéz volt elhinni, hogy néhány hete még Eulalie temetésén ültek.

Lenore letette az üres poharat, és felkapta azt, amit eredetileg nekem szánt.

– Most mi van? – kérdezte elítélő tekintetem láttán. – Ma van a szülinapom. Ha már nem táncolok, legalább a pezsgőt hadd igyam! Nézd csak! – mutatott másfelé. – Camille is osztja a véleményemet.

Keresztülpillantottam a táncparketten, és láttam, ahogy Camille felhajt egy pohár pezsgőt, attól remélve bátorságot. Nagy levegőt vett, megcsipkedte az arcát, hogy rózsásabbnak tűnjön. Ajka megrebbent, szemlátomást a Lord Briordnak szánt beszédét gyakorolta el.

Még sosem láttam ilyen csinosnak, mint most, ahogy megindult felé.

Ahogy elérte a herceg köré gyűlt tömeg szélét, megtorpant, fejét oldalra billentve hallgatta a beszélgetést. Eltelt egy-két pillanat, majd még néhány, és a rózsás pírnak nyoma veszett. Kezét a szája elé kapta, attól féltem, mindjárt rosszul lesz. Elhátrált a csoportosulástól, hátratántorodva nekiment egy keringőző párnak.

– Mi baja lehet? – kérdezte Lenore.

– Elnézést, nagyon sajnálom! – szabadkozott Camille a párnak, majd odajött hozzánk. Talpra rántott, olyan erővel rántott magával, mint úszót egy elhaladó hajó árja. – Menjünk ki!

– Mi történt?

– Gyerünk már, Annaleigh, kérlek!

Camille csak a kert mélyén volt hajlandó megállni. A mintára metszett sövények közt megbúvó párkányokat ezernyi apró gyertya pöttyözte. Varázslatos lett volna, ha kitisztul a levegő. A ködben viszont különös látványt nyújtottak a kis fények, folytonosan tovatűnő árnyalakokat rajzoltak.

– Nyugalom, Camille! Leültem a szökőkút szélére.

A nővérem a ház felé lendítette az öklét.

– Egy ostoba bohózat ez az egész!

– Nem értem, mi a baj. Mondd el, mi történt!

Átkaroltam magamat, tiszta libabőr lettem. Túl hűvös volt ahhoz, hogy idekint időzzünk, de Camille mintha észhez tért volna a hidegtől. Legalábbis megtorpant, már nem járkált fel-alá.

Néma csendben tanulmányozta Highmoort. Alig látszott az odabent még szikrázó fényben fürdő bálterem. A zenekar muzsikája kísértetiesen visszhangzott a ködben.

– Hány férfival táncoltál ma este? Felsóhajtottam.

– Mi lenne, ha nem nyaggatna mindenki ezzel?

– Hányan kértek fel?

Megpördült, megragadta a vállamat. Különös fény lobogott a szemében. A ködös gyertyafényben Camille félőrültnek tűnt. Kirántottam magamat a szorításából, megdörgöltem a vállamat ott, ahol korábban belemélyedtek az ujjai.

– Hárommal.

– Hárommal. Egész este?

– Hát, igen, de…

Bólintott, mintha pontosan tudta volna, mi lesz a válaszom.

– Mind rokon volt, igaz? És még ők sem vitték túlzásba.

– Tulajdonképpen nem. – Vacogni kezdett a fogam. – Láttam, hogy megpróbáltál szóba elegyedni Briorddal. Mondd már, hogy mit mondott! Halálra fagyunk idekint!

Camille felhorkant.

– Az átok ismét lesújt! Felálltam.

– Nincs semmiféle átok. Visszamegyek.

– Várj! – Ismét elkapott, körmei a karom puha részébe mélyedtek. – Egész este arra vártam, hogy bemutatkozzon, de nem tette. Úgyhogy… arra gondoltam, odamegyek hozzá, felkérem őt én magam.

– Ó, Camille!

A homlokát ráncolta.

– Hallottam, hogy az egyik testvérével beszél. Az öccse cukkolta, hogy kérje fel Ligeiát egy táncra. Nemet mondott. Az öccse megkérdezte, miért nem, hiszen olyan szép.

– És mit felelt?

Camille reszketve kifújta a levegőt.

– Azt mondta, hogy igen, Ligeia tényleg nagyon szép. Szép, akár egy csokor belladonna.

Nem ismertem ezt a virágot, próbáltam szétszedni a szót, úgy értelmezni.

– Gyönyörű nők?

– Nadragulya. Méreg. Azt hiszi, megátkoztak minket, hogy aki a közelünkbe merészkedik, arra ráragasztjuk az átkot. Ezért nem táncol velünk senki!

– De hát ez nem…

– Jaj, Annaleigh, dehogynem! Gondold már végig! Akár van átok, akár nincs, az emberek elhiszik. A nép szemében megmérettettünk, és bűnösnek ítéltettünk. Az égvilágon semmi sem változtatja meg a véleményüket, nem számít, milyen csodás bálokat rendez apu. Megátkoztak minket, és többé senki sem fogja másképp gondolni.

Leroskadtam, eszembe jutott, mit súgtak egymásnak az emberek a selkirki piacon. Hogy a találgatások egy szempillantás alatt sértésekké váltak.

– Ez annyira igazságtalan! Camille bólintott.

– És hadd mondjam el neked, hogy a Briord család sem éppen tökéletes! Amikor utánanéztem, láttam, hogy jó néhány elsőfokú unokatestvér igencsak odáig volt egymásért… Nem csoda, hogy ilyen nagy a füle!

Elmosolyodtam, hiszen pontosan tudtam, hogy egy órája Camille még igencsak nagy reményeket fűzött azokhoz a bevallottan nagy fülekhez.

– Ez még nem jelenti azt, hogy vége mindennek. Vannak más férfiak is. Más hercegek más tartományokban. Olyan tartományokban, ahol még csak nem is hallottak a tucatnyi Thaumasról. Arcannia hatalmas.

Camille undorodó hangot hallatott, majd leült mellém a szökőkút szélére. Összeért az oldalunk, akár a zongora előtt is ülhettünk volna. Hiányoztak azok az idők.

– Még ha meg is találjuk ezeket a messzi hercegeket, amint idejönnek, megtudják. Mindenki rögtön el akarja majd mesélni nekik, szeretnék ők megmenteni őkegyelmességét egy házasságtól, ami megpecsételné a sorsukat.

– Akkor talán elmehetnénk mi hozzájuk.

– Apu sosem adná áldását ilyesmire. – Camille megragadta a kezemet, olyan erősen szorított, hogy némi életet lehelt fagyos ujjaimba. – De legalább mi mindig itt leszünk egymásnak. Nővérek és barátnők leszünk örökké. Ígérd meg, hogy így lesz!

– Ígérem.

Valaki közeledett, a sziluettje nagyobbnak tűnt a ködfalon, mint az lehetségesnek tűnt volna, körülötte köpeny lebegett. Egy pillanatra azt hittem, apu jött ki értünk, de aztán az árnyékos alak megváltozott. Egy nő volt az, nagy szoknyában. Ködfüggöny gomolygott körülöttünk, túl sűrűvé vált ahhoz, hogy kivehessem, ki az, de meghallottam a nevetését, gondtalan volt, üde.

Eulalie volt az. Mérget mertem volna rá venni.

Kiszáradt a szám, ahogy magam elé képzeltem a szellemét, ami kénytelen újra meg újra végigjárni azt a sziklaszéli utat, ahol utolérte a vég. Amikor a köd felszakadozott, rájöttem, hogy kettesben vagyunk Camille-lel a kertben.

Elfehéredő ujjpercekkel szorítottam a nővéremet. Most már csak kénytelen lesz ő is komolyan venni Verity rajzait!

– Te is láttad, ugye?

– Mit?

– Az árnyékot. Az a nevetés… pont olyan volt, mint Eulalie, nem?

Camille kérdőn felvonta a szemöldökét.

– Túl sok pezsgőt ittál.

Lebbenő szoknyával megpördült, és bement, magamra hagyott a ködben.

Bár egy teremtett lélek sem járt rajtam kívül a kertben, ismét cipősarkak kopogását hallottam a hátam mögött, ezért gyorsan a nővérem után eredtem.

11

Szép lassan kinyitottam a szememet, álmos pislogással igyekeztem szabadulni a sarkaiba gyűlő csipától. Úgy éreztem, túl korán van még ahhoz, hogy felkeljek. A bál valamivel három után ért véget, épp a dagály érkezésekor, így mindenkit visszaküldhettünk Asztreára. Világító algával teli színezettüveg-bóják töltötték meg a dokkot, így a vendégek varázslatos környezetben iszkolhattak el Highmoorból, amilyen gyorsan csak udvari cipőjük engedte.

A kerti beszélgetésünk után nehéz volt figyelmen kívül hagyni Camille szavait. Kénytelen voltam végignézni, ahogy a testvéreim újra meg újra megpróbálnak bekapcsolódni a beszélgetésbe, de csak félmosolyok és üveges tekintetek fogadják őket. Apu és Morella mintha észre sem vette volna.

Nyögve megfordultam, legszívesebben elrejtőztem volna a takaróm melege alatt. Csakhogy megcsillant valami az öltözőasztalomon.

Eulalie zsebórája.

Már jó néhány napja meg akartam mutatni apunak, de Verity vázlatfüzete után teljesen kiment a fejemből. Még most is a hideg futkosott a hátamon, ahogy eszembe jutottak a kísérteties rajzok.

Kivettem a tincset az órából, és az ujjaim között tekergetve tanulmányoztam a szőke hajszálakat.

Először értetlenül néztem a kis drótdarabra – eddig szalagot, csipkét láttam csak ilyen esetekben –, de a zsebóra belseje láttán hirtelen megvilágosodtam.

Edgar egy órásmesternél inas. Drótok és rugók között dolgozik.

Levágta volna egy tincsét, hogy a szerelme jeléül Eulalie-nek ajándékozza?

Összevontam a szemöldökömet. Eulalie gyilkosa nyilván visszautasított kérő lehetett, valaki, akit felzaklatott, hogy a nővérem visszautasította a közeledését. De ha Eulalie megtartotta az órát és a benne rejtőző tincset, akkor nyilván viszonozta az udvarlója érzéseit. Mi másért tartotta volna meg?

Mégis, Edgar annyira idegesen viselkedett a piacon. Alig várta, hogy megszabaduljon tőlünk.

Tehát tud valamit. Más magyarázat nem lehetséges.

A zsebórával babráltam, töprengtem, mitévő legyek. Egyértelmű volt, hogy beszélnem kell vele, de ugyan mit mondhatnék? Túl nagy falatnak tűnt ez ahhoz, hogy egyedül magamra vállaljam. Határozott kattintással lecsuktam az óra fedelét, és lementem a földszintre, hogy megkeressem apámat.

Berontottam az ebédlőbe, de azonnal láttam, hogy nem a megfelelő pillanatban érkeztem meg.

Camille elfehéredő ujjakkal szorította a villáját, úgy aprította a füstölt heringjét, de inkább tűnt trancsírozásnak a dolog, mint reggelinek. Rosalie durcásan dédelgette a teáját, Ligeia pedig idegesen rágcsálta ezüstre festett körmét. Lenore még ágyban volt, valószínűleg épp kialudta a jól megérdemelt, pezsgő okozta fejfájást.

Apu megfeszített állkapoccsal ült az asztalfőn, szeme körül fáradtan ráncok feszültek.

– Ez volt a legelső társasági eseményetek. Talán zavarba ejtette a vendégeket, hogy ilyen sokan vagytok.

Camille a homlokát ráncolta, ajkát vékonyra préselte, kifutott belőle a vér.

– Egyetértek, apu. A megátkozott Thaumas nővérek valóban zavarba ejtik az embereket.

Villája csikorgott a porcelántányéron, amit aztán ellökött magától.

Nyilván elmesélt apunak mindent, amit előző este hallott. Apu felsóhajtott, legyintett Camille vádló szavaira.

– Senki sem hisz átkokban, csak azok a nevetséges flótások a faluban.

Camille dühében az asztalra csapott.

– Robin Briord nem éppen halaskofa, és ezt bizony az ő szájából hallottam! Sosem lesz kérőnk, egyikünknek sem! Mindannyiunkat bemocskolt a nővéreink halála.

Rosalie szemébe könnyek szöktek.

– Tényleg ezt mondta? Camille bólintott.

– Jobb, ha áldjuk a jó szerencsénket. Highmoor legalább örökké a miénk lesz. Amikor apu meg… Amikor én leszek a hercegnő, ez ugyanúgy az otthonunk marad. – Felhorkant, szeme sötétnek tetszett, viharos érzelmek tomboltak benne. – A megátkozott vénlányok háza.

Halk sikkantást hallottam oldalról. Időközben a hálóinges Morella belopakodott a szobába. Fogalmam sem volt, mennyit hallott, de annyit mindenképpen, hogy kifusson a vér nyúzott arcából. Próbáltam rámosolyogni, de elhúzódott, a hasát dédelgette.

– A fiamon is átok ül majd? – kérdezte némi kétségbeeséssel, cincogása elhallatszott a reggelizőasztalig.

Apu azonnal felugrott a székéből.

– Drágám, hiszen aludnod kellene! Egy ilyen izgalmakkal teli este után pihenésre van szükséged.

– Apu, szeretnék beszélni veled valamiről – szólaltam meg, ahogy felénk sietett.

– Ne most, Annaleigh!

– De fontos. Arról szeretnék…

– Azt mondtam, ne most! Ennyit bírtam ma reggel a fontos mondanivalókból!

Figyelmeztető pillantást vetett Camille-re, majd kikísérte Morellát a szobából.

Fújtam egyet, ahogy kiléptek. Zsebre vágtam az órát. Az asztalt még mindig lila csokrok díszítették, felfordult a gyomrom a hervadó liliomok illatától. Töltöttem magamnak egy csésze kávét, és úgy ahogy volt, feketén az asztalhoz vittem, aztán mély sóhajjal lezuttyantam.

– Milyen drámai – motyogta Camille. Végigfuttattam az ujjamat a csésze fülén.

– Senkinek sem tetszik ez az egész, de azért nem kell kínoznunk vele.

Camille felém fordult.

– Mégis mióta védelmezed? Te is ugyanúgy utáltad!

Rosalie és Ligeia az ajtót fürkészte, azon tanakodtak, vajon megúszhatják-e, ha most rögtön kisietnek.

– Nem utáltam. Az új testvérünket hordja a szíve alatt, legyen fiú vagy lány, és egyre nehezebben viseli. Azért egy kicsit lehetnénk vele kedvesebbek, nem?

– Mégis mennyire lenne velünk ő kedves, ha a kis napistene örökölné Highmoort? Komolyan azt gondolod, hagyná, hogy nyolc vénlány éljen itt? Repülnénk innen, gyorsabban, mint Zefír nyilai.

Ebben a pillanatban megérkezett Verity, az utolsó lépcsőfokról leugrott.

– Ki gyorsabb, mint Zefír? Senki sem hagyhatja le a szélistent!

Figyelmeztető pillantást lövelltem Camille felé. A gráciáknak nem kell tudni, ha viszály alakul ki köztünk és Morella között.

– Ezekben a cipellőkben te biztosan! – jelentettem ki, amint észrevettem a Verity köntöse alól kikandikáló tündércipőket.

Azóta hordta őket, hogy megérkeztek. Azon sem csodálkoztam volna, ha még alváshoz sem veszi le.

Verity elmosolyodott, megpördült, hogy megmutassa őket, majd a tálalóasztal felé fordult, és lábujjhegyre állva szemügyre vette a péksüteményeket. Camille segített neki teleszedni a tányérját. Előbb egy jó nagy adag füstölt heringet tett rá, csak utána adta oda az erdei gyümölcsös pitét, amire Verity mutatott.

– Legszívesebben visszafeküdnék! – vallotta be Rosalie, összefonta a karját az asztalon, és letette a fejét. – Kimerítő volt egész éjszaka nem táncolni.

– Ez nem igazság! Nekem tanulni kell! – kiáltotta Verity.

Felmászott a székére, és várta, hogy Camille odahozza a reggelijét.

– A halat először!

Verity csúnyán nézett rá.

– A tiéd még mindig a tányéron van.

– Én vagyok a legidősebb – vágott vissza Camille. Verity kiöltötte a nyelvét, de végül csak nekilátott.

– Mit csinálsz ma délelőtt, Annaleigh?

Az óra égette a zsebemet, de nem akartam most előhozakodni ezzel a témával. Hiszen a felszín alatt végig ott bugyogott a veszekedés lehetősége.

– Gondoltam, sétálok egyet a parton, szedek hínárt. Morella lassan kifogy a kenőcsből.

– A parton?

Mind megfordultunk, és láttuk, hogy Fisher áll a bejáratnál.

– Mit szólnál egy kis társasághoz? Kievezhetünk a kis szigethez, ahol az a sok dagálypocsolya van. Ott biztos mindent megtalálsz.

Magamon éreztem ugyan Camille pillantását, de mosolyogva bólintottam.

– Reggeli után? Fisher elvigyorodott.

Apu sietett be a szobába, és így szólt:

– Beszélnünk kell! – Végignézett, megakadt a szeme Verityn. – Kicsim, menj, reggelizz ma a szobádban! Különleges alkalom.

Verity szeme felcsillant.

– Bajban vannak? Camille nem ette meg a heringjét.

– Tényleg? Lehet, hogy beszélni fogok vele erről is.

Verity elégedetten, pitével a kezében kisietett a helyiségből. A halat a tányéron hagyta.

– Fisher, magunkra hagynál minket? Beszélnem kell a lányaimmal. Magunk közt.

Fishert azonnal elnyelte a folyosó.

Apu várt egy kicsit, majd felénk fordult.

– Morella nagyon zaklatott – fogott bele. – Vigasztalhatatlan. Camille megfeszült, szemlátomást nem akarta beadni a derekát.

– Gondolj bele, mi hogyan érezzük magunkat! Mi vagyunk veszélyben, lehet, hogy még a baba születése előtt mind meghalunk.

Apu sóhajtott egyet.

– Senki sem hal meg.

– Akkor teljesen feleslegesen aggódik, nem igaz? – Camille hátradőlt a székében. – Gondolom, szeretnéd, ha bocsánatot kérnék, amiért olyasmiről beszélgettünk, amihez neki semmi köze, de úgy döntött, kihallgatja.

Apu a hajába túrt.

– Csak ne emlegessétek többet a dolgot! Sem akkor, amikor ő a közelben van, sem magatok közt. Tiltólistára teszem az átkot. Ami nem létezik – tette hozzá. – Na mármost, délután el kell utaznom a fővárosba. Legalább egy hétig odaleszek, talán tovább is. Van egy rémes ügy, amiben Alderon király szeretné kikérni a Titkos tanács véleményét. – Ismét felsóhajtott. – Morella sokkal fáradtabb, mint mutatja, és jót tenne neki, ha gondoskodnának róla, míg én nem vagyok itt. Akár el is lehetne kényeztetni. Értitek, mire gondolok?

Rosalie-vel és Ligeiával bólintottunk. Camille szándékosan.

húzta az időt, de végül ő is biccentett.

– Helyes – vágta rá apu, majd kiviharzott a szobából, még csak hátra sem nézett.

Legszívesebben apu után szaladtam volna, hogy megmutassam neki az órát, de túl zsémbes kedvében volt, úgysem hallgatott volna meg. Csak rám ripakodott volna, és akkor aztán semmiképp sem vesz komolyan. A kávémra meredtem, azon morfondíroztam, hogyan tovább.

Kisvártatva Fisher dugta be a fejét a folyosóról.

– Annaleigh! Mehetünk? Eltoltam a csészémet.

– Jövök már!

12

Az égbolt végeláthatatlan kékségnek tetszett, ahogy megindultunk a Salten túlfelén található kis sziget felé. Egy hete nem láttuk a napot, de most verőfényesen sütött, mintha csak bocsánatot akarna kérni a hosszú távolmaradásáért.

Fisher irányította a kis csónakot, én pedig a nyílt vizet figyeltem, a tengeri teknősöket számoltam. Ezek az óriási lények voltak a kedvenceim. Tavasszal a nőstények kimásztak a tengerpartjainkra, lerakták a tojásaikat. Nagyon szerettem végignézni, ahogy kikelnek. Erőteljes mellső úszóikkal, hatalmas bölcs tekintettükkel a kisteknősök tökéletes kicsinyített másai voltak a szüleiknek. Kirobbantak a tojásból, és már iszkoltak is lefelé a parton, a só népéhez hasonlóan hívta őket a tenger.

– Nézd! – mutattam előre, ahogy néhány méternyire tőlünk egy óriási, kérges páncél törte át a vízfelszínt. – Ez a tizenkettedik!

Fisher kihasználta a lehetőséget, hogy megpihenjen, leeresztette az evezőket.

– Ez a legnagyobb eddig. Nézd, mekkora a páncélja!

Végignéztük, ahogy az állat nagy levegőt vesz, majd visszabukik a víz alá. A szél összeborzolta Fisher haját, kiemelte a napszítta csíkokat, és ismét megdöbbentett, mennyit változott, mióta elköltözött Highmoorból. Tekintetünk összekapcsolódott, arcán féloldalas mosoly jelent meg.

– Gyönyörű, igaz? – bökött állal a mögöttem elterülő sziget felé. Hátrapillantottam Highmoorra. Négy szintje meredeken kapaszkodott az ég felé a sziklás dombtetőn. A halványszürke kőhomlokzaton borostyán futott. A csúcsos tetőn a kék és a zöld cserepek csinos mintát adtak ki, úgy ragyogtak, akár egy sellő koronaékszere.

Tekintetem a sziklaszéli útra siklott.

– Mintha soha semmi rossz nem történhetne itt, igaz? Fisher összehúzott szemöldökkel bólintott.

– Azt hiszem, nem a legjobb pillanatot választottam ma reggel, hogy bemenjek hozzátok.

– Ezzel nem vagy egyedül.

Hallgatása gyengéd unszolás volt, hogy fejtsem ki bővebben.

– Meg akartam beszélni valamit apuval, de Camille-lel összevesztek az átkon, és nem tudtam elmondani neki. Most meg elment a fővárosba, és ki tudja, mikor jön vissza.

– Ennyire fontos dologról volt szó?

– Reggel még úgy éreztem.

– És most? Vállat vontam.

– Kénytelen leszek várni, akár fontos, akár nem.

Fisher az evező nyelére kulcsolta az ujjait, mégsem indultunk tovább.

– Beszélhetünk róla, bármiről legyen is szó. Talán segíthetek. Végigsimítottam a zsebórán, de nem húztam elő.

– Azt hiszem… Lehet, hogy Eulalie-t meggyilkolták.

Fisher összevonta a szemöldökét, borostyánszín szeme elsötétült.

– Anya azt mondta, lezuhant a szikláról.

A szálldosó tincseket a fülem mögé simítva bólintottam.

– Így történt.

– De szerinted nem baleset volt – találta fején a szöget. Megkockáztattam egy pillantást az irányába, a szemébe néztem.

– Nem az volt.

– Miért nem mondtad el Ortunnak? Régen minden problémáddal rögtön hozzá futottál.

– El akartam, de… megváltoztak a dolgok. Ő maga is megváltozott. Nagyon sokfelé kell figyelnie – magyaráztam inkább saját magamnak, mint Fishernek. – Már nem özvegy, aki a rengeteg lányával él egy fedél alatt. Ismét megházasodott. Csak azt kívánom, bár…

– Mondd csak! – biztatott, amikor egyértelművé vált, hogy nem fogom befejezni a mondatot.

Ajkam mosolyra húzódott, hiába nem éreztem szemernyi vidámságot sem.

– Bárcsak rábízhatnám, hogy oldja meg ő. Úgy érzem, túl nagy falat ez számomra.

Fisher elmosolyodott.

– Kár, hogy nem tudjuk megkérdezni magától Eulalie-től, hogy mi történt. Ő aztán sosem hagyott ki semmilyen részletet, mi?

– Soha – értettem egyet.

Összefonódott a tekintetünk, és a pillanat intimitása megmelengette a bensőmet. Jólesett olyasvalakivel beszélni Eulalie-ről, aki tényleg ismerte őt. Amennyit a bálra készültünk, úgy éreztem, mintha elfeledkeztünk volna róla.

– Emlékszel, amikor Eulalie…

Elcsuklott a hangom, hirtelen a sírás fojtogatott.

– Ó, Annaleigh! – mondta Fisher, és azonnal átkarolt.

A mellkasához nyomtam az arcomat, hagytam, hogy magához öleljen, átvegyen egy kicsit a fájdalmamból. Nyugtató, körkörös mozdulatokkal simogatta a nyakamat, mire fellobbant bennem valami, ami határozottan elütött a gyásztól. Hallottam, ahogy felgyorsul a szívverése, éppúgy, ahogy az enyém is. Nem mozdultam, csak számoltam a dobbanásokat, elmerengtem, mi lenne, ha hagynám, hogy megtegye a következő lépést. Csakhogy szinte már hallottam is Hanna éles ciccegését, mire elhúzódtam.

Fisher hosszan, némán tanulmányozott, majd ismét felvette az evezőket. Nekifeszült a hullámoknak, ismét a kis sziget felé kormányozott bennünket.

A szám sarkába haraptam, rettentően szerettem volna oldani a hangulatot. A levegő hirtelen túl sűrűvé vált, megtelt mindazzal, amit nem tettünk meg.

– Fisher? Hiszel a szellemekben?

Azelőtt buktak ki a számon a szavak, hogy egyáltalán végiggondolhattam volna őket, és bár attól féltem, bolondnak tart majd, derűsen összehúzta a szemét.

– Szellemekben? Mármint…

Megmozgatta az ujjait, próbált ijesztőnek tűnni.

– Nem, valódi szellemekben. Kísértetekben.

– Ó, hogy azokban!

A hullámok sötétebbé váltak körülöttünk, ahogy elhaladtunk a mélység felett. A kis sziget zugaiban sirályok tanyáztak. Elrepültek felettünk, élelmet kerestek a fiókáiknak.

– Kisfiúként még hittem. Azt hittem, jó móka különböző történetekkel előállni, hogy jól ráijesszek a fiatalabb gyerekekre a konyhában. Egyszer egy olyan ijesztő dolgot meséltem a szakácsnő lányának, hogy egy héten keresztül rémálmai voltak, és végül eljárt a szája. Anyám nem igazán örült neki.

– És most?

– Nem tudom. Szerintem az ember eljut egy olyan pontra az életben, amikor a szellemek már nem mókásak. Amikor a szeretteink meghalnak… ahogy apám, anyád és a nővéreid… A gondolat, hogy itt ragadhatnak… egyszerűen elviselhetetlen, nem? Elképzelni sem tudok ennél rosszabb sorsot. Hogy nem hallanak, nem látnak. Olyan emberek vesznek körbe, akik napról napra egyre kevésbé emlékeznek rád. Teljesen megőrülnék tőle, te nem?

– Felhagyott az evezéssel. – Sok idő telt el, de azért még felismerem ezt az arckifejezést. Valami zavar. Nem csak ez  az Eulalie-dolog. Valami más is. – Kinyújtotta a kezét, megszorította a térdemet. – Tudod, hogy nekem bármit elmondhatsz.

– Verity szellemeket lát. – Sebesen buktak ki a számon a szavak, mint ahogyan a folyóvíz zúdul le a sziklaszirten. – Avát, Elizabethet, Octaviát, és most már Eulalie-t is.

Fisher mély levegőt vett.

– Tényleg?

Legyintettem, szerettem volna félresöpörni a témát.

– Abszurdul hangzik, tudom.

– Nem, dehogyis. Csak… Hogy néznek ki?

Meséltem neki a vázlatfüzetről, a kelésekről, a kitört nyakakról, a szétálló végtagokról, a véres csuklókról.

– Ó, Verity! – sóhajtotta. – Ez rémes! A homlokomat ráncoltam.

– És az a helyzet, hogy… most, hogy elmesélte, folyton attól félek, hogy belépek a fürdőszobába, és ott lebeg Elizabeth arccal lefelé a véres fürdőkádban, vagy Octavia összezúzott testét látom majd a dolgozószobában. Képtelen vagyok száműzni ezeket a gondolatokat. Mindenhol a nővéreimet látom.

Fisher hüvelykujja meleg köröket rajzolt a térdemre.

– Iszonyúan hangzik. De… mármint… – Elhallgatott. – Azért mégsem látsz ilyeneket.

– Nem hiszel nekem.

Összefontam a karomat, hiába a verőfényes napsütés, hirtelen fázni kezdtem.

– Elhiszem, hogy felzaklatott, és ez teljesen természetes, nincs miért szégyenkezned. De azért csak nem hiszed el, hogy Verity tényleg szellemeket lát, ugye?

– Nem tudom, mit gondoljak. Ha nem valóságosak, akkor miért rajzol ilyen rémes képeket?

Fisher vállat vont.

– Talán számára nem olyan rémesek. Gondolj csak bele! A születése óta gyászol. Volt olyan időszak, hogy nem a veszteség fájdalma vette körbe? – Fisher kisöpörte kócos tincseit a szeméből. – Azért ez mégiscsak hatással van az emberre, nem?

– Végül is…

Még egyszer megszorította a lábamat.

– Nem érdemes annyira aggódni miatta! Valószínűleg elmúlik. Mindenkinek vannak fura időszakai.

– Emlékszem is a tieidre – jegyeztem meg, és váratlan mosolyra húzódott a szám.

Fisher felnyögött, ismét hadba szállt a hullámokkal.

– Ne emlékeztess rá, ne emlékeztess rá!

– Örökké emlékezni fogok arra, ahogy sikítoztál! – Elvigyorodott, de egy pillanatra az a különös érzésem támadt, hogy fogalma sincs, miről beszélek. Felvont szemöldökkel egyértelművé tettem: – A tengeri kígyó!

Fisher szeme felcsillant.

– Ó, hogy az! Nincs azzal semmi baj, ha az ember felkiált, amikor egy olyan óriási kígyót lát. Az életben maradást szolgálja.

– De hát csak egy kötéldarab volt! – kiáltottam, és már nevettem is az emléken.

Épp kagylókat gyűjtöttünk a tengerparton, amikor a tenger a partra sodorta egy szétszakadt háló darabját. Fisher megragadta a kezemet, rohanni kezdett, és torka szakadtából mérges kígyókról és a közelgő végről üvöltött. A lányokkal egész nyáron köteleket hagytunk szerteszét, hátha Fisher véletlenül beléjük botlik.

– Kötél, kígyó, egyre megy – nevetett velem.

A csónak a kis sziget fekete homokjára futott, lezárva a témát. Kiugrottam, és segítettem Fishernek kihúzni a partra. Messzebb, a sziklás kiszögelléseknél voltak a dagálypocsolyák. Dagálykor a kis szigetet teljesen ellepte a víz, de ahogy a tenger visszahúzódott, mindenféle kincsek maradtak hátra a bazalton. Mindig akadtak tengeri csillagok, szivárványszínű tengeri rózsák, néha még csikóhalak is, itt ragadtak a dagály visszatértéig. Az egyenetlen sziklaszéleken gyakorta fennakadt a hínár. A dagálypocsolyákban mindent megtalálhattam, ami csak kellett.

– Jól érezted magad tegnap este a bálon? – kérdeztem kutakodás közben.

– Határozottan a legelőkelőbb esemény volt, amin valaha is részt vettem. Te?

– Hálát adtam, amiért ott voltál. Máskülönben egyikünk sem táncolt volna.

Fisher arcára hirtelen kiült a felismerés.

– Azt mondtad, apád és Camille az átokról vitatkozott. Az emberek tényleg hisznek benne?

– A jelek szerint.

– A családodat iszonyatos balszerencse-sorozat sújtja, de attól még nem… – Elhessegetett egy futórákot, ami megküzdött vele a hínárért. – Sajnálom.

– Engem annyira nem érdekelt a dolog. De Camille most már örökös. Elvárják tőle, hogy jól menjen férjhez, és aggódik, hogy vénlány marad, ha minden egyes bálon kénytelen petrezselymet árulni.

Fisher oldalra billentett fejjel merengett.

– Bár elvihetnénk mindenkit a szigetről, elég messze Salanntól, ahol senki sem hallott még a Thaumas-átokról.

– Én is pont ugyanezt mondtam tegnap este! De Camille szerint esélytelen.

Fisher elfordult a szigettől, tekintetével Salten partjait kereste, mintha egy elfeledett emléket próbálna épp a felszínre hozni.

– Vajon ha… – Vállat vont, kinevette saját magát. – Valószínűleg csak pletyka az is. Nem szóltam.

– Mi az? – kérdeztem, ahogy odaléptem mellé lehajítani a zsákmányomat.

– A konyhában rengeteg dolgot hallani gyerekként. De valószínűleg puszta kitaláció az egész.

– Fisher! – nyaggattam. Felsóhajtott.

– Egy kicsit őrültségnek tűnhet. De emlékszem rá, hogy hallottam valamilyen átjáróról, egy titkos ajtóról. Az istenek számára.

– Az istenek számára? Mit keresnének ők Highmoorban?

– Réges-régen sokkal többször beleavatkoztak a halandók dolgába. Szerették, ha kikérték a véleményüket mindenféle témában, a művészettől a politikáig. Vannak, akik még mindig szeretik. Tudod, hogy Arina folyton felbukkan a fővárosi operaházakban és színházakban. Hangoztatja, milyen fontos múzsa.

Bólintottam.

Fisher megdörgölte a tarkóját.

– Hát, végül is mégsem jöhetnek hintón a Szentélyből, nem? Valamiképpen el kell jutniuk a mi világunkba. Úgyhogy vannak ezek az ajtók. Emlékszem, az egyik inas azt mesélte, van egy Saltenen is, Pontusz használta az utazásaihoz. Valami mágikus szót kell kimondani, úgy el lehet jutni különböző helyekre, messzi-messzi vidékekre, ennyi az egész! – Csettintett egyet. – De ez csak legenda.

Egy ilyen ajtón bizonyára látszik, hogy különleges, és én egész biztos, hogy nem láttam semmi ehhez foghatót Saltenen. Valószínűleg tényleg mendemonda az egész. Ugyanakkor…

– Azt mondta, hogy merre van Pontusz ajtaja? – kérdeztem, és összerezzentem a hangomban csendülő remény hallatán.

Fisher a fejét rázta.

– Felejtsd el, Annaleigh! – Felkapta a kosarat, megrázta a benne lévő dolgokat. – Gondolod, hogy ennyi elég?

– Bőven, köszönöm. Morella biztos hálás lesz érte.

Letuszkoltuk a csónakot a parton, bele a vízbe. A nap ragyogott ránk, meleg aranyfényt árasztott mindenre. Fisherre tévedt a pillantásom. Megfeszülő alkarját figyeltem, miközben keresztülevezett az öblön, és próbáltam felidézni, milyen érzés volt, amikor átölelt.

Csobbanás hallatszott elölről, véget vetett az álmodozásnak. Zöld uszonyra lettem figyelmes.

Egy tengeri teknős!

A vizet kémlelő Fisher arca megrándult.

– Annaleigh, ne nézz oda!

Vörös csáp törte át a felszínt, agresszív mozdulatokkal kígyózott. Lehervadt a mosolyom. A vörös kalmárt jelentett, és ez bizony óriásinak tűnt.

Legszívesebben felsikoltottam volna, ahogy elhaladt mellettük a csónak. A tengeri teknős az életéért küzdött. A kalmár köré fonta a csápjait, megkapaszkodott benne, rátekeredett, próbálta széthúzni a páncélját. A kalmárok nem esznek teknőst, még egy ilyen nagyra nőtt példány sem.

Csakis a rosszindulat vezérelte.

13

Ujjaim végigsiklottak a zongora billentyűin, hangsorokat csaltak ki belőlük. Bonyolult darab volt, tele gyorsan ereszkedő dallamokkal és hirtelen meglóduló hangváltakozásokkal, nagyon oda kellett figyelni rá. Sajnos nem tudtam teljesen a darabra koncentrálni, és még én magam is összerezzentem a hangok hallatán.

Apu már egy hete oda volt. Nem írt rögtön a megérkezése után, és Morella pánikba esett, aggódott, hogy lecsapott rá az átok. Amikor végre megérkezett a levél, lekapta az ezüsttálcáról, és felrohant az emeletre, hogy egymaga olvassa el.

Enyhén gömbölyödő hasa hirtelen látványos növekedésnek indult. A baba túl gyorsan fejlődött. Elhívtuk a bábát Astreáról, és amikor kilépett Morella szobájából, komor arcán aggodalom ült.

– Ikrek – jelentette be. – Méghozzá igen mozgékonyak.

A bába kenőcsöt adott, hogy naponta kétszer kenegessük Morella hasát, és a lehető legtöbbet kellett pihennie felpolcolt lábbal, teljes nyugalomban.

Egy újabb hamis hangsor után gyorsan befejeztem a darabot, és a kottát lapozgattam, csak nézegettem azt, amit el kellett volna játszanom.

Az egyik szobalány dugta be a fejét a kék terembe.

– Miss Annaleigh? – szólalt meg, és gyorsan pukedlizett egyet. – Egy bizonyos Mr. Edgar Morris keresi.

Elakadt a lélegzetem. Edgar Highmoorban?

– Engem?

– És Miss Camille-t.

– Reggeli óta nem láttam, de szerintem a szobájában van.

A bál óta a nővérem bezárkózott, mindenkire ráförmedt, aki zavarni merte.

Remegő ujjaimat a szoknyámba nyomtam. A Fisherrel közös csónakázás óta tucatnyi levelet írtam apunak, próbáltam elmagyarázni neki a gyanúmat, és könyörögtem, hogy mihamarabb jöjjön haza segíteni. Végül egytől egyig a tűzben végezték, leginkább egy őrült feljegyzéseire hajaztak. Levélben nem lehetett ezt megbeszélni. Mégis hogy adhattam volna át puszta szavakkal a gyomromat szorító sötét érzést?

– Miss Thaumas, üdvözlöm! – köszönt Edgar, amint belépett a szobába.

Ezúttal is tetőtől talpig feketét viselt, még mindig mélyen gyászolt.

Megfordultam a padon, figyeltem, ahogy végigméri a helyiséget, ahol a gyásznak már nyoma sem maradt. A tükrök ragyogtak a fali gyertyák fényében, és a terem még a felhős délelőtti fényben is sokkal vidámabbnak tűnt, mint amikor Edgar legutóbb itt járt.

– Mr. Morris.

Bár rémes udvariatlanságra vallott, nem álltam fel a zongorapadról, túlságosan letaglózott Edgar érkezése ahhoz, hogy megmozduljak. Mintha most láttam volna őt először igazán a maga teljességében, olyan apróságokra is felfigyeltem, amikre korábban soha. Felső ajka felett apró sebhely futott, ugyanazok az ajkak voltak ezek, amiket egykor Eulalie csókolhatott. És nyilván a kezét is megragadta, amikor Edgar titokban arra kérte, legyen a felesége. Beletúrt vajon a világosszőke tincsekbe? Levette a teknőckeretes szemüveget, hogy belenézzen a hunyorgó, mogyorószín szempárba?

A nővérem miféle titkait őrizhette ez a férfi?

– Mr. Morris, micsoda váratlan meglepetés! – csendült Camille hangja, mielőtt belépett a terembe. Edgar még mindig a küszöbön állt, fogalma sem volt, mitévő legyen. – Annaleigh, kérettél már teát?

Megráztam a fejemet.

– Semmi gond, Miss Thaumas, nem szándékozom sokáig maradni – dadogta Edgar felemelt kézzel, mintha csak meg akarná állítani.

– Martha! – kiáltotta Camille, nem törődve Edgar szavaival. – Szólj a szakácsnőnek, hogy teát szeretnénk, és talán hozhatnál egy tányérral abból a citromos kekszből, amit tegnap sütött!

– Igenis, kisasszony!

– Üljön le, kérem, Mr. Morris! Annaleigh?

– Mi az? – kérdeztem, ültem tovább konokul a padon.

– Nem csatlakozol hozzánk? Hosszas hallgatás után felálltam.

– De, természetesen.

Martha begördítette a zsúrkocsit. Legidősebbként Camille magára vállalta a feladatot, hogy mindenki csészéjét teletöltse. Amint ezzel végzett, kihúzta magát, és szemügyre vette a vendégünket.

– Miben lehetünk ma a segítségére, Mr. Morris?

Edgar belekortyolt a teába, összeszedte az erejét a beszélgetéshez.

– Szerettem volna elnézést kérni a piactéri viselkedésemért. Attól tartok, nem voltam épp magamnál aznap. Megdöbbentett, hogy odakint látom önöket, és annyira… – Megfeszült az állkapcsa. – Nos… az arcuk Eulalie-re emlékeztetett. Igazán váratlanul ért. És… szerettem volna beszélni önökkel. Arról… az estéről.

Ha Camille-t meglepték is a hallottak, hát sokkal ügyesebben leplezte, mint én.

– Pontosan mivel kapcsolatban? – kérdezte, elegánsan kavargatta a teáját, a kanál egyetlenegyszer sem koccant neki a csészének.

Edgar kényelmetlenül fészkelődött.

– Gondolom, most már bevallhatom, hogy itt jártam… azon az estén.

– Tudom – mormoltam olyan halkan, hogy én magam sem voltam benne biztos, mondtam-e egyáltalán valamit.

Edgar szemöldöke felszaladt döbbenetében.

– Eulalie mesélt önnek kettőnkről? A fejemet ráztam.

– A vers a medálban…

Edgar megtörölgette a homlokát a zsebkendőjével. Még az is fekete volt.

– Meglepett, hogy rajta láttam a temetésen. Sosem hordta. A kettőnk titka volt.

– Nyilván nála volt, amikor lezuhant, de nem hiszem, hogy bárki észrevette… A halászok, akik megtalálták, elolvasták a bevésést. Ha nem tették volna, sosem tudom meg, hogy Eulalie-t eljegyezték.

– Eljegyezték? – Camille felhorkant. – Ne butáskodj már! Eulalie-t nem jegyezték el!

Edgar a szék szélére csúszott, aggasztó komolysággal függesztette rám a tekintetét, egyedül engem nézett.

– Honnan tudta, hogy rólam van szó? Annyira vigyáztunk!

– Megtaláltam a zsebórát, amit elrejtett, benne a hajtinccsel. Csak akkor jöttem rá, hogy pont ugyanaz az árnyalat, amikor a piacon levette a kalapját.

– Megtalálta az órát?

– Miféle órát? Annaleigh, mi folyik itt? Edgar most először őszintén elmosolyodott.

– Biztos voltam benne, hogy odaveszett a sóban. Gyűrű helyett adtam neki.

Camille eltátotta a száját.

– Gyűrű helyett?

A homlokomat dörgöltem.

– Azon az estén, amikor Eulalie… El akart szökni Highmoorból Edgarral.

Camille nevetésben tört ki.

– Ez valami vicc? Edgar a fejét rázta.

– Ezt nem hiszem el! Eulalie volt Highmoor örököse. Nem ment volna el csak úgy. Hiszen ide szólította a kötelesség!

– Nem akarta. Sosem vágyott rá.

Ez bizony igaz volt. Apunak úgy kellett elrángatnia őt a vasai hajókészítő műhelyekbe, kényszeríteni, hogy tanulmányozza a főkönyveket, a számlákat. Hányszor ültem a zongoránál, miközben őt elnyomta az álom apu családtörténeti előadásai alatt?

– Még ha így is van, sosem ment volna hozzá egy egyszerű órásinashoz. Ennél többet akart az élettől.

– Camille!

Egyetlen szúrós pillantással belém fojtotta a szót. Edgarról lepergett a sértés.

– Szerettük egymást. Camille felnevetett.

– Akkor nem szökött volna meg. Inkább rendesen feleségül megy önhöz.

– Félt.

– Ugyan mitől? – csattant fel Camille. Edgar vállat vont.

– Abban reménykedtem, hogy önök talán tudják. A sziklaszéli úton kellett volna találkoznunk éjfélkor. Órákon át vártam, de Eulalie nem jött el. Úgy döntöttem, hazamegyek, majd másnap reggel visszajövök. Ahogy ellöktem a csónakomat a szikláktól…

– Megrándult az arca, visszanyelte a zokogását. – Sosem feledem azt a hangot. Mint amikor egy húsdarab a hentespultra csapódik. – Ismét megtörölte a homlokát, arcán könnyek csorogtak. – Egyre csak ezt hallom. Még most is visszhangzik a fülemben. Attól félek, beleőrülök.

– Látta, ahogy lezuhan? – kérdeztem elhűlve. Szemem elkerekedett, hátamon a hideg futkosott. Edgar elkínzottan bólintott.

– Épp eleveztem a sziklák mellett, amikor rájuk zuhant. – Trombitálva kifújta az orrát. – Először azt hittem, megcsúszott. Sötét volt, az újhold világított csak. Talán nem látta az utat. De amikor felnéztem… egy árnyék állt odafent a sziklán. Amikor észrevette a csónakomat, hátraugrott, elrejtőzött a csalitosban.

– Egy árnyék! – kiáltottam.

Camille nagyot kortyolt a teájából, szemlátomást nem hatotta meg Edgar kísérteties története.

– Aztán mi történt?

Edgar elkapta a tekintetét, hangja elvékonyodott.

– Elmentem.

– Otthagyta a nővérünk holttestét a sziklákon. Camille arcán a nyugalom riasztó maszkja ült.

– Nem tudtam, mit tehetnék. Megmenteni nem lehetett. Azonnal szörnyethalt. Máshogy nem történhetett.

Camille nyugalma szertefoszlott, szemében harag villant.

– Meg sem nézte?

Felemeltem a kezemet, hogy lecsillapítsam.

– Camille, senki sem élhet túl egy ilyen zuhanást. Ezt te is tudod. – Edgarhoz fordultam. – Gondolja, hogy lelökték? Ez az árnyalak tette volna?

– Igen.

– Férfi volt? Nő? Látott valami pontosabbat?

– Nem tudom. Közel voltam a sziklákhoz, a hullámok ide-oda lökdösték a csónakomat. Nem sok mindent láttam. De örökké emlékezni fogok Eulalie tekintetére arról a napról, amikor utoljára életben láttam őt. Rettegett. Azt mondta, felfedezett valamit, amit nem lett volna szabad, és menekülnie kell. Akkor még azt hittem, csak valami drámai jelenetről van szó, hogy rábírjon a szökésre… Folyton azokat a rongyosra olvasott románcokat bújta, tudják… De most felmerült bennem…

Megtörölte a szemét, egyszer, majd még egyszer, és végül harmadjára is.

Camille vékony vonallá préselte a száját, már-már ismeretlennek tűnt a szemében tomboló hév.

– Hogy merészel idejönni az otthonunkba, és azt mondani, hogy a nővérünket, akit még mindig gyászolunk, meggyilkolták?

– Gyászolják? – Edgar felhúzta magát, undorodva nézett körbe a teremben. – Igen, látom, mennyire így van. Frissen vágott virág és citromos keksz. Kifényesített tükrök és bálok. Az a vidám ruha nyilván sokat segít az egyébként gyászos hangulatán!

– Takarodjon innen!

Camille olyan hirtelen ugrott fel, hogy a csészéje a földre zuhant. A kiömlő tea átáztatta a szőnyeg puha szőttesét, vérvörös foltot képezett az anyagon.

– Annaleigh? – fordult hozzám Edgar könyörgőn. – Valamit csak tudnia kell!

Belenéztem fájdalomtól csillogó szemébe, de Camille elém lépett, elállta az utamat.

– Roland! – kiáltotta. Edgar szeme tágra nyílt.

– Ne őt… ne! Csak őt ne!

Fisher rontott be a szobába, nyilván hallotta a felzúdulást.

– Camille? Jól vagy?

– Ó, Fisher, hála Pontusznak! – felelte, és odarohant hozzá. – Kérlek, kísérd ki Mr. Morrist Highmoorból! Sajnos mindkettőnket roppantul felzaklatott.

Edgar megragadta a kezemet, ideges ujjai csúszósnak bizonyultak. Megmerevedtem a váratlan támadástól.

Roland is felbukkant, azonnal mozgásba lendült.

– Jöjjön velünk, uram! – ragadta meg Edgar derekát.

– Csak nyugalom! – csitította Fisher, ahogy ő is megpróbálta elhúzni Edgart.

– Eresszenek el! – csattant fel Edgar. – Annaleigh!

Megráztam a fejem, és hátrahúzódtam a székemen, nehogy a csapkodó Edgar eltaláljon. Kiáltásai átkokká váltak, hogy kirángatták a teremből. Pokoli lárma rázta meg a folyosót, majd becsapódott a bejárati ajtó.

Fisher visszatért, az inge kicsúszott a nadrágjából, az ujjrésze elszakadt.

– Mi az ördög történt itt? Ki volt ez?

– Eulalie vőlegénye, már ha lehet hinni neki. Én ugyan nem hiszek – felelte Camille, miközben felszedte az elejtett csészét.

Fisher lerogyott arra a székre, ahol korábban Edgar ült, és elfogadott egy csésze teát Camille-től.

– Szóljunk a hatóságoknak? Ártott bármelyikőtöknek?

– Nem hiszem, hogy szükség lenne rá – felelte Camille. – Valószínűleg hatalmas ostobaságában ő maga megy majd el hozzájuk. – Felém pillantott. – Jól vagy, Annaleigh? Borzalmasan festesz.

Úgy éreztem, gyökeret eresztettem a karosszékben, képtelen voltam megmozdulni. Még sosem láttam senkit, akit így magával ragadott a gyász és a harag.

– Minden rendben, csak… Szerinted ki volt az az árnyék? Camille felhorkant.

– Nem volt semmiféle árnyék. Eulalie-t nem lökték le a szikláról. – Felsóhajtott, a csészéjével játszadozott. – Hihetetlen ez az ember! Hogy így a szemünkbe hazudjon!

Fisher felvonta a szemöldökét, még mindig nem volt világos számára, mi történt.

– Hazudott? Egy árnyékról?

– Arról, hogy meg akartak szökni. Eulalie sosem menekült volna el, főleg nem vele. Hiszen annyi más lehetősége lett volna, sokkal kedvezőbbek is.

Fisher hangosan beleszürcsölt a teájába, és elvett két kekszet a tálcáról.

Camille figyelemmel követte a mozdulatait. Egyetlen szó nélkül felkapott egy kistányért, és átnyújtotta neki.

Fisher szeme összeszűkült a mosolytól.

– Úgy látom, a heszperoszi szokásaimmal már nem vagyok méltó rá, hogy két ilyen finom hölgy társaságában egyek, mi?

– Egy szót sem szóltam.

Fisher testvéries szeretettel meglökte.

– Nem is kellett, Camille. Sosem kellett.

Elmém olyan volt, akár egy fejjel lefelé fordított mézescsupor. Szerettem volna bekapcsolódni a csipkelődésükbe, de végig Edgar elméletén járt az eszem. Egyszerűen képtelen voltam elhessegetni.

– Neked említette Eulalie, hogy olyasmit látott, amit nem lett volna szabad? Hogy hallott esetleg valamit?

Camille a homlokát ráncolta, szemében kihunyt a fény.

– Nem. És te is tudod, hogy mindent megosztott velünk. Az az órás rájött, hogy még egy ilyen lehetősége nem lesz az életben, és megpróbált befurakodni közénk.

– Borzalmas dolog ilyet mondani. Egyértelmű, hogy szerette Eulalie-t.

Camille felnevetett, élesen, szárazon.

– Senki sem fog minket önmagunkért szeretni. Ez a bálon teljesen egyértelművé vált. Ha valaki érdeklődést mutat irántunk, akkor azt a pénz miatt teszi. A rangunk miatt. Azért, amit kisajtolhatnak belőlünk.

– Ezt te sem hiheted komolyan!

– Azt nem hiszem el, hogy te másképp gondolod! Edgar elég mohó volt ahhoz, hogy eltekintsen az átoktól.

Fisher harapás közben dermedt meg, ide-oda járatta közöttünk a tekintetét, nem tudta, mitévő legyen. Intettem neki, hogy nyugodtan elmehet. Igazán nem kell, hogy végignézze ezt a kitörni készülő veszekedést. Hálás mosollyal letette a tányérját, és kiment.

– Most mi az? – csattant fel Camille, amint magunkra maradtunk. – Szerinted talán tévedek?

A zongorához mentem, és összeszedtem a kottáimat.

– Nagyon remélem, hogy igen.

Szipogást hallottam a hátam mögül. Amikor megfordultam, Camille összeráncolt arccal próbálta visszapislogni dühödt könnyeit.

– Végül is, neki legalább volt valakije. Még ha egy ilyen szánalmas kis alak, akkor is férfi.

Egy szívdobbanás múltán letettem a kottákat, és odamentem hozzá, már semmi kedvem nem volt vitatkozni.

– Ó, Camille! Te is találsz majd valakit. Így lesz, egyszerűen tudom!

– Mégis hogyan? Teljesen reménytelen ez az egész. Vénlányként végzem majd, senki sem fog szeretni, soha senki nem fog megérteni. Még csak meg sem csókolt senki soha.

Zokogásban tört ki.

Megsimogattam a haját, végighallgattam a panaszait. A szívem mélyén tudtam, hogy igaza van. Akad-e valaha olyan bátor férfi, aki fittyet hány majd a pletykákra? Azt kívántam, bár kimondhatnám a varázsszavakat, amikkel mindent ismét a rendes kerékvágásba terelhetnék, de fogalmam sem volt, hogyan foghatnék neki.

Megdermedtem. Varázsszavak.

Varázsszavak egy varázsajtóhoz.

Ahhoz az ajtóhoz, amit Fisher említett. Még ha egy ostoba történet volt is csupán, talán elvonná Camille figyelmét a gondjairól. Akár csak egy délutánra.

– Hallottál valaha Pontusz ajtajáról?

Camille vöröslő orral, foltos arccal megtörölte a szeme sarkát.

– Miről beszélsz?

– Fisher azt mondta, elvileg van valahol Saltenen egy ajtó az isteneknek. Arra használják az ilyen átjárókat, hogy könnyűszerrel ide-oda utazgassanak a királyságban. Messzi-messzi vidékekre…

– hallgattam el jelentőségteljesen. Camille a homlokát ráncolta.

– Sületlenségnek hangzik.

– Persze hogy annak hangzik. De milyen mókás lenne, nem? Bárhová elmehetnénk! Bármit megtehetnénk, amit csak szeretnénk, és vacsorára már itthon is lennénk!

Camille kisöpört egy tincset az arcából.

– Fisher szerint létezik?

– Ő mesélt róla.

Azt nem említettem, hogy ő is ostobaságnak tartja.

– És hol van ez az ajtó? Vállat vontam.

– Azt nem tudja.

Camille az ingaórára pillantott, arcára halvány mosoly ült ki. Vidámabbnak tűnt, mint az elmúlt napokban bármikor.

– A gráciák hamarosan végeznek a tanulással. Megkérdezhetjük, van-e kedvük kutakodni egy kicsit.

Felragyogtam.

– Megkeresem a hármas ikreket!

Amint kiléptem a folyosóra, hallottam, hogy Camille felhorkan a kanapén.

– Tizenkilenc éves vagyok, és kincskereső útra indulok egy varázsajtó reményében! – Felpillantott rám. – Legalább a gráciák izgalmasnak találják majd.

14

– Egy mágikus ajtó? – ismételte Honor hitetlenkedve a szavaimat, majd Camille-re pillantott.

Mind a nyolcan a télikertben voltunk, rögtönzött teazsúrt tartottunk, amihez a kellékeket Fisher szolgáltatta. Itt találtunk rá a hármas ikrekre, a fonott kanapékon heverésztek, verseket olvastak és horkantva nevetgéltek. Az utolsó két sort még én is hallottam, és nagyon úgy tűnt, hogy megtalálták Eulalie tiltott köteteit. A gráciák láttán Rosalie a szoknyájába rejtette a könyvet.

Mercy épp egy kekszet csócsált, és ugyanolyan szkeptikus képet vágott, mint a nővére. Masnival összefogott sötét haja selyemként omlott végig az oldalán.

– Mint a mesében?

– Igen, de ezt az istenek használják – magyarázta Camille. – És bárhol lehet, úgyhogy nagyon alaposan körül kell néznünk.

– Hogy néz ki? – kérdezte Verity.

Még ő is kételkedett az ajtó létezésében.

Biztosra vettem, hogy a hármas ikreket lesz a legnehezebb meggyőzni, a gráciákat pedig úgy kell majd visszatartani.

– Jó móka lesz! – ígérte Fisher. – Vagy inkább itt maradtok Bertával? Biztos talál még pár lemásolandó szöveget, míg mi odavagyunk.

A hármas rögtön meggondolta magát, lelkesen felhörpintették a teájukat.

– Hol kezdjünk? – kérdezte Rosalie, felhúzva Lenore-t és Ligeiát. – Hol tartaná egy isten az ajtaját?

– Azt mondtátok, Pontusz akkor használta, amikor fontos dolgokról akart tárgyalni valakivel. Talán apu dolgozószobájában?

– találgatott Mercy. Lenore az orrát ráncolta.

– Azt mindig zárva tartja. Nem fogunk bejutni.

– Na és az öböl a sziget másik felén? – vetette fel Ligeia. – Talán egyenesen a tengerből érkezik.

Honor a szemét forgatta.

– Túl hideg van ahhoz, hogy bemenjünk a vízbe. Egyébként is, az óceán beömlene a nyitott ajtón.

Fisher bólintott.

– Jó meglátás, Honor.

Camille végigfuttatta az ujjait a csészéje szélén.

– Valahogy biztosan el van rejtve… Másképp láttuk volna már korábban.

Rosalie arca felragyogott.

– Azt hiszem, tudom, hol lehet!

És már rohant is végig az úton, át a páfránylevelek és a lecsüngő indák között.

Mi, többiek jóval nyugodtabb tempóban indultunk meg. Az üvegházban túl fülledt volt a levegő a rohangáláshoz.

– Gyertek már, siessetek! – sürgetett bennünket Rosalie a lépcső tetejéről. – Köpeny is kell majd!

* * *

– Mindjárt megfagyok! – sikkantotta Verity, szorosan magára tekerve a köpenye szárnyait.

Csípős szél süvített végig Saltenen, sót hozott fel a tengertől. A hosszúra nőtt fű megsárgult, kiszáradt, jégréteg ropogott a szökőkúton. Már nem kellett sok a Tajtékhoz.

– Hová megyünk, Rosalie? – igyekezett Camille túlharsogni a szelet.

– Kövessetek!

Libasorban poroszkáltunk utána a széllel szemben. Úgy volt a legegyszerűbb, ha lehajtott fejjel követem az előttem haladók által kitaposott utat. A fű szép lassan elkopott, fekete szikláknak adta át a helyét. A levegőben kavargó por és só csípte a szememet.

Amikor megkockáztattam egy pillantást felfelé, láttam, hogy a barlang felé haladunk. Keskeny ösvény vált el a sziklaszéli útról, az vezetett le, le, egyre lejjebb a meredek kőszirtbe vájt kis barlangig. A családunk odabent alakította ki Pontusz szentélyét. Évente négy alkalommal, az évszakok váltakozásakor halat, gyöngyöket hagytunk az ezüstoltáron.

Gyűlöltem ide járni.

Veszélyes út vezetett lefelé. Elég egyetlen rossz lépés, és az ember lezuhan a hullámok közé.

A kis játékunk hirtelen végzetes hibának tűnt.

Megakadt a szemem a tengerből dühödt ökölként kiemelkedő sziklákon. Ott találtak rá Eulalie holttestére. Ha hihettünk Edgarnak, lelökték őt idefentről, nem messze tőlünk, és a gyilkosa még mindig szabadlábon garázdálkodott.

A barlangba érve megkönnyebbülten felsóhajtottam. Átkutatjuk a szentély környékét, és már mehetünk is vissza. Még ad majd annyi fényt a gyér napsütés, hogy lássuk az ösvényt. Aztán biztonságban kutatunk tovább Highmoorban, amíg rá nem ununk a játékra.

– Hol kezdjük a keresést? – kérdezte Rosalie.

Diadalittasan vezetett minket idáig. Most, a zsúfolásig telt barlangban kétség tükröződött az arcán.

Nincs itt semmiféle ajtó.

– Azt beszéltük, valószínűleg elrejtették, igaz? – szólalt meg Fisher, észrevéve, hogy kezd lankadni a lelkesedésünk. – Nézzünk körül! Talán van valahol egy furcsa kő vagy szimbólum vagy… valami.

A barlang szemközti falát, az oltár mögött tengeriüveg-darabkák borították, hullámot mintázva tornyosultak Pontusz szobra fölé. A szobrot aranyból öntötték, még Fishernél is nagyobb volt, a tengeristen magasan a feje fölé emelte háromágú szigonyát, mint aki készen áll arra, hogy lesújtson vele. Nagyrészt egyszerű férfinak tűnt. Mellkasa széles és izmos volt, alul viszont számtalan csáp alkotta a testét.

A tekergő csápokról eszembe jutott az iszonyatos fürdőkádbéli álmom az ikrek báljának napjáról. Még most is éreztem, ahogy a tapadókorongok sora a lábamhoz ér, a csápok megragadnak, körbefonnak. Borzongva hátat fordítottam az aranyszobornak.

– Láttok valamit? – kérdeztem a testvéreimre pillantva.

Verity és Mercy a kőpadok oldalához hajolt. Honor mellettük térdelt, végigsimított a talapzatukat díszítő kagylókon.

– Még semmit.

Rosalie a fejét rázta. Camille-lel a kőfalakat tapogatták, réseket, rejtett zsanérokat kerestek. Ligeia a barlang szájánál állt, a bejáratot övező sziklákat kémlelte. Fisher a közelében állt, készen arra, hogy megragadja, ha esetleg elveszítené az egyensúlyát.

Odaléptem Lenore mellé, aki épp az oltár ezüstlapját cirógatta.

– Hol máshol lehetne? – kérdeztem. – Talán a galériában? Van egy festmény a Tengerről. Vagy a harmadik emeleti fürdőben? A kád egy óriási kagylóhéj, talán Pontusz oda rejtette az ajtót.

– Annyira biztos voltam benne, hogy találunk itt valamit – szólalt meg Rosalie. Összehúzott szemmel, a fejét oldalra billentve nézett körbe a kis barlangban. – A szobrot megnézte már valaki? – Körbejárta, minden szögből szemügyre vette. – Szerintetek is olyan, mintha mozogna a szigonya? Látjátok a réseket az ujjai között?

Egyedül Fisher nőtt olyan magasra, hogy elérje és rendesen megvizsgálhassa.

– Azt hiszem, tényleg mozog…

Lábujjhegyre állva megragadta a fémrudat. A háromágú szigony fémes csikorgással elfordult, ékkövekkel díszített elülső része immár az oltár háta mögé mutatott.

És ekkor megmozdult a fal.

Először illúziónak tűnt, mintha csak a tengeriüveg-darabok csillogtak, tündököltek volna az egyre fogyó délutáni napfényben. De nem, tényleg mozogtak, láthatatlan tengelyeken pörögtek. Csak forogtak, forogtak, egészen addig, míg el nem váltak a faltól, hogy csillámló záporként a földre hulljanak, és felfedjék a tátongó nyílást.

Néma csendben figyeltük a felfedezést, de aztán Verity előreugrott, lehajolt és a földre tapasztotta a kezét.

– Nedves! – kiáltotta. – A tengeri üveg vízzé vált!

– Ugyan már! – lépett közelebb Fisher. Megtapogatta a földet Verity körül. Amikor felnézett, barna szeme tágra nyílt a döbbenettől. – Hogy lehetséges ez?

– Tényleg létezik az ajtó! – suttogta Camille, majd elvigyorodott. – És megtaláltuk!

– Igen, találtunk egy ajtót – feleltem józanul az előttünk tátongó nyílást figyelve. – De hová vezet?

Honor közelebb merészkedett, bepillantott.

– Fáklyák vannak odabent…

Színtelen hangon beszélt, mintha transzba esett volna. Ahogy közelebb lépett az átjáróhoz, Fisher felkapta, feltartóztatta.

– Ne olyan sietősen, kislány! – A hármas ikrek biztonságos ölelésébe vitte a húgomat. – Legjobb lesz, ha én megyek előre. A biztonság kedvéért.

Ökölbe szorított kézzel indult meg. Kapkodta a levegőt, és egy pillanatra talán láttam is a lélegzetvételeit jelző kis fehér pamacsokat, mintha a járatban sokkal hidegebb lett volna, mint magában a szentélyben.

Fisher hátrapillantott.

– Gondoljak valamilyen konkrét helyre, amikor belépek?

Bár Camille bólintott, rémültnek tűnt, elhűlt attól, hová vezettek a vágyai.

– Gondolom, igen?

Fisher vetett ránk még egy pillantást, majd behúzott nyakkal, nehogy beverje a fejét, belépett az alacsony járatba.

– Ó! – csendült döbbenettel teli kiáltása. Aztán eltűnt.

Verity végignézett az átjárón, olyan közel állt a nyíláshoz, amennyire csak anélkül tehette, hogy ő maga is belépett volna.

– Nincs itt!

Mind előresiettünk, hogy bekukkantsuk, de igaza volt. Úgy tűnt, a járat hosszasan kígyózik a sziklában. Oldalt fáklyák sorakoztak, nagy, remegő lánggal égtek, de Fishert sehol sem láttuk.

– Mit műveltünk? – mormolta Lenore kezét a mellkasához kapva. Arca elfehéredett, szeme túlságosan is tágra nyílt. Botladozva a szentély egyik padjáig hátrált. – Hová lett?

– Biztos vagyok benne, hogy mindjárt visszajön – jelentette ki Camille.

– Nem tudhatod! Mi van, ha sosem jön vissza? – zokogta Verity. Remegve a szoknyámhoz bújt. – Mi van, ha megöltük?

Amennyire csak tudtam, előrenyújtottam reszkető kezemet. Riadt kiáltás fojtogatta a torkomat, ugyanis a következő pillanatban eltűnt. A karomat és a könyökömet továbbra is láttam, de a csuklóm megszűnt létezni. Megmozgattam az ujjaimat, éreztem, hogy sikerül, de az égvilágon semmit sem láttam belőlük. Ahogy eltűnt a kezem, Honor felsikkantott, és Ligeia karjába vetette magát. Hátrarántottam a karomat, hirtelen attól féltem, valami rémség a túloldalon megragad és magához ránt. Egy iszonyú pillanatig úgy éreztem, megfeszülő ujjaim valaki máshoz tartoznak.

– Jól vagy, Annaleigh? – kérdezte Ligeia, és megfordította Honort, hogy a húgom lássa, még mindig a helyén van a kezem.

– Azt hiszem, igen.

Egy darabban maradt a kezem, de különös érzés töltötte meg, mintha végig bizsergett volna.

– Hol van Fisher? Miért nem jött még vissza? – kérdezte Rosalie, fel-alá járkált a bejárat előtt, ahogy teltek-múltak a percek. – Valakinek be kellene mennie utána. – Körbepillantott, végigjáratta rajtunk a tekintetét. – Nem?

Kényelmetlen csend ereszkedett rá. Megsimogattam Verity göndör fürtjeit, szégyelltem magam, hogy nem vagyok elég bátor, és nem jelentkezem önként.

– Jól van, majd én! – vicsorgott Rosalie, és már be is lépett az átjárón, még mielőtt megállíthattuk volna.

Fisherhez hasonlóan az egyik pillanatban még láttuk, a következőben pedig már nem.

– Rosalie! – sikoltotta Ligeia, és ő is belevetette magát az átjáróba.

Egyetlen szempillantás alatt eltűnt, mire Lenore felüvöltött. Camille megragadta a karját, még mielőtt ő is beugorhatott volna az ismeretlenbe. Kétségbeesett kiáltásai visszhangot vertek a szentélyben.

– Hideg van, olyan nagyon hideg! – nyögte Lenore vacogó fogakkal.

A hármas ikrek gyakran állították, hogy érzik azt, amit a többiek, nem számít, milyen messze vannak egymástól. A család nagy része gyerekes ostobaságnak tartotta, de én emlékeztem rá, hogy egyszer, amikor a skálázást tanítottam neki a kék teremben, Ligeia megragadta a kezét, döbbenten szorongatta az egyik ujját.

Rosalie halászni ment apuval, és ahogy nagy lelkesen kibelezett egy halat, megvágta a kisujját.

Camille Lenore homlokához érintette a csuklóját.

– Semmi baja.

– Hová lettek? – vinnyogott tovább Lenore. – Most azonnal vissza kell jönniük! Valami baj van. Érzem! Valami iszonyú…

– Mi folyik itt? – vágott közbe Rosalie, ahogy hirtelen, vadul vigyorogva megjelent előttünk. – Úgy csináltok, mintha most látnátok életetekben először mágikus ajtót!

Aztán Ligeia is felbukkant, majd a nyomában Fisher. Mindketten bódultnak tűntek, vidámnak.

– Hol voltatok? – követelt választ Lenore. Felugrott, hogy kétségbeesetten magához vonja a testvéreit. – Nem éreztelek titeket. Jéghideg volt!

– Először tényleg hideg volt – értett egyet Ligeia. – De aztán… annyira csodás is lett!

– Hová lettetek? – kérdezte Camille a bejárat felé araszolva. Nagyon úgy festett, hogy ő maga is be akar menni.

– Megmutatjuk. Ma este! – válaszolt Rosalie sugárzó arckifejezéssel.

– Ma este? – ismételtem.

A  zsebébe  nyúlt, előhúzott egy rakás ezüstborítékot, és kiosztotta őket.

– Igen! A bálon. Mindannyiunkat meghívtak!

– Bál? – Camille megfordította a borítékot, végigfuttatta az ujjait a lehajtott rész alatt. Szemügyre vette a vastag, krémszínű papírt. Az aranyozott széleket. Szemöldöke magasra szaladt. – Ez igazi?

– Ahogy mi magunk is itt állunk előtted! – válaszolta Fisher széles mosollyal az arcán. – Tényleg működik az átjáró! Azt mondtad, vőlegényt szeretnél magadnak, úgyhogy amikor beléptem, elegáns bált képzeltem el, zenét, ruhákat, táncot. Amikor kinyitottam a szememet, egy palota udvarának kellős közepén álltam, ekkorát még életemben nem láttam, és épp bált szerveztek.

– Én pedig meghívattam magunkat! – sikkantotta Rosalie, felnevetett döbbent arcunk láttán. – Jaj, gyertek már! El kell készülnünk! Nem szeretném lekésni az első keringőt.

15

Ahogy a folyosói óra elütötte a tizenegyet, belebújtam a tündércipellőmbe. A bőr még mindig vadonatújként csillogott.

– Nem igazán illenek össze, mi? – kérdezte Camille, és oldalra billentett fejjel tanulmányozta az összhatást.

– Mást nem tudok felvenni. Az összes többi cipőm csizma. – Kidugtam a cipellőt a sötétkék ruhaszegély alól. – De senki sem fogja észrevenni, nem?

Camille összepréselte az ajkát.

– Biztosan nem. És ez a ruha tökéletesen áll rajtad. Mégsem cserélheted le!

Megfordultam, és végignéztem magamon a hálószobai tükörben. Nem akartuk, hogy Hanna megtudja, kiszökünk, ezért egymást öltöztettük. A hármas ikrek már a folyosó végén jártak, a gráciák ruháját gombolták, rájuk erősítették a festett kartonpapírszárnyakat.

Amint visszaértünk Highmoorba, felrohantunk a padlásra, előkerítettük az anyu régi ruháival teli ládákat. Bőséggel volt miből válogatni. A gráciák megtalálták Ava és Octavia gyerekkori ruháit, lelkesen feltúrták őket, és kiválasztották azt a színt, ami a legjobban tetszett nekik.

Amikor előhúztam a ragyogó szatén vízesést a ládából, felsikkantottam, milyen elegáns. Bár elég magas, visszafogott nyakrésszel büszkélkedhetett, a hátrészén a V alakú kivágás mélyre nyúlt, nagy felületet szabadon hagyott a bőrömből, és fűzőt sem kellett vennem alá. A ruha elfeledett arany- és ezüstcsillagokkal teli galaxis volt, gyöngyökkel és fémes fonállal hímezték ki, azok díszítették a ruhaderekat, végigsiklottak a hosszú, uszályos szoknyarészen. Azonnal eszembe jutott róla a meghívó első néhány szava.

Felkaptam a kártyát az öltözőasztalról, és ismét végigfutottam a dombornyomott betűket.

Csillagfényben fürdő, holdfényben ragyogó

Kastélyunkba gyűljön minden álmodozó!

Ha éjfélt üt az óra, már jöhet is a nyitány,

Szárnyaljon a képzelet, legyen édes vagy hitvány!

Iszonyú rémálom vagy napsugaras ábránd,

Úgy jöjj, amilyennek szeretnéd, ha látnánk!

– Témája is van a bálnak – jelentette ki Camille, amint egymás után kétszer is végigolvastuk a meghívókat, és próbáltuk kisilabizálni a lényeget a rímek közül. – Rémálmok és ábrándok.

Verity a homlokát ráncolta.

– Ijesztőnek kell öltöznünk?

Azonnal eszembe jutott a vázlatfüzete, és gyorsan eloszlattam a félelmeit.

– Nem! Van, aki olyan lesz, de nézd csak, itt van: „napsugaras ábránd”. Mind öltözhetünk vidáman.

– Mint a tündérek? Mint a cipőnk?

Bólintottam, mire Mercy és Honor azonnal felsikkantott, hogy ők is tündérek akarnak lenni.

– Te mi leszel? – kérdezte Verity, bizonytalanul méregetve a ruhát a kezemben.

Feltartottam a vállamhoz, hagytam, hogy a kék szatén a testemhez simuljon.

– A nyári napforduló éjszakája, amikor az égbolt megtelik tündöklő csillagokkal és szentjánosbogarakkal.

A padláson még csodás ötletnek tűnt, de most, a ruhát viselve tétováztam.

Végigsimítottam a fényes anyagon, és döbbenten nyugtáztam, hogy egyértelműen érződik a derekam minden egyes íve, mélyedése. Napközben viseltem már korábban is egyszerű ruhákat puha fűzővel, de azok súlyos csipkéből és rakott selyemből készültek, nem ilyen ferde szálirányban szabott szaténok voltak. Úgy ölelte körbe minden porcikámat, akár egy szerető.

– Szerinted értik majd, minek öltöztem? – kérdezte Camille, ahogy még egyszer végigsimított az öltözékén, és színpadias mozdulattal kinyitotta a legyezőjét.

Megtalálta a ruhát, amit Mrs. Drexel az utolsó ruhapróbán említett. Bár a vonalvezetése kissé ódivatú volt, a vérvörös szatén olyan lélegzetelállítónak bizonyult, hogy senki sem figyelhetett fel erre az apróságra. Széles szalag omlott le Camille vállán, hogy elvesszen a temérdek rózsaalakú és szabadon lógó pántlika közt. Szoros rubin nyakékében ide-oda pörgött-forgott, csodálta azt, ahogyan a gyertyaláng visszatükröződött az ékszeren.

Camille kislány korunk óta rettegett a tűztől. A Salann-szigeteket minden ősszel heves viharok sújtják, és bár Highmoor tele van Thaumas-polip díszítette villámhárítóval, teljes biztonságot még azok sem nyújtanak. Évekkel ezelőtt egy kifejezetten rémes szélvihar során tűz ütött ki a gyerekszobában. Túl kicsik voltunk ahhoz, hogy valóban emlékezzünk rá, de Camille esküdött, hogy érezte a friss levegő és az égett fa illatát.

– Talán ha apró lángokat festenél magadra? Felragyogott a szeme.

– Zseniális ötlet!

Ahogy odasietett az öltözőasztalához, a hármas ikrek végigszaladtak a folyosón botrányosan áttetsző levendulaszín zsorzsettruhájukban. Állításuk szerint tengeri nimfának öltöztek, és hirtelen nagyon hálás voltam, hogy apu nincs idehaza. Soha többé nem tehetnénk ki a lábunkat Highmoorból, ha most rajtakapna.

Ismét megnéztem a ruhámat a tükörben.

– Talán jobb lenne, ha mégis a zöld ruhámat venném fel.

– Mi? Dehogy, hiszen olyan szép vagy! – Camille felkent némi narancsszín csillámot a szemére. – És nem fogunk miattad elkésni!

– Csak annyira…

Még egyszer végigfuttattam az ujjaimat az anyagon. Camille fogai megcsillantak a pajkos vigyortól.

– Érzéki.

– Pontosan.

Valaki halkan bekopogott az ajtón.

– Camille? Annaleigh? Camille odasietett.

– Nem lenne szabad idefent lenned! – sziszegte. Fisher hátralépett, nem merte átlépni a küszöböt.

– Tudom, tudom, de oda akartam adni nektek valamit. Felemelte a kezét, átnyújtott két csillogó holmit.

– Álarc? – kérdezte Camille, ahogy elvette az egyiket.

– A palota előtt árulták. Ma este álarcosbált rendeznek. Enélkül nem fogunk bejutni.

– Ó! köszönjük, Fisher!

Camille a keskeny fekete maszkot választotta. Ezüstflitterek csillogtak a szélén, az egyik oldalán pávatollak díszítették.

A nővérem megcsodálta magát a tükörben.

– Tökéletes!

Fisher ugyanazt az öltönyt viselte, mint a hármas ikrek bálján, de Rosalie egy fémes, zöld kendőt erősített a zakójához. A kígyómintát pedig csakis Verity festhette az arcára.

– Rémálmot választottál – jegyzetem meg, ahogy felismertem a gyerekkori félelmét.

Fisher mosolyogva felém fordult, és elakadt a lélegzete.

– Ó, Annaleigh… – Azonnal elpirultam, ahogy megéreztem magamon a pillantását. – Olyan… – Nagyot nyelt, és átnyújtotta az álarcot. – Ez jó lesz?

Csillámporos, ragyogó tüllanyag volt, épp elég széles ahhoz, hogy eltakarja a szemem környékét és a járomcsontomat. Camille mellém lépett, eligazgatta a tincseim végét, és a helyére erősítette az álarcot. Úgy simult a bőrömre, akár egy árnyékok közt elsuttogott ígéret.

– Azt hiszem, mind készen állunk – jelentette ki a nővérem.

Fisher végigpillantott a folyosón, nehogy véletlenül erre tévedjen egy szolgáló.

– Van még valami. – Elsietett a folyosón, majd három pohár borral tért vissza. – A konyháról szereztem, gondoltam, nem árt némi bátorságot merítenünk. – Felemelte a poharát. – Az éjféli bálokra.

– És a szaténruhákra! – tette hozzá Camille, magasba emelve a bort.

Várakozásteljesen felém fordultak.

– És a táncra! Mindig csak a táncra!

* * *

A hold óriási kék sarló volt, megvilágította az utat a füvön és le a sziklán. Olyan alacsonyan függött az égbolton, hogy éreztem, ahogyan magához vonzza a vizet, a hullámokat, sőt, bennünket is. Százezer csillag tündöklött felettünk, mintha ők is remegő izgalommal várták volna az ünnepséget.

Az elkortyolt bor bátorságot adott, magabiztosabban lépkedtem, félresöpörtem az aggodalmat.

Amint elértünk a barlangba, Fisher Pontusz szigonyához fordult, és végignéztük, ahogy a fal elfordul, szertefoszlik és feltárul mögötte a nyílás.

– Ne feledjétek, hogy gondolnotok kell valamire, amikor beléptek a járatba! – figyelmeztetett bennünket Fisher. – Gondoljatok a bálra, a meghívóra! Akkor oda fogtok jutni, de ha valami más jutna eszetekbe, akkor ki tudja, hol bukkantok elő.

– Talán együtt kellene bemennünk – jegyeztem meg, úgy kémleltem a bejáratot, mintha egy szörnyeteg lenne, ami épp arra készül, hogy felfaljon bennünket. – Kézen fogva. A biztonság kedvéért.

A gráciák bólintottak, szemük ezüstflorettnek tűnt a csipkés, strasszos álarcok alatt.

Fisher Rosalie-nek nyújtotta a kezét, aki megragadta Ligeiát. Lenore volt a következő a sorban, majd Honor és Camille. A nővérem kézen fogta Mercyt, aki Veritybe kapaszkodott bele. A kishúgom rám nézett, majd megszorította a kezemet.

– Készen állunk! – jelentette Verity.

Fisher belépett a járatba, majd azonnal el is tűnt.

Figyeltem, ahogyan a testvéreim egymás után belépnek és eltűnnek. Ahogy Verity vidám sikkantással szertefoszlott, megdermedtem. Egy szívdobbanással később meghúzta a kezemet, a láthatatlan világ felé húzott.

Mintha ezernyi ujjhegy táncolt volna a bőrömön, csiklandoztak, nyomogattak, tapogattak és cirógattak. Lehunytam a szemem, hogy kizárjam a zavaró érzést, és előreléptem. Amikor már nem éreztem őket, egy káprázatos fákkal teli erődben találtam magamat. Néma őrszemként strázsáltak, fölénk tornyosultak, ágaik magasan a fejünk fölé nyúltak. Arany- és ezüstfoltos kérgük papírszerűen pöndörödött, akár a nyírfáé, a külső réteg alatt rózsaarany belső rejlett. Fémes levelek susogtak, akár a szellőben csilingelő csengettyűk.

– Nem sikerült? – kérdeztem.

Gyönyörű erdő volt, ehhez kétség sem férhetett, de nem éppen az a bál, amire számítottunk.

Fisher körbefordult, a holdfényben fürdő erdőt fürkészte. A puha, smaragdszín mohaszőnyeg köves ösvényre vezetett.

– Menjünk arra!

A gráciák végigszaladtak az úton, szökdécseltek, pörögtek, lelkesen nevetgéltek a csillagfényes égbolt alatt. Örömük ragadós volt, és utánuk futottunk, csak úgy fodrozódtak mögöttünk a selyemszoknyák. Fogalmam sem volt, milyen messzire kerültünk otthonról, vagy hogyan jutunk majd haza, de ebben a pillanatban nem is érdekelt. Tapintható volt a vidámság, éreztem a levegőben, édes ízt hagyott a számban, pezsgőként a fejembe szállt. Lenore-ral egymásba karoltunk, körbeforogtunk, és minél jobban szédültünk, annál hangosabban, vadabbul nevettünk.

A fák végül megritkultak, és egy holdfényes tóhoz értünk. A partot nyaldosó hullámokból zöld alga illata áradt, nem az az erős sóillat, mint ami nálunk jellemezte a tengert. A tó túlpartján, magasan egy domb tetején olyan tökéletes kastély állt, mintha egy tündérmeséből rántották volna elő. Vörös lobogók kígyóztak a szélben a felettük durrogó ragyogó tűzijátékok fényében. A víz túlfelén megigézett nézőközönség mormolt, a zenekar pedig már hangolt.

– Ez az! – kiáltotta Rosalie. – Itt jártunk délután!

– Egészen odáig sétáljunk el? – kérdezte Camille, összehúzott szemmel fürkészve a messzeséget. – Vége lesz a bálnak, mire odaérünk!

Lenore levegő után kapott.

– Nem, nézzétek!

Egy ragyogó csillanásra mutatott a tavon, épp felénk tartott. Kis csónakok sora volt, mindegyik pont akkora, hogy egyetlen ember beleférjen. Óriási hattyúknak tűntek, és mintha varázslat mozgatta volna őket, mert személyzetet sehol sem láttam. A hármas ikrek azonnal bemásztak, sikkantásszerűen nevettek, ahogy a hatalmas madarak veszélyesen oldalt dőltek.

Fisher besegítette Camille-t és a gráciákat a következő négy csónakba.

– Siessetek már! – kiáltotta Ligeia kettőnknek. Ők már a tó közepén jártak.

Fisher megpördült, csak nevetni tudott, milyen képtelenül alakul ez az éjszaka.

– El sem hiszem, hogy tényleg megtesszük! Mehetünk? – nyújtotta a kezét.

Hüvelykujjával végigsimított a tenyeremen, beleremegtem a gyomromban kelő különös érzések hullámába. Bár mosolya vidám volt, tekintete túlságosan izzott. Egy ilyen csodás éjszakán táncra vágytam, csillagokra és pezsgőre, nem a Fisher tekintetében ragyogó ki nem mondott ígéretre.

– Fogadjunk, hogy előbb odaérek! – intéztem felé kihívást, ahogy befészkeltem magamat az óriási szárnyak közé.

A hattyú mintha meghallotta volna, amit mondtam, gyorsan elhagyta a mólót. Nem volt sem lapát, sem kormány, sem semmi egyéb, amivel irányíthattam volna a csónakot, de úgy tűnt, pontosan tudja, merre kell mennie. Saltenen ez bizony halálra rémített volna, de egy ezüstös fákból álló liget mellett, csillogó maszkban izgalmasnak találtam.

Egy szempillantás alatt elértük a tó túlpartját. A kastély egy meredek szirt tetejéről tornyosult fölénk. A dokkal szemközt induló lépcsősor cikcakkban vezetett felfelé a dombon a palota kapujáig. Megálltunk, hogy felkészüljünk a ránk váró lépcsőzésre, aztán sietve megindultunk a márványfokokon.

– Kétszáztizenkilenc, kétszázhúsz… – számolta Mercy a lépcsőfokokat, hogy az időt múlassa. Háromszáznál a hármas ikrek könyörögni kezdtek, hogy hagyja abba. – Háromszáznegyvennyolc, háromszáznegyvenkile-e-enc… – húzta el a szót, majd nagyot fújva felugrott a legfelső fokra. – Háromszázötven!

A főkapu előtti téren megálltunk, hevesen legyezgettük magunkat, míg szusszantunk egyet. Az obszidián kőtömbökből épült hétszintes palota mindegyik sarkán csipkézett tornyok álltak. A főbejárathoz vezető karmazsin szőnyeget magas tűztálak világították meg. A homlokzat visszatükrözte a táncoló lángnyelveket, úgy ragyogott, mintha az is lángra kapott volna.

A tavat hósipkás, sűrű erdővel borított hegyek szegélyezték. Köd telepedett a tóra, egyfajta titokzatos lágyságot kölcsönzött a vidéknek.

– Mégis hol vagyunk? – kérdezte Fisher egy kő mellvédfal mellől, nagyot szippantva a hűvös esti levegőből.

Úgy tűnt, egyedül őt nem fárasztotta ki a mászás. Vajon hányszor kellett fel-alá rohangálnia egy nap a Vén Maude kanyargó lépcsőjén?

– Még sosem éreztem ilyen távol magamat az otthonomtól – vallotta be Camille Fisher mellé lépve.

– Mert még sosem jártunk Asztreán túl – vágta rá Ligeia.

– Soha? – Fisher mosolyogva hátrafordult. – Akkor milyen csodás kaland lesz az első alkalom a kontinensen!

Súlyos harang kondult, olyan hangosan, hogy a mellkasomban éreztem a rezgését.

– Mindjárt éjfél! – kiáltotta Rosalie. – Be kell jutnunk, vagy mindenről lemaradunk!

Előhúztuk a meghívónkat a köpenyünk zsebéből, és csatlakoztunk a bebocsátásra várók sorához. Mindenki ékkőszínbe és fénylő feketébe öltözött. Voltak egyszerű, keskeny álarcok, díszes tollakkal ékesítettek és ékköves remekművek is. Voltak, akik kifestették az arcukat, pillantásuk titokzatossá vált, ajkuk folyton csücsörített tőle. Akadtak szarvak, pikkelyek, lángok és csillámpor is. Mindenki igyekezett felérni a palota pompájához.

Odabent a helyiségeket is vörös zászlók díszítették, mindegyikre vonyító farkast hímeztek. Nem tűnt ismerősnek a jel, és megfogadtam, hogy amint visszatérünk Highmoorba, utánanézek. Úgy éreztem, teljesen elveszek az ijesztő ónixszínű folyosókon. Mintha még a levegőnek is sötétebb lett volna az illata, égett gyanta, pézsma és tömjén keveredett benne. Sokkal lenyűgözőbb volt, mint bármi, amit mi, Thaumas lányok eddig láttunk.

– Egy herceg lánya vagy – suttogtam magamnak. – Ide tartozol! Lenore meghallotta, és megpaskolta a kezemet.

– Én is félek – vallotta be halovány mosollyal az arcán. Követtük a tömeget a páncélokkal szegélyezett folyosókon.

A mozdulatlanságba dermedt lovagokat vörös dísztollak és veszedelmes kardok díszítették, és elmerengtem, vajon milyen hangosan sikítanék, ha valamelyik hirtelen életre kelne. Mercy kinyújtotta a karját, hogy megérintse az egyik csizmáját, majd hátborzongató vidámsággal elkapta a kezét.

Valahonnan balról zeneszó szállt. A zenekar már a legelső táncra készült. A sarkon túl nagyterem nyílt, az egyik oldalon éles csúcsban összefutó boltívek szegélyezték a báltermet.

Az emberek megtöltötték a teret, beszélgettek, nevetgéltek. Mintha mindenki ismert volna mindenkit, és senki ügyet sem vetett ránk. Lélegzet-visszafojtva kémleltük egymást. Eljött a pillanat, amiről olyan régóta álmodoztunk, mégsem mozdultunk.

– Miss Camille Thaumas – lépett előre Fisher elegáns meghajlással. – Örömömre szolgálna, ha felkérhetném az első táncra.

Camille pillanatnyi mozdulatlanság után bólintott, szemlátomást megnyugodott. Beléptek, mi pedig követtük őket, a fal mellől figyeltük, ahogy kezdetét veszi a tánc.

16

– Felkérhetem egy táncra?

Egy sötétkékbe öltözött férfi nyújtotta a kezét Rosalie-nak. A húgom lelkesen elmosolyodott, és már vitték is a zsúfolt táncparkettre. Hamarosan Lenore és Ligeia is követte. Ruhájuk lebegett, ahogy ott pörögtek-forogtak a lehető legnyugtalanítóbb freskó alatt, amit valaha láttam.

Egy sötét, mély erdőt ábrázolt. Farkasok száguldottak a fekete fák között, egy óriási szarvast kergettek. A szarvas félelemtől csillogó szemmel felágaskodott, próbált szabadulni egy tüskebokorból. A festett mennyezeten valódi kovácsoltvas indák futottak végig. Voltak, amik lefelé kunkorodtak, lecsüngtek a fejünk fölé. Mások összefonódtak, kis, élénkvörös fénnyel égő gömböket tartottak.

– Szerencsétlen szarvas – jegyezte meg Verity a tekintetemet követve.

– Miért a legcsinosabb lány árul épp petrezselymet? – szakított félbe bennünket Fisher, ahogy megállt mellettünk.

Camille egy vörös bőrálarcot viselő férfival pörgött-forgott, aki egy lángok közül előtörő főnixre emlékeztetett. Öltözéke tökéletesen illett a nővérem ruhájához. Camille közelebb hajolt, itta minden egyes szavát. Sugárzóan festettek együtt, mint egy tüzes udvarban uralkodó király és királynéja.

Fisher megragadta Verity kezét, és kivitte őt a táncparkettre, addig forgatta körbe-körbe, míg a húgom már horkantva nevetett. Fisher kacsintva visszanézett rám, ezzel ígérte, hogy én leszek a következő.

Végigsétáltam a táncparkett mentén, teljesen lenyűgözött a látvány. A terem túlsó végében a kandalló szinte az egész falat elfoglalta. Az obszidián tűztérben óriási lángok ropogtak, rajta nyárson vaddisznó sült. Az oszlopokon és a boltíveken további fémindák kúsztak végig. Rajtuk ragyogó cseresznyeszínű virágok omlottak le, mindegyik közepén kis, vékony gyertya égett. A szirmokat aprólékos munkával, festettüveg-darabkákból készítették.

– Micsoda mestermunka, nem igaz? – csendült egy hang mögöttem. – Még egyetlen gyertyát sem láttam leégni. A személyzet mást sem csinálhat, csak ezeket cserélgetheti.

Vadul dobogó szívvel fordultam meg.

– Cassius! – akartam kiáltani, hangosan kifejezni, mennyire meglep, hogy itt látom, de erőtlen suttogásként bukott ki a számon a neve.

A lehető legfeketébb, elegáns gyapjúöltönyét mintha ráöntötték volna. A homlokától az orráig sötét álarc takarta az arcát. A széleken apró fekete gyöngyök csillogtak.

Gyorsan elmosolyodott.

– Biztos benne? Hiszen mégiscsak álarcot viselek!

Bár viccelődve próbált összezavarni, bárhol felismertem volna ezt a kék szempárt. Sötét volt, akár a tenger, benne ezüstpöttyökkel, a selkirki megismerkedésünk óta kísértette az álmaimat.

– Mit csinál itt?

– Gondolom, ugyanazt, amit ön. Amit mindenki más is – mutatott körbe a teremben.

– Ők táncolnak – jegyeztem meg.

Talán az álarc jelentette anonimitás vagy a fényűző, bódító kastély vonzereje miatt feleltem így, hiszen korábban még sosem viselkedtem ilyen szemérmetlenül. Gyakorlatilag noszogattam, hogy kérjen fel táncolni.

– Mi pedig nem? – kérdezte a lábunkra pillantva, mintha meglepte volna, hogy egy helyben állunk. – Sürgősen orvosolnunk kell ezt a problémát!

Ujjaim úgy csúsztak kinyújtott tenyerébe, ahogy a víz siklik végig a köveken. A terem közepére vezetett, és a zenekar épp új dallamba fogott. Szabad karomat végigfuttattam a vállán, és elakadt a lélegzetem, ahogy megérintette a derekamat. A vágy forró szalagként bomlott szét bennem, és elmerengtem, vajon milyen lenne, ha ujjai a fedetlen bőrömet érintenék.

Hamarosan ez is kiderült.

Élénk dzsigget jártunk, tele bonyolult pörgés-forgásokkal. Cassius gyakorlottan, ragyogó mosollyal vezetett a számomra ismeretlen lépések útvesztőjében. Amint a dallam véget ért, magához húzott, olyan közel, hogy a mellkasából áradó hő könnyedén áthatolt a ruhám vékony szaténanyagán, aztán pörögve lenyűgöző mozdulattal hátradöntött. Tenyere a hátamra simult, hogy ügyes mozdulattal megtartsa a súlyomat. Tekintete izzón mélyedt az enyémbe az álarc mögül.

A tömeg tapsviharral hálálta meg a dalt a zenekarnak, és valaki megkocogtatta a vállamat.

– Felkérhetlek arra a táncra, halacska? – kérdezte Fisher. – Kivéve persze, ha már elígérkeztél…

Kifulladva mély levegőt vettem.

– Fisher, ő itt Cassius. Az apja kapitány Selkirkön. – Visszafordultam Cassiushoz. – Fisher pedig…

– A család barátja – fejezte be helyettem a mondatot. Megérintette a könyökömet, és gyengéden magához vont. – Egy nagyon közeli barát.

Tekintetükben tűz lobbant, határozottan férfias pillantással mérték végig egymást. Különös érzés volt így állni közöttük. Bár kifejezetten hízelgőnek találtam, mégis olyan érzés volt, mintha a tengerben úszva két cápa körözött volna körülöttem, és azon merengtem volna, vajon melyik támad először.

Némi hallgatás után Cassius rám nézett, vonásai elernyedtek.

– Esetleg felkérhetem a következő táncra?

– Örömmel… – fogtam bele a válaszba, ám ekkor új dal kezdődött, és Fisher már tova is perdített. Fogalmam sem volt, hallotta-e Cassius a válaszomat.

Fisher meleg kézzel, magabiztosan tartotta a derekamat, és sokkal határozottabban vezetett most, mint a hármas ikrek bálján. Bár a tánc nagy részében egymás felé fordultunk, nem igazán nézett a szemembe, végig a vállam fölé szegezte a tekintetét, mintha a termet fürkészné, hogy lássa, Cassius bennünket figyel-e.

– Fisher?

Diadalittasan elvigyorodott, és amikor megfordultunk, láttam, hogy Cassius kifelé tart a bálteremből.

– Mi az? – kérdezte nevetve felvont szemöldököm láttán.

– Mi volt ez az egész?

Vállat vont, majd kiperdített, ahogy a dallam erőteljesen fokozódni kezdett.

– Fisher!

– Nem tudom. Láttalak a terem másik végében, ahogy vele táncoltál, és egyszerűen… tudtam, hogy oda kell mennem.

Megdöbbentem.

– Miért?

Fisher fülének a széle elvörösödött, és elkapta a tekintetét.

– Nehéz bevallani, Annaleigh.

– Mindig mindent meg tudtunk beszélni – feleltem ismét magamra vonva a pillantását. – Nem igaz?

– Hát, igen, de… Az a helyzet… – Frusztráltan felsóhajtott. – Igazán nem tetszett, hogy egy másik férfi karjában látlak.

Elvétettem a lépést, Fisher pedig megdörgölte a nyakát, pont úgy festett, mint az a tizenkét éves fiú, akiért annyira odáig voltam.

– Különös ilyesmit hallani tőlem? Hát, kimondani is furcsa. Egész életemben testvérként tekintettem rád… egy néha idegesítő, de mindig is hőn szeretett húgként. De amikor visszajöttem Saltenre, és láttam, hogy felnőttél, és ilyen gyönyörű lettél… Többé már nem akartam testvérként gondolni rád.

– Ó!

Mondanom kellett volna még valamit, éreztem, ahogy némán további szavakért könyörög, de egyszerűen nem tudtam, mit mondhatnék. Fisher dermedten állt a pörgő-forgó párok között. Tekintete végigsöpört rajtam, az aggodalmas borostyán szempár hevesen keresett valamit az enyémben. De amikor nem találta, elrohant a táncparkettről.

Görcsbe ránduló gyomorral siettem utána. Kislányként végig erről a pillanatról álmodoztam, erre vágytam, imádkoztam érte, de most, hogy eljött, üresnek tűnt. Még a vallomása után is inkább Cassiust kerestem volna a teremben, amiatt aggódtam, hogy esetleg meghallotta.

– Fisher, várj! – kiáltottam, és utánaszaladtam a terem szélére.

– Hagyjuk, Annaleigh! Felejtsd el, hogy egyáltalán megszólaltam!

Megragadtam a karját, erővel megállítottam.

– Hová mész?

Kirántotta a karját a szorításomból.

– Bárhová, nem szeretnék itt lenni. Ne gyere utánam!

– De… Megleptél.

Erőtlenül, határozatlanul buktak ki a számon a szavak. A hajába túrt.

– Hallgatnom kellett volna. Főleg azok után, amit Camille az órásinasról mondott.

– Mi köze Edgarnak ehhez az egészhez?

Fisher oldalra billentette a fejét, a hitetlenkedés élesen kirajzolódott az arcára.

– Nem a fénytartó mellett fogsz megállapodni. Én is tudom. Mindig is tudtam. De amikor megláttalak ma este ebben a ruhában… – Felemelte a kezét, hogy a fülem mögé simítson egy göndör tincset. Hüvelykujjával végigsimított az arcomon. – Voltam olyan merész, hogy másról álmodtam. – A fejét rázta. – Ne haragudj! Teljesen elrontottam az estét. Csak… jobb, ha…

Megfordult, és kirohant a teremből.

– Fisher! – kiáltottam utána, de már nyoma veszett.

– Szerelmi civódás?

Egy ismeretlen alak tornyosult fölém, elképesztően magas és ösztövér volt. Frakkját csodálatosan vastag smaragdszínű selyemből varrták. A hajtókára egy háromfejű sárkányt hímeztek, karmát támadásra lendítette. Mintha ragyogott volna a szeme a különös, virágos gyertyafényben, de ami igazán aggasztott, az a férfi álarca volt. Áttetsző gyantából készült, az egész arcát fedte, és el is rejtette a vonásait. Óriási szempárt festettek a sajátjára, ő maga csak a hamis íriszek apró pöttyén keresztül látott ki. Sütött az irigység, az őrült vágy az ecsetvonásokról.

– Nem éppen.

– Remek! Akkor, ha épp nem ígérkezett el másnak… – Feltartotta különösmód hosszú ujját. – Szabad egy táncra?

Visszapillantottam az ajtóra, amin Fisher kiszaladt, csakhogy nem láttam őt sehol. Nyomorultul éreztem magamat ugyan, de azért belekaroltam az idegenbe.

– Igazán kellemes esténk van, nem gondolja? – kérdezte a sárkányférfi egy hosszúra nyúló, néma tánccal töltött pillanat után.

– Ennél kellemesebb is akadt már – vallottam be. Felnevetett.

– Ó, ugyan már! Ne legyen ilyen szomorú! Mégiscsak egy bálon vagyunk, nem igaz?

– Azt hiszem, igaza van – feleltem, és hagytam, hogy végigvezessen a következő néhány lépésen. – Kivel van szerencsém táncolni?

Ismét felemelte hosszú ujját, sötét mosollyal megrázta.

– A-a-a! Hiszen egy ilyen estének pont az a bája, hogy önmagunk lehetünk egy vadidegen társaságában, nem gondolja? Kimondhatjuk a legőszintébb gondolatainkat, azokat, amelyek túl sötétek és mélyek ahhoz, hogy a nap fényében akár csak megemlítsük őket, meggyónhatjuk a vágy és az élvezet bűneit, talán még azt is, ha rakoncátlankodtunk, és nem számít, mert úgysem tudjuk, kivel játszadozunk, így hát mi baj lehet belőle? – Karja végigsiklott kipirult, fedetlen hátamon, magához rántott. – Mesélje csak el a legsötétebb titkait, gyönyörű hölgy!

Bár nem láttam a szemét, minden porcikámon ott éreztem a pillantását.

Ahogy a dal véget ért, és az utolsó hegedűhúr különös hangja is elhalt, gyorsan kiugrottam a sárkányférfi öleléséből.

– Sajnos most mennem kell, hogy megkeressem a barátomat – dadogtam.

Egy feszült pillanattal később kuncogott egy sort, mintha valami vicceset mondtam volna.

– Később eljövök önért. – Hosszú ujjával megkocogtatta a csuklómat. – Számíthat rá!

Árgus szemmel figyeltem, merre megy, nehogy szem elől tévesszem, de túl sokan öltöztek a zöld különböző árnyalataiba, és beleolvadt a tömegbe, szinte azonnal eltűnt. A zenekar a kottái között lapozgatott, aztán rákezdett egy vidám foxtrottra.

– Hát itt van! – kiáltotta a hirtelen mellettem termő Cassius. A kezét nyújtotta a következő táncra.

– Kihagyhatnánk esetleg ezt a táncot?

Ide-oda lengettem csipkés legyezőmet. Túl sok gondolat keringett a fejemben, túlságosan lefárasztott a tánc.

– Lenne kedve sétálni egyet? Mintha láttam volna egy udvart, amikor bejöttem.

Hálásan bólintottam.

– Erre szíveskedjen!

Cassius átvezetett a bálterem szélét szegélyező óriási boltívek alatt, végig a folyosón, és több sarkon fordultunk be, mint hogy megjegyezhettem volna. Végül egy csendes, háromoldalt magas kerengővel határolt udvaron lyukadtunk ki.

Erősen fújt a szél, az arcomba sodorta a tincseimet. Idekint őszi illatok szálltak. Tűlevelek, hideg, csípős levegő, máglyák és nyirkos avar – az újjászületésre készülő, haldokló világ illata. Mélyet lélegeztem, kiélveztem az erőteljes aromát.

Kísérteties üvöltés hasította ketté a levegőt. Egy másik csatlakozott hozzá, majd még egy, és hirtelen hullámzó vonyításokkal telt meg az éj.

– A pelage-i farkasok – magyarázta Cassius, amikor megfeszültem. – Éjszakánként az erdőt járják, folyton vadásznak.

Pelage. Pelage-ben voltunk. Próbáltam magam elé képzelni az apu dolgozószobájában lógó térképet, amin Arcannia összes tartománya szerepelt. Pelage a királyság északkeleti régiójában volt, a lehető legmesszebb Salanntól.

– Majdnem olyan, mint a bálnák odahaza. Hallani őket a nyári éjszakákon, amikor nyugodt a tenger. – Salann gondolatára ismét felmerült bennem a kérdés, amit azóta kerültem, hogy összefutottam Cassiusszal. De tudnom kellett a választ. – Amikor legutóbb találkoztunk, még Selkirkön volt…

Cassius szeme megcsillant az álarc alatt.

– Emlékszem rá. Ön volt a legcsinosabb lány a kikötőben.

A torkomban rekedtek a szavak, teljesen megdöbbentett, hogy ilyen nyíltan bókol.

– Mégis mit keres itt?

Ahogy a farkasok ismét felvonyítottak, felpillantott az égre.

– Ami azt illeti, ön is ugyanolyan távol került az otthonától.

– Igaza van, de…

– Ugyanazért jöttem, amiért ön – folytatta Cassius a kastély felé biccentve. – A tánc miatt.

– A tánc miatt? – visszhangoztam. – Egészen Pelage-ig jött, hogy táncolhasson?

– Ön talán nem?

Tekintetünk összekapcsolódott, és az a határozott érzésem támadt, hogy többet lát rajtam, mint kellene.

– Elpirult – mormolta, és megérintette az arcomat a tüll álarc alatt. – Erre igazán nem számítottam. – Kíváncsian körberajzolta az egyik csillagot a ruhám ujján. – Pontosan minek öltözött?

Végigsimítottam a ruhámon, az arcomat nyaldosó lángnyelvek elöntötték az egész testemet.

– Csak… csak megtetszettek a csillagok. A nyári égboltra emlékeztettek.

A bőrömön éreztem Cassius pillantását.

– Illik önhöz.

– És ön? – kérdeztem teljesen fekete öltözékére mutatva. – Csak nem a sötéttől fél?

– Én? – Lepillantott. – Én vagyok a legijesztőbb rémálom. Felvontam a szemöldökömet, vártam, hogy bővebben kifejtse.

– A megbánás.

Bár nem mondott semmi vicceset, elmosolyodtam.

– Az tényleg rémálom lenne?

– Tud bármit, ami ennél ijesztőbb?

Újabb éles vonyítás szelte ketté az éjszakát, majd morgások következtek. A farkasok szagot foghattak. Megkezdődött a vadászat.

Kibámultunk az erdőre, próbáltuk kivenni a falkát, de túl sok árnyék játszott arrafelé.

Cassius ujjhegyeivel végigsimított a kézfejemen; nem volt ez több elsuttogott kérdésnél, és azonnal borzongás táncolt végig a gerincemen. Amikor felpillantottam, láttam, hogy engem figyel, de túl sötét volt ahhoz, hogy kiolvassam a szeméből, mit szeretne. Egy pillanatra mintha maga a világ húzott volna egyre közelebb bennünket egymáshoz. Az arcomon éreztem a leheletét, és tudtam, ha egyetlen apró lépést tennék felé, megcsókolna.

– Szeretné tudni, mit bánnék leginkább a mai estével kapcsolatban, gyönyörű Annaleigh? – mormolta, ahogy ajka végigsimított a halántékomon.

Minden egyes idegvégződésem megfeszült, arra vágytam, hogy átszelje a kettőnk közötti távolságot. Nyelvem túlságosan megfeszült ahhoz, hogy válaszoljak, és ahogy a keze az enyémet érintette, úgy éreztem, kettéreped a szívem a boldogságtól.

– Ha a bál hátralévő részét nem önnel tölteném a táncparketten.

Gyengéden visszahúzott a bálterem felé. Ahogy kezdetét vette az újabb keringő, hirtelen rádöbbentem, hogy Cassius nem válaszolt a kérdésemre, nem mondta meg, pontosan mit keres itt.

17

Sikoltva ébredtem, próbáltam kiszabadulni a rám csavarodó takaróból.

A félig behúzott függönyök mentén beszűrődő kora délutáni napsütéstől pislogva nagy nehezen felültem. Rosszul voltam, a hányinger kerülgetett. Kavargott a gyomrom. Az ágyneműt átitatta a verejték, a hálóingem nyirkos lepelként tapadt rám. Savanyú szag terjengett a szobában, megülte a számat, fojtogatott. Az ablakhoz botorkáltam, kipirult arcomat a hűvös üvegnek nyomtam, nagyokat kortyoltam a sós szellőből, és lassan kezdtem magamhoz térni.

Sorozatban harmadik éjszakája kísértett a rémálom.

Miután aznap éjszaka visszatértünk Pelage-ből, és épp sikerült beosonnunk Highmoorba a konyhai cselédek ébredése előtt, sikerült a reggeliig fenn maradnom, aztán kimerülten összerogytam. Míg én aludtam, Camille és a hármas ikrek visszamentek a barlangba, hogy meghívót szerezzenek a következő bálba. Aztán a következőbe. És az azután következőbe.

Egy hete minden egyes áldott éjszaka táncolni jártunk.

De azért nem mindannyian. A gráciák képtelenek voltak olyan sokáig fenn maradni. Tanulniuk kellett Bertával, aki a szemük alatt húzódó sötét karikák miatt panaszkodott, Hannában és Morellában is aggodalmat ébresztett. A legkisebb húgaink így igencsak mogorván hátramaradtak, míg mi, többiek kicsinosítottuk, bepúdereztük magunkat, és ruhát kerestünk magunknak anyu holmija között az adott esti témának megfelelően. A varga, Gerver állítása, miszerint a tündércipellők egy egész báli szezont kibírnak majd, igencsak túlzásnak bizonyult. Egyheti tánc után a varrás kezdett felfesleni, és a cipők talpát rongyosra jártuk. Kénytelenek voltunk beletuszkolni a nagy lábunkat anyu aranycipellőibe és -szandáljaiba. A régi bőr még gyorsabban kopott, és egyre nőtt az elnyűtt cipők halma az ágyunk mellett.

Eleinte roppantul élveztem a bálokat, az új helyeket, az új embereket. Valahányszor beléptem egy újabb bálterembe, izgatottság futott végig a gerincemen, abban reménykedtem, hogy Cassius ott lesz. Csakhogy sosem volt, és a sok álmatlan éjszaka kezdett kimeríteni. Egyre tovább és tovább aludtam, de a pihenésemet különös álmok szakították félbe, mintha tovább báloztam volna, miután lehunytam a szememet.

Kezdetben minden álom teljesen normálisnak tűnt, káprázatos ruhát viseltem egy gyönyörű bálteremben. Egy jóképű férfi vált ki a tömegből, a kezét nyújtotta.

– Felkérhetem egy táncra? – kérdezte, aztán már mentünk is, keringve lépkedtünk.

Ám ahogy az álom haladt előre, a zene megváltozott, a dallam egyhangú lett, keserű. Újra meg újra megpördültünk, és különös fény derengett fel, sápadt, zöldes színbe vonta a helyiséget. Rajtam kívül senki nem vette észre. A többiek tovább táncoltak. Soha, senki nem állt meg.

Én szerettem volna, le akartam fékezni, pihenőért könyörögtem a táncpartneremnek, de a lábam sosem engedelmeskedett. Csak járta tovább a táncot, követte a férfi lépéseit, bármivel próbálkoztam is.

– Táncoljunk! – könyörgött a partnerem, de a hang sosem illett a testéhez.

Reszelősen, érdesen beszélt, mintha egyszerre több hang ejtette volna ki ugyanazokat a szavakat, és hiába szerettek volna eggyé válni, nem sikerült tökéletesen szinkronba kerülniük.

A fejemet rázva hátráltam. Nem volt rendjén ez az egész. Valami rémesen félresiklott. Azonnal el akartam hagyni a táncparkettet – abban a szent pillanatban –, és ekkor ragadott meg a nő.

Bőre sápadt volt, foltos, mint egy túl nagyra és puhára nőtt gomba. Fekete haja kavargott körülötte, beleakadt a többrétegnyi szürke sifonanyagba, a tincsek súlytalanul tekeregtek. De a legrosszabb a szeme volt: sötét, akár az éjszaka, ellenséges, és szurokfekete könnycseppek csorogtak belőle. Végiggördültek az arcán, iszamós sávokat hagytak maguk mögött, szürke, mezítelen lábához csöpögtek a padlón. Éles, hegyes fogai elővillantak aljas vigyorra húzódó szájából, ahogy közelebb rántott magához.

– Táncoljunk! – suttogta a síró nő, mire levegőért kapkodva felébredtem.

– Ne mondja, hogy még mindig hálóingben van! – rontott be a szobámba Hanna.

Kezében kosarat szorongatott, tele megstoppolt ruhával, nagyot fújva letette.

– Rosszul aludtam.

– Úgy tűnik, nem csak ön! Camille is alszik még. Fogalmam sincs, hogy ébreszthetném fel. Talán ha bemennék hozzá két bronz cintányérral!

A komódomhoz fordult, kiválogatta a harisnyákat a kosárból. Ide-oda mozgattam sajgó lábfejemet, meg-megfeszítettem.

Tegnap tönkrement az anyu hagyatékából szerzett legutóbbi cipellő is, és a vízhólyagok égető fájdalma kínzott a kislábujjaimnál. Új cipőkre volt szükségünk.

– Az apja ma jön haza – folytatta Hanna.

– Ma?

Felvidultam. Talán jókedvűen tér majd haza az udvarból, és végre elmesélhetem neki mindazt, amit Eulalie utolsó éjszakájáról megtudtam.

– Madame Morella tegnap vacsora után kapott tőle levelet. Órák óta fent van, ide-oda korzózik a házban, és mindenkinek elújságolja a jó hírt, aki csak hajlandó meghallgatni. – Sóhajtott egyet. – Mintha nem hallottam volna már elégszer a babákról… Gondolja, hogy tényleg fiúk?

Kidörgöltem az álom maradékát is a szememből.

– Fogalmam sincs. Anyu mindig azt mondta, hogy minket is mind fiúnak hitt.

Hanna a szekrényemhez sietett, előhúzott egy kék ruhát.

– Olyan egyenletesen gömbölyű a hasa, hogy szerintem lányok. De ő annyira biztos benne… – A fejét rázta. – Attól tartok, csalódni fog. – Észbe kapott, és rám mosolygott. – Nem mintha önök bármikor is csalódásra adtak volna okot.

Áthúztam nyirkos hálóruhámat a fejemen, majd beleléptem a Hanna által tartott ruhába.

– Ha már fiúkról van szó… – Mosolyába némi bánat vegyült. – Sok időt töltött Fisherrel, mióta visszajött, igaz?

– Valamennyit igen – mormoltam kelletlenül.

Igazság szerint a pelage-i éjszaka óta nem beszéltünk. Amikor véletlenül összefutottunk volna, gyorsan ráfordult egy másik folyosóra, nem foglalkozott velem. Próbáltam beosonni a cselédszárnyba, hogy a hálószobájában üssek rajta, de mintha minden egyes alkalommal tudta volna, hogy jövök. Sötéten és üresen találtam a szobáját.

Már a bálokra sem jött el, hiába rimánkodtak neki a hármas ikrek.

Az öltözőasztalom tükrében figyeltem Hanna arckifejezését, miközben ő begombolta a ruhát. A szokásosnál is több aggodalmas ránc barázdálta a homlokát.

– Minden rendben, Hanna?

– Ó, persze, persze. Végül is várható volt, hogy ez lesz. Ezer éve most van először egy kis szabadideje. Ostobaság azt gondolni, hogy pont velem akarná majd tölteni.

Felvontam a szemöldökömet. Ha Fisher nem bálozik és nem is Hannával van, akkor mégis hol tölti az idejét?

Hanna végighúzta a tenyerét a hátamon, kisimította a ruhát.

– Mindig elfelejtem, hogy már nem kisfiú. – Megpaskolta az arcomat. – Az ön édesanyja szerencsés volt, hogy ennyi lánya született. Morellának is inkább azért kellene imádkoznia Pontuszhoz, hogy neki is lányai szülessenek.

* * *

– Hazajöttél! Hazajöttél!

Verity, Mercy és Rosalie lerohant a lépcsőn, egyenesen apu karjába vetették magukat, kis híján felbuktak egymásban.

– Használhatjuk ma a kis  csónakot?  – kérdezte Rosalie köntörfalazás nélkül.

– Ilyen rémes időben semmiképp. Nem jártál még odakint? – Apu elhallgatott, végigmérte Rosalie-t. – Még hálóingben vagy? – Felém fordult. – Beteg?

Szólásra nyitottam a számat, de megdermedtem. Rémesen hazudok.

– Csak egy kicsit lassan indul a ma reggel – válaszolta helyettem Rosalie.

– A reggel? Három óra múlt! Legalább ti ketten fel vagytok öltözve! – felelte, és egyesével, a szalagnál fogva felkapta a sikongató, kuncogó kislányokat. – Minek kell a csónak?

Rosalie elsápadt.

– Be kellene mennünk a városba… egy-két dologért.

– Egy-két dologért?

– Cipőért! – sikkantotta Mercy, ahogy apu körbeforgatta. Apu letette a levegőért kapkodó lányokat.

– Cipőért? Mégis kinek?

– Mindenkinek! – felelte Verity, és a folyosón pörögve megindult, teste túl kicsi volt ahhoz, hogy elférjen benne ennyi izgalom.

Mercy és Rosalie utánaszaladt, zengett a ház a nevetéstől a nyomukban.

Felpillantottam apu arcélére, örültem, hogy végre kettesben maradtunk.

– Apu, szeretnék megbeszélni veled valamit. Meglepettnek tűnt, hogy még mindig mellette vagyok.

– Csak nem cipőt akarsz te is?

Mezítláb voltam, és most megmozgattam a lábujjaimat a mozaikos padlón.

– De igen, de nem erről… Eulalie-ről van szó…

Apu vonásai megkeményedtek. Óvatosan kellett fogalmaznom. Tudtam, hogy nem szívesen hall ilyesmiről.

– Mi van vele?

Körmeim élesen a tenyerembe vájtak. Ki kellett mondanom, úgy, ahogy volt.

– A kérőiről van szó.

– Örülök, hogy hazaértél, apu! – szólalt meg Camille.

A kék teremből lépett ki, mint aki már órák óta zongorázik, nem pedig épp most kelt fel gyorsan az ágyból.

– Egy pillanat, Camille! Apuval épp arról beszéltünk, hogy…

– Csak köszönni akartam! – Lábujjhegyre állva megölelte őt. – Milyen volt az út? Hogy van a király? Voltál…

– Camille! – kiáltottam.

Apu felemelte a kezét, véget vetett a vitának, még mielőtt az kibontakozhatott volna.

– Az út rendben zajlott. Alderon király reméli, hogy a következő megbeszélésen már te is ott leszel, Camille. Amint lepakoltam, elmesélem a részleteket.

Camille arca felragyogott, örült, hogy az ő szája íze szerint alakultak a dolgok.

Apu visszafordult hozzám.

– Mi van a kérőkkel, Annaleigh? Camille mosolya lehervadt.

– Kérők? Kinek a kérői?

– Eulalie-é – felelte apu komorabb hangszínnel. Tekintetük súlyos teherként nehezedett rám.

– Az órásinasról van szó? Mondtam neked, hogy csak valami ostobaság, amit azért talált ki, hogy…

– Órásinas? – szakította félbe apu.

– Nem Edgarról van szó, és Camille, kérlek, magunkra hagynál minket? – kértem túlharsogva őket.

Bár visszament a kék terembe, a szoknyája egy része kilógott a boltív alól. Nyilvánvalóan hallgatózott.

– Egyre csak Eulalie-n jár az eszem – fordultam apuhoz. – Azt hiszem, volt vele valaki a sziklaszéli úton aznap este.

Apu felsóhajtott.

– Teljesen természetes, hogy valakit okolni akarunk, ha valakit hirtelen elragad a halál.

– Nem az… Nem csak a gyászról van szó, apu. Tényleg úgy gondolom, hogy valaki ártott Eulalie-nek. Szándékosan. – Összeszedtem a bátorságomat, és már ömlöttek is belőlem a szavak. – Eulalie el akart menni itthonról aznap éjjel. Meg akart szökni Edgarral, az órásinassal, de valaki más várt rá.

Apu elfojtotta a nevetését, mire elfacsarodott a szívem.

– Edgar Morris? Az a kis ember a szemüvegben? – Apu ajka derűsen megrándult. – Annyi sütnivalója nincs, hogy felvegyen a macskakőről egy elejtett rézflorettet, hát még hogy megszöktesse a legidősebb lányomat!

Bevonult a kék terembe a testvéreimhez.

– Apu, kérlek, hallgass végig! – kiáltottam utánaszaladva. – Edgar megkérte a kezét, ő adta Eulalie-nek a medált, amivel eltemették, azt a horgonyosat a verssel. Azt mondta, amikor idejött, hogy elvigye őt, egy árnyékot látott a sziklán, épp azután, hogy Eulalie lezuhant. Nyilván lelökték!

– Ostobaság! – legyintett apu az elméletemre.

– Nem az! Volt ott valaki! Valaki, aki nem akarta, hogy Eulalie hozzámenjen Edgarhoz.

– Ez bárkire igaz lehet – vágott közbe Camille. – Nem tudok még egy ilyen lehetetlen párost mondani.

Apu kuncogva leereszkedett a karosszékbe.

– Ez így van. Ha egyáltalán eszembe jutott volna, hogy Edgar megszöktetheti Eulalie-t, én magam lököm le őt a szikláról. Méghozzá örömmel. – Megdörgölte a szemét. – Elég legyen, Annaleigh!

– De hogy lehetsz benne olyan biztos, hogy…

– Azt mondtam, elég legyen! – Szavai élesen, gyorsan csendültek, guillotine-ként vágták ketté a beszélgetést. – No, mi van azokkal a cipőkkel?

Feszülten összenéztünk. Végül Honor lépett elő, megemelte a szoknyáját, hogy megmutassa rongyos cipellőjét. A talpa elkopott, és a sötétkék festék is foltos volt már itt-ott. Az ezüstgyöngyök nagyja lehullott, a szalagok rongyokban lógtak.

Apu döbbenten húzta le a lábáról az egyiket.

– Mind ilyen?

A hármas ikrek egymásra néztek, majd felemelték a szoknyájukat.

– A varga azt ígérte, az egész báli szezont kibírják. Mintha száz bálban jártatok volna már benne!

Lenore elhúzta a száját, szemlátomást kínosan érezte magát.

– Talán hibás volt a bőr, amiből készültek?

– És nincs másik cipőtök? – kérdezte apu szemlátomást hitetlenkedve. – Most fizettem ki háromezer aranyflorettet olyan cipőkért, amik egy hónapot sem bírtak ki!

– A többit elégetted – emlékeztette Camille. – A máglyán a gyászruháinkkal, nem emlékszel?

Apu felsóhajtott, ujjbegyeit a homlokához nyomta.

– Akkor tényleg muszáj lesz elmennünk a városba. De várnotok kell. Holnapután napkeltekor Vasába kell mennem. Van egy kis gond az egyik klipper hajótestével. Nem fogok hanyag munkáért fizetni. – Honor cipellőjére pillantott. – Sem akkor, ha hajókról van szó, sem akkor, ha cipőkről. A jövő hét elején tudok ezzel foglalkozni.

– Nem maradhatunk addig mezítláb! – kiáltotta Rosalie. – Nem vihetnénk el a csónakot? Holnap el is mehetünk. Mind tudunk evezni.

– Mind nem fértek bele. – Pillantása mögénk vándorolt. – Á, Fisher!

– Üdv újra itthon, uram! – szólalt meg Fisher az ajtóból.

Arca koszos volt, a haja csatakos. Vastag sötétkék pulóvert viselt, kezében egy hajótisztításra alkalmas rugalmas kaparóvasakkal teli vödröt tartott. Borostyán szeme rám villant, majd el is kapta.

– Jól érzed magad itthon? Nyilván kellemes lehet, hogy nem kell Silas főztjét enned – helyezkedett el apu ismét a székén.

– Az biztos! Remek, hogy ilyen sok időt tölthetek anyámmal is.

Pislogtam egyet. Hiszen Hanna az imént panaszkodott nekem a szívfájdalmáról!

– Ma még munkára is fogott – folytatta Fisher, megemelve a vödröt.

Apu elfintorodott, majd felnevetett.

– Kénytelen leszel a kacsakagylókat lefeszegetni, mint egy kisfiú! Sajnálom. – Elhallgatott. – Ami azt illeti, talán ki is tudlak segíteni valahogy. Ha felszáll a köd, a lányok elmennének holnap Asztreára. Elvinnéd őket a kis csónakkal?

Fisher bólintott.

– Örömmel.

– Ó, köszönjük, apu! Köszönjük, Fisher! – kiáltotta Ligeia, és már át is karolta apu nyakát.

Apu figyelmeztetően felemelte az ujját.

– De nem fogok nektek hetente új cipőt venni! Valami tartósat válasszatok, hogy legalább a telet kihúzzátok vele! Nincs több tündércipő!

18

– Gyerünk már, válassz valamit, Rosalie!

Honor egyik lábáról a másikra ugrált, egyre ingerültebben nyavalygott. Apu tengerészcsizmát adott nekünk a dokk közelében álló raktárak egyikéből, és még ránk, idősebb lányokra is túl nagyok voltak. A gráciák nevetségesen abszurd látványt keltettek bennük.

Több mint egy órája időztünk a vargánál. Fisher becipelte az elnyűtt cipellőket és Reynold Gerver asztalára borította őket, kérdőre vonta, ugyan miért koptak el ilyen gyorsan a cipők.

A szerencsétlen cipész hebegve-habogva szemügyre vette a műveit, azt hadarta, hogy nem lett volna szabad ilyen hamar így szétmenniük. Új cipőket ajánlott nekünk, méghozzá a rendes ár töredékéért.

– Ez nagyon szép! – vett a kezébe Rosalie egy pár szaténcipőt az udvarban divatos sarokkal.

– De nem túl praktikus – vitatkozott Fisher, és kikapta a kezéből.

– Apátok határozottan a lelkemre kötötte, hogy nem vehettek semmilyen kényes, csinos holmit. Keress valami olyat, mint a testvéreid!

Összenéztünk, mire elszorult a torkom. Szerettem volna félrevonni, hogy elsimítsuk a helyzetet a Pelage-ben történtek után, de nem sokkal azután, hogy elindultunk Highmoorból, zivatarba kerültünk, úgyhogy Fisher elhessegetett, azt mondta, koncentrálnia kell. Rémes volt az Asztreáig vezető rövid út, bőrig áztunk.

Honor színpadias mozdulattal vetette magát le az egyik székre, Verity pedig vészesen közel járt ahhoz, hogy felborítsa a kirakatban egymásra halmozott dobozok tornyát.

– Mi lenne, ha elvinném a gráciákat teázni, míg Rosalie dönt? – vetettem fel.

– Vagy inkább egy ciderre! – javasolta Verity, és reménykedve beleakaszkodott Fisherbe.

Fisher odaadta a pénzt.

– Vegyétek fel a csuklyátokat! – figyelmeztetett bennünket, majd kinyitotta az üzlet ajtaját.

Végigsiettünk a macskaköveken, a pocsolyákat kerülgetve futottunk el a fogadó széles bejáratáig, ahol aztán összebújtunk.

– Tessék, fogd! – nyomtam Honor kezébe az érméket. – El kell mennem valahova, van egy kis dolgom, úgyhogy ti hárman menjetek csak be, és amint tudok, jövök!

– Hova mész? – kérdezte Verity, szemlátomást ő is nagyon szeretett volna velem tartani.

– Nem olyan helyre, ahol van cider – mondtam, majd a hatalmas tölgyfaajtó felé toltam. – Hideg van, esik az eső. Menjetek, még a végén megfagytok!

Besiettek, én pedig visszaugrottam a viharba, Mr. Averson órásműhelye felé vettem az irányt.

Összerándult a gyomrom a bűntudattól, amint eszembe jutott, hogy hajították ki Edgart Highmoorból.

Vitába kellett volna szállnom Camille-lel, meg kellett volna próbálnom beszélni Edgarral. Szégyelltem magam, hogy ilyen könnyedén elvonta valami más a figyelmemet.

A bálok nem csak az éjszakáinkat őrölték fel. A délelőttöket végigaludtuk. Gyakran csak akkor keltünk fel, amikor már készülődni kellett a következő bálra. A komoly feketében, visszafogott viselkedéssel töltött évek után felélénkítettek bennünket a mulatságok. Mámorítónak bizonyultak. Az álarcok, a strasszok, a selyem és a tüll surrogása, a jóképű táncpartnerek ígérete úgy elvakított, hogy meg is feledkeztem a valódi célomról.

Elfelejtkeztem Eulalie-ről.

És ha őszinte akarok lenni, nem is zavart egészen addig a pillanatig, hogy haza nem kerültem, vissza Salannra, a sóba.

Meg kellett keresnem Edgart, hogy bocsánatot kérjek tőle. Nem érdekelt, miképpen vélekedik Camille. Én elhittem neki, hogy árnyékot látott a sziklán, és ketten együtt kideríthetjük, ki volt az.

Ezüstcsengő csilingelt a fejem felett, ahogy az esőt magam mögött hagyva beléptem az üzletbe.

– Jövök már, jövök! – kiáltott ki valaki derűsen a műhelyből. Vagy talán a sarokba állított fémmutatók mögül jött a hang.

Magasabbak voltak, mint én, a városi főterek óratornyaiban használtak csak ekkorát.

Az üzlethelyiség minden egyes szabad felületét fogaskerekek foglalták el, a falakon órák sorakoztak. A múló másodpercek lomha kattanásai egymást érték, lüktető szimfóniát alkottak. Halk, lágy hang volt, de amint felfigyelt rá az ember, nem lehetett többé mással törődni.

– Miben segíthetek…

Edgar lépett elő a műhelyből.

Amint meglátott, földbe gyökerezett a lába, kis híján nekiment az egyik zsebórákkal és láncokkal teli tárlónak.

– Mit művel itt? – förmedt rám, hangszíne azonnal megváltozott.

– A munkahelyemről is szeretne kirúgatni? A Thaumas család keze ilyen messzire nem ér el! Szép napot!

– Edgar… várjon! Nagyon sajnálom, ami történt. Ki kellett volna állnom önért, szembe kellett volna szállnom Camille-lel. Azért jöttem, hogy bocsánatot kérjek és… és hogy beszéljünk.

– Beszéljünk? – meredt rám szemüvegének apró lencséin keresztül.

– Eulalie-ről, az árnyékról.

– Már mindent elmondtam, amit tudok.

Már emelte is a kezét, hogy belökje a lengőajtót.

– Nem mindent! – szólaltam meg, hogy megállítsam, mielőtt visszamehetett volna. – Láttam, hogyan reagált, amikor Camille Rolandért kiáltott. – Edgar megmerevedett az inas nevének hallatán. – Miért?

Edgar hátrafordult, arcára tétova kifejezés ült ki. Levette a szemüvegét, hogy vászonkötényének szélével megtisztogassa, az időt húzta.

– Lehet, hogy ő az árnyék? – találgattam.

Úgy hunyorgott a lencsék mögül, mintha még mindig koszosak lennének.

– Nem tudom, ki volt az árnyék… de bevallom, ő az első, aki eszembe jut. – Ujjai megremegtek, mintha legszívesebben ismét lekapta volna a szemüveget, hogy megtisztogassa. – Valahányszor Highmoorban jártam, hogy segítsek Mr. Aversonnak azzal az állóórával, elvigyek egy megjavított zsebórát vagy kandallóórát, mindig ott ólálkodott, hallgatózott. Eulalie azt mondta, ez is a munkája része, hogy ott legyen, ha szükség van rá, de többnek tűnt ennél… Olyan volt, mintha…

– Igen? – suttogtam közelebb hajolva.

– Mintha megszállott lenne.

Az eső áztatta piacra pillantva végiggondoltam, hogyan telnek a napjaink Highmoorban. Igaz, Roland tényleg mindig a közelben volt, készen arra, hogy segítsen, de ő apu egyik leghűségesebb szolgálója, így ez természetesnek tűnt nekem. Nem ismertem igazán Edgart, de úgy sejtettem, ő nem olyan házban nőtt fel, mint mi, ahol több szolgáló élt, mint családtag.

– Vezetett Eulalie naplót? – kérdezte Edgar, más módon megközelítve a problémát. – Rájött valamire, amire nem lett volna szabad. Talán írt róla.

Eulalie nem az a típus volt, aki egy darab papírnak önti ki a szívét, mint Lenore és Camille. Utálta, amikor kislányként a szépírást kellett gyakorolnunk, úgy kellett rábírni, hogy levelet írjon a nénikéinknek és az unokatestvéreinknek.

– Sosem láttam nála ilyesmit.

Edgar összehúzta világos szemöldökét.

– Minél többet gondolkozom rajta, annál biztosabb vagyok benne, hogy Roland volt az az árnyék – kanyarodott vissza az előző témához. – Sosem kedvelt engem. Ha rájött, hogy meg akarunk szökni…

– De akkor inkább önt akarta volna megállítani, nem pedig Eulalie-t, nem igaz? – kérdeztem.

A legkevésbé sem tetszett nekem Edgar vádja. Túl sok kérdés maradt utána. Ha Roland olyan szenvedélyesen szerette Eulalie-t, akkor nyilván tudnia kellett, hogy úgysem lesz belőle semmi. Hiszen Eulalie volt Highmoor örököse. Apu sosem engedte volna, hogy az egyik szolgáló udvaroljon neki.

És egyébként is… annyira öreg már…

Az órák fogaskerekei egyesével fordultak, elütötték a háromnegyedet. A kakofónia hirtelen észhez térített, eszembe jutott, hogy már így is túl sokáig időztem. Az ajtó felé indultam.

– Miss Thaumas, várjon! Szeretném… tudnom kell… Ön hisz nekem, ugye? Az árnyékkal kapcsolatban? Eulalie nem botlott meg, és sosem ártott volna saját magának. Ezt ön is tudja.

Pillanatnyi tétovázás után bólintottam.

– Ki akarom deríteni, ki tette ezt vele. Hogy ki… gyilkolta meg.

– Heves precizitással ejtette ki azt az egy szót, mintha próbálta volna dadogás nélkül kiejteni. – Segítene nekem? Kérem!

Szemében hirtelen az igazság iránti vágy lángja lobbant, úgy éreztem magam a tekintetétől, akár egy fatáblára tűzött lepke.

– Igen – suttogtam.

Ismét a szemüvegével babrált.

– Tudom, hogy nem hiszi, Rolandnak köze van ehhez az egészhez, de azért ígérje meg, hogy utánanéz! Kérdezősködjön! Még ha nem is ő volt az, talán látott valamit. Hiszen mindent lát.

Az utolsó óra is csilingelt, hangja kissé éles volt, mintha kihangsúlyozta volna, milyen fontos ötlettel rukkolt elő Edgar.

– Ez így van – értettem egyet.

– Akkor jó. Köszönöm! Részt vesz majd a családja a Tajték valamelyik eseményén?

Már csupán egy hét választott el bennünket a fesztiváltól. Highmoorban hamarosan teljes lesz a felfordulás, hogy felkészüljünk a tíznapos ünnepre.

– Az első este mindig elmegyünk az ünnepélyre.

Megnyikordult felettünk a fadeszka, mire mindketten a mennyezetre pillantottunk. Azt feltételeztem, egyedül vagyunk. Valaki kihallgatott volna bennünket?

– Mi van odafent?

– Tárolóhelyiség… Mr. Averson! – kiáltotta Edgar.

– Igen, Edgar? Épp veszem le a köpenyemet – válaszolta valaki hátulról, a műhelyből. – Ez az eső bizony nem áll még el egy darabig.

– Találkozzunk a színdarab előtt! – suttogta Edgar. Megígértem, hogy úgy lesz.

– Most már vissza kell mennem a testvéreimhez.

Edgar hátrasimította a haját, mosoly derítette fel az arcát.

– Rendben. Örülök, hogy… Köszönöm, hogy hisz nekem, Miss Thaumas!

– Annaleigh – válaszoltam barátságot kezdeményezve.

– Annaleigh.

* * *

Végigsiettem az utcán, a lehető leggyorsabb utat választva a fogadóig, a fene vigye el a tócsákat!

Megkönnyebbülten felsóhajtottam, amikor az ajtót kinyitva az egyik asztalnál találtam a gráciákat, de aztán rögtön földbe is gyökerezett a lábam.

Nem egyedül voltak.

– Annaleigh! – kiáltotta Honor.

Egy fiatal férfi állt fel az asztaluktól, megfordult a húgom üdvözlése hallatán. Cassius. Mosoly terült szét az arcán, amint észrevett.

– Hát újra látjuk egymást!

Arca piros volt a hidegtől, sötét göndör fürtjei kötött sapka alól kandikáltak ki.

– Mit keres itt? – Azonnal azt kívántam, bár visszaszívhatnám a kérdést. Túl vádlóan hangzott, túl nyersen. – Hogy van az apja? – kérdeztem hát némileg enyhébben.

A bálon el is felejtettem rákérdezni.

– Attól tartok, ugyanúgy. Gyógyszerekért jöttem Asztreára. Gyökerekért, gyógynövényekért. Van egy gyógyító az utcában, aki azt állítja, segíthet rajta.

– Igaz, hogy ha valaki elkapja a skarlátot, akkor a szemén is folyik a vér? Ezért hívják skarlátnak, ugye? – kérdezte Honor hajmeresztő derűvel az asztalra hajolva.

– Honor! – kiáltottam rá szégyenkezve.

Cassiust mintha nem zavarta volna a kérdés. Közelebb hajolt a húgomhoz.

– Még annál is rosszabb! – Kiegyenesedett, és észrevette, hogy míg a húgaim kuncognak, én a homlokomat ráncolom. – Megebédeltem itt, és épp kifelé tartottam, amikor észrevettem, hogy ezek a csinos hölgyek nehezen találnak maguknak asztalt. Gondoltam, felajánlom a szolgálataimat.

– Nem láttak minket a pult túloldaláról – magyarázta Mercy.

– Ez igazán nagyon kedves öntől.

– Örömömre szolgált. Fogalmam sem volt róla, hogy ilyen finom ez a… Mit is iszom?

– Karamellás cidert! – segítette ki Verity.

– Hogy ilyen finom ez a karamellás cider. Úgy látom, önre is ráférne egy – ajánlotta, és már elő is húzott egy érmét.

– Ó, megrendelhetem én? – kérdezte Mercy, és kikapta a kezéből a pénzt, még mielőtt Cassius beleegyezett volna. – Kérem!

– Én is! – kapott az alkalmon Honor is. – Felülhetünk a nagy székekre, míg várunk!

– És én is! – sikkantotta Verity, nehogy véletlenül kimaradjon.

Elképesztő vidámsággal indultak útnak, amiért ilyen felnőtt feladatot végezhettek.

– Hogy érzi magát? – kérdezte Cassius, amint a lányok hallótávolságon kívülre értek. – Mintha fáradtság jeleit látnám itt – mutatott a szemem környékére. Elhessegettem az aggodalmát.

– Csak ki kell aludnom magamat. És ön? Komolyra fordítva a szót, hogy van az apja?

– Nem jól. – Cassius megajándékozott egy félmosollyal. – Áldás lesz, ha vége. – Az ajkába harapott. – Ez nem úgy hangzott, ahogyan gondoltam.

Eszembe jutottak Ava utolsó órái, amikor levegőért kapkodott, a végért könyörgött.

– Nem, teljesen megértem, mire gondol. A nővérem… Bólintott, amikor elhallgattam.

– A húgai igazán elbűvölőek. A kicsi… Verity, igaz? Nagyon hasonlít önre.

– Remélem, nem beszéltek lyukat a hasába.

– A legkevésbé sem! Nagyon örültem a társaságuknak. Az elmúlt pár hétben eléggé magamra maradtam.

Mormoltam valamit arról, hogy átérzem, majd elhallgattam. Nem mintha Cassius végig itt rostokolt volna Selkirkön. Hiszen időközben elment Pelage-be. A bálra.

– Remélem, azért nem unatkozott minden héten.

Amikor elmosolyodott, szemében derű, mélykék árnyékok táncoltak.

– Természetesen nem.

– Nem tudtam, látom-e még azután, hogy… Reméltem, hogy összefutunk még.

– Tényleg?

Cassius elfojtotta elégedett mosolyát.

A csillogó álarc nélkül túl merésznek, illetlennek tűntek a szavaim, de aztán eszembe jutott, mit mondott a bálon. Hogy a megbánás a lehető legsötétebb rémálom.

– Igen, tényleg.

Mosolya széles vigyorrá változott.

– Ennek igazán örülök.

Arcom felhevült örömömben, és elkaptam a tekintetemet, túlságosan szégyellős voltam ahhoz, hogy a szemébe nézzek.

Cassius mögött a falon egy Arcannia térképéről készült szőttes lógott. Mindegyik tartományt különböző színnel készítették el.

– Honnan származik? – kérdeztem a szőttesre mutatva. Megfordult, hogy szemügyre vegye a térképet.

– Innen is, onnan is. Nagyjából mindenhol éltem.

– Matróz? – találgattam.

– Valami olyasmi.

– Melyik volt a kedvence?

Közelebb húzta a székét az enyémhez, hogy mindketten jobban lássuk a szőttest.

– Azt hiszem, az összes tetszett. – A királyság közepén lévő élénksárga részre mutatott. – Az ott Lambent. A gyerekkorom egy idejét ott töltöttem. Járt már arra? – A fejemet ráztam. – Hosszú, forró sivatag, homokbuckák, ameddig a szem ellát. A nap olyan erősen süt, hogy minden kiszárad.

– Hogy élnek meg ott az emberek? Ha ennyire messze vannak a víztől?

– Akad néhány oázis itt-ott. És vannak óriási állatok, amiket tevének hívnak, hatalmas púpjuk és ormótlan lábuk van. Így járnak. – Ujjaival elmutogatta az asztalon, hogyan jár egy négylábú állat. – Ők juttatják át a sivatagon a fény népét, azokat, akik Vaipanyt imádják. – Egy hegyláncra mutatott, amit cikcakkos öltésekkel, vérvörössel jelöltek. – Nyolcévesen megfordultam a Cardanian-hegységben is.

Elakadt a lélegzetem.

– Ott élnek a szélhámosok, nem? Cassius bólintott.

– És az aljas alkuk istene, Viscardi.

Megrándult az arcom. Már attól is rosszul voltam, hogy kimondta a nevét. Vajon meghívásnak veszi majd az egyik szélhámos?

– Milyen volt?

– Szegény közösség. A nyxmist szedéséből élnek. Élénkpiros a virága, mint a muskátlinak. Csak ott nő, nagyon magasan, a hóhatár közelében. A gyógyítók nagyra becsülik a belőle kinyerhető olajat, állítólag bármilyen betegségből kigyógyít. Azonnal látszik a faluban, ki szedi a virágot. A kezük folyamatosan vörös a növény váladékától.

– Milyen rémes! – mormoltam, ahogy magam elé képzeltem egy teljes falunyi embert, akinek mintha véres lenne a keze. – Így hívják őket? A virágok népe?

– A csontok népe – javított ki.

Felhúztam az orromat.

– Nem szívesen látogatnék el oda. Ön miért járt ott? Cassius felnevetett.

– Nem alkut kötöttem, ha erre gondol! – Halkabban hozzátette: – Anyámnak dolga volt arrafelé.

Elképzelni nem tudtam, hogy anyu végigcitáljon bennünket a királyságon, hogy ő maga keresse meg a betevőre valót, ezért azonnal felkeltette az érdeklődésemet a téma.

– Mivel fog…

– Ez a kedvencem – szólalt meg Cassius félbeszakítva, és felállt, hogy megérintse a térkép legészakibb részét. – Zefír birodalma. A hívei kis közösségekbe tömörülve élnek a sziklás kiszögelléseken. Kék lobogókkal, szalagokkal és zászlókkal díszítik a falvaikat. Egész nap jár a számtalan szélmalom, a küllőik nyomán elképesztő zörgésszimfónia kerekedik.

Izgatottságában vágott a szavamba, vagy szándékosan ki akarta kerülni a kérdésemet?

– A szél népe – mondtam őt tanulmányozva.

– Igen, pontosan! – A pult fölött lógó óra elütötte az egészet. – Máris három óra lenne? – kérdezte hunyorogva. – Sajnos mennem kell. Egy szomszéd csónakján érkeztem, esküdözött, hogy ha elkések, itt hagy.

– Cassius… – Ahogy összefonódott a tekintetünk, minden gondolat kiröppent a fejemből. Többet akartam tudni róla, sokkal-sokkal többet, de miközben az esőkabátját húzta, az én elmém teljesen kiürült, elapadtak a szavak. – Szereti a rétest?

Szeme derűsen csillant, én pedig legszívesebben összerezzentem volna. Mi ütött belém? Úgy éreztem, megbabonáztak, valaki más irányítja a testemet. Olyasvalaki, aki másra sem vágyik, mint hogy ujjait Cassius sötét hajába fúrhassa. Valaki, aki maga felé akarta húzni göndör fürtökkel teli fejét, hogy végre megcsókolhassa. Valaki, aki… Lángolt az arcom, ahogy a fejemben a lehető legilletlenebb gondolatok kergették egymást.

– Hát, az attól függ – felelte könnyed, incselkedő hangon. – Meg akar hívni egy rétesre, Annaleigh?

– Nem! – A ruhám nyaka hirtelen elképesztően szűknek tűnt, és biztos voltam benne, hogy almavörös az arcom. – Csak… Van egy pékség az utcában, nagyon finomat készítenek… már ha szereti az ilyesmit.

– Imádom a rétest – ismerte be. – A meggyes a kedvencem, és még finomabbnak találom, ha kellemes társaságban fogyaszthatom el. De most tényleg rohannom kell. Találkozhatunk itt holnap?

Már nyitottam is a számat, hogy igent mondjak, ám ekkor sikoly hasított a levegőbe. Odakintről jött, segélykiáltások követték.

Cassius áthajolt felettem, kinézett az ablakon. Egy pillanatra megéreztem a kölnijét, kellemes és édes volt. Amint elhúzódott, máris hiányzott.

Jó néhány vendég társaságában kisietett a fogadóból. Újabb sikoly hangzott fel, mire megfagyott a vér az ereimben. Mintha Camille sikoltott volna. Történt valami valamelyik ikerrel? A gráciák leugrottak a bárszékekről, nagyon úgy festettek, mint akik maguk is ki akarnak rohanni az utcára.

– Maradjatok itt! – parancsoltam rájuk, és már a vállamra is kanyarítottam a köpenyemet. – Az asztalnál! Mindjárt jövök.

Odébb, az órásműhelynél gyűlt egybe a tömeg. Megkönnyebbülten felsóhajtottam, ahogy megpillantottam Camille-t és a hármas ikreket a szélén. Könnyes szemmel kapaszkodtak egymásba.

– Mi folyik itt? Mi történt? – kérdeztem, és már meg is szorítottam a karjukat, hogy megbizonyosodjam róla, tényleg jól vannak-e.

– Meghalt! – zokogta Camille, remegő karja körém fonódott. – Tényleg meghalt.

Megdermedő szívvel kémleltem a tömeget, Fishert kerestem.

– Hol van?

A nővérem a fejét rázta, és a könnyeit törölgetve Rosalie karjába vetette magát.

– Fisher! – kiáltottam, keresztülverekedve magamat a sűrű tömegen. – Fisher!

Hangom sikolyként harsant, ahogy a kör elejére nyomakodtam.

– Annaleigh, ne! – szólt rám a hirtelen mellettem termő Cassius, és már húzott is vissza egy tócsától.

Lepillantottam és felsikoltottam. Nem esővíz volt.

Edgar feküdt ott egyre terjedő vértócsában, összezúzta magát a macskakövön. Szemüvege pár lépéssel odébb hevert, az egyik lencséje megrepedt. Fisher mellette térdelt, fülét Edgar mellkasára szorította, életjeleket keresett. Egy hosszú pillanat múltán felnézett a tömegre, és szomorúan megrázta a fejét.

Az egyik nő elájult, már dőlt is, és igencsak felbolydult a tömeg, ahogy a társai megpróbálták elkapni.

– Mi történt?

– Az emeleti ablakban volt, és… kizuhant – mesélte egy férfi mellettünk az üzletre mutatva.

Cassius próbált megvédeni a káosztól, elfordított a holttesttől, de kirántottam magamat a karjából.

– Kiugrott?

A férfi vállat vont.

– Nem tudom.

– Hallottam, hogy a kedvese nemrég életét vesztette – jegyezte meg a közelünkben egy nő, aki meghallotta, hogy miről beszélünk. – Túl sok volt már szerencsétlennek.

Sajnálkozva cöcögött, majd ment tovább a dolgára.

Nem fért a fejembe. Hiszen az imént beszéltem vele! Találkozót beszéltünk meg a következő hétre. Ki akarta deríteni, mi történt Eulalie-vel. Kideríteni, ki…

Ki gyilkolta meg a nővéremet.

Felnéztem az üzlet tetejének éles vonalára és a nyitott ablakra, felidézve, hogy megnyikordult felettünk a plafon. Valaki odafent volt vele. Edgar nem egyedül volt.

Bárki lökte is le Eulalie-t a szikláról, odafent volt Edgarral, mielőtt ő is szörnyethalt. Ebben teljesen biztos voltam. Elléptem Cassiustól és az üzlethez rohantam, nem foglalkoztam a tiltakozásával. Ha nem jutok fel az emeletre most azonnal, a gyilkos megszökik.

Edgart megkerülve Fisher mellkasának ütköztem.

– Annaleigh, mit művelsz? – kérdezte, és megragadta a csuklómat, hogy megállítson.

– Be kell mennem! Fel az emeletre! Fisher, segítened kell!

– Miben?

– Megtalálni a gyilkost! Odabent van!

– A gyilkost? – ismételte, próbálta elejét venni, hogy kirántsam a kezemet a szorításából. – Annaleigh, nincs semmiféle gyilkos. Láttam, mi történt. Kiugrott.

– Kilökték!

– Nem, nem így történt.

– Eressz el! – visítottam, és a lábára tapostam. Fisher átkarolt, lefogta hadonászó karomat.

– Nyugodj meg, Annaleigh! Jelenetet rendezel!

A mellkasához húzott, és megláttam a testvéreimet, szemük tágra nyílt rémületükben. Cassius aggodalmasan ráncolta a homlokát. Az Edgar holtteste mellett álló tucatnyi ember az én kirohanásomat figyelte. Remegve kifújtam a levegőt, éreztem, hogy elernyedek.

Elfordultam, képtelen voltam elviselni a pillantásukat. Könyörgőn néztem fel Fisher szemébe.

– Fisher, tudom, hogy haragszol rám, de kérlek! Kérlek, gyere fel velem, nézzünk körül! Korábban meglátogattam Edgart. Hallottuk, hogy megnyikordul odafent a padló. Valaki odafent volt. Valaki kihallgatott minket! Tudnom kell, ki volt az.

– Nem haragszom rád, Annaleigh. Csak… szégyelltem magamat azért, ami történt, de nem haragszom. Sosem tudnék haragudni rád.

– Akkor, kérlek, segíts! Meg kell találnunk, mielőtt elmenekül! Hangos sóhajjal a hajába túrt.

– Felmegyek körülnézni. De hidd el nekem, hogy senki sem volt abban az ablakban Edgaron kívül. Maradj itt!

– Légy óvatos! – kiáltottam utána.

Most, hogy magamra maradtam az üzletbe vezető lépcsőn, fogalmam sem volt, mitévő legyek. Néhányan letakarták Edgar holttestét egy lepellel, és visszaterelték az embereket a járdára. Szerettem volna visszamenni a testvéreimhez és Cassiushoz, de hirtelen rettegtem attól, hogy a holttest közelébe kell mennem. A fehér lepel gyorsan vörössé változott. Elfordultam, könnyes szemmel tanulmányoztam a kirakatban lévő zsebórákat.

Edgar nem ugrott ki az ablakon. Az nem lehet.

Fisher néhány perc múlva visszatért, sötét pillantással rázta a fejét.

– Sajnálom, Annaleigh. Senki sem volt odafent.

19

– Volt valaki odafent! – ismételtem órákkal később, szinte már kiabáltam a frusztrációtól, miközben Camille az öltözőasztalánál ülve egy új árnyalatú arcpirosítóval pepecselt. Végigsimított az ecsettel az arcán, krémes barackszínűvé változtatva a bőrét. – Nem mehetsz ma este táncolni!

– Miért? Mert Edgar öngyilkos lett? Életében sem gondoltam rá soha, igazán nem várhatja tőlem senki, hogy meggyászoljam.

– Sírtál ma délután. Láttam!

– Felkavaró volt. Nem veti magát a halálba valaki minden alkalommal, amikor elmegyek a piacra.

Elkaptam előle a pirosítót.

– Kérlek, ne menj! Maradj itthon velem! Felvonta a szemöldökét.

– Nem fogok. És neked sem kellene. Gyere velünk, feledkezz el mindenről! – Elvigyorodott, jó vastagon kent a festékből az ajkára. – Persze, gondolom, te nem akarsz mindenről elfeledkezni, ami ma történt. – Átnyújtott egy csillogó nyakéket. A mai téma az udvar ékkövei volt, és Camille a rózsaarany ruháját viselte az ikrek báljáról. – Fel tudnád rakni? Olyan kicsi a kapocs!

– Mit jelentsen ez? Mit nem kellene elfelejtenem?

Camille arcán sunyi, mindentudó mosoly terült szét.

– Láttalak a fogadó ablakán keresztül, mielőtt… Edgar előtt. Egyedül voltál azzal a fiúval.

– A gráciák a pultnál voltak, cidert rendeltek.

Camille kulcscsontjai  közé fektettem  a strasszokból álló nyakéket.

– Nagyon örültél, hogy a ciderről beszélgethetsz. Ki az a fiú egyáltalán?

– Még nem vagytok készen? – rontott be Ligeia. – Lemaradunk az első négyesről!

– Kész vagyok – jelentette ki Camille, és megpördülve felállt.

– Én nem megyek. Ligeia elkámpicsorodott.

– Miért nem? Félretettem a pirosítót.

– Végignéztük ma egy férfi halálát. Hogy vagytok képesek táncolni menni?

– Igazából nem néztük végig. Már halott volt. Egyébként meg végre van új cipőnk!

Egy kis körömszálkával játszadoztam a gyűrűsujjamon. Amint letéptem, hatalmas vércsepp buggyant elő a helyén.

– Még be sem törtük. Csupa vízhólyag lesz a lábatok. Camille zsebkendőt nyújtott nekem.

– Akkor vízhólyagos lesz a lábunk! Menj, feküdj le, te ünneprontó! – Jóéjtpuszit nyomott az arcomra. – Reggelre jobban érzed majd magad.

Megpróbálkoztam még egy taktikával.

– Ahogy elnézem, neked sem ártana, ha rendesen kialudnád magad ma éjjel.

Hiába kente az arcára a pirosítót, a szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek, lilának, foltosnak tetszettek világos bőrén.

– Azt is fogom tenni. Holnap.

Camille felkapta a táskáját, eloltotta a lámpásait, és teljes sötétségbe borította a folyosót, már csak az én gyertyám fénye derengett. Ligeiával leosontak a hátsó lépcsőn, hogy a kertben találkozzanak Rosalie-vel és Lenore-ral.

Halk kuncogás hallatszott Mercy szobájából. Nyilván valami rosszaságon törte a fejét Honorrel és Verityvel. Hosszasan hallgatóztam az ajtónál, azon merengtem, véget vessek-e a szórakozásuknak. Dúdolást és nevetést hallottam, majd Mercy számolta a lépéseket hangosan.

– És egy-két-há! Egy-két-há! Egy-két-há, fordulj! Még ők is táncoltak ma este.

Miután meggyújtottam a gyertyatartókat az ágyam mindkét oldalán, felakasztottam a ruhámat, és tiszta hálóingbe bújtam. Puha fátyolszövet volt, a nyakrésznél pöttyös, az ujjakat pedig sávokban hímzett hóvirágok díszítették.

A saját öltözőasztalomhoz ülve kihúztam egy sor hajtűt a hajamból, és fésülni kezdtem begöndörített tincseimet. Anyu azt mondta, ha kifésüljük a hajunkat lefekvés előtt, akkor amellett, hogy ragyogó lesz, a nap során felgyülemlett gondolatokat is elsimíthatjuk, így nyugodt, békés álomra számíthatunk. Fogalmam sem volt, hány simításra lenne szükségem ahhoz, hogy ezt a gubancot is kibontsam. Attól féltem, örökké Edgar törött szemüvegét fogom látni magam előtt.

Az ezüst hajkefe megcsillant a gyertyafényben, megbabonázva figyeltem, ahogy végigszántottam vele sötét tincseimen. Hibát követtem volna el, hogy nem mentem a testvéreimmel? Itthon magamra maradtam a gondolataimmal. Ha elmegyek a bálba, legalább lefoglal a tánc, nem tudtam volna így keseregni.

Valaki elrohant az ajtóm előtt, kirántva a gondolataimból.

Kidugtam a fejemet, végignéztem a sötét folyosón. Kuncogás hallatszott a hátsó lépcsőről. Fáradt sóhajjal indultam meg arrafelé. Bármiben mesterkednek is a gráciák, elkapom és ágyba parancsolom őket, aztán én magam is lefekszem. Túl későre járt már az ilyen ostobaságokhoz.

Végigsiettem a folyosón, reméltem, hogy sikerül fülön csípni őket, még mielőtt az egész házat felverik. Ahogy ráléptem az első lépcsőfokra, nevetést hallottam a hátam mögül. Megpördültem, feltartottam a gyertyámat, de senki sem volt ott. Hunyorogva kémleltem a sötétséget, de az árnyékok nem mozdultak.

– Verity?

Számítani lehetett rá, hogy ő tör meg először. Most mégis némaság honolt.

– Mercy? Honor? Nem vicces!

Hangos puffanások hallatszottak odalentről, mintha csupasz talpak csattantak volna a lépcsőfokokon. Visszarohantak a lépcsőhöz, kikerülve engem? Egyre frusztráltabban futottam utánuk.

A földszinten látszólag minden rendben volt. A konyhához vezető boltíves nyílásokat cserepes páfrányok szegélyezték. Senki sem szaladhatott el mellettük anélkül, hogy meg ne lendítse a számtalan levelet. Most mégis mozdulatlanul álltak. A gráciák nyilván a ház elülső felébe szaladhattak.

Ahogy végigsétáltam a főfolyosón, bepillantva az ebédlőbe és az üvegházba, rájöttem, milyen sötét van idelent. Nem láttam a lányok gyertyájának árulkodó fényét. Honor rettegett a sötéttől, ő biztosan nem jött volna le fényforrás nélkül.

A fülemet hegyezve igyekeztem megállapítani, merre mehettek. Mintha ők is megtorpantak volna, visszafojtott lélegzettel, lábujjhegyen állva próbálhatták elnyomni a nevetésüket.

Befordultam a sarkon, és nekiütköztem egy sötét alaknak. Halk sikkantásom visszhangot vert a folyosón.

– Miss Thaumas! – kiáltotta Roland, és már utánam is kapott, hogy megtartson.

Elrántottam magamat tőle, Edgar gyanakvással teli gondolatai száguldottak végig az elmémen.

– Minden rendben – nyugtattam meg. – Csak meglepett.

A kései óra ellenére is makulátlanul festett, egyenruháját gondosan kivasalta, begombolta. Még a kravátliját is tökéletesen kötötte meg.

– Nagyon későre jár már – jegyezte meg, és gondosan a szemembe nézett, hogy még csak véletlenül se kelljen a hálóruhámra pillantania. – Szüksége van valamire? Egy pohár vízre? Meleg tejre? A szakácsnő már lefeküdt, de a teafőzéssel még én magam is megbirkózom. Talán egy kis kamillatea segítene az alvásban.

Legyintettem az ajánlataira.

– A gráciákat kerestem. Látta őket?

– Nem alszanak? – kérdezte, és úgy pillantott át a vállam felett, mintha arra számítana, hogy mindjárt ideosonnak hozzánk.

A gyertya lángja meglebbent a huzatban, mire Roland vékony, markáns vonásain táncolni kezdtek az árnyékok. Az egyik pillanatban engem fixírozó vízköpőnek tűnt, a következőben pedig a család hűséges bizalmasának.

– Játszanak valamit. Reméltem, hogy ágyba parancsolhatom őket, mielőtt apu meghallja.

– Felébresszem a cselédeket, hogy segítsenek? A fejemet ráztam.

– Ne, ne, természetesen ne! Biztos vagyok benne, hogy itt vannak valahol.

Roland világos szeme ismét megtalálta az enyémet. Arra várt, hogy elbocsássam, tudtam jól, de egy pillanatra úgy tűnt, ő is érzi, hogy nem csak a gráciák járnak a fejemben.

– Emlékszik… emlékszik arra az estére, amikor Eulalie… Összevonta őszes szemöldökét, rájött, melyik estére célzok.

– Nagyon is jól emlékszem, kisasszony.

– Látta őt esetleg… vagy felfigyelt valami különösre a házban? Roland arca megnyúlt.

– Sajnos nem. Akkor… akkor épp nem voltam itt, anyám születésnapja volt. Akkor lett nyolcvanéves. Kis ünnepséget tartottunk Asztreán. Kora délután elindultam, hogy segítsek az előkészületekben. A testvérem, Stamish… tudja, ő Alderon király inasa… még ő is eljött. Igazán remek este volt. – Elhúzta a száját.

– Magamat okolom Eulalie haláláért. Ha nem mentem volna el, ha itt lettem volna, talán útját állhatom.

– Miben?

Roland hosszú ujjai megfeszültek az oldala mellett.

– Az apjával ellentétben én nem hiszem, hogy csak a holdfényben sétálgatott volna… Tudja, a cselédek közt rémes pletyka terjed, teljesen meg voltak győződve róla, hogy el akart szökni aznap este. Valakivel – tette hozzá suttogva, olyan halkan, hogy alig hallottam. – Amikor Eulalie szobáját kitakarították, felfigyeltem rá, hogy nincs ott egy kis útitáska, valamint hiányzott néhány ruhája és személyes holmija is. – Elsötétedett a tekintete. – Meg akart szökni, Miss Thaumas, tudom, hogy így volt.

– Szóval a társa… ő lökte le a szikláról? – kérdeztem, szándékosan óvatosan fogalmazva, nehogy a saját tudásommal változtassak az ő elméletén.

Roland megköszörülte a torkát, a hang mennydörgésnek tetszett az üres folyosón.

– Természetesen nem! Nagyon erős szél fújt aznap este… túl erős ahhoz, hogy egy ilyen ormótlan útitáskával menjen valahová az ember. Nem is lett volna szabad kimennie oda… A holtakról jót vagy semmit, de az az asztreai órásinas valami rosszban sántikált. Szégyent hozott volna erre a családra. Szégyent hozott volna Eulalie-re. Talán jobb is, hogy úgy döntött… – Elhallgatott, a fejét csóválta. – Bocsásson meg, Miss Thaumas! Nem lenne szabad ilyesmiket mondanom. Meggyújtsuk újra a lámpásokat?

– A lámpásokat? – visszhangoztam.

– Hogy könnyebben a kislányok nyomára akadjunk.

A jelek szerint véget ért a Eulalie-ről szóló beszélgetésünk.

– Ó… ne! Biztos vagyok benne, hogy elunták a játékot, és visszamentek aludni. Talán ön is tegyen hasonlóképpen – ajánlottam.

– Biztos benne, hogy nem tehetek önért már semmit? A fejemet ráztam.

– Már így is nagyon sokat segített! Jó éjt, Roland!

– Szép álmokat, Miss Thaumas!

Ráfordultam egy másik folyosóra, mintha a lépcső felé mennék, de amikor már biztos voltam benne, hogy nem látszik többé a gyertyám fénye, megtorpantam.

Bár Edgar annyira biztos volt a vétkességében, Roland nem is tartózkodott Highmoorban Eulalie meggyilkolásának estéjén. Legszívesebben sírva fakadtam volna. Nem voltam előrébb, mint a temetés napján, ráadásul teljesen magamra maradtam, és még Edgar halálával is számolnom kellett.

Mégis merre tovább?

Megtöröltem a szememet, és ellöktem magam a faltól. Ideje volt nyugovóra térni. Biztos mindent szebb fényben látok majd, ha kialudtam magamat.

A galéria mellett elhaladva zörgésre lettem figyelmes.

A jelek szerint a gráciák mégsem mentek fel az emeletre.

Beléptem a hosszúkás helyiségbe. Távoli ősök portréi néztek le rám díszes, súlyos keretükből. Nem számít, hány év telt már el az elkészülésük óta, tudtam, hogy az olajfesték és a lakk szúrós szaga mindig csípni fogja az orromat. A korábbi hercegek márványtalapzaton álló kis szobrai és mellszobrai pöttyözték a szobát.

Megkerültem egy kifejezetten nagy mellszobrot, és földbe gyökerezett a lábam.

– Verity?

Nem felelt, én pedig körbepillantottam a szobában, hátha Mercy és Honor azért állította őt oda, hogy meglepjenek.

A húgom egy holdsugár kellős közepén ült, ujjaival rajzolt a padlóra.

– Verity? – ismételtem.

Kirázott a hideg, hirtelen úgy gondoltam, nem is a kishúgom az. Amikor odaértem mellé, attól féltem, valaki más ül majd ott.

Az az idegen, akinek fekete könnyek csorognak az arcán. De Verity volt az, a maga göndör fürtjeivel és kerek arcával.

– Nézd, mit rajzoltam, Annaleigh! – kiáltotta.

Lepillantottam a földre. Nem volt nála sem papír, sem pasztellkréta.

– Azt hiszem, álmodban jársz, kicsi szívem – mormoltam halkan.

Megrázta a fejét, szeme tiszta volt, fénylett.

– Gyere csak!

Megpaskolta maga előtt a padlót.

Letérdeltem, biztosra vettem, hogy Mercy és Honor bármelyik pillanatban előronthat egy sötét sarokból, hogy rám ijesszen. Mivel nem így történt, lenéztem a kockás padlólapokra.

– Mondd csak, mit rajzoltál!

– Edgar az! – mutatott egy üres négyzetre, mire megdermedt a szívem.

– Mi?

– Látod, itt zuhant le…

Ujjai vértócsát rajzoltak körbe. A fejemet ráztam.

– Ezt nem is láttad!

– …és itt van a szemüvege…

– Ebből semmit sem láttál! Verity meglepetten felpillantott.

– Nem is kellett. Eulalie elmesélte. – Meleg kezét az enyémre rakta, nem értette, mitől vagyok úgy elhűlve. – Ne szomorkodj Edgar miatt, Annaleigh! Már Eulalie-val van. Együtt vannak.

– Ezt Eulalie mondta neked? – visszhangoztam.

Gyomrom fájdalmasan összerándult. Nem volt rendjén ez az egész. Nem csupán egy átmeneti időszak volt. Valami nagy-nagy baj volt a kishúgommal.

Verity bólintott, a legkevésbé sem aggódott, mire hirtelen eszembe jutott valami. Valami, amit Fisher mondott.

Ő aztán sosem hagyott ki semmilyen részletet, mi?

– Verity… amikor Eulalie meglátogat, hogyan beszélgettek? Ha szeretnénk megkérdezni tőle valamit… meg tudjuk?

– Persze.

– Hogy szoktad megkeresni? Megvárod, míg előjön?

– Szeretnél beszélni Eulalie-vel?

Hallgattam. Teljes őrültség volt ez az egész! Nem lett volna szabad bátorítanom.

Mégis bólintottam.

Verity elkapta a szemét az enyémről, a vállam fölé meredt.

– Most megkérdezheted, ha szeretnéd. Felállt a szőr a hátamon.

– Hogy érted?

– Itt van. Mindketten itt vannak.

Tekintetemmel követtem az ujját, és megláttam két sötét alakot az ablaknál, majd visszakaptam a fejemet Verity felé. Csak a fény miatt volt, a talapzatok vetette hosszú árnyék lehetett. Nem Eulalie.

Aztán meghallottam.

Halk susogás, selyemszoknya söpört végig a márványlapokon, és egy férfi elegáns cipője kopogott.

Felém tartottak.

A léptek megtorpantak mögöttem, és hirtelen megéreztem őket, a jelenlétüket, mint ahogyan a halak érzik, merre fordul majd a rajuk, még mielőtt a többiek megmozdulnának. Mellkasom elszorult, túlságosan megfeszült ahhoz, hogy teleszívjam a tüdőmet. Verity mosolyogva nézett fel a látogatóinkra, de én képtelen voltam ugyanerre. Nem akartam látni a nővéremet. Így semmiképpen. Előrehajoltam, és szándékosan a padlóra szegeztem a tekintetemet.

– Azt kérdezi, miért nem nézel rá – tolmácsolta Verity halk, távoli hangon.

– Eulalie? – suttogtam erőtlenül. Úgy éreztem, teljesen elment az eszem. Próbáltam azt képzelni, hogy a kriptában vagyok, és a szobra előtt ülök. Mit mondanék akkor? – Annyira… annyira hiányzol!

– Te is hiányzol neki.

– El tudod mesélni, mi történt aznap este, ott a sziklaszéli úton? Edgar azt mondta, megbeszéltétek, hogy ott találkoztok… de valaki más ment oda helyette?

A szemem sarkából láttam, hogy Verity lassan bólint, szeme elképesztően tágra nyílt.

– Ki volt az? Ki ölt meg?

Bizsergett a bőröm, éreztem, hogy Eulalie még közelebb lép hozzám. Borzalmas bűz csapta meg az orromat, olyan, mint ami egy forró nap végén terjeng a halpiacon, amikor a hús már megromlott.

Hideg kezek ragadták meg a vállamat, én pedig az alsó ajkamba harapva hátrafelé rántottam magamat. Eulalie vidám korallszínűre festette a körmét, de a vége már lekopott, és két köröm is hiányzott a vízben ázott húsról. Szorosan lehunytam a szemem, éles nyüszítés szakadt fel a torkomból.

– Te! – visította Eulalie, majd olyan erővel meglökött, hogy bevertem a fejemet a márványlapokba.

Kipislogtam a szememből a csillagokat, meg akartam ragadni Verityt, hogy meneküljünk, de a helyiség üres volt.

– Verity! – kiáltottam, majd halkabban folytattam: – Eulalie!

A szoba másik végéből, az ablak közeléből ismét szoknyasuhogást hallottam. Eulalie nyilván megragadta Verityt, és a függöny mögé vitte. Mindig is szeretett bújócskázni.

Nagyot nyeltem, és a súlyos bársonyfüggönyhöz mentem. Iszonyú képek cikáztak előttem, féltem, mit fogok találni.

Ezüstös holdfény ömlött be a szobába, olyan sűrűn, hogy már-már kézzelfoghatónak tűnt. Remegve rántottam odébb a függönyt előbb az egyik, majd a másik oldalon, de a testvéreim nem voltak ott.

Mozgásra lettem figyelmes. Egy lepke tapadt az ablaktáblára, majdnem akkora volt, mint a kezem. Megrebbentette a szárnyait, zizegve bújt az üveghez.

Egy második lepke röppent elő a függöny redőiből, végigmászott a hullámos felületen. Különös minták díszítették a szárnyát, apró, rám meredő koponyának tűntek. Aztán megjelent egy harmadik is. És egy negyedik. Elhátráltam az ablaktól, de egy lepke meglepő erővel a vállamon landolt. Beleakadt a hajamba, nem tudott szabadulni, csak tekergett. Odanyúltam, próbáltam kiszedni, mire valami szőröset éreztem.

Undorodva kiráztam a hajamat. A rovar jóval hangosabban csattant a földön, mint amekkora hangerővel egy ilyen lénynek földet kellene érnie.

Ahogy előrehajoltam, émelyegve rádöbbentem, hogy a legnagyobb molylepke az, amit valaha is láttam. Szárnyai rongyosak voltak, porosak, vergődött a földön, próbálta visszanyerni az egyensúlyát. Dühödten csapkodott hat izmos lábával. Fejéből hatalmas csápok álltak ki kidudorodó fekete szeme felett.

– Verity! – kiáltottam ismét, de senki sem felelt.

Nem láttam a kishúgomat, és kezdtem azt gondolni, hogy talán soha nem is volt itt. Szédelegtem, szétszéledő gondolatokkal próbáltam megérteni, mi történik velem.

Odafentről egy újabb molylepke szállt alá, az első mellett ért földet. Elhátráltam, de ráléptem az egyikre. Éreztem, ahogy megroppan a szárnya a lábujjaim alatt, mire pánikba estem, és kirohantam a szobából, nehogy utánam jöjjön valamelyik.

A bátorságomat összeszedve hátranéztem, és egy egész rajnyi, több száz molylepke lepte el a szobrokat, a festményeket, a kandallópárkányt, az összes nekik tetsző felületet. Felrohantam a harmadik emeletre.

– Apu! Ébredj fel! – rontottam be kiáltozva a szobájába.

Hála a jó égnek a baldachinfüggönyöket elhúzták, de az ágyból érkező hangok alapján hirtelen egyértelművé vált számomra, hogy apu bizony nem alszik. Morella lelkes nyögései frusztrált, fojtott kiáltássá változtak.

– Menj innen, Annaleigh! – parancsolta fogcsikorgatva.

– De hát…

Elhallgattam. Mellkasomban fájdalmasan küzdöttek egymással az érzelmek. A lenti rettegést jelenleg felülírta a színtiszta szégyen forró sava.

Egy újabb hangos sóhajjal megzizzent az ágynemű. Apu dugta ki a fejét a baldachin mögül, és nem akartam belegondolni, miféle fizikai igénybevételtől vöröslik így az arca.

– Mi az, gyermekem?

– Nem találom Verityt, és molylepkék vannak mindenhol. Több száz. Tele van velük a galéria!

Hosszú, néma csend következett. Próbáltam nem gondolni arra, mit csináltak, mielőtt így rájuk rontottam, de képtelen voltam kitörölni az elmémből a hangokat.

Egy kéz tolta odébb a baldachinfüggönyt, apu lehúzta a köntösét az ágy oszlopáról, és motyogott valamit, amit nem hallottam. Egy pillanatra láttam Morella fehér testének villanását, mielőtt apu ismét visszahúzta az anyagot.

– Mutasd! – parancsolt rám, miközben megkötötte az övét.

Riasztóan komor volt az arca, miközben lementünk a földszintre. Megálltam a galéria ajtajánál, túlságosan rettegtem ahhoz, hogy bemenjek. Nem akartam újra látni, ahogy szőrös testük ott vonaglik mindenen.

– Annaleigh, magyarázatot várok!

A bátorságomat összeszedve bepillantottam. A galéria üres volt. Apu jó néhány gázlámpást felkapcsolt, kereste a rajt, de nem volt ott semmi.

– Nem értem. – Kiráztam a függönyt. Talán valamelyik megbújt a redők között. – Itt voltak. Mindent elleptek. Az egyikre még rá is léptem.

A kandallóhoz mentem. Felröppentek volna a kéményen, denevérként csüngtek most a sötét téglákon? Felnéztem, biztosra vettem, hogy óriási, foszlós szárnyak támadnak majd rám.

Üres volt.

Apu a holdfényben fürödve kinézett az ablakon. Sütött róla a düh.

– Nem vicces, Annaleigh!

– De apu, tényleg ott…

– Tudom, hogy nektek, idősebb lányoknak nem tetszik a kapcsolatom Morellával, de a feleségem, és nem hagyom, hogy még egyszer így félbeszakíts minket.

Eltátottam a számat. Komolyan azt hiszi, hogy gonosz tréfát űzök velük?

– De hát nem… Azt sem tudtam, hogy épp…

Elhallgattam, égett az arcom. Semmiféle szégyen nem vehetett rá, hogy befejezzem ezt a mondatot.

– Menj lefeküdni, Annaleigh!

– De Verity…

– Verity a szobájában alszik. Ha visszajöttem Vasából, beszélünk még erről. – Tiltakozva szólásra nyitottam a szám, de azonnal leállított. – Egy szót sem akarok hallani!

Amint rádöbbentem, hogy nem fog meghallgatni, kivonszoltam magam a szobából. Apu átvágott a folyosón, a hosszabb utat választotta, csak hogy ne kelljen velem lennie. Görcsbe álló gyomorral figyeltem.

Mi történt? Előbb Verity és Eulalie, aztán a molylepkék. Megtorpantam a lépcső aljában, majd megfordultam, és visszamentem a galériába, biztos voltam benne, hogy tele lesz szörnyekkel.

Üresnek bizonyult.

A halántékomat dörgölve elindultam, úgy éreztem, mintha valahol máshol lennék. Korábban nem volt jellemző rám az alvajárás, de talán csak rémálom volt.

Mégis, olyan valóságosnak tűnt.

Elizabeth riasztó dolgokról mesélt, mielőtt belemerült a végzetes fürdővízbe. Árnyékokról, amik nem voltak ott. Tealevelek rajzolta ómenekről. Egyszer egy teljes délutánra a szobájába zárkózott, nem mert kijönni, mert baglyot látott fényes nappal, és azt állította, az halált jelent. A cselédek azt pletykálták, megőrült.

Amikor felértem a második emeletre, azonnal Verity szobájába mentem, teljesen meg voltam róla győződve, hogy üres lesz. De tényleg ott volt, ahogyan apu is mondta, az ágyában aludt.

Figyeltem, ahogy lassan, egyenletesen emelkedik és süllyed a mellkasa. Már aludt egy ideje, nem a halott nővérünkkel beszélgetett odalent. Megdörgöltem a szememet, elhessegettem a számtalan, cseppet sem hasznos gondolatot.

Fáradt voltam. Ennyi az egész. A kimerült elme hajlamos megtréfálni a gazdáját. Hiszen elég történetet hallottam álmos matrózokról, akik szellemhajókat és sellőket láttak éjszaka, őrködés közben.

Ennyi történt, nem több.

Elfordultam, és a szobámba indultam. Ha kialszom magam, mindent más fényben látok majd.

20

Álmomban sikolyokat hallottam. De ezúttal nem rémálomról volt szó.

Morella sikítozott.

A harmadik emeleten Roland fel-alá járkált a hálószobája előtt, kint tartotta valami ostoba szokás, miszerint a férfiaknak máshol kell lenniük, amikor a nőknek problémái akadnak. A nővéreim körbeállták Morella baldachinos ágyát, kétségbeesetten figyelték a középen vergődő alakot.

– Nem bírom! Ó, Annaleigh, csinálj valamit!

Morella hálóinge felcsúszott a hasán, angolnaként fonta körbe, ahogy ő maga vonaglott a fájdalomtól. Verejték csöpögött róla, felforrósódott a bőre. Leültem mellé az ágyra, próbáltam lecsillapítani.

– Hol fáj?

Megdörgölte kidudorodó hasát.

– Úgy érzem, mintha ketté akarna hasadni!

– Csss! – nyugtattam a homlokát simogatva. – Nyugodj le! A kétségbeesés nem tesz jót a babáknak. Rosalie, hozz egy tál vizet és tiszta törülközőket! – parancsoltam a kezembe véve az irányítást, hiszen senki más nem tette. – Lenore, hozzál krémet és levendulaolajat! Verity, Mercy, nézzétek meg, tud-e a szakácsnő kamillateát küldeni! Honor, kérlek, keríts egy tiszta hálóinget!

Mind bólintottak és elsiettek. Camille az ágy tartóoszlopának dőlt, összefonta az ujjait.

– Én mit csináljak?

Levettem Morelláról az átázott hálóinget, és Camille-nek adtam. Elvitte, de úgy tartotta, mintha egy leprás ruhája lenne.

– Mi történt?

– A fájdalom ébresztett fel. Éreztem, hogy rugdosnak, de aztán valami sokkal rosszabb lett belőle. Mintha verekednének. És annyira feszül a bőröm, mintha egy dob lennék. Kettészakítanak!

Morella zokogásban tört ki.

Rosalie tálcával a kezében visszatért. Megtöröltem Morella homlokát, halkan mormolva próbáltam nyugtatni.

– Valami baj van. Valami nagyon nagy baj van! – vonyította.

Azon törtem a fejemet, vajon mit tenne most a helyünkben Ava és Octavia.

– Úgy tűnik, gyorsabban nőnek, mint te – találgattam. – Elküldetett már valaki a bábáért?

Valakinek csak eszébe jutott… De senki sem felelt.

– Hanna! – kiáltottam. Kezében tiszta ágyneművel berohant a szobába. – Azonnal küldd el Rolandot a bábáért!

Legalább fél napba telik majd, mire a bába ideér Asztreáról. Hanna kirohant a szobából, kis híján fellökte a belépő Lenore-t.

A húgom átnyújtotta az olajosfiolát.

– Tartsatok hűvös törülközőt a tarkóján! – adtam ki az utasítást, és átadtam Lenore-nak a vizet. Megmelegítettem az olajat a kezemen, majd bekentem vele Morella hasát. – A levendula segít ellazulni – mondtam. – Nagy levegő! Ugye, hogy egy gyönyörű tavaszi napra emlékeztet?

– Amikor kislány voltam, egy virágos rét mellett laktunk – suttogta Morella arcán halovány mosollyal. – Annyira szerettem keresztülfutni a szirmok közt!

Az olajat masszírozva éles rúgásra lettem figyelmes, és Morella ismét felnyögött.

– Élet-halál harcot vívnak? – kérdezte.

– Valószínűleg csak helyre van szükségük. Elég szűkös lehet odabent, nem?

Zihálva kétrét görnyedt.

– Csss, csss, csss!

Tovább masszíroztam. Valami hosszú és vékony, talán valamelyikük háta vagy lába mozdult a kezem alatt, és elhessegettem a gondolatot, miszerint valami kígyóféle lehet.

A babák egészségesek, a babák teljesen rendben vannak, mantráztam némán.

Jó nagy adag krémet dörgöltem Morella feszülő bőrébe, felpuhítva azt, és közben őt is nyugtatgatva. Verity kinyitotta az ajtót, Mercy pedig becipelte a teát.

– Hoztunk neked gyömbéres sütit is, Morella – mondta Mercy, és az éjjeliszekrényre tette a tálcát. Nyugtató kamillaillat áradt a kannából. – Gondoltuk, biztos éhesek a babák.

– Ez nagyon kedves tőletek – mormolta Morella, miközben az ikrek ismét hevesen mocorogni kezdtek. – Köszönöm.

Miután jó alaposan bekenegettem a hasát, tiszta ruhát adtunk rá, és átvittük őt a karosszékbe, hogy Hanna és a hármas ikrek át tudják húzni az ágyneműt.

Morella sütit eszegetve figyelte, ahogy dolgoznak. Honor hosszú, nyugtató mozdulatokkal kifésülte a haját.

Észrevettem, hogy könnyek gyűltek a szeme sarkába. Kövér cseppekben tapadtak a szempillájára, egyáltalán nem olyanok voltak, mint amik nemrég csordultak ki, alig várva, hogy elszabadulva az arcára írják a nyomorukat.

– Morella, mi a baj?

– Annyira kedves voltál! Nem számítottam rá. Megszorítottam a kezét.

– Egy család vagyunk, gondoskodunk egymásról. Szeretnénk, hogy a lehető legjobban érezd magad. Mind így gondoljuk.

Morella lélegzete elakadt, de azért bólintott, az ablakra nézett.

– Bár itt lenne Ortun!

– Azt hiszem, holnap már hazajön.

Amikor elment Vasára, mind felsorakoztunk a folyosón, hogy elköszönjünk tőle. Mellettem megfeszülő állkapoccsal sétált el.

Morella szemébe fájdalom költözött.

– Úgy érzem, olyan messze van!

– Még ha itthon lenne is, le merném fogadni, hogy kint bujkálna a folyosón Rolanddal – mondtam. – Eléggé rosszul van a terhességgel kapcsolatos dolgoktól. Emlékszem, anyu folyton ugratta, hogy egy csónakból is bátran szembenéz egy tízméteres hullámmal, a szeme sem rebben, de egy kis reggeli rosszulléttől máris fülét-farkát behúzva menekül.

Morella hátrasimította a haját.

– Annyira fáradt vagyok! Visszasegítene valaki az ágyba?

Rosalie átkarolta Morellát, és visszacsoszogtak a baldachinos ágyba. Morella bemászott a tiszta ágynemű közé, az álláig húzta a paplant.

– Most már csak pihenni szeretnék – mormolta.

– Szeretnéd, ha itt maradnánk veled, amíg elalszol?

Bár kezdte visszanyerni a színét, és a szeme is fénylett, aggódtam, hogy lázas lehet.

Szeme az ágymennyezetre siklott, az ágyat alkotó óriási polipot nézte. Megremegő állal tanulmányozta.

– Morella? – nógattam.

– Nem kell, hogy mind itt maradjatok, de… van valami, amire talán szeretnélek megkérni titeket.

Leültem mellé, óvatosan, nehogy meglökjem a hasát.

– Mondd csak!

– Pár nap, és kezdődik a Tajtékfesztivál. – Összepréselte az ajkát. – Annyi munka van még vele! Meg akartam várni, hogy jobban legyek, és akkor nekiláttam volna, de annyira fáradt vagyok az elmúlt néhány hétben. Úgy… úgy érzem, kész katasztrófa lesz. Nem tudom, hogyan csináljam ezt az egészet. Hogyan találjam ki a menüt, miféle szórakoztatást keressek. Még azt sem találtam ki, melyik vendég melyik szobában szálljon meg.

– A tenyerébe vette a kezemet. – Annaleigh… Nem tudom, mitévő legyek!

Cöcögést hallottam az ajtóból. Camille visszatért, az ajtófélfának dőlve hallgatta Morellát.

– Természetesen segítünk. Van vendéglistád? Morella bólintott.

– Az íróasztalomon.

Honor odasietett, és az ágyhoz hozta a papírokat.

– A szakácsnővel már átnéztük az első esti vacsorát, de azon kívül is maradtak még étkezések, amiket meg kellene tervezni. Sajnos ez már kifog rajtam. Még sosem szerveztem ilyen hatalmas eseményt. – Morella nevetése erőtlennek, szomorúnak hatott. – Még csak nem is jártam ilyesmin. Nem tudom, mire lenne szükség. Nem akarom szégyenbe hozni Ortunt.

– Ne aggódj emiatt! – jelentettem ki határozottabban, mint ahogyan éreztem magam. – Most csak a pihenéssel törődj! Lemegyünk, és mindent elintézünk.

Camille azonnal sarkon fordult, és elindult. Mindenki más is egyesével bólintott, és néhány kedves szó után távozott. Verity visszament az ágyhoz, hogy megpuszilja Morellát. Én összeszedtem a papírokat és a jegyzeteit, aztán megindultam kifelé.

Amikor hátrapillantottam a vállam felett, láttam, hogy Morella a hasát dédelgeti az ágy közepén, a babákhoz beszélt. Milyen rémes érzés lehet attól rettegni, hogy elveszítesz egy számodra ennyire fontos dolgot.

– Annaleigh! – szólt vissza értem Verity.

Morella felnézett, meglepte, hogy még nincs egyedül. Búcsúzóul halványan rám mosolygott.

* * *

Felvettem a köntösömet, gyorsan kifésültem a hajam, aztán lesiettem a kék terembe. Jó néhány ismerős nevet találtam Morella jegyzetei közt. A vendéglista élén Sterland Henricks és Regnard Forth állt.

Apu legrégebbi barátai, a Thaumas zászló alatt hajóztak kapitányként. Ők hárman együtt jártak a tengerészeti akadémiára fiatal korukban. Örültem, hogy újra láthatom őket. Mintha a bácsikáink lettek volna.

Láttam még néhány egyéb kapitányt is, akiket csak névről ismertem, meg néhány irodistát apu vasai központjaiból.

Elmerengtem, vajon továbbra is szívesen látott vendégek lesznek-e, miután apu elsimította a jelenlegi problémákat.

Végigfuttattam  az ujjamat a listán, és a végéhez érve megdermedtem.

– Walter Corum kapitány.

Cassius apja! Nyilván még nem volt beteg, amikor jelezte, hogy részt kíván venni az ünnepségen. Vagy beváltak a gyógyitalok, amiket Cassius vitt neki, és jövő héten már utazásra kész állapotban lesz. Talán még Cassius is vele jön, hogy vigyázzon rá. Mindkét irányban végignéztem a folyosón, elképzeltem, ahogy Cassius végigsétál rajta. Cassius a highmoori birtokon. Cassius és én az üvegházban, lopott csókok egy óriási páfránylevél rejtekében…

Elhessegettem a gondolatokat. Egy egész papírhalom várta, hogy átnézzük, és ki kellett használnunk az összes rendelkezésünkre álló időt. Majd később, amikor már mindent elrendeztünk, beleveszhetek a lázas álmodozásba.

Ahogy befordultam a kék terembe, megtorpantam. A testvéreim a szoba különböző pontjain álltak, mintha egy portréfestő állította volna be őket, hogy a legjobb fényben festhesse meg mindannyiukat.

Mind ott voltak.

Camille a zongoránál állt, kezét a fedélen pihentette. Rosalie és Ligeia a pamlagon ült, karjukat kényelmesen összefonták a hátuk mögött. Lenore mögöttük állt, ujjai Rosalie vállát érintették.

Honor az ablaknál volt, kezében a nyitott könyv fejjel lefelé állt. Mercy és Verity elterült a tűz előtt a vastag szőnyegen. Mintha üveggolyókkal játszottak volna, de semmi sem volt előttük.

Mindenki felnézett rám, egyszerre rándult felém a fejük. Meglepetten pislogtam a természetellenes mozdulat láttán, és egy rémisztő pillanatig a nővéreim is megjelentek a szemem előtt. Octavia Honor előtt állt, a kezében lévő könyvet olvasta. Elizabeth a zongoránál ült, eljátszotta a dalt, hogy a nővérem énekelhessen. Eulalie Verity és Mercy között felkapott egy marék üveggolyót, Ava pedig Lenore mellett állt, kiegészítette a kísérteties látványt azzal, hogy Ligeia vállához nyomta az ujjhegyeit.

– Mi majd gondoskodunk mindenről, Morella – utánzott engem Camille, megtörve a pillanatot.

Minden visszatért a rendes kerékvágásba. Csak hét testvérem volt már a szobában. Hunyorogva próbáltam visszaidézni a rémséges képet, de a látomás szertefoszlott.

– Micsoda kötelességtudó lány vagy ma! Gondoskodsz szerencsétlen, beteges mostohaanyánkról, átveszed az első este megrendezésének feladatát. Majd mindjárt Thaumas-orrdísznek is jelentkezel valamelyik hajóra!

Nem foglalkoztam a szurkálódásaival, inkább odamentem a hármas ikrekhez, hogy elrendezzük a jegyzeteket a dohányzóasztalon.

– Nem láttam, hogy te olyan nagyon ajánlkoztál volna!

– Nem is fogok – jelentette ki. – Saját magának köszönheti ezt az egészet.

– Arról nem tehet, amit a babák csinálnak. Camille vállat vont.

– Milyen ambiciózus, de hiába! Arról álmodozott, hogy ő igazgatja majd a birtokot, és még egy Tajtékot sem tud megrendezni. Én ugyan nem segítek neki. Valljon csak kudarcot, apu majd rájön, milyen szánalmas, hasztalan nőt vett feleségül.

– Camille! – kiáltott rá Rosalie. – Akár szereted, akár nem, mégsem beszélhetsz így a mostohaanyánkról.

– Nekem ugyan nem anyám!

Camille kiviharzott a szalonból. Hangosan dobbanó léptei visszhangot vertek a folyosón.

Rosalie kifújt egy tincset a hajából, haragosan meredt az ajtóra.

– Mitől borult így ki?

– Nem sokat aludt mostanában – mormolta Lenore. Felhúztam az orromat.

– A tánc miatt? Miért nem hagy ki egy éjszakát? Lenore a szoknyáját piszkálta.

– Kétségbeesetten próbál kérőt fogni magának. Tegnap este folyton arról beszélt, hogy te már találtál valakit Asztreán, és hogy élete végéig vénlány marad.

– Ó, Camille!

A szám belső részét harapdáltam. Jelenleg nagyobb problémáink is akadtak ennél. Morellára gondoltam, aki egyedül feküdt abban a nagy ágyban, úgy várta, hogy apu visszaérjen. Még sosem láttam őt ennyire kicsinek és elveszettnek. Megráztam a fejemet.

– Jövő héten kezdődik a Tajték. Már csak hat napunk van, hogy mindennel előkészüljünk az első estére.

Ligeia vállat vont.

– És?

– Hagyjuk addig a táncolást…

– Mi? Nem! – fakadt ki Rosalie.

– Csak erre az egy hétre, hogy mind kipihenjük magunkat, és a lehető legsimábban menjen minden. Láttátok, micsoda fájdalmai vannak Morellának. Nem tud most egy ekkora feladattal megbirkózni.

– Anélkül is meg tudjuk csinálni, hogy lemondanánk a táncról – tiltakozott Ligeia.

Felvontam a szemöldökömet.

– Tényleg? Mind dél után keltünk. Már megint. Még Lenore is morcosnak tűnt, összefonta a karját.

– És akkor?

– Ki kell pihennünk magunkat. Mindannyiunknak karikás a szeme, folyton ráförmedünk a másikra. Azért nem olyan hatalmas áldozat. Egyetlen hétről van szó csak.

Rosalie összehúzta a szemét.

– És a Tajték után mind visszamegyünk táncolni? Megígértem, hogy így lesz.

A hármas ikrek összenéztek.

– Jól van! – egyezett bele Rosalie nagyot fújva, de nem igazán győzött meg vele.

– Mit szeretnél, mit csináljunk? – kérdezte Lenore.

– Ha az első estét megszervezték már, akkor marad kilenc másik vacsora, már ha a vendégeink nem Asztreán szállnak meg. Össze kell állítanunk a menüt. Mercy, Honor, ti rengeteg időt töltötök a konyhában a szakácsnővel. Magatokra vállaljátok ezt a feladatot?

Lelkesen bólintottak.

– És én? – kérdezte Verity.

– Te segíthetsz nekem a keleti szárnyban. Minden szobát előkészítünk. Az üvegházban biztos van virágzó árvácska. Készíthetnél kis csokrokat, amikkel a családokat fogadhatjuk érkezésnél.

– Rajzolhatnék is nekik valamit! – kiáltotta izgatottan.

Eszembe jutottak Verity legutóbbi rajzai, és bátorítóan bólintottam ugyan, de nem ígértem semmit.

Mi egyébről kellett még gondoskodnunk? Felidéztem a korábbi Tajtékokat.

– Kell valamiféle szórakozási lehetőséget is biztosítanunk. Talán lovagolhatnánk az erdőben. Olyan szép a hóban! És gondoskodnunk kell a megfelelő számú hajóról és személyzetről, hogy a fesztivál teljes ideje alatt könnyedén el lehessen jutni Asztreára és vissza.

Minden Tajték alkalmával megrendezésre kerül egy színdarab, amiben eljátsszák, ahogy Pontusz óriási háromágú szigonyával felkavarja az óceánt. A színészek iszonyúan hosszú színváltós kelmével játsszák el a hullámokat. Valamelyik évben az egyik hullám túl közel ért a rivaldafényt biztosító tűzhöz, és lángra kapott. Abban az évben Pontusz egyik lánya, Acacia is eljött a Tajtékra. Víztölcsért idézett, hogy eloltsa a lángokat. Amikor a tűz kialudt, a színpad csupa pocsolya és korom volt, mégis mindenki körbeujjongta az istennőt a leleményességéért.

– Van valami más is még? – kérdezte Lenore. Megforgattam az ezüstgyűrűt a mutatóujjamon.

– Emlékeztek rá, amikor még kicsik voltunk, és anyu hóvárépítő versenyt rendezett az egyik Tajték alkalmával?

– Hóvár? – kérdezte Honor, aki akkor még túl kicsi volt ahhoz, hogy ő maga is részt vegyen rajta. – Mint a homokvár?

– A kertben volt – mesélte Lenore nevetve. – A kastélyokat, a kagylókat, a díszítést, mindent hóból kellett csinálni!

– Kis híján leesett a kezem, mire kiástam azt a várárkot – nosztalgiázott Rosalie. – Emlékeztek, hogy folyton megfagyott a vizem?

Ligeia bólintott.

– Aztán Greigoff nekiment, és az egész erőd összedőlt.

– Ki? – kérdezte Verity.

– Greigoff. Anyu farkaskutyája. Majdnem olyan hosszúak voltak a lábai, mint az enyém, és folyton megbotlott az óriási tappancsaival – kuncogott Rosalie. – A legügyetlenebb kutya volt, amit valaha láttam!

– Mi történt vele?

– Elpusztult, mielőtt Mercy megszületett. Addigra már majdnem tizenöt éves volt, megőszült a bajsza és a szakálla.

Elkomorodtunk az újabb haláleset említésére. Verity szólalt meg először.

– Én szeretnék homokvárat építeni a hóban.

– Mi is! – jelezte Ligeia a hármas ikrek nevében. Mercy és Honor is bólintott.

Elmosolyodtam.

– Remek! Reggelizzünk meg, aztán nekiállhatunk a tervezésnek!

– Gondoljátok, hogy Morella rendbe jön? – kérdezte Honor cincogva, és aggodalmasan a tenyerébe vájta a körmeit.

– Csak egy kis pihenésre van szüksége. Egyetlen kisbabát is nehéz feladat kihordani, neki pedig kettő van.

– Nem akarom, hogy meghaljon – vallotta be a húgom halkan. – Nem akarom, hogy megint meghaljon valaki.

– Nemsokára itt a bába – emlékeztette Lenore. – Biztos vagyok benne, hogy lesz nála valami, amivel enyhítheti Morella fájdalmait. Mi, többiek pedig jól vagyunk.

– Eulalie is jól volt, egészen addig, amíg mégsem.

– Az egyszeri eset volt. Rémes, iszonyatos, borzalmas, de egyszeri eset.

– És a többiek? – csendült Honor hangja élesen.

Lenore felém fordulva vállat vont, így kérve a segítségemet.

De még mielőtt válaszolhattam volna, Verity lepillantott az ölébe, úgy szorította a kezét, hogy elvörösödtek az ujjai.

– Talán legjobb lenne, ha nem lennék. A homlokomat ráncoltam.

– Ugyan miért gondolsz ilyesmit?

Amikor felpillantott, könnyek csillogtak a szemében.

– Én vagyok az átok. Minden velem kezdődött. Én öltem meg anyut.

A hármas ikrek odarohantak hozzá, letérdeltek elé.

– Nem csináltál semmi ilyesmit!

– Egyáltalán nem a te hibád volt, édes szívem!

– Nincs semmilyen átok. Ne is gondolj rá így!

Verity továbbra is a saját kezét szorongatta, apró körmei elfehéredtek a nyomástól.

– De ha én nem lennék, akkor még mindig veletek lenne.

– Ezt nem tudhatjuk – feleltem a haját simogatva. – Pontusz akkor hívta vissza őt a tengerbe. Bárhogy lett volna is, megteszi. És bár mindannyian nagyon szomorúak voltunk anyu miatt, úgy örültünk neked! Apu folyton kivett téged a bölcsőből, és azt mondogatta: „Nézzétek, milyen boldog a kislányom, nézzétek, milyen gyönyörű a mosolya!” Ha te nem lennél, Verity, borzalmas szomorúság emésztene minket. De te boldoggá tettél mindenkit.

A húgom ajka megremegett, kétségbeesetten próbálta elhinni, amit mondunk neki.

– Örülök, hogy megszülettem – mondta végül. – És örülök, hogy ti vagytok a nővéreim.

Mind megöleltük egymást. Lehunyt szemmel átkaroltam Verityt, és azért imádkoztam, hogy senkivel ne történjen semmi rossz.

21

A Tajték kavargó hópelyhekkel köszöntött be.

Apu az előcsarnokban várta a vendégek érkezését. Morella odafent pihent, erőt gyűjtött a vacsorához. Szerette volna, ha igazi háziasszony képében tündökölhet, de az ikrek másképp gondolták. A bába azt mondta, minden rendben van. Bár az ikrek tényleg nagyra nőttek, azt mondta, ez a friss tengeri levegőnek és az egészséges ételeknek köszönhető. Megmutatta nekem, hogyan kell úgy nyújtózni, hogy enyhíthessük a nyomást Morella derekán, és azt mondta, használjuk folyamatosan az olajat és a kenőcsöt.

Verity is ott figyelt bennünket, lebilincselték a hallottak, szeretett volna minél többet segíteni.

Apu végignézett a fogadóbizottságon, homlokráncolva számolt.

– Hol van Camille?

– Jövök már, jövök!

Camille is belibbent, és elfoglalta a helyét. Haja szélfúttának tűnt, és akárhogy próbálta is, képtelen volt fenntartani a mosolyát.

Felvont szemöldökkel néztem rá. A barlangból érkezett volna? Ahogy azt megfogadta, az égvilágon semmit sem segített a Tajték megszervezésében. Minden este táncolni ment, egyre tovább és tovább aludt, és gyakran csak jóval három után ébredt fel. Aput túlságosan lefoglalta a munka és Morella ahhoz, hogy felfigyeljen rá, de mi, többiek igencsak megéreztük a nővérem hiányát.

A nyíló ajtó havat és vendégeket hozott. Morganstin kapitány, a felesége, Rebecca és a két lányuk lépett be elsőként. A gráciák azonnal barátkozni kezdtek a lányokkal, azt ígérték, később babáznak és üveggolyóznak majd.

Bashemk kapitány érkezett következőnek. A felesége a gyermekágy idején nem utazhatott, ezért az első tisztjét, Ethant hozta magával. Rosalie a szempilláját rebegtetve nézett a fiatalemberre, majd amikor a tiszt elvörösödött, szemérmes mosollyal lesütötte a pillantását.

Sterland és Regnard együtt érkezett, azonnal anekdotázni kezdtek, és zengő nevetéssel üdvözölték aput. Regnard felesége, Amelia mögöttük jött, Morella után érdeklődött.

Két fiatalember lépett be a hidegből, arcukon egyértelmű csodálattal néztek körbe Highmoor pazar előcsarnokában. Egyikük alacsony és rendezett volt, haja olyan szőke, hogy már-már fehérnek tetszett. Amint meglátott bennünket a testvéreimmel, belekönyökölt a barátjába. A másik férfi teljes ellentéte volt, haja szurokfekete, az orra pedig olyan görbe, hogy legalább kétszer eltörhetett életében. Észrevette, hogy őt bámulom, de ahelyett, hogy elmosolyodott volna, alaposan végigmért. Olyan érzésem volt, mintha egy bogár futkározott volna a testemen, és elkaptam a tekintetemet.

– Jules, Ivor! – kiáltotta apu az irodistáit üdvözölve. – Ismeritek már a lányaimat?

Körbenézett, hogy valakihez odaküldje őket, de gyorsan beugrottam az ajtóba, úgy tettem, mint aki az utazóládákat pakoló libériás fiúkat felügyeli. Szabad akartam lenni abban a pillanatban, amikor Corum kapitány is megérkezik.

Felvontam a szemöldökömet.

A szánok üresek voltak, és a jelek szerint minden vendég idebent tartózkodott. Nem láttam volna, amikor bejött? Visszafordultam a folyosó felé, a fejeket számoltam.

– Corum kapitány is veletek volt a hajón? – kérdeztem Ameliát.

Szerencsétlen Lenore-ra maradt a feladat, hogy a magasabb irodistát szórakoztassa. Megfogadtam, hogy miután találkoztam Corummal, kimentem őt.

Amelia levette a kalapját, végigfuttatta az ujjait őszülő haján.

– Ó! Nem hallottad? Néhány napja elhunyt.

– Ó, ne!

Szerencsétlen Cassius! Még ha nem ismerte is az apját olyan régóta, nyilván fájdalmas volt elveszítenie.

Amelia közelebb hajolt, és azt súgta:

– Úgy hallottam, skarlát vitte el. Rémes egy betegség. De a fia eljött. Valahol itt kell, hogy legyen. – A bejárat felé pillantott. – Ott is van!

Megfordultam, és mintha megállt volna bennem az ütő.

– Ó!

Cassius volt az. Itt, Highmoorban, épp apuval beszélgetett. Amikor összeakadt a tekintetünk, felcsillant a szeme.

Melegség öntött el. Szólásra nyitottam a számat, hogy üdvözöljem őt, de egyetlen árva szót sem tudtam kinyögni. Apu látta, milyen esetlen vagyok, és odahozta hozzám Cassiust, hogy bemutassa.

– Ő itt a második legidősebb lányom…

– Annaleigh – fejezték be egyszerre. Apu gyorsan végigmért bennünket.

– Annaleigh, ő itt Corum kapitány fia, Cassius. Ő csatlakozik hozzánk a héten az apja helyett.

– Már ismerjük egymást – ismertem be aput és Cassiust is meglepve. – A selkirki piacon találkoztunk. Nagyon sajnálom, hogy elhunyt az édesapja.

– Szintúgy – paskolta meg apu a vállát együttérzően. – Nagyszerű ember volt, hiányozni fog.

Megfordult, és megköszörülte a torkát.

– Hölgyeim és uraim, üdvözlök mindenkit Highmoorban! A családommal együtt roppantul örülök, hogy velünk töltik ezt az ünnepet. Az első este mindig is különleges volt számunkra. Az inasunk, Roland elkíséri önöket a keleti szárnyba, hogy lepihenhessenek a lakoma előtt.

Ahogy az előcsarnokban mindenki mozgásba lendült, Cassius elkapta a könyökömet, visszatartott. Most, hogy apu már elment, úgy tűnt, megnyugodott, halkan, higgadtan beszélt.

– Amikor megláttam a Thaumas-címert a borítékon, azonnal tudtam, hogy el kell jönnöm, ha másért nem, hát azért, hogy újra lássam önt. Nem szívesen hagytam magára csak úgy múlt héten a piacon, de vissza kellett mennem apámhoz. – Nagyot nyelt. – Nem mintha sokat értem volna vele. Órákkal a visszaérkezésem után meghalt.

– Ó, Cassius, annyira sajnálom! Örülök, hogy ott volt vele.

Felnézett, kék tekintete az enyémet kereste, de ekkor észrevett valakit a terem túlsó felében.

– Az a férfi is ott volt a piacon. Ő fedezte fel az órásinas holttestét.

Megfordultam, és láttam, hogy Fisher Camille-lel beszélget. Felnézett, észrevette, hogy őt figyelem. Egy hosszú pillanatig a szemembe nézett, majd a nővérem fülébe súgott valamit. Camille elvigyorodott.

– Fishernek hívják. Tanonc a heszperoszi világítótoronyban.

Cassius végigmérte őt, figyelte, ahogy Fisher átkarolja Camille vállát.

– Érdekes, hogy ilyen messze tanul a világítótoronytól!

Képtelen voltam elfojtani a mosolyomat, önkéntelenül is eszembe jutott a pelage-i összezörrenésük.

– Csak nem féltékeny?

– Ugyan! És tudja, miért nem? – A fejemet ráztam a kérdésére. – Mert én beszélgetek a sarokban a legcsinosabb lánnyal.

Azzal Cassius megindult, hogy odaköszönjön a hármas ikreknek, majd kövesse a többieket fel a lépcsőn. A legfelső fokán megfordult, észrevette, hogy őt figyelem. Gyorsan rám kacsintott, és már el is tűnt a sarkon.

Rosalie, aki mindig mindenre felfigyelt, hozzám sietett.

– Az meg ki?

Ligeia és Lenore sem maradt le mögötte sokkal.

– Cassius Corum.

– Apu egyik kapitánya? A fejemet ráztam.

– Az apja volt az.

– Hát, határozottan előrelépés az irodistákhoz képest, akiket apu meghívott – mormolta Ligeia, amint a vendégek maguk mögött hagyták az előcsarnokot. – Az a kicsi épp a mellkasomig ér. Az egész beszélgetés során a dekoltázsomat bámulta.

– Nem mintha lenne mit bámulni! – jegyezte meg Rosalie, megcsiklandozva az ikertestvérét.

– Az enyémnél még az is jobb! Ivornak hívják, ugye? – tette hozzá Lenore. – Végig úgy meredt rám, mint valami óriási vízköpő. – Ijesztő arcot vágott, kezét görbe karomként tartotta. – Attól féltem, ott helyben felfal.

– De Cassius – vette vissza a szót Ligeia. – Cassiusban bizony van potenciál!

Rosalie elfintorodott.

– Nekem ugyan nem kell. Én olyan férfit akarok, akinek nagy, sűrű bajsza van, mint annak a matróznak, aki Bashemk kapitánnyal jött! Na, ő igazán szemrevaló! Nekem olyan férfi kell, aki otthon érzi magát a tengeren. Olyan, aki tudja, mihez kezdjen a hullámok ívével, görbületével! – Végigsimított a csípője ívén, színpadiasan mozdult, hangja bujává vált. – Egy olyan, aki bármilyen kikötőbe képes bekormányozni a hajóját, nem számít, milyen viharosak a körülmények.

Ligeia felhorkant, eltakarta a száját.

– Óriási, vastag, kemény… árbóccal.

A hármas ikrek vihogásban törtek ki, én pedig a szememet forgattam.

– Ha apu meghallja, hogy ilyesmiket mondtok, elveszi az összes romantikus regényeteket, és elégeti őket.

– Ne legyél már ilyen morcos, Annaleigh! Hiszen Tajték van! Egy kicsit igazán lehetünk merészebbek, nem igaz? – mondta Rosalie. – Egyébként is, lehet, hogy neked is meg kell küzdened majd a saját árbócoddal. Lehet, hogy Cassius nem tengerész, de látványnak nem utolsó.

– Nem hiszem, hogy…

– De, határozottan érdekled – bizonygatta Ligeia. – Nem láttad, mert épp Ameliával beszélgettél, de míg apuval volt, végig téged figyelt.

– Ki ül mellette a vacsoránál?

– Én – felelte a megérkező Camille. – Gondolom, Corum kapitány fiától vagytok úgy odáig. Láttam az ültetési rendet. Annaleigh engem ültetett a kapitány mellé. Nem fogod átvariálni a dolgokat most, hogy mégis a fia jött el, ugye?

Felvonta a szemöldökét, egyfajta kihívást intézve felém, hogy mondjak csak ellent, és hirtelen legszívesebben megrángattam volna a fonatát, mint amikor kislányok voltunk. Nem érdekelt, mennyire fáradt. Csak magának köszönhette, ráadásul magunkra hagyott bennünket a munkával.

– Álmomban sem jutna eszembe ilyesmi – motyogtam.

– Remek! Most, hogy ezt is elintéztük, ideje készülődnöm a vacsorára. Mindenképpen a legjobb formámat akarom nyújtani.

Dudorászva felszaladt a lépcsőn.

– Ne hagyd, hogy felidegesítsen! – csitított Lenore. – Csak az zavarja, hogy nem segített többet.

– Egyáltalán nem segített!

Lenore a füle mögé tűrt egy kósza tincset.

– És pontosan tudja, hogy legidősebb lányként kellett volna. Aggódik, hogy apu rosszat gondol majd róla.

Ahogy a második lépcsőfordulóra értünk, Ligeia bólintott.

– Szeretnél velünk készülődni? Hogy ne kelljen vele lenned?

– Nem. Nem hagyom, hogy felidegesítsen. Egyébként is rá kell néznem a gráciákra, hogy készülnek-e.

– Mindenképpen a zöld ruhát vedd fel ma este! – tanácsolta Rosalie.

– Azt, amit a bálotokon viseltem? Bólintott.

– Pont megfelelő árnyalatú, olyan vagy benne, mint egy sellő. Mi lehetne tökéletesebb a Tajtékra?

Gondolataim versenyt futottak egymással, elképzeltem, milyen képet vág majd Cassius, amikor abban a ruhában lépek be a nagycsarnokba. Mellkasomba melegség költözött, és elpirultam a gondolatra, hogy végigfuttatja rajtam a tekintetét.

– Nem gondoljátok, hogy túlságosan kiöltöznék?

– Az első estére semmiképp – vágta rá Ligeia. – Cassius észre sem veszi majd Camille-t, bármiben jön is le.

– De hát nem is erre… – dadogtam.

– Vedd fel a ruhát, Annaleigh! – parancsolt rám Lenore, és a lépcső felé lökött.

22

– Mi, a só népe azért gyűltünk össze ezen a különleges estén – zendültek a főtengerész dallamos szavai –, hogy hálát adjunk a mennyei Pontusznak jóindulatáért, amiért termékeny évszakkal áldott meg bennünket. A halászok hálója csordultig telt. A szél erősen és biztosan fújt. És a csillagok tisztán, egyenesen mutatták az utat. Most, hogy Pontusz felkavarja a tengert, és eljön a megpihenés időszaka, újra feltölti a tengert, gondoskodik rólunk, ahogyan évezredek óta teszi.

– Köszönjük, Pontusz! – feleltük kórusban.

A nagyterem hosszú asztalánál ültünk, vártuk, hogy véget érjen a szertartás és felszolgálják a hétfogásos vacsorát. Apu és Morella ült az asztalfőn, mi a testvéreimmel az asztal különböző pontjain, elszórva a vendégek között. Sajnos én Ivor jobbjára kerültem. Már kétszer is rajtakaptam, hogy végigpillant a ruhám nyakrészén.

A főtengerész a saját asztala mögött állt. Rajta különféle tárgyak hevertek. Felismertem a kagylós kelyhet, ismét megtöltötte tengervízzel. Egy óriási kagylóhéj is állt ott a hegyes végén, kifényesített rózsaszín belseje ragyogott. Voltak még lila, tüskés tengeri sünök, óriási tengeri csillagok, amik rég elpusztultak már, de kiszárították őket, és úgy gondjukat viselték, hogy narancssárga karjaik fénylettek.

– Mi, a só népe azért gyűltünk össze ezen a különleges estén, hogy megemlékezzünk mindazokról, akiket túl korán ragadtak el tőlünk, akik most a hullámok heves ölelésében nyugszanak.

A viharokban és halászbalesetekben odaveszett tengerészekre célzott, de a családomon végigpillantva tudtam, hogy mind a hiányzó nővéreimre gondolunk.

– Drága testvéreink, emlékszünk rátok!

– Mi, a só népe azért gyűltünk össze ezen a különleges estén – ismételte a főtengerész a beszéd végéhez érve –, hogy emlékezzünk arra, kik vagyunk mi valójában. Mi, akik a Salann-szigeteken élünk, büszke nép vagyunk, felettünk büszke isten uralkodik. Sóból és csillagfényből lettünk. Emeljük hát erre poharunkat, emlékezzünk, honnan jöttünk és, ha Pontusz is úgy akarja, hová térünk vissza.

Ez volt az egyetlen része az első estének, amit utáltam.

Mindenki a kezébe vette a vizeskupák és borospoharak között megbúvó kis pohárkákat. Az asztal túloldalán, kettővel odébb ülő Cassius nem teljesítette rögtön a főtengerész kérését. Egyértelmű volt, hogy nem a szigetekről származik.

Felhajtottam a gyűszűnyi sós vizet, és gyorsan lenyeltem, hogy ne érezzem a nyelvemen az ízét. Mégis ott maradt, keserű volt, csípett. Grimaszolva tettem le a pohárkát, ahogy szinte mindenki más is az asztalnál.

Cassius az egyik szalvétába törölte a száját, és a jelek szerint kiköpte a vizet. Észrevette, hogy őt bámulom, mire gyorsan az ajkához emelte az ujját, figyelmeztetve, hogy tartsam meg a titkát. Kis híján elfelejtettem elmondani az utolsó mondatot.

– Emlékszünk.

– És most mi, a só népe ünnepelünk! – jelentette ki a főtengerész.

Az ajtók ebben a pillanatban, tökéletes időzítéssel kinyíltak, és négy felszolgáló lépett be egyetlen magasra emelt tálcával a válluk felett. Az ezüstön egy közel három méter hosszú sült vitorlás kardoshal feküdt hason. Sötétkék hátúszója szélesre nyílt, ez jelezte, milyen ügyes a szakácsnőnk. Ezüst teste csillogott, és egy pillanatra mindenki elképzelhette ezt a hatalmas ragadozót a szabadban, ahogy izmos testével kecsesen kiugrik a vízből.

A szakácsnő kijött, hogy gyorsan meghajoljon. Amint apu ünnepélyesen kiszedte az első húsdarabot, Bashemk kapitány úgy tett, mintha párbajra hívná a halat, és hosszú vajvágó késével kardszerű orrára csapott. Senki sem maradt bor nélkül az este során. A nők visszafogottan iszogattak, de a férfiakon már igencsak meglátszott az ital, és még hat fogás hátravolt.

Apám szerető pillantással tette Morella tányérjára a húst. Az első levágott darabot ajánlani valakinek azt jelentette, hogy mindenki másnál többre becsüli az illetőt a helyiségben. Camille előretolta alsó ajkát, vészesen közel járt ahhoz, hogy lebiggyessze. Cassius felé fordult, és motyogott valamit, mire a fiú felnevetett.

A szakácsnő mindenkinek szedett a halból, és a vendégek hangosan gyönyörködtek a fogás szépségében. Igazán túlzás volt egy egész vitorlás kardoshalat megsütni huszonnégy embernek. Tudtam, hogy a maradékot a cselédségnek szolgálják majd fel az ő első esti ünnepségük során később, de a büszke állatot elnézve sajnáltam, hogy kifogták. Odakint kellett volna, hogy legyen a tengerben, nem a fénylő zöldségek és gyümölcsök közt.

Ahogy a főtengerész is leült enni, az asztalnál ismét beindult a társalgás.

– A lányaidnak születésnapi bálja volt nemrég, igaz, Ortun? – kérdezte Regnard, és teljesen feleslegesen túlzó mozdulattal körbelötykölte a bort a poharában.

– A hármas ikreimnek – felelte. – Csodás ünnepség volt. Sajnáljuk, hogy nem tudtál eljönni!

– Belefutottunk egy kis széllökésbe, mikor visszafelé tartottunk Antinopallyből. Az a nyavalyás vihar három nappal késleltetett minket! – Végignézett az asztalon. – Hány évesek is vagytok most, tizennégy?

– Tizenhat, Regnard bácsi – javította ki Rosalie mosolyogva.

– Tizenhat! És még mindig itt vagytok Highmoorban?

Hallatszott a hangján, hogy viccelődik, mégis borzongás futott végig a gerincemen.

– Egyikőjüknek sem udvarolnak még? – kérdezte Jules gyors pillantást vetve Camille-re.

Ivor felvonta a szemöldökét, ismét végigmért.

Sterland felnevetett.

– Ortun, férjhez kell adnod ezeket a szépségeket, mielőtt legatyásodsz!

– Ha tudnád, drága barátom! Ha tudnád! Amennyit fizettem a… Tudod, ez egy egész szép kis történet. – Apu felállt, magára vonta mindenki figyelmét a helyiségben. – Valóságos rejtély! – Hangját bor színezte, sokkal oldottabb volt a hangulata, mint napok óta bármikor. – Ahogy azt mind tudják, nyolc gyönyörű, bájos, tehetséges lányom van. És igen, tényleg sokba kerül az eltartásuk, de az ilyesmi sosem zavart korábban. Pontusz nagyobb vagyonnal áldotta meg a családunkat, és örömömre szolgál, hogy a lányaim boldogságára, szépségére költhetem. De a közelmúlt eseményei gondolkodásra késztettek. Tudják, valami nincs rendben a lányaim lábával.

– A… lábukkal? – kérdezte a főtengerész, és végigmérte mindegyik testvéremet.

A vendégek aggodalmasan pislogtak egymásra, mindenki szeretett volna bekukkantani az asztal alá, hogy lássa, micsoda rémes karmokat rejtegetünk a szoknyánk alatt.

– Gyorsabban kopnak a cipőik, mint bárki másnak, akit ismerek! Nyolc új cipőt vettem nekik, igen drága cipellőket a hármas ikrek születésnapja előtt. Mindet elnyűtték! Hagytam, hogy elmenjenek új cipőért a városba, és már azok is rongyosak, kezdenek szétmenni! Minden másnap könyörögnek, hogy hadd menjenek új cipőért a városba, és most azt hallottam a személyzettől, hogy már a szolgálólányok tartalék cipőit is kölcsönkérik!

Gyors pillantást vetettem Rosalie-re. Hiszen mind megígérték, hogy nem járnak táncolni a Tajtékig! A húgom az ölére meredt, szándékosan kerülte a tekintetemet. Még a gráciák is gyanúsan festettek.

– Először azt hittem, csak a legújabb divatra vágynak, újabb és újabb darabokat szeretnének a gyűjteményükbe, de nem. A bőr megrepedt, elvékonyodott, foszlik a varrásnál.

– Milyen különös! – jegyezte meg Amelia. – Talán valami baj van a varga portékájával?

– Magam is ezt gondoltam, pontosan ezt! – kiáltotta apu, és nagyot kortyolt a borból.

Morella utánanyúlt, hogy lehúzza a székére, de apu kirántotta magát a szorításából, nagyon folytatni akarta a történetet.

– Épp néhány napja értem haza Vasából, és kénytelen voltam rögtön Asztreára utazni, hogy alaposan a fejére olvassak a szerencsétlen vargának, amiért rossz cipőket ad el a lányaimnak. De nem ő volt a hibás. Hanem bizony a lányaim.

A vendégek felénk fordultak. Cassius elmerengett apu szavain. Lesütöttem a szememet, hirtelen forróság öntötte el az arcomat. Villámat a halba nyomva széthúztam a húst, végül csak a széttrancsírozott darabkák maradtak.

Mintha még a vitorlás kardoshal is csúnyán nézett volna rám hideg, élettelen szemével.

– „Semelyik vevőm nem panaszkodott”, ezt mondja a varga. Egyetlenegy sem. Csak a lányok. Valahogy nyilván tönkreteszik a cipőket, de el nem tudom képzelni, hogyan. Talán önök ki tudják szedni belőlük!

– Lássuk azokat a cipőket! – kiáltotta Bashemk kapitány.

– Igen! – ujjongott az italtól felbátorodott első tisztje is. – Mutassák azokat a cipőket!

– Hölgyeim? – ösztökélt bennünket apu.

Döbbenten meredtünk rá. Nem így szokott zajlani az első este. Apu meglendítette a karját, jelezve, hogy álljunk fel. Némi habozás után oldalra húztuk a szoknyánkat, felfedve a cipőket. Én a második pár asztreai cipőt hordtam épp. Edgar halála óta nem voltam táncolni, és a bőr még mindig tartott, egyetlen karcolás sem látszott rajta.

Regnard lehajolt, Lenore lábát vizsgálgatta.

– Ortun, hiszen igazad van! Ezeket a cipőket teljesen elnyűtték! Hogy marad egyáltalán a lábadon, gyermekem?

Lenore megdermedt, megriadt attól, hogy ennyi ember előtt beszélnie kell.

– Apu nem hajlandó másikat venni – ismerte be kelletlenül.

– Ortun, nyilván csak viccelsz! – fordult felé Amelia. – Hiszen tél van! Nem járkálhatnak a lányaid mezítláb a hóban!

Apu inkább tűnt derűsnek, mint haragosnak.

– Ha rájössz, miben sántikálnak, megoldjuk a problémát. Még neked is veszek egy pár cipőt, Millie! A legszebb cipellőket egész Salannon!

Mindenki nevetett.

– Nem, komolyan mondom, teljesen komolyan! – kiáltotta apu vidáman. – Az egész asztaltársaságnak veszek egy pár új cipőt, ha rájönnek, mi folyik itt!

– Kétlem, hogy könnyedén járnék egy olyan finom holmiban, mint amit Miss Annaleigh visel – jegyzete meg Morganstin kapitány kuncogva, és közelebb hajolt, hogy szemügyre vegye a cipőmet. – De Ortun, hiszen te túlzol! Ezek a cipők teljesen rendben vannak. Egyetlen karcolás sincs rajtuk.

– Ez igaz, valóban. Annaleigh az egyetlen, aki nem jött újabb cipőt kérni – értett egyet apu egyre üvegesebb szemmel.

Morella egy pohár vizet tett elé, de apu szándékosan nem törődött vele.

– Milyen különös! – jegyzete meg Amelia. – Mit csinálsz másképpen, Annaleigh?

Camille tekintetét magamon érezve vállat vontam, nem vallottam be semmit.

– Látják? Egyetlen szót sem lehet kihúzni belőlük! – Morella megkönnyebbülésére apu leült, az asztalra könyökölt. – Őrjítő! Már lassan ott járok, hogy hajlandó vagyok felajánlani a birtokomat annak, aki kideríti, mi folyik itt!

– Na, ez aztán a remek ötlet! – rikkantotta Bashemk kapitány, és belekönyökölt Ethanbe. – Két legyet egy csapásra! Bárki oldja is meg a rejtélyt, elnyeri az áldásodat arra, hogy feleségül vegye az egyik lányodat. És mind tudjuk, kit választ majd a nyertes!

Nem kellett jobbra döntenie a fejét ahhoz, hogy tudjuk, kire céloz, mégis megtette. Camille felé biccentett. Nyilván. Ő volt a legcsinosabb, a legokosabb közülünk. Az a lány, aki apu vagyonát fogja örökölni. Kis területe ellenére a Salann-szigetek igencsak gazdag vidék, és ettől bizony elég vonzónak bizonyulhatott bárki számára.

Apu felhajtotta a bor maradékát, és intett, hogy töltsék újra a poharát. A felét egyetlen nagy korttyal eltüntette. Kezdett laposakat pislogni, egyre nehezebben értette meg az összefüggéseket. Végül mosolyogva felnézett.

– Nem is rossz ötlet, nem igaz?

A hármas ikrekre pillantottam. Éppolyan döbbentnek tűntek, mint amilyen én voltam. Mégis mi folyik itt? Csak nem gondolhatja komolyan!

– Drágám, talán majd máskor megbeszéljük ezt az ötletet – ajánlotta Morella óvatosan. – Hiszen ma Pontuszt és az első estét kellene ünnepelnünk, nem igaz? Igazán nem szeretném megsérteni a mi drága főtengerészünket…

A pap legyintett, ő is roppant kíváncsi volt, hová fut ki ez a drámai jelenet.

– Üzenetet küldhetnénk Arcannia összes főurának – mondta apu, akinek még mindig ezen járt az esze. – Segíthetnének hírét vinni a dolognak. Aki csak a királyságban úgy gondolja, megpróbálhat a rejtély végére járni.

– Bárki? – kérdezte Fisher, és hangos koppanással letette a borospoharát az asztalra. Ő volt az egyetlen, aki ismerte a titkunkat. – Nem is kell nemesnek lennie?

Camille-re nézve megmozgatta a szemöldökét. Ligeia oldalba könyökölte.

Regnard bólintott, gondosan bólogatott. Amelia bocsánatkérő pillantást lövellt Morella felé. Volt olyan férfi az asztalnál, aki nem részegedett le mostanra?

Cassius mozdulatlanul ült, de szeme ide-oda táncolt az asztalon, érdeklődéssel követte a beszélgetést.

– Sőt, sőt! – kiáltotta izgatottan Bashemk kapitány. – Öt fess legény ül ennél az asztalnál! Hadd próbálják meg ők először felgöngyölíteni a rejtélyt!

– Hat – javította ki Sterland a borospohara mélyéről.

– Ugyan, Henricks, nem vagy te már egy kicsit öreg ahhoz, hogy fiatal hölgyeket hajkurássz? – nevetett fel Bashemk kapitány.

Sterland hátradőlt a székében, italtól félreálló szájjal nézett végig rajtunk. Elkaptam a tekintetemet, ahogy összenéztünk. Bár nem volt valódi bácsikánk, vér szerint legalábbis nem, mégis helytelennek tűnt a dolog.

– Dehogy! Egyébként is, ha valóban Highmoort lehet elnyerni, akkor igazán nekem kell elsőként megpróbálkoznom a dologgal. Ennyivel igazán tartozol nekem, Ortun!

Regnard hirtelen kijózanodott, ide-oda járatta a pillantását a barátai között.

– Sterland! – szólt rá. – Ne ma este!

– Én… tartozom neked? – szívta fel magát apu, ujjai ökölbe szorultak a borospohara szárán. – Nem tartozom én neked semmivel!

– És megint kezdik – motyogta Regnard.

Csakhogy Sterland nem az a típus volt, aki meghátrál egy vita elől.

– Ha te nem lennél…

– Ha én nem lennék, akkor mi? – csattant fel apu, vöröslő arccal felemelte a hangját. – Ha én nem lennék, neked sem lenne semmid! Nem tanulhattál volna, nem lett volna karriered. A családomnak köszönheted a jelenlegi pozíciódat, és így hálálod meg? Vélt igazságtalanságokon keseregsz? Az átszínezett múltban élsz? Elegem van ebből!

Ujjpercei elfehéredtek, addig szorította az üveget, míg az elpattant, csak úgy záporoztak a szilánkok. Vér gyűlt apu arcán. Az egyik elröppenő szilánk eltalálta, mélyen végigszántott a bőrén.

– Ortun! – kiáltotta Morella, és már vízbe is mártotta a szalvétáját, próbálta megtörölni a vágást.

– Ne tyúkanyóskodj már felettem! – üvöltötte el magát apu, és félresöpörte Morella karját.

Súlyos tányérok repültek le az asztalról, összetörtek a földön.

– Nagyon… nagyon sajnálom – mondta Morella, és leroskadt a székébe.

Kicsinek tűnt, jóval fiatalabbnak, mint amilyen valójában volt.

– Ortun, nyugodj meg! – szólt rá Amelia. – Részeg vagy.

– És akkor mi van? Ez itt az én házam! Az én otthonom! Ha nem tetszik, kívül, a hidegben tágasabb! – Remegő ujjal Morellára mutatott. – Ez rád is vonatkozik! – Két korttyal felhajtotta a bort.

– Még! – parancsolta.

Ahogy az egyik inas odarohant, hogy teljesítse az utasítást, Morella a szemét törölgette, próbálta visszapislogni a könnyeit. Bár ritkán történt meg, aput igen veszélyes dühkitörésekre tudta sarkallni, ha sokat ivott. Olyanok voltak, akár a viharok a Kaleic-tengeren, tönkretették a tökéletes, napfényes időjárást a heves széllökésekkel és a csípős esővel, de néhány pillanat alatt véget is értek. Együttéreztem Morellával, de ilyenkor jobb volt, ha meghúzza magát az ember, és hagyja, hogy apu lenyugodjon.

Fájdalmasan hosszú, diplomatikus csend után Ethan nagy bátran, meg-megremegő hangon megszólalt:

– Ha komolyan gondolja, uram, én szeretnék próbát tenni, és a rejtély végére járni.

Nem csoda. Láttam, mennyit gyönyörködött Highmoor szépségében az érkezése óta, szeme tágra nyílt, csoda, hogy ki nem esett a helyéről.

– Ahogy én is! – jelentette be Ivor, hangja érdes volt, veszedelmesen hangzott, akár egy krokodil.

Rám kacsintott, én pedig elfordítottam a fejemet.

– Remek! – harsogta túl apu borgőzös hangja a vendégeket. Jules vidáman összecsapta a tenyerét.

– Mikor kezdünk?

És ezzel apu ünnepi hangulata vissza is tért. Megpaskolta Morella hátát, bocsánatkérő, fátyolos szemmel suttogott neki valamit. Morella megtisztogatta a vágást apu arcán, a jelek szerint meg is bocsátott neki.

– Ó, fiam, micsoda vagyonra tehetsz szert! – karolta át Bashemk kapitány Ethant, hogy összeesküvőn tanácsokkal lássa el.

Rosalie olyan hangosan csapta le a kupáját, hogy az egész terem elcsendesedett.

– Nekünk nincs is beleszólásunk? Apu összehúzta a szemét.

– Megvolt az esélyetek, hogy felszólaljatok, mégis hallgattatok.

– Nem értem, mit vagy úgy odáig – csattant fel Camille. – Én leszek kénytelen hozzámenni ahhoz, aki nyer. Apu, ezt nem gondolhatod komolyan! Mondd meg nekik, hogy csak viccelsz!

– Miért vagy benne olyan biztos, hogy téged választana az illető? – szólt közbe Ligeia dühtől villogó szemmel. – Úgy gondolom, ha valakinek van annyi sütnivalója, hogy megoldja a rejtélyt, azt bármelyikünk érdekelheti.

A testvéreim civakodni kezdtek, dühöngtek és sértéseket vágtak egymás fejéhez, én pedig hátradőltem a székemen, azt kívántam, bár elnyelne a párnázott ülőrész. Rémesen alakult az első este. A kapitányok feleségei riadt csendben figyelték a kibontakozó jelenetet, a férjeik kiabáltak, ujjongtak. Ebben az őrületben Ivor az asztal alá mászott, hogy alaposabban szemügyre vegye a cipőket. Amikor megérintette a bokámat, és végigsimított a lábszáramon, jó erősen kirúgtam, nem érdekelt, hogy a mellkasán vagy az arcán találom-e el.

Apu hátradőlt a székén, és kuncogni kezdett. Nevetése egyre hangosabbá vált, arckifejezése végül már-már az őrületbe hajlott. Morella megérintette a karját, de azonnal lesöpörte magáról, és az asztalra csapott.

Verityre tévedt a tekintetem. Zavarodottság ült az arcán, és ez tettekre sarkallt.

Az asztal túlsó feléhez siettem, ahol a gráciák ültek a Morganstin lányokkal. Igazán semmi szükség nem volt rá, hogy végignézzék a felnőttek abszurd viselkedését.

– Gyertek, lányok! – Próbáltam nyugodtan beszélni. – Ma este különleges finomsággal készültünk nektek.

– Mivel? – kérdezte Verity, és a magas székről lecsúszva kíváncsian kihúzta magát.

– Édesség a tanteremben! – találtam ki valamit gyorsan, és imádkoztam, hogy apunak meg a többi vendégnek később ne jusson eszébe arrafelé mulatozni.

– Óóó! – lehelte Honor csillogó szemmel. – Gyertek, megmutatom, hol van!

Megragadta az egyik kislány kezét, és mind rohanni kezdtek.

Ahogy követtem őket, felfigyeltem az egyik inasra, egy brandyvel teli üveggel sietett végig a folyosón.

– Tudna szólni a szakácsnőnek, hogy a gyerekek a tanteremben fogyasztják el ma este a desszertet?

Az inas megragadta az üveg nyakát, úgy festett, kissé pánikba esett.

– A brandyt csak a vacsora után, a könyvtárban kellene felszolgálni.

Az ajkába harapott.

– Apu kérte? – Bólintott, én pedig felsóhajtottam. Már csak az hiányzott, hogy még valami erősebb is kerüljön az asztalra a bor mellé. – Majd én elintézem! – vettem el tőle az üveget. – Kérje meg a szakácsnőt, hogy készítse elő a kávét és a madeleine-t a vendégeknek a teremben! Szóljon neki, hogy főzze nagyon erősre!

A férfi visszasietett a konyhába. Én a folyosón álltam, az üveget kocogtatva töprengtem, hogyan tovább.

– Nagyon ügyesen kezelte a helyzetet – csendült egy hang a hátam mögött. Cassius állt az egyik botlíves ablakban. – Ugye nem fog megszökni azzal az üveggel? – intett a brandyre.

Halkan, örömtelenül felnevettem.

– Nem. Azon gondolkoztam, hogyan érhetném el, hogy apu ne figyeljen fel a hiányára.

– Egy kicsit… felforrósódott odabent a hangulat. Ezúttal őszintén nevettem.

– Gondolja, hogy minden rendben lesz Sterlanddel? Bólintottam.

– Valahányszor eljön Highmoorba, valami ilyesmi történik. Cassius könnyed mosollyal ajándékozott meg.

– Csodálom, hogy egyáltalán ide mer jönni.

Eszembe jutottak a korábbi veszekedéseik, Sterland felháborodott, dühtől fénylő tekintete, apu haragtól remegő, vöröslő arca.

– Nagyon régóta barátok apuval, gyerekkoruk óta. Egyszerűen… ilyenek. Sterland még el is jegyezte Evangeline nénikémet.

– Nem tudtam, hogy házas.

– Nem az. Evangeline még az esküvő előtt meghalt. Sterland sosem tette túl magát rajta. Highmoor mindig is a második otthona volt. – Elhallgattam. – Sajnálom azt a sok ostobaságot a próbatétellel meg a cipőkkel.

Legyintett az aggodalmamra.

– Valahogy szórakoztatni akarják magukat. Ennél rosszabb is történhet a Tajték alatt, legalábbis úgy hallottam.

– Ez az első, amin részt vesz?

Hahotázás robbant ki az ebédlőből, mire Cassius elhúzott egy padhoz a folyosón, messze a zajtól. Leültem, és kettőnk közé tettem az üveget, de aztán azt kívántam, bár ne tettem volna. Túl üresnek éreztem a kezem, fogalmam sem volt, mihez kezdjek vele. Az övét tanulmányoztam, olyan könnyedén, nyugodtan pihentette a térdén, így végül utánoztam. De még ez sem tűnt természetesnek.

– Igen. Camille azt mondta, a valódi ünnepség holnap kezdődik.

– Így van. Délután átmegyünk Asztreára. Vásárt és vetélkedőket szerveznek. Rengeteg ételárus lesz. Az éj leszálltakor kezdődik az ünnepély. Gyönyörű! Vannak medúzabábok, és óriási papírlámpásdelfinek lebegnek a színházban. Szavakba sem lehet önteni.

– És utána?

– Még több ünneplés. Nem tudom, meddig akar majd apu maradni… Néha egy kicsit elszabadul a jókedv, de a halászok és a tengerészek most pihennek először a nyugati szelek óta.

– Az a halászszezon kezdete?

– Olyankor ébreszti fel Zefír Pontuszt, meleg levegőt hoz, hogy megolvassza a jeget. Pontusz a háromágú szigonyával visszaküldi felénk a meleg áramlatokat. A halak visszatérnek, a hínárok zöldellnek, vastagra nőnek.

Cassius felém hajolt, egyik keze az enyémhez ért.

– Tudja, a többség ezt tavasznak nevezi.

– Mi itt, Salannon nem – nyögtem ki dadogva.

Amikor a keze visszatért a térdére, iszonyú erővel éreztem a hiányát a kézfejemen.

– Észrevettem, hogy errefelé másképp mennek a dolgok. – Az épületet tanulmányozta a fejünk felett. Nem olyan nyílt mohósággal tette, mint Ethan. – Camille örökli majd az egészet, igaz?

Camille volt a legutolsó személy, akiről a sötét folyosón szerettem volna beszélgetni Cassiusszal.

Apu hangja harsant, bejárta a folyosót.

– A fene vigye el a kávét, a fene vigye el a madeleine-eket! Hol a brandym? Brandyt kértem!

Elfojtott sóhajjal felálltam. Nem akartam véget vetni a beszélgetésnek, de nem hagyhattam, hogy a cselédeket okolják olyasvalamiért, amit én tettem.

– Úgy tűnik, eleget húztuk idekint az időt. Cassius kinyújtotta maga előtt hosszú lábát.

– Egy perc, és én is megyek!

– Nem hallott még eleget a cipőkről ma este?

Elmosolyodott, mire legszívesebben visszaültem volna mellé.

– Miért csak az öné maradt épen? Felvontam a szemöldökömet.

– Miért? Csak nem eljátszott a gondolattal, hogy próbára teszi magát?

Cassius ismét felnézett a mennyezetre.

– Talán. Igazán csodás ez a ház.

– Ó!

Mintha gyomorszájon vágtak volna. Hát persze hogy Camille-t választaná. Ostobaság volt másképp hinni. Tudtam, hogy vonzódunk egymáshoz, de az nem érhetett fel a highmoori birtokkal és a Salann urának kijáró címmel.

– Hol az a brandy? – üvöltötte apu.

Hatalmas csörömpölés és csattanás hallatszott. Szerencsétlen inast valószínűleg forró italtól csöpögő törött csészealjak vették körbe.

– Mennem kell!

Felkaptam az üveget a padról, és végigsiettem a folyosón.

23

– Nem éppen úgy sikerült az este, ahogy terveztem – vallotta be Morella a kezét bő hálóingében tördelve.

Vacsora után apu és a kapitányok részegen körbejárták a házat, hogy nyomokat keressenek a cipők rejtélyének megoldásához. Az egyik inas azt mondta, elnyomta őket az álom apu dolgozószobájában, kiterültek az összes, akár csak félig kényelmesnek mondható helyen.

A heverő mellett térdeltem, előkészítettem a krémet és az olajat Morella esti masszázsához.

– A legkevésbé sem.

Morella hátradőlt a heverőn, hogy kényelmesen előrenyomhassa a hasát. Éreztem az ikrek kemény testrészeit feszülő bőre alatt, és ügyeltem rá, hogy ne háborgassam őket túl sokat. Úgy tűnt, épp alszanak.

– Reggelre biztos minden helyrejön.

Ujjaimat a krémmel teli edénybe nyomtam, és Morella lábszárát kenegetve azon merengtem, hogyan hozhatnám szóba apu kirohanását anélkül, hogy még inkább felzaklatnám őt. A lába duzzadtabb volt, mint egy töltött hurka, alig látszott a bokája.

– Apu csak nem gondolta komolyan azt a próbatételt, ugye?

Szerettem volna viccként kezelni az egészet. Őrület volt azt gondolni, hogy apu az egész birtokot olyasvalakinek adja, aki elárulja neki, hogy széttáncoljuk a cipellőinket. De annyira megváltozott az elmúlt néhány hónapban. Érzelmei elképesztő magaslatokból buktak alá a dühöngő mélybe, mint egy úszó, aminek túl nagy hullámokkal kell megküzdenie.

– Sajnos te sokkal jobban ismered őt nálam.

Annyira szomorúan felelt, hogy felnéztem rá, és szemügyre vettem az arcát.

– Minden rendben, Morella? Mármint kettőtökkel. Apu nem úgy értette, amikor azt mondta, hogy…

Nem tudtam, mivel javíthatnék a helyzeten. Azt kívántam, bár itt lenne Octavia. Ő sokkal ügyesebb volt az ilyesmiben, mint én, mindig tudta, mit mondjon.

Morella a fonata végével játszadozott, az ujjai közé fonta.

– Azt hiszem. Minden annyira felbolydult, mióta Eulalie… Ortun nem igazán önmaga. Rengetegszer kifakad… olyasmiket mond, amiket nem gondol komolyan. Nyilván így gyászol. Ennyi az egész.

Elmosolyodott, és halkan megismételte az utolsó mondatot, mintegy a saját maga megnyugtatására.

– Ha esetleg szeretnél beszélni valakivel…

Megfogtam a másik lábát, és óvatosan masszírozni kezdtem a lábfejét.

– Olyan kedves vagy, Annaleigh! Teljesen más, mint a testvéreid.

– Ők sem…

– Nem úgy értettem, hogy ők nem aranyosak! Azok, szinte mindegyikük, de a te szíved mintha aranyból lenne. Tudom, hogy mi ketten nem állunk olyan közel egymáshoz, és biztos előfordul, hogy nem is igazán kedvelsz… De olyan sokszor kiálltál már értem… A hínárkenőcs, a masszázsok, ezt a hetet is megszervezted, pedig nekem kellett volna.

– Pihenned kellett.

Megérintette a fejem búbját, megsimogatta a hajamat. Egy pillanatra eszembe jutott, hogy anyu is ezt csinálta régen, és elszorult a szívem.

– Köszönöm!

– Tudtam, hogy fontos számodra a dolog. Sajnálom, hogy ilyen rémesen alakult az este.

Morella a fejét rázta.

– Gondolom, ez is csak egy anekdota lesz, amin majd évek múlva jót nevetünk.

Lehunyta a szemét, elhelyezkedett a párnákon, miközben én a lábát masszíroztam.

– Bár másképp lennének a dolgok! – vallotta meg halkan.

– Hogy érted?

– Tudom, hogy valószínűleg csak a mostohaanyádként tekintesz majd rám, de bárcsak… Olyan lány vagy, akit igazán szeretnék a barátnőmnek tudni.

Abbahagytam a masszázst. Még sosem gondoltam bele, milyen magányos lehet Morella. Hozzáment apuhoz, és messzire költözött az összes barátjától és rokonától. Egyedül a szolgálók és a mostohalányai jelentették számára a társaságot. Túlságosan messze laktunk ahhoz, hogy mindennap teázni meg vacsorázni járjunk, de még ha nem is így lett volna, mégis ki látogathatott volna meg? Eulalie nem sokkal az ideérkezése után vesztette életét, Morellának esélye sem volt összebarátkozni bárkivel Asztreán.

– Barátok vagyunk – próbáltam megnyugtatni, de tudtam, hogy nem, valójában nem vagyunk azok.

Nem olyan barát vagyok, akire Morella valójában vágyik. Halványan, erőltetetten rám mosolygott.

– Akkor jó.

Kis levendulaolaj-cseppeket masszíroztam a csuklójába, a halántékába, majd a lábába. Végül az orrához emeltem a kezemet, tölcsért csináltam belőle, ahogyan a bába mutatta.

– Mély levegő! – utasítottam.

Morella három nagy levegőt is vett, tekintete ellágyult, álmossá vált.

– Nagyon jól fogok ma este aludni. Holnap talán még el is tudok menni a csapattal Asztreára.

Megleptem, hogy Morella át akar jönni velünk. A hármas ikrek bálja óta nem hagyta el a házat, és azt hittem, a fesztivál túl megerőltető lenne számára.

– Szeretnéd, ha átsegítenélek az ágyba?

– Nem, azt hiszem, maradok még itt egy kicsit. Talán Ortun mégis feljön.

Visszatettem a balzsamokat a tálcára, és az öltözőasztalra vittem. Nekikoccant egy kis üvegdísznek, én pedig gyorsan utánakaptam, nehogy összetörjön. Szinte tökéletes üveggömb volt, csak az egyik oldalát reszelték le, hogy ne guruljon el. Benne időtlen szépségű apró, piros virág lógott, kis, fodros szirmokkal.

Megforgattam a kezemben.

– Milyen szép!

– Apukámtól kaptam az ötödik születésnapomra. Bárhová mentem is, mindig magammal vittem.

Csoda, hogy ez a kis dísz még épségben volt. Morella szülővidéke, Suseally több száz kilométerrel odébb volt, a kontinens belseje felé. Mindent feladott, hogy Salannra jöjjön apuval, a virágokkal teli mezőket és a fás-bokros területeket szakadatlan hullámzásra és sziklás partvidékre cserélte. Elképzelni sem tudtam, hogy ilyen messzire költözzek a testvéreimtől, nem számít, mennyire szerelmes vagyok egy fiúba.

Visszatettem a gömböt az öltözőasztalra, és láttam, hogy Morella gyűrűi egy tálkában pihennek. Túlságosan megdagadtak az ujjai, már nem tudta hordani őket. Megérintettem az eljegyzési gyűrűjét.

– Honnan tudtad, hogy apu a megfelelő választás számodra? Morella szemlátomást zavarba jött.

– Amikor először… Még mielőtt udvarolni kezdett. Honnan tudtad, hogy érdekled?

Elmosolyodott.

– Csak nem felfigyeltél az egyik fiatalemberre ma este? Vállat vonva elhessegettem Cassius gondolatát.

– Talán. Nem tudom. Azt hittem… Reméltem, hogy talán érdeklem. Mármint… hogy gyengédebb érzelmeket is táplálhat irántam. De most már nem vagyok benne olyan biztos.

Morella elhúzta a lábát, és megpaskolta a heverőt, hogy üljek le mellé.

– Meséld csak el! Elkámpicsorodtam.

– Nem tudom, van-e mit mesélni. Bókolt nekem… egyszer-kétszer, de amikor apu bejelentette a próbatételt…

Morella feszült mosollyal megrázta a fejét.

– Az az ostoba, idétlen próbatétel!

– Camille sokkal csinosabb nálam, és egy nap ő örökli majd a birtokot. Én meg csak… én vagyok.

Morella a tenyerébe vette a kezemet.

– Akkor bizony ostoba egy fiú!

Különösmód jólesett, hogy ilyen nagyra becsül.

– Milyen volt, amikor apu udvarolt neked?

Mosolya egy pillanatra az arcára fagyott, és attól tartottam, túl gyorsan túl sokat kíváncsiskodtam.

– Hát, a mi kapcsolatunk egy kicsit szokatlanul kezdődött. Nagyon rövid időt töltött Suseallyben. Minden olyan gyorsan történt.

Bólintottam, nem tudtam, akar-e még mesélni róla.

– De… volt egy férfi még mindezek előtt, akit nagyon kedveltem. Gyakran egymásra tévedt a tekintetünk a zsúfolt termekben, olyan jólesően beleborzongtam mindig. Sokkal fiatalabb voltam még, gyakorlatilag egy bakfis, de tudtam, hogy őt akarom.

Közelebb hajoltam.

– És viszonozta az érzéseidet?

Morella bólintott, még most is elvörösödött az arca az emléktől.

– Valószínűleg jobb lenne, ha nem számolnék be róla részletesen a férjem lányának.

Az arcomba haraptam, és úgy döntöttem, bátor leszek.

– De ha nem a férjed lányával lennél… hanem csak egy barátnőddel beszélgetnél?

Felcsillant a szeme, hetek óta nem láttam ilyen vidámnak.

– Ha csak egy baráttal beszélgetnék, akkor azt mondanám neki, hogy ha vágyik valamire, akkor adjon bele mindent, és szerezze meg!

Bólintottam, én is ugyanúgy elmosolyodtam, ahogy ő.

– Akkor jó. Majd én átadom neki. A barátnődnek.

– Ó, Annaleigh! – kiáltott utánam, amikor már kifelé mentem. – Van egy könyv az éjjeliszekrényemen.

Megkerestem a regényt, és odanyújtottam, de visszaadta nekem.

– Már elolvastam. Olyan csodás volt, hogy órákon át ébren maradtam és olvastam! Neked is tetszene. Talán ha végeztél, kibeszélhetjük. Nagyon… nagyon jólesett ma beszélgetni a barátnőmmel.

Nem is tudtam, hogyan reagáljak. Annyit készültem a Tajtékra, aztán jött ez a balul elsült első esti vacsora, teljesen kimerültem, másra sem vágytam, mint hogy bemásszak az ágyba és aludjak.

De Morella olyan reménykedve nézett rám. Barátkozni szeretett volna. Roppantmód szüksége volt rá. És egyfajta békejobbot nyújtott ezzel a könyvvel. Egy fejezetet csak el tudok még olvasni.

– Jól hangzik – mormoltam. – Jó éjszakát, Morella!

Amikor átléptem a küszöbön, megfordultam, biztosra vettem, hogy mond majd még valamit, de már csukva volt a szeme.

24

A delfineket eresztették szabadon először a Tajtékünnepélyen.

A lebegő selyemlámpások kardszárnyú és fehér delfineket mintáztak, ragyogó arany derengésbe vonták a színpadot. Valahol a színfalak mögött torzított kürthangok harsantak, kísértetiesen hasonlítottak a hosszúszárnyú bálnák hangjára. A színészek a korallzátonyt idéző díszlethez kötötték a lámpások kötelét.

Ezután a cápák és a vitorlás kardoshalak jöttek, majd vörösre és narancssárgára festett, gondosan elkészített kalmárok és tengeri csillagok következtek. Hullámokban indultak útnak a halak, mindegyiket a saját madzagja tartotta. A bábjátékosok igazi művészek voltak, egyszerre mozgatták a halakat, úgy, ahogyan egy valódi raj is mozogna. A csillogó ezüstuszonyok visszaverték a fenti selyem léggömbök fényét.

Dobpergés hallatszott, olyan hangosan zengett, hogy úgy éreztem, a szegycsontom is összeroppan tőle. Újabb, majd újabb csatlakozott, dobhártyaszaggatóan zúgtak. Éreztem, hogy a nézőközönség a díszpáholy felé fordul, kíváncsiak voltak a családunk reakciójára, ahogy a legutolsó tengeri lény is színpadra emelkedett.

Lila csápok bújtak elő egy kis kő mögül, mindegyiket feketébe öltözött gyerekek mozgatták. Aztán a fejet is szabadjára engedték, forró levegővel és gőzzel telin szállt felfelé. A Thaumas-polip betöltötte a színpadot, a zenéhez igazított táncot lejtett. Végül, az utolsó hangnál felvillant a szeme, metszőn fénylett.

A közönség tapsviharban tört ki. Amikor a bábjátékosok készülődni kezdtek a következő jelenethez, a gráciákra pillantottam. Teljesen megdelejezte őket a látvány, a korlátra hajoltak, nehogy akár egyetlen pillanatot is elszalasszanak.

– Lenyűgöző! – suttogta Morella mellettem.

A vendégek egyetértően mormogtak, és örültem, amikor apu megérintette Morella térdét, hogy gyengéden megszorítsa.

Csodás nap állt mögöttünk. Reggeli után Asztreára utaztunk, a délután során kiélveztük a fesztivál nyújtotta örömöket. Végignéztük, ahogy a helyi halászok ezüsthorgokat hordanak Pontusz oltárára, hálájuk jeléül, amiért ilyen termékeny évszakkal áldott meg bennünket. A hét során a különböző művészek tengeri mintájú szobrokat készítenek majd a horgokból, ezeket kiállítják az elkövetkezendő Tajtékfesztiválokon. Az öböl világító algáinak köszönhetően éjszaka ragyognak a sötétben.

Teletömtük magunkat az utcai árusok kínálta finomságokkal. Tengeri üveget mintázó karamellt, tengerisün formájú cukormázas mandulás süteményeket, sült kukoricát, sűrű kagylólevessel teli tálakat kínáltak minden sarkon, de akadtak ennél egzotikusabb finomságok is: vörös békarákok, kürtcsigák, szárított medúzahús és tengeri sün. A gyerekek ide-oda rohangáltak a parton a mérgesráját és csikóhalat idéző selyemsárkányaikat röptetve. A főtéren üveggömböket aggattak fel, pont úgy néztek ki, mint a hosszúszárnyú bálnák buborékcsapdái.

Az ünnepély végén a Pontuszt játszó színész előrelépett, és bejelentette, hogy két óra múlva, éjfélkor látványos tűzijátékra számíthatunk.

– Maradhatunk, apu? – kérdezte Mercy a székén mocorogva. – Ó, kérlek!

A többi lány is csatlakozott hozzá, könyörögtek, rimánkodtak. Egész nagy ricsajt csaptak, mire apu felemelte két kezét, és a többi felnőttre nézett, kikérve a véleményüket. A bólintások láttán a csapatra mosolygott.

– Maradunk a tűzijátékra!

– Egy kicsit hideg van, nem, Ortun? – kérdezte Regnard, hátba vágva aput. – Mit szóltok hozzá, ha abban a fogadóban múlatjuk az időt, amit nem messze, az úton láttam? Csapzott szirént mindenkinek!

A csapzott szirén különleges ital volt, csak a Tajtékfesztiválon lehetett kapni. Tömény szeszesitalok és keserű likőrök keveréke némi sózott hínárral megbolondítva.

– Képtelen lennék meginni. Ti, férfiak menjetek, érezzétek jól magatokat! – ajánlotta Amelia. – Gyertek, lányok, van itt valahol egy pékség is, nem igaz?

A kislányok felnyögtek, szerettek volna odakint bóklászni a Tajtékfesztiválon, amíg csak tehették.

Elkaptam Morella pillantását. Hosszú nap állt mögötte, és bár nem panaszkodott, bizonyára nagyon fájhatott már a lába.

– Láttam egy árust, aki ízesített jeget árul a parkban lévő szobrok közelében. Mégis ki akarna unalmas tortát enni meg teázni, ha van jégkása is öntettel? Meghívok mindenkit!

A lányok vidáman visítozva rohanni kezdtek az egyik mellékutcán. Lenore és Ligeia utánuk szaladt, próbálták visszafogni az öt gyereket. Camille néhány lépéssel lemaradva követte őket, jobban érdekelték a kivilágított kirakatok, mint az ünnepség körülötte. Rosalie Ethanre kacsintott, majd megindult, szemlátomást azt akarta, hogy a férfi kövesse őt.

– Később megyünk mi is – ígértem a társaság idősebb nőtagjainak. – Még a tűzijáték előtt.

Morella Rebeccába karolva elindult.

Eszembe jutott, milyen magányos volt előző este, és örömmel telt meg a szívem ennek láttán. Talán ezen a héten mégis összebarátkozik pár emberrel.

Apu csilingelő érméket szórt a kezembe.

– A jégkására. Eltátottam a számat.

– Ez sokévnyi jégkására elég!

Próbáltam visszaadni az aranyfloretteket, de csak legyintett. Szeme vadul villant a holdfényben.

– Akkor költsd el másra, drágám! Ünneplünk. Ma este ki kell rúgni a hámból.

A kapitányok és az irodisták illetlenségeket kurjantottak a háta mögött. Apu testvériesen átkarolta Sterlandet, és megindult befelé. Már csak Cassius maradt odakint. A küszöbön hátranézett a válla felett.

– Mibe keveredtem?

Szemében fény táncolt, és esküdni mertem volna, hogy rám kacsint. Szerettem volna azt hinni, hogy nem csupán a szemem káprázik, de még mindig fájt az előző esti megjegyzése a próbatétellel kapcsolatban.

– Ne hagyja, hogy túl messzire csalják a szirének! Úgy hallottam, elég erősek.

Megfordultam, és a testvéreim után siettem. A férfiak kiáltásai visszhangot vertek az utcákon. Nem csak ők mulattak ezen az estén, de határozottan ők voltak a leghangosabbak.

A parkot átalakították, hogy jégfaragóversenyt rendezhessenek benne. Csillogó szobrok törtek az éjszakai égbolt felé, tündököltek a rájuk irányított lámpásfényben. A lámpások többsége lágy fehér színt árasztott, de akadtak színezettek is, ragyogó színárnyalatokat vetítettek a kristályszobrokra.

A lányok a park közepén álló jégkastély köré gyűltek, a döbbenetesen részletgazdag pontokra mutogattak. Jeges zászlók lebegtek a szélben, kis fémdarabok tartották őket. A téglák széleit óvatosan lekerekítették, az épület álomszép görbületekkel kápráztatta el a nézőközönséget.

– Nézzétek a háromágú szigonyt a hídon! – mondta az egyik Morganstin lány. – Pont olyan, mint a színdarabban!

– Ez Pontusz kastélya – magyarázta Mercy. – Mindenhová magával viszi a nagy háromágú szigonyát.

– Azt hittem, az óceánban él. Ott nincsenek kastélyok.

– A Tengerben él – szóltam közben. – Az a Szentély része, az az istenek otthona, különböző királyságokból áll. Pontusz a Tengerben él, Vaipany a Fényudvarban, Arina a Hévben… A szüleitek nem tanították ezt meg nektek?

A fejüket rázták.

– Óóó, nézzétek! – kiáltotta Verity mögénk mutatva, véget vetve a beszélgetésnek.

Egy félkört alkotó facsoportról kék vászoncsíkok lógtak. A kis liget közepén egy idős nő állt különös fémdobozokkal. Az oldalukba apró lyukakat vájtak, és ahogy lámpásokat csúsztatott a dobozokba, lenyűgöző képek vetültek a vásznakra. Ujjának egyetlen mozdulatára a dobozok pörögni kezdtek. Delfinek ugrottak ki a hullámok közül, majd vissza, sirályok repültek csapkodó szárnyakkal, és a vízből előbukkanó bálnák vizet fröcsköltek a levegőbe.

Az illúziókat előidéző nő köré ujjongó tömeg gyűlt. Az utca egy távolabbi részén, egy másik fogadó tornácán egy csapat halász vidám matrózdalra gyújtott.

– Imádom a Tajtékot! – suttogta Rosalie, vállát az enyémhez érintve ebben a különleges pillanatban.

Megakadt valamin a tekintete a tömegben. Követtem a pillantását. Nem, nem is valamin. Valakin. Ethan integetett neki a sarokból, és felfigyeltem Julesra meg Morganstin kapitányra is az összegyűltek között. Nyilván kijöttek megnézni, mire fel ez a nagy felzúdulás.

– Azt hiszem, megyek, és…

Rosalie elhallgatott, nem tudott előrukkolni semmiféle elfogadható magyarázattal, hogy miért akar elmenni.

– Igen… azt hiszem, jobb lesz, ha mész, és… – ugrattam, és mindentudó mosollyal meglódítottam őt.

Egyetlen szempillantás alatt beleveszett a tömegbe, és már az utca túloldalán is járt.

Visszafojtott kuncogást hallottam balról, és amint odafordultam, láttam, hogy Camille hátravetett fejjel nevet valamin, amit Fisher mond neki. Nyilván ő is idejött a fogadóból.

Mögöttük egy férfi állt, vékony alakja sötét sziluettnek tűnt a színes fények közepette. Bár nem lehettem benne teljesen biztos, mégis úgy éreztem, engem figyel, hogy a pillantása tapintható nyomásként nehezedik rám. Ahogy rámeredtem, emlék szakadozott fel az elmém hátsó zugaiból.

– Ismerem azt a férfit – suttogtam.

– Hmm? – kérdezte Ligeia, elfordulva a fénydobozos előadásról.

– Azt a férfit, ott. Láttam már, de nem vagyok benne biztos, hogy hol.

Mintha a férfi megérezte volna, hogy róla beszélek, felemelt állal magához intett.

– Melyik férfit? Mindenhol férfiak vannak – értetlenkedett Ligeia a tömeget fürkészve. – Ó, nézd a hullámokat! – kiáltotta, ahogy visszafordult az előadáshoz.

– Túl zsúfolt már itt nekem – mondtam, és érméket nyomtam a kezébe. – Figyelnél a lányokra? Szükségem van egy kis friss levegőre.

Bólintott, én pedig megindultam a tömegben, keresztülverekedtem magamat az előadásra kíváncsi, egyre növekvő nézőközönségen. Mire odaértem arra a részre, ahol a sötét alak állt, már eltűnt.

Körbefordultam, próbáltam kiszúrni különösmód magas alakját. Egy árnyék mozdult a park menti fák előtt, ezüstös hajkorona csillant a fényben. Hátranézett, hogy biztosra vehesse, követem.

Ahogy megfordult, a gázlámpások egy pillanatra megvilágították a kabátját, és felragyogott a jobb vállára hímzett aranyfonál.

Egy háromfejű sárkány.

Az a férfi, akivel az első bálon táncoltam, Pelage-ben. Mégis mit keres Asztreán?

Kíváncsiságtól vezérelve végigloholtam egy keskeny sikátoron, majd még egyen, nem voltam benne teljesen biztos, merre tartok.

Valahányszor azt hittem, utolérem, a sárkányférfi kabátja eltűnt egy másik utcán. A sötétben, a Tajtékfesztivál díszei között nem telt sok időbe, hogy eltévedjek. Átnyomakodtam a hosszú tengeriüveggömbökből és hamis gyöngyökből készült füzérek között, függönyként lógtak a sikátor végén.

Az utca, ahol kilyukadtam, teljesen különbözött a kikötőtől és a város főterétől.

Sötétebb volt, piszkosabb. Nyirkosabb is.

Az első kirakat, amit megpillantottam, rózsaszín fényben fürdött, és felfordult a gyomrom a gondolatra, hogy miféle áruval kereskednek az ilyen rikító díszek közepette. Jó néhány másik rózsaszínes ház szegélyezte az utcát. Néhány kirakatban lányok integettek, mutogatták magukat. Máshol flitterek és tarkabarka strasszok árasztották el az üveg túloldalát.

A sárkányférfi eltűnt, mintha a föld nyelte volna el, és ahogy a környezetemet fürkészve próbáltam összeszedni magamat, azon töprengtem, vajon miért jöttem egyáltalán utána.

Visszafordítottam a fejemet, és egy csapat fiatal lány vonult ki az egyik házból, épp a sikátor bejáratánál torpantak meg. Szirénnek öltöztek. Csupasz hátukon hosszú, hullámos tincsek omlottak végig, libabőrös testüket csillogó bronzzal és ezüsttel festették be. Mellüket kerek kagylóhéjak és tengercsillagok fedték, de épphogy csak, és a szoknyájuk is túl ritkás, áttetsző zöld szalagokból állt. Voltak, akik elképesztően vastag talpú magas sarkú cipőt viseltek. Mások megvilágított medúzát mintázó napernyőt cipeltek a vállukon.

– Te ott! – kiáltotta az egyik, mire azonnal elvörösödtem, megrémültem, hogy hozzám beszélnek. – Csak nem azért jöttél, hogy lehorgonyozz, matróz?

Hárman is felnevettek mögöttem, a lányok pedig szétszéledtek, hogy a lehetséges kuncsaftok után szaladjanak. Torkomban dobogó szívvel ugrottam vissza a sikátorba.

– Elég messzire tévedt a parktól, nem? – mormolta valaki a fülembe.

Ijedten felsikkantottam, biztosra vettem, hogy a sárkányférfi került egyet rám ijesztendő, de Cassius állt a sikátorban, kék szeme sötétnek tetszett az árnyékok közt.

– Ez önre is éppúgy igaz. Azt hittem, apuval van.

Kisöpörte a tincseket a szeméből, és bár mosolygott, felhúzta az orrát.

– Nem igazán ízlik nekem az a csapzott szirén. Ivor és Jules megint felhozta a cipők rejtélyét, úgyhogy menekültem, míg tudtam. Láttam, hogy kisietett a parkból, gondoltam, segítségre van szüksége.

Végignéztem a sikátoron, de a sárkányférfinak tényleg nyoma veszett.

– Tudja, merre van a park? Sajnos teljesen eltévedtem. Mosolyába melegség költözött.

– Együtt biztosan visszatalálunk!

Megindultunk a sikátorban, magunk mögött hagytuk a rózsaszín házakat. A következő utcára érve Cassius rálépett egy jeges részre, és megcsúszott. Ösztönösen utánam kapott, én pedig próbáltam megtartani, de mindketten megpördültünk, majd összegabalyodó köpennyel és végtagokkal a földön kötöttünk ki.

– Jól van?

Hangjában valódi aggodalom csendült, de nevetve legyintettem. A táncparketten sokkal kecsesebben mozogtunk.

– Kutya bajom. Megsérült?

– Csak a büszkeségemen esett csorba.

Segített talpra kecmeregni, én pedig derűs mosollyal a karomat nyújtottam neki, ahogyan egy férfi tenné egy hölgynek. Megdörgölte lehorzsolt csípőjét, és horkanó nevetéssel elfogadta.

– Jól érezte magát ma? – kérdeztem, miközben az utcán sétálva igyekeztünk megtalálni a leggyorsabb utat a főtérre.

A nap nagyját a testvéreimmel töltöttem. Valahányszor lopva Cassius felé pillantottam, Regnarddal vagy apuval beszélgetett.

– Nagyon is. Teljesen más, mint azok a fesztiválok, amiken eddig részt vettem.

– Még nem is kérdeztem, ki ön… Kit…

– A csillagok népéhez tartozom – felelte, és szemlátomást jót derült azon, hogy ilyen nehezen fogalmazom meg a kérdésemet. – Versiát imádjuk.

– Az éjkirálynőt. – Felnéztem az égboltra, ahol a csillagok a tintafekete háttéren tündököltek. – Úgy tűnik, neki is tetszik az ünnepség.

– Én is így vélem.

– Mi a terve a Tajték után?

– Van még egy kis dolgom Selkirkön, intézkednem kell még apám irataival kapcsolatban, elsimítani egy-két üzleti ügyét, de azon még nem gondolkoztam, utána mi lesz. Walter rám hagyta a házát, és némi pénzt is. Talán itt maradok, megtanulok hajózni, halászni vagy…

– Remekül hangzik! – szakítottam félbe.

Láttam is magam előtt a kis házat és a kikötőt, a csendes reggeleket napkelte előtt, azt, ahogyan előkészíti a hálókat a napi munkához. Az igazi, rendes munkához.

Cassius felvonta az egyik szemöldökét.

– A bűzlő csalik meg a csapdák?

– Ön előtt áll az egész világ. Ez remek! Tanulmányozni kezdett.

– Ön miről álmodik, Annaleigh? Ha bárhová mehetne, megtehetne bármit, amit szeretne, mi lenne a következő lépése?

– Van egy világítótorony nyugaton. Vén Maude-nak hívjuk. Kislány korom óta ott akartam élni, hogy tisztán tartsam és megőrizzem a fényét. Amikor kiderült, hogy tanoncra van szükség, ó, annyira reménykedtem, imádkoztam, hogy rám essen a választás. De apu inkább Fishert küldte.

– Az egész világon bárhová mehet, és csak néhány szigettel odébb költözne?

Bár egyértelműen viccelődni akart, a szemében őszinte kíváncsiság fénylett.

– Sosem akarnám magam mögött hagyni a tengert. Ez az otthonom.

Egy újabb utcára fordulva meghallottuk a tömeg moraját. Az utcavégi kis standon forró csokoládét és teát árultak. Gőz szállt felfelé a kis faházból, kellemes látványt nyújtott az egyre hűvösödő éjszakában.

– Kér egyet? – érdeklődött Cassius, és érméket keresve a zsebébe túrt.

– Igen, köszönöm!

– Ebben nincs tengervíz vagy ilyesmi, ugye? – kérdezte viccelődve a férfitól a rézedényre mutatva. – Csak csokoládé, igaz?

– A legfinomabb a szigeteken – felelte vigyorogva az árus.

– Remek. Kettőt kérünk!

– Köszönöm! – hálálkodtam, amikor átnyújtotta a fémbögrét. Cassius belekortyolt és elfintorodott.

– Még mindig érzem a sót! Itt mindenbe raknak? – Az árus felnevetett, mire Cassius ismét belekortyolt az italba. – Karamellel egészen finom, de most komolyan! Minden italban ott van!

Besétáltunk a parkba, addig kerülgettük a jégszobrokat, míg találtunk egy üres padot az egyik csendes részen. Épp egy csapat tengeri teknős mellett volt, a jeget zöldre festették és kék fénnyel világították meg.

– Ezek a kedvenceim.

– Tudom – felelte, és ismét belekortyolt a csokoládéba. Szemügyre vettem őt.

– Tényleg?

Felidéztem az összes eddigi beszélgetésünket, de nem rémlett, hogy valaha is tengeri teknősökről beszéltem volna.

Cassius arca egy pillanatra megmerevedett, majd mosoly terült szét rajta.

– Verity mondta. Ma délután, a sárkányeregetésnél. Tudja, eléggé odáig van a nővéréért.

Elgondolkozva végigsimítottam a bögrém peremén. Cassius rólam beszélgetett Verityvel! Nem szívesen ismertem volna be, mennyire jólesik.

– Én is nagyon szeretem őt.

– Meg is értem. Igazán elbűvölő. Az összes testvére az. De hogy őszinte legyek… – Megkocogtatta a hüvelykujjam körmét. Különösmód intimnek tűnt az érintés, közelebb vont vele magához. – Azt hiszem, önt kedvelem a leginkább.

Képtelen voltam visszafojtani boldog vigyoromat, ahogy végigcsaptak rajtam a szavai, maguk alá temettek és egyenesen a szívemig hatoltak.

– Valóban? Biztos voltam bennne, hogy…

Elhallgattam, nem akartam bevallani, miféle kétségek gyötörtek előző este.

Nagy komolyan bólintott.

– Ó, igen. A leginkább. – Ismét megkocogtatta a körmömet, és most egy hosszú pillanatig nem is húzta vissza a kezét. – Semmiféle ház, cím vagy földbirtok nem változtathatja meg a véleményemet.

Azonnal elvörösödtem, kínosnak éreztem, hogy ilyen könnyedén olvas bennem.

– De előző este azt mondta…

– Rémesen is éreztem magamat miatta! Láttam, hogy csorgatják a nyálukat a többiek Highmoorra, és viccelni akartam, de nem sikerült túl jól, és elsietett, még mielőtt nevethettünk volna egyet rajta.

Mocorogva lepillantottam az ölembe.

– Tudja, annyian vágynak rá. Könnyű volt elhinni, hogy ön is csak ezt akarja.

– Ó, Annaleigh, bocsásson meg nekem, kérem! Igazán nem szerettem volna felzaklatni. – A tenyerébe vette az arcomat, ujjhegyei végigsimítottak az arcélemen, mire a lehető legkellemesebb bizsergés terjedt szét a mellkasomban. – Főleg, hogy ennyire nem igaz. Komolyan gondolom, amit az imént mondtam… A leginkább.

Túlságosan kiszáradt a szám ahhoz, hogy bármit is feleljek, úgyhogy csak bólintottam, elfogadva a bocsánatkérését.

Cassius visszafordult a szoborhoz, teljes nyugalommal mosolygott.

– Meséljen csak a teknőseiről!

Az emlékeim közt kutatva igyekeztem egy vidám, ragyogó élményre bukkanni, ahol az összes testvérem együtt volt még, boldogan, épségben.

– Anyu utolsó nyarán történt. Épp terhes volt Verityvel. Gyakran lementünk megnézni a partra, ahogy a kisteknősök kikelnek és bemásznak a tengerbe. Abban az évben az egyik fészek nem kelt ki a többivel együtt. Korán érkezett a hideg. A kisteknősök általában rögtön a víz felé mennek, de a hideg nyilván megzavarhatta őket. Rossz irányba indultak, egy homokdűnén próbáltak felkapaszkodni. Nem számít, hányszor fordítottuk őket a jó irányba, egyre csak felfelé másztak a tengerparton. A testvéreim végül haza akartak menni. A szél keresztülfújt a ruhánkon. Inkább tűnt novemberinek az időjárás, mint augusztusinak.

Így folytattam:

– Kilencen játszottunk a tengerparton aznap, Mercy és Honor még túl kicsi volt. Mind visszamentek a házba, egyetlen pillantást sem vetettek hátra, megunták, hogy olyan állatokat akarnak megmenteni, amik nem kérnek a segítségükből. A szoknyámat kosárként használva összegyűjtöttem a kisteknősöket, hazavittem őket. Túl sokan voltak, és folyton szabadulni próbáltak. Megtöltöttem az egyik kádat tengervízzel, oda raktam őket. – Távolian csengett a hangom, teljesen belevesztem az emlékbe. – A cselédek nagyon haragudtak, amiért behoztam a kisteknősöket, de anyu rájuk szólt, hogy hagyják őket. Lejött a földszintre, figyelte, ahogy ott forgolódnak a vízben és próbálják összeszedni magukat.

Cassius megmozdult a padon, egyre inkább felém fordult ahelyett, hogy másfelé nézett volna.

– Meddig tartotta őket ott?

– Közel egy hétig. Hínárral és kis ikrákkal etettem őket. Amikor ismét meleg lett, visszavittem őket a partra.

– És mind a víz felé rohantak? – találgatott.

Tudtam, hogy nem tarthatom meg őket, hogy vadon élnek és a tengerben a helyük, mégis abban reménykedtem, hogy egy-kettő talán hátramarad, hogy még szükségük van rám.

– Az utolsó szálig. Annyira megerősödtek! – Elmosolyodtam, ahogy eszembe jutott, milyen gyorsan húzták előre magukat a kis úszóikkal, alig várták, hogy az óceánba érhessenek. – Ott ültem velük a kádnál, órákon keresztül kavargattam nekik a vizet.

Cassius felnevetett, és megérintette a kezemet. Olyan könnyedén tette, mintha a lehető legtermészetesebb lenne, hogy ilyen intim közelségbe kerül a kezünk.

– Miért?

Az utolsó csepp akaraterőmre is szükségem volt, hogy elszakítsam a tekintetemet összefonódó kezünkről.

– Meg kellett tanulniuk a hullámokkal úszni.

Remény szikrája lobbant mélyen a bensőmben, ahogy Cassius hüvelykujjával végigsimított a tenyeremen, mintha kovakövet húzott volna végig a gyújtós felett.

– Annaleigh Thaumas, a nagy és a kis tengeri teknősök bátor hőse – mormolta, majd felemelte az államat, és megcsókolt.

Bár még sosem csókolt meg senki korábban, rengeteget álmodoztam róla, milyen lesz, amikor az ajkam valaki máséhoz ér. Vajon tűzijáték robban, láthatatlan szárnyak rebbennek? Biztos voltam benne, hogy Eulalie romantikus regényei azért esnek túlzásba ezzel kapcsolatban, hogy az ember lelkesen falja az oldalakat. Nyilván nem több egyszerű érintésnél, éppolyan, mint amikor megpaskolják az ember hátát vagy megrázzák a kezét.

De ez bizony sokkal jobb volt annál.

Cassius ajka melegen érintette az enyémet, sokkal puhább volt, mint amilyennek egy férfiét valaha is képzeltem. Felforrósodott a bőröm, ahogy két tenyerébe vette az arcomat, csókot nyomott a homlokomra, majd visszatért a számhoz. Óvatosan felemeltem a kezemet, hogy végigfuttassam az ujjaimat az arcélén. Szúrt a borostától, és annyira más volt, mint a sajátom, hogy újra meg újra végigsimítottam rajta az ujjhegyeimmel, az emlékezetembe véstem a vonalait.

Végül túlcsorduló örömmel, levegőért kapkodva húzódtam el.

– Annyira szép vagy, amikor elpirulsz.

Elvigyorodott és puszit nyomott az arcomra, megdörgölte rajta a rózsás pírt.

– Te is – mormoltam, aztán a fejemet ráztam, még inkább elvörösödtem. – Mármint nem úgy értettem. Sajnálom, csak…

Cassius igencsak elégedettnek tűnt.

– Zavarba hoztalak?

– Egy kicsit – ismertem el.

Megmozdultam a padon, hagytam, hogy a kettőnk közé szökő hűvös levegő kitisztítsa az elmémet.

– Ó, nézd csak, kezdődik a tűzijáték! – mondta, és térde az enyémhez nyomódott, ahogy felnéztem.

Követtem a tekintetét az égbolt felé, de az sötét maradt.

– Hol? Nem látok semmilyen… És ekkor ismét megcsókolt.

25

Hirtelen felültem, felriasztott valami. Álmosan pislogva félresöpörtem a hajamat, az ágyneműt, és megdörgöltem a szemem. Az előző este emlékei sűrű ködön át szállingóztak vissza hozzám. A Tajtékfesztivál… a színdarab és a szobrok… Cassius csókja…

Visszafelé a csónakban havazni kezdett, egyre sűrűbben és sűrűbben hullott a hó. Cassiusszal a hidegre hivatkozva túlságosan közel ültünk egymáshoz, a térdünk veszélyesen közel került a másikéhoz. Mire elértük Saltent, az égbolt jeges dühvel tombolt, süvöltő misztrállal ostorozta a szigetet. Mielőtt lefeküdtem, figyeltem, ahogy a hullámok faltörő kosként ostromolják a sziklákat.

Sikoltás űzte el szenvedéllyel teli gondolataimat. Kiáltások harsantak, majd éles nyüszítés, mintha egy állatot kínoztak volna. Mégis mi a fészkes fene folyhatott odakint? Felkaptam a szürke köntösömet, és kimentem a folyosóra. Lentről jöttek a hangok. Amint rájöttem, hogy Lenore üvölt, rohanni kezdtem.

– Eltűntek! – kiáltotta, amint beléptem a szobájába. – Eltűntek, Annaleigh!

Camille és Hanna már odabent volt, olyan hangosan kiabáltak, hogy egyetlen szót sem értettem. Lenore a karomba vetette magát, hideg, nedves arcát az enyémhez nyomta. Teste mintha lobogó haj és szakadt hálóingrétegek zűrzavara lett volna.

– Mi történt? Hol van Ligeia és Rosalie?

Végigsimítottam a haján, próbáltam megnyugtatni. Ujjaim megakadtak valamin a húgom tincsei közt. Egy gallyat húztam elő. A kis barna ágacskát piros bogyókezdemények borították.

– Odakint voltál? – kérdeztem, felmutatva az ágat.

– Nem tudom, nem tudom! – vonyította, miközben Hanna futólépésben megindult apuért. – De eltűntek!

Kis híján eltalált a nagy kapálózásban.

– Camille, mi történt?

Segített visszavinni Lenore-t az ágyába.

– Amennyire értem, felébredt, de Rosalie és Ligeia nem volt a saját ágyában. Azóta csapja ezt az éktelen lármát.

– Az átok! – zokogta Lenore a párnába fojtva sikolyait. A hátát dörgöltem.

– Nem lehet, hogy már lementek reggelizni? Vagy sétálnak egyet? Megnézte valaki?

Camille a fejét rázta.

– Nem tudom. Egyetlen értelmes szót sem tudok kiszedni belőle.

– Lenore, meg kell nyugodnod!

Határozottan, mégis halkan szóltam rá, leküzdöttem az átok említésére rám törő félelmet. Nem temethetek el még több testvért.

– Halottak. Tudom, hogy meghaltak!

– Mi történt? Mondd, láttál valamit?

Kínlódva rázta a fejét, és lerántotta magáról a paplant, amivel betakartam, szeme lázasan csillogott.

– Én ők vagyok. És ők én. Nincsenek többé. Érzem! Felemeltem a kezemet, jelezve, hogy nem jelentek veszélyt.

– Semmi baj. Megtaláljuk őket. Tudod, hova mehettek? Lenore felült, Camille szemébe nézett.

– Ő tudja.

Veszedelmesen vádlón csendült a hangja.

Camille a mennyezetre emelte a tekintetét, düh suhant át az arcán.

– Teljesen elment az esze!

Hátrasimítottam Lenore haját, megsimogattam az arcát.

– Hogy érted ezt? Mondd már, Lenore! – A húgom zokogva hátrazuhant, és hirtelen felfogtam, mire céloz. Camille felé fordultam. – Elmentetek tegnap táncolni?

– Mi? Dehogy! Olyan későn értünk haza Asztreáról, és még a vihar is kitört. Senki sem akarna ilyen körülmények között elmenni.

Lenore álla megremegett.

– Ők igen!

Ide-oda járattam közöttük a tekintetemet, míg ők egymásnak estek.

– Semmi közöm az egészhez.

– Te mondtad el nekik, hol lesz a bál! Camille eltátotta a száját meglepetésében.

– Nem is!

– Láttam!

Camille felém fordult.

– Annaleigh, esküszöm, fogalmam sincs, miről beszél. Tegnap este egyből lefeküdtem.

Apu lépett be a szobába, így nem beszélhettünk tovább a táncról.

– Teljes a káosz a házban. A cselédek ide-oda rohangálnak, a hármas ikrekről kiabálnak. Mi folyik itt? – Lenore-ra nézett. – Hol vannak az ikertestvéreid?

– Rosalie és Ligeia nem volt az ágyában, amikor Lenore felébredt – magyaráztam gyorsan, nehogy Lenore ismét kiboruljon.

Félrehúztam aput, és igyekeztem nem összerezzenni, amikor megéreztem, hogy még mindig az előző esti tivornyától bűzlik.

– Úgy gondolja, eltűntek.

Apu felnyögött, megtörölte a homlokát.

– Valahol csak megvannak! Megkeressük őket. Talán te is csatlakozhatnál hozzánk… némi kávé után? Hamarosan megtaláljuk őket.

Erről én magam kívántam gondoskodni.

* * *

Órák teltek el, míg átkutattuk a házat, de nem leltük a húgaim nyomát.

– Az egész sövénylabirintust átkutattuk – jelentette Jules, ahogy beért a hóviharból. Sterland és Fisher is vele volt. – Semmit sem találtunk.

A húgaim eltűnésének a híre bejárta Highmoort, a vendégek pedig önként jelentkeztek, hogy segítenek a keresésben.

– Hol lehetnek? – kérdezte Morella.

A kék terembe vette be magát, a kislányokat szórakoztatta, és a lobogó tűznél melegedett. Sápadtnak és nyúzottnak tűnt. Aggódtam, milyen hatással lesz egy egész napnyi stressz a babákra.

Lehúztam a labirintust az átnézendő helyek listájáról.

– Járt már valaki a kriptában?

– Legalább harminc centi hó van odakint – felelte Sterland. – Láttuk volna a nyomukat.

– A szél már elfújhatta. Szerintem azt is kutassuk át. Mondjátok el apunak, hova mentem!

Cassius lépett be a terembe, vállát hópelyhek pöttyözték. Az istállót kutatta át. Élénkvörös volt az arca, kicsípte a hideg és a szél. A fejrázása összezúzta a reményeimet.

– Azt mondta, kimegy? Bólintottam.

– A családi kriptába.

– Elkísérem. Egyre erősödik a vihar. Nem tudnám tiszta lelkiismerettel egyedül kiengedni. Nem lenne biztonságban.

Egész délelőtt kerültem őt, próbáltam nem gondolni az előző estére, a csókunkra. Koncentrálnom kellett. De igaza volt. Ha egyedül megyek ki a viharba, talán utánam is keresőcsapatot kell majd küldeniük.

– Hozom a köpenyemet! – mondtam, és felszaladtam a lépcsőn.

– Egy pillanat, és jövök!

Hallottam a nyomomban dobbanó lépteit. Ahogy összenéztünk, megremegett az állam.

– Hogy vagy?

Halk hangjából melegség sugárzott, azzal fenyegetett, hogy szétzúzza a megkeményített álcámat, amit egész délelőtt igyekeztem magamon tartani. Úgy töröltem le a könnycseppet a szemem sarkából, mintha csupán egy porszem lett volna.

– A mai nap a leghatározottabban nem rólam szól. Elállta az utamat a lépcsőn.

– Kimerültnek tűnsz. Hadd kutassam át én a kriptát! Tovább másztam a fokokat.

– Azt sem tudod, hogyan juss el oda!

– Küldj el velem egy szolgálót! Seperc alatt visszaérünk. – Ujjai a derekamat súrolták. – Annaleigh…

Felértem a lépcsőfordulóba.

– Muszáj odamennem, Cassius. Képtelen lennék itt maradni, hogy újra meg újra átnézzem ugyanazokat a szobákat, míg mindenki más odakint keresi őket. Beleőrülök! Hadd menjek én is!

– Megtaláljuk őket – ígérte, és megszorította a kezemet. – Biztos van olyan szoba, ahol nem jártunk, vagy talán csak egy rosszízű tréfa az egész?

A fejemet ráztam.

– Nem tennének ilyesmit. Tudják, mit gondolnánk.

Cassius megtorpant a hálószobámmal szemközti portrénál, szemügyre vette. Még a hármas ikrek születése előtt festették, csak hatan voltunk rajta.

– Azok ott a nővéreim.

– Ava, Octavia, Elizabeth és Eulalie. Megtorpantam.

– Honnan tudod a nevüket?

Megdermedt, kék szeme elsötétült. Egy pillanatra úgy tűnt, aggódik, mintha rajtakaptam volna valamin.

– Ott van a nevük a dísztáblán.

Hunyorogva a képkeret alatti kis bronzra sandítottam. Túl sötét volt ahhoz, hogy ki tudjam olvasni.

– Eredetileg tizenketten voltunk. De a testvéreim egyesével elhunytak. A falusiak azt gondolják, átok ül a házunkon. Pont ezért Rosalie és Ligeia sosem tettetné, hogy eltűntek. Kegyetlenség lenne.

– Mennyi veszteség – mondta a festményre meredve. Elfordultam a nővéreim pillantásától.

– Ó!

– Mi az?

Szemügyre vettem a kilincset.

– Biztos vagyok benne, hogy becsuktam az ajtót.

Most mégis jócskán nyitva állt. Szélesre tártam, abban reménykedtem, hogy odabent találom Ligeiát és Rosalie-t. Amikor felfigyeltem egy sötét alakra a komód mellett, ijedt kiáltás szakadt ki belőlem.

Ivor meglepetten felnézett, zavar és pánik ült az arcán.

– Mit művel itt? – csattantam fel, és megéreztem a mögöttem bekukkantó Cassiust.

Ivor lassan becsukta a fiókot. Az egyik selyemharisnyám beakadt a kallantyúba.

– Az ikerpárt keresem.

– Annaleigh komódjában? – Cassius hangja vészjóslóan sötétnek tetszett. – Egyébként meg hármas ikrek.

Ivor vállat vont.

– Gondoltam, míg mindenkit lefoglal a dolog, nyomokat keresek.

– Nyomokat?

– A cipőkkel kapcsolatban.

– A húgaim eltűntek, maga meg a cipők miatt aggódik? – Odaugrottam, megragadtam a karját, és minden erőmmel az ajtó felé penderítettem. Mintha egy hegyet próbáltam volna megmozdítani. – Ez az én szobám. Tűnjön innen!

Ivor kihúzta magát a szorításomból.

– Csak segíteni akartam.

– Leginkább saját magán!

– A kisasszony arra kérte, hogy távozzon a szobájából! – szólt rá Cassius kihúzva magát.

Ivor felvont szemöldökkel ide-oda járatta a tekintetét közöttünk.

– És ön egész pontosan mit is keres a kisasszony szobájában? Cassius összehúzta a szemét. Némán, mozdulatlanul meredt.

Ivorra, mire az oldalogva megindult kifelé.

– Van valami a zsebében, ami minden bizonnyal Miss Thaumasé – kiáltott utána. – Hagyja itt!

Ivor vissza sem fordult, úgy hajította le a földre az egyik hajszalagomat, még rá is taposott. Cassius utánament, hogy ellenőrizze, nem megy be egyik szobába sem.

Ahogy felvettem a földről a szalagot, homályos emlék derengett fel bennem.

Haj.

Egy gallyat húztam ki Lenore hajából ma reggel. Bogyók voltak rajta. Tudtam, hol nőnek azok a bokrok. A Highmoortól nem túl messze eső erdő egyik cserjésében. Lenore nyilván ott járhatott. És a hármas ikrek mindig mindent együtt csinálnak…

– Azt hiszem, tudom, hol lehetnek – szólaltam meg, amint Cassius visszatért.

– Hol?

Lerohantam a lépcsőn, úgy tekertem a nyakam köré a sálat.

– Gyere!

26

A lehető leggyorsabb utat választottam a kerten át, de még így is félig átfagytunk, mire elértük az erdő szélét. Útközben végig azt figyeltem, látom-e valamilyen jelét, hogy erre jártak a húgaim, de a süvítő szél eltüntetett minden nyomot, amit maguk után hagyhattak. Igyekeztem rá sem hederíteni a gyomrom mélyén növekvő félelemre, ahogy komor józansággal mételyezte a reményeimet.

Túl hideg volt.

Túl régóta fagyoskodtak idekint.

Biztos, hogy nem lesznek életben, amikor rájuk találunk. Nem!

Elképzeltem, ahogy Rosalie és Ligeia kihűlve, zavarodottan kucorog a csalitosban, de aztán rájuk terítjük a köpenyünket, és hazavisszük őket. A tűz előtt felmelegszenek, meleg cidert kortyolgatnak, finom ételt esznek, aztán egy nap mind csak nevetünk majd, amikor eszünkbe jut ez az eset.

Olyan gyorsan szaladtunk az erdőben, amennyire csak a hóban lehetett. Bizonyos részeken épphogy csak takarta a földet, bokánk mégis fagyott gyökerekbe és indákba ütközött. Máshol a térdemig ért. A védelmező fák között már nem volt olyan csípős a szél, és sokkal messzebbre is láttunk.

Cassius megbotlott egy rókalyukban, épphogy csak sikerült megőriznie az egyensúlyát.

– Mégis mit keresnének idekint?

Eltoltam egy alacsonyabb ágat az útból, de visszapattant, és az arcomba vágott. Túlságosan elgémberedett már mindenem ahhoz, hogy érezzem a csapást. Sajgott a lábam, lefagyott, bizsergett, úgy vágtam keresztül a vastag hótakarón.

Vörös folt derengett fel előttünk, az első valódi szín azóta, hogy bebotladoztunk a fák közé. A bogyós gyümölcsöt termő bokrok!

Egy helyen nőttek, sűrű, kör alakú sövényt alkottak. Odébb volt egy nyílás, onnan lehetett bejutni a kis tisztásra középen. Nyáron gyakran ételt csomagoltunk, és egész délutánokat töltöttünk a zöldellő cserjésben rejtőzve.

Lábnyomokra lettem figyelmes az érintetlen havon.

Repesni kezdett a szívem, úgy megtelt reménnyel, hogy attól féltem, szétdurran. Erre jártak!

– Rosalie! Ligeia!

Cassius most már előttem haladt, a lábnyomokat követte a sövény mentén. El akartam lökni őt az útból, gyorsabban futni, de hóbuckák fogták vissza a szoknyámat, és jó néhány lépéssel lemaradtam.

Három pár lábnyomot számoltam összesen.

– Nézd! Látod? Lehet, hogy még mindig itt vannak!

Cassius a bozótos nyílásánál hirtelen megtorpant, utamat állta. Utánam kapott, amikor kikerültem. Ujjai épphogy csak végigsimítottak az enyéimen, nem tudott megállítani.

– Annaleigh, ne!

Földbe gyökerezett a lábam. A teljes világ megdermedt, csupán a szívemet hallottam. Egyre erősebben és erősebben, gyorsabban és gyorsabban vert, végül már a torkomban éreztem, levegőt sem kaptam tőle.

Azt hiszem, sikoltottam, de fülsiketítő csend éles sivításán túl semmit sem hallottam.

Oda akartam menni hozzájuk, de csak lefelé tudtam mozdulni, ugyanis a térdem felmondta a szolgálatot, és lerogytam a hóba.

Nem emlékszem, hogyan értem el őket – nyilván kúszhattam –, de a következő pillanatban ott termettem a húgaim mellett, fagyott nyakukhoz, halványkék csuklójukhoz emeltem a kezemet. Néma mellkasukhoz nyomtam a fülemet, kétségbeesetten kerestem a szívhangot, de semmit sem találtam.

– Rosalie? – Hangom zokogásba fúlt, ahogy a tenyerembe vettem az arcát. Könnyek csorogtak az arcomon. Kihűlt. Annyira nagyon kihűlt! Túl régóta voltak idekint. – Ligeia? Ligeia, Rosalie, kérlek, ébredjetek fel! – könyörögtem a húgaim kihűlt porhüvelyének, majd üvöltve átkaroltam őket.

A hátukon feküdtek a cserjés közepén, fagyott szemüket az ég felé vetették. Ha nem foglalkozom a szempilláikon lógó jégcsapokkal, az orruk alá kúszó dérrel és kék ajkukkal, akár azt is hihettem volna, hogy csak az elhaladó felhőket figyelik, rá-rámutatnak a mulatságos alakzatokra.

Cassius a hátam mögött termett, próbált lehúzni a holttestekről. Nem. Nem holttestek. Rosalie. Ligeia. Az én gyönyörű, gondtalan húgaim. Nem holttestek. Nem halhattak meg. Az nem lehet…

Hagytam, hogy Cassius magához vonjon, hogy próbálja átvenni a fájdalmam egy részét. Olyan erősen tört fel belőlem a zokogás, hogy úgy éreztem, kettérepeszti a szegycsontomat, de Cassius biztosan tartott, csókokat nyomott a hajamra, a hátamat simogatta, nem hagyta, hogy teljesen darabokra hulljak.

Amikor visszafordultam a húgaimhoz, láttam, hogy egymás kezét fogják, és eszembe jutott a történet, amit anyu olyan lelkesen mesélt a hármas ikrek születésnek napjáról. Sok-sok hónapot töltöttek összezsúfolódva, és egyikük sem bírta volna, ha egyedül kell a hatalmas, ismeretlen világba merészkednie, úgyhogy láncot alkottak, egymás kezét fogták, és csak a bába tudta őket szétválasztani. Először Rosalie bújt ki, majd Ligeia, és végül Lenore.

Ligeia szabad keze a havon pihent, a húgáét kereste, Lenore-ét, kétségbeesetten szerette volna úgy elhagyni a világot, ahogyan megszülettek. Együtt.

Könnyek szöktek a szemembe, elvakítottak, és minden megszűnt létezni körülöttem.

27

– Mi, a só népe visszaadjuk e testeket a tengernek.

A főtengerész hangjában olyasfajta bánat csendült, amit nem hallottam a többi testvérem temetésén. Bólintott Sterlandnek, Regnardnak, Fishernek és Cassiusnak.

A jobb híján felkért koporsóvivőknek.

Továbbra is tombolt odakint a vihar, nem lehetett átjutni a kontinensre, és így azok a rokonok sem jöhettek el, akik hajlandóak lettek volna szembenézni a Thaumas-átok újabb bizonyítékával. Csak apu legrégebbi barátai és Cassius maradtak Highmoorban, mindenki más elment Asztreára, hogy a gyászunktól a lehető legmesszebb kerülve várja ki a vihar végét.

A férfiak becsúsztatták a koporsót a sírba, próbáltak nem felnyögni a megterheléstől.

Koporsó. Egyes számban.

A kriptában egyszerre csak egyetlen koporsó fért el. A jelek szerint a korábbi Thaumasok sosem haltak párosával. Nem akartam tudni, mit tettek Rosalie-vel és Ligeiával, hogy beleférjenek egy koporsóba, de egy kicsit jobban éreztem magamat a tudattól, hogy együtt vannak.

– Mind sóból lettünk, a só szerint élünk, és végül sóvá leszünk – folytatta a főtengerész.

– Sóvá leszünk – ismételtük fásultan.

A főtengerész ráöntötte a tengerre a sós vizet a kehelyből, kioltotta a gyertyákat, és már véget is ért a szertartás.

Apu ezúttal nem mondott beszédet. Nem rendeztünk halotti tort. Nem ez volt a megfelelő időpont arra, hogy megünnepeljük a húgaim leélt éveit. A gyász egyfajta második bőrrétegként simult ránk.

Három hintó kellett hozzá, hogy mindenki visszatérhessen Highmoorba. Apu, Sterland, Regnard és a főtengerész mentek elöl. Én Verityvel, Mercyvel és Fisherrel utaztam. Camille, Honor és Cassius ült a harmadikban. Morella otthon maradt, nem jöhetett ki ilyen hidegbe, Lenore pedig…

Lenore.

Azóta az ágyat nyomta, hogy Cassiusszal visszatértünk Highmoorba a rossz hírrel. Nem igazán emlékeztem a visszaútra. Korábban még sosem ájultam el. Egyáltalán nem olyan volt, mint amit azokban a nevetséges romantikus regényekben olvastam, amit a hármas ikrek folyton egymást közt cserélgetnek.

Cserélgettek.

Amint Lenore meghallotta, mi történt, biccentett, csak megerősítettük azt, amit már tudott, és kísérteties kecsességgel kivonult a szobából. Hanna utánarohant, biztos volt benne, hogy ártani akar magának.

De semmiféle erőszakos dolog nem történt.

A húgom nem zokogott, nem sikoltozott, nem nyöszörgött, nem jajveszékelt. Mintha a Lenore-t életre keltő parázs a nővérei életével együtt kihunyt volna, csupán egy üres porhüvely maradt utána. Felébredt, aludt, evett, fürdött, de valójában nem volt jelen. Képtelen lettem volna egyedül hagyni őt, tudva, hogy ő ezerszer keservesebb fájdalmat érez, mint én, ezért éjszakánként odakucorodtam mellé, de akkor sem szólt egyetlen árva szót sem. Már-már azt kívántam, bár olyan őrületbe hajlón, vadul viselkedne, mint korábban. Ez a közönyös, néma gyász iszonyú látvány volt.

– Láttad őket, igaz? – kérdezte Verity, visszarántva a döcögő hintóba.

Hiába csuktuk be az ablakokat, hiába fedtük le őket, látszott a leheletünk a levegőben, és mind összebújtunk a vastag takarók és prémek alatt.

Bólintottam.

– Mi ölte meg őket? Apu nem hajlandó elmondani. Roland azt mondta, medve volt.

– Nincsenek medvék a szigeten – emlékeztette Fisher.

– Nem medve volt – válaszoltam.

Hangom csikorgott, mintha berozsdásodott volna a könnyektől.

– Akkor mi volt az? Azt mondta, szétszaggatták őket. Minden csupa vér volt.

– Roland hamarosan új munka után nézhet akkor! Nem lett volna szabad ilyesmit mondjon neked. Nem is igaz. Amikor… megtaláltuk őket… a hátukon feküdtek a bozótosban.

– Valaki megmérgezte őket? – kérdezte Mercy.

– Természetesen nem!

– Akkor mi történt? Vállat vontam.

– Úgy tűnt, kimentek a viharba, és megfagytak. Nagyon békésnek tűnt. És együtt voltak. Nem hiszem, hogy féltek vagy szomorúak voltak.

– Akkor miért nem jöttek vissza?

Én magam is ugyanezen töprengtem. Lenore kijutott a viharból. Amikor faggatni kezdtem, hogy minél több részletet kiderítsek az aznap este történtekről, különös, üres tekintettel nézett rám, aztán faképnél hagyott.

– Nem tudom – ismertem be. – Rengeteg dolog van, amit én sem tudok.

– Az átok – cincogta Verity halkan.

– Nincs semmiféle átok. Ez csak balszerencse.

– A balszerencse nem lehet átok? – kérdezte Mercy.

– Nem. Ez véletlen volt.

– Egy átok is lehet olyan, mintha véletlen lenne.

– Nincs  semmiféle átok!  – kiáltottam  a kelleténél jóval hangosabban.

A lányok összerezzentek. Nem volt túl kedves tőlem, hogy így rájuk ijesztettem, de az út hátralévő részében kellemes csend ereszkedett a hintóra.

Highmoorhoz érve Mercy és Verity kiugrott a hintóból, alig várták, hogy megszabaduljanak tőlem, Fisher viszont ott maradt, szemöldöke úgy összeszaladt, hogy egyetlen egyenes vonalat alkotott.

– Mi az? – kérdeztem, amikor egyértelművé vált, hogy mondani akar valamit. Megrázta a fejét, az ajtó felé mozdult. Megragadtam a kezét, megállítottam. – Fisher, mi az?

– Cassiusszal voltál, amikor megtaláltad Rosalie-t és Ligeiát?

– Igen.

Barna szeme az enyémet fürkészte, majd visszanézett az ablakra.

– Semmiség az egész.

– Azért mégsem lehet semmiség!

Lehelete körbetáncolta őt a hideg levegőben.

– Csak hogy… én magam fésültem át az erdőt. A kutatás alatt… Tudom, hogy elmosódtak annak a napnak az emlékei, de úgy gondolom, észrevettem volna a lányokat, amikor elmentem a bogyós bokrok mellett.

– Mire célzol?

Úgy dörgölte meg a homlokát, mintha ujjaival félresöpörhetné a fejében gyűlő sötét gondolatokat. Amikor a szemembe nézett, pillantása szúrós volt, akár a tövis.

– Nem voltak ott. Valaki később odavitte őket.

– Odavitte őket? – ismételtem. Tűszúrásnyi hideget éreztem a szívemben, jeges vízként szaladt végig az ereimen, odafagyasztotta a lábamat. – Hogy érted ezt? Úgy gondolod… úgy gondolod, hogy meggyilkolták őket?

– Te nem? Azt mondtad, valaki megölte Eulalie-t. Ott kiabáltál velem és egész Asztreával, amikor Edgart kilökték. Most nem gondolod, hogy valami hasonló történt?

Riadtan ráncoltam a homlokomat.

– Nem… Eulalie… az valaki más volt. Valaki, aki féltékeny volt Edgarra, és… De Rosalie és Ligeia… Táncolni mentek. Ott ragadtak a viharban…

– Tényleg? – kérdezte Fisher. Hangja hűvösen csengett, de semmiképp sem metszőn. – Azt mondtad, három pár lábnyomot láttál a hóban.

– Az Lenore miatt volt – vágtam rá, aztán rádöbbentem, milyen hihetetlenül hangzik.

– Miért csak Lenore tért vissza? – Fisher közelebb hajolt. – Tudod, hogy nem hagyta volna ott őket.

– De a gally a hajában…

– Később is odarakhatták.

Elképzeltem egy óriási, ormótlan árnyékot, amint belopózik a húgom szobájába, míg ő alszik, hogy hátrahagyjon egy gallyat. Megborzongtam.

– Gondolod, hogy a harmadik lábnyom a gyilkosé? Eulalie gyilkosáé?

Fisher bólintott.

Elmémben egymást kergették a gondolatok, próbáltam felidézni azokat az érveket, amelyek miatt arra gyanakodtam, hogy Eulalie meggyilkolásának egy viszonzatlan szerelem volt az indítéka. De ha nem így volt, ha tévedtem…

– Ha Rosalie-t és Ligeiát meggyilkolták… az azt jelenti, hogy egyikünk sincs biztonságban – suttogtam.

Kipillantottam az ablakon, Verityre és Mercyre, akik türelmesen hallgatták, ahogy apu a főtengerésszel beszélget, és összerándult a gyomrom.

Lehet, hogy valaki rájuk vadászik. Valaki, aki…

Megérkezett az utolsó hintó is az udvarra. Cassius leszállt, kisegítette Camille-t és Honort. Egy hosszú pillanatig a kocsisunkat tanulmányozta, majd bekísérte a testvéreimet.

– Mégis mennyit tudunk róla? – kérdezte Fisher gondterhelten. – Mármint, amíg fel nem bukkant, apád nem is tudta, hogy Corum kapitánynak van egy fia. Nem találod különösnek?

Fájt a fejem, hirtelen migrén kínzott a jeges hideg és a levegőben kavargó vádak miatt.

– Egy kicsit gyanús, ezt elismerem. De ez még nem jelenti azt, hogy gyilkos.

– Ez igaz, de…

Felemeltem a kezemet, belefojtottam a szót.

– Muszáj megkérdeznem, Fisher… Ugye nem azért mondod ezeket, mert… mert őt választottam helyetted?

Fisher eltátotta a száját.

– Persze hogy nem! Hogy juthat eszedbe, hogy…

A hintó ajtaja után nyúlt, készen arra, hogy kinyissa és faképnél hagyjon.

– Várj! Úgy értem… – Hosszan kifújtam a levegőt, és a fejemet ráztam. – Nem is tudom, hogy értem. Sajnálom. Nem alszom valami jól mostanában, és… Végiggondolom, jó?

Fisher pillantása égetett.

– Mi? Most azonnal gondoljam végig? Vállat vont.

– Van bármi fontosabb dolgod? Sóhajtva visszaidéztem azt a napot.

– Sterlanddel az útvesztőben voltatok, Regnarddal meg Ethannel, igaz?

– A délelőtt nagy részében.

Az ujjaimon számoltam a vendégeket. Ivor odafent volt, az elnyűtt cipellők titka után nyomozott. Még egy ember, akiről tudjuk, merre járt.

– Jules az istállóban volt Cassiusszal, azt hiszem – mondtam.

De már eszembe is jutott, hogy Cassius akkor egyedül jött be. Arca élénkvörös volt, mintha régóta odakint lett volna.

Miért?

Az istálló nincs olyan messze a háztól, és szénnel fűtik a lovaknak.

– Biztos vagy benne, hogy elmentél a bogyós bokrok mellett?

Elszorult a torkom. Úgy éreztem magam, mintha egy meredély szélén állnék, és a kavicsok megmozdultak volna a lábam alatt. Tudtam, hogy le fogok zuhanni, de az égvilágon semmit sem tehettem, hogy megakadályozzam.

Fisher bólintott.

– Üres volt a cserjés. Senki sem volt ott.

Kinéztem az ablakon, de egyedül Cassius vöröslő arcát láttam magam előtt.

Az üveg bepárásodott a leheletünktől, ahogy Fisher néma csendben várt, hagyta, hogy felfogjam a szavai értelmét.

– Gyere, menjünk be! – mondta végül, kinyitotta az ajtót, és kisegített a hintóból.

Ködös elmével álltam az udvaron. Meg sem rezzentem, amikor a kocsis csettintett az ostorral, és a lovak mozgásba lendültek. Megdörgöltem a karomat, hátha akkor nem fázom úgy, de mit sem segített. Az égvilágon semmit sem éreztem. Teljesen megdermedtem.

– A szigeten tartózkodók közül valaki megölte a testvéreimet. Fisher bánatos arccal megfogta a könyökömet, és befelé húzott. Még mielőtt beléptünk az oszlopos előcsarnokba, felpillantottam, és észrevettem valakit a kék terem ablakában, tökéletesen keretbe foglalta az alakját. Cassius nézett le ránk, homlokát aggodalmas ráncok barázdálták.

28

Meleg volt a szobában.

Lenore mellett feküdtem, képtelen voltam elaludni. A takaró a lábamra tapadt, rám tekeredett, húzott. Próbáltam kiegyenesíteni a lábfejemmel, de csak még jobban összegubancoltam.

Mégis mennyit tudunk róla?

Fisher hangját hallottam, addig ismételgette a kérdést, míg a szavak elvesztették az értelmüket, és már csak a mássalhangzók visszhangjának kakofóniája töltötte meg az elmémet.

Nem értettem. Az nem lehet…

De annyira vörös volt az arca…

Magam alá gyűrtem a párnát, próbáltam kényelmesen elhelyezkedni, de csak még ingerültebbé váltam. Ököllel a tollakkal teli puha anyagra ütöttem, azt kívántam, bár a gondolataimat is ilyen könnyedén helyre igazíthatnám.

– Nem is volt Salannon, amikor Eulalie lezuhant – emlékeztettem magamat.

A halála után ismerkedtél meg vele…

Megráztam a fejemet, úgy szerettem volna elhallgattatni a kis hangokat! Cassiusnak semmi oka nem volt megölni Rosalie-t és Ligeiát, és velem volt, amikor Edgar meghalt. Nem lehetett ő.

De Eulalie…

Levegőért kaptam, eszembe jutott az olajfestmény a folyosón aznap délelőtt, amikor elmentünk a bogyós bokrokhoz.

Tudta Eulalie nevét.

Az összes nővérem nevét ismerte.

Biztos, hogy nem tudta elolvasni azt a kis, foltos plakettet a portré alatt. Akkor viszont honnan tudja?

Frusztráltan fújtam egyet, és megfordultam. A beszűrődő holdfény éles sávokat és árnyékokat vetett a szobára. A két üres ágy láttán elfordultam, pont szembekerültem Lenore-ral.

Nyitva volt a szeme, engem nézett. Most először nézett a szemembe azóta, hogy visszajöttem a cserjésből.

– Ébren vagy – jegyeztem meg a nyilvánvalót. – Sajnálom, nem tudok aludni. Felébresztettelek?

Ahogyan arra számítottam is, nem válaszolt.

– Mindig ilyen meleg van itt? – Csend. – Talán túlságosan megrakták a tüzet. – Felültem, próbáltam kiszabadulni a takarók közül. – Hozzak neked valamit? Nem jöttél le vacsorázni. Egy kis teát? Szeretnél teát?

A mauzóleumban hozzászoktam, hogy egyoldalú beszélgetéseket folytatok anyuval, de most, amikor egy élő-lélegző ember volt mellettem, mégsem válaszolt soha, aggasztónak találtam.

Lenore elfordult, az ágymennyezetet tanulmányozta. Teltek-múltak a percek.

Végül lelógattam a lábamat az ágyról. A hálóingem nyirkosan, fojtogatóan tapadt rám.

– Elmegyek fürdeni, hogy kicsit lehűljek. Aztán hozok fel teát, ha még ébren leszel.

Nem vártam meg, hogy válaszoljon.

Könnyebb lett volna a második emeleti saját fürdőszobámat használni, de ott túl hangosak voltak a csövek, és nem akartam felébreszteni a gráciákat. Idelent egyedül Lenore hallhatott.

Amint megtelt a kád, lehámoztam magamról az átizzadt hálóinget, és a mosdókagyló mellett hagytam. Jóval éjfél utánra járt az idő – túl késő volt már ahhoz, hogy hajat mossak és még napkelte előtt megszáradjon –, úgyhogy feltekertem a fonatomat, feltűztem, hogy ne lógjon a vállamra.

A csupa márványlap és porcelán fürdőszobában Lenore szobájával ellentétben csípős hideg uralkodott. Beléptem a kádba, örültem a meleg víznek. Ez a kád sokkal nagyobb volt, mint a miénk, ha a hátamon lebegtem a közepén, nem értem el a szélét.

Lehunytam a szememet, hallgattam, ahogy az utolsó vízcseppek is aláhullanak a csapból, a visszhangot a boltívről.

Csepp. Csöpp.

Csepp. Csepp. Csöpp.

Hangjuk hipnotikusnak bizonyult, nyugalmat árasztott. A nap folyamán most először valóban elernyedtek az izmaim, elmém kiürült, béke töltötte meg.

Mégis mennyit tudunk róla?

Kipattant a szemem, és ijedtemben szitokszavak buktak ki a számon. Lenore a kád mellett állt, üveges szemmel, néma csendben meredt rám.

Víz loccsant ki a kád szélén, őt is lefröcskölte, de nem foglalkozott vele, csak nézett engem azzal a különös, üres arckifejezéssel. Hosszúkás, meggyötört arcán árnyékok játszottak, és a haja is elé lógott, eltakarta, nyilván kibomlott a fonatból, amibe este rendeztem neki.

– Átvetted a hálóingedet? – kérdeztem az ismeretlen csipkeszegélyt tanulmányozva. – Mi a baj? Kérsz teát? Hozok neked, miután kijöttem – ígértem a víz alá süppedve, és igyekeztem a lehető legjobban eltakarni magamat.

Sosem éreztem úgy, hogy pironkodnom kellene a testvéreim előtt, fél életünket azzal töltöttük, hogy egymás előtt öltözködtünk, de volt valami a húgom pillantásában, amitől legszívesebben elbújtam volna egy törülköző mögé.

Pislogott, majd lassan megfordult, és az ajtó felé botladozott. Úgy mozgott, mintha elzsibbadt volna a lába.

– Lenore! – kiáltottam utána.

Amikor nem fordult vissza, kimásztam a gőzölgő vízből, és megtörölköztem. Gyorsan magamra kaptam a köntösömet, és utánasiettem.

Lenore már a főlépcső fordulójában járt.

– Mit csinálsz? Majd én hozok neked teát! Ágyban lenne a helyed!

Visszafordult, de aztán mégis megindult lefelé, még mindig olyan különösen bicegett. Sóhajtva szorosabbra húztam magam körül a köntöst, és követtem.

A földszintre érve már csak találgathattam, merre jár. Megnéztem a konyhában, de üres volt, ahogy a kamra is.

– Lenore?

A főfolyosón fehér ruha és vörös haj villant, a könyvtárba tartott. Utánaszaladtam, de már csukódott is a szemközti ajtó, amikor beléptem.

– Lenore, várj már meg!

A folyosón ajtó csukódott. Mintha az üvegház üvegajtaja lett volna. Mégis mit akarhat ott ilyenkor?

Beléptem a sűrű, párás levegőbe. Kislány korunkban imádtuk az üvegházban tölteni a téli délutánokat. Mágikusnak tűnt a dzsungel közepéről nézni a színezett ablaküvegeken túl kavargó hóesést.

– Lenore? – kiáltottam ismét, előreléptem. – Hová lettél?

Nem felelt, de az egyik páfránylevél ide-oda lengett. Lehunytam a szememet, és fülelni kezdtem. Még a benti tó csobogása sem nyomta el a kőburkolaton suhogó hosszú szoknya zaját.

Arrafelé fordultam, követtem a hangot. A kertészek szabadságot kaptak a tél első hónapjára, és a gondozatlan pálmák minden irányba nőttek, nem törődtek azzal, ki akar elmenni mellettük az úton. Eltoltam egy kifejezetten nagy levelet, de majdnem felbuktam valamiben az út közepén.

Verity vázlatfüzete volt.

Azóta nem láttam, hogy odabent voltam Elizabeth szobájában. Mégis mit kereshetett az üvegházban? Lenore magával hozta?

A papírborító kinyílt, mintha szellő lapozott volna benne, és megláttam azt a rajzot, amin Eulalie letépte az alvó Verityről a takarót.

Lehajoltam, hogy felvegyem a rémes füzetet, de ismét átfordultak a lapok, pedig nem éreztem semmilyen huzatot. A nővéreim iszonytatóan kifacsart, rothadó testének képei peregtek előttem gyors egymásutánban. Eulalie-ről, Aváról, Octaviáról, Elizabethről, sőt, még Rosalie-ről és Ligeiáról készült vázlatok jelentek meg újra és újra, mintha egy láthatatlan kéz lapozott volna. A füzet az utolsó rajzhoz érve hirtelen megállt.

Rólam készült.

Egy óriási bálteremben feküdtem, körülöttem álarcos bálozók sorakoztak. Szaténszoknyám tócsaként terült szét körülöttem, kilátszottak alóla természetellenes szögben álló bokáim. Az összes ízületem a rossz irányba állt, olyan voltam, mint egy báb, aminek elvágták a zsinórjait.

Fejem hátrabicsaklott, üveges szemmel meredtem le a lapról. Számat ernyedten, élettelenül eltátottam. Egyik kezemet kinyújtottam, ujjaim begörbültek, mintha a rajzot néző személyt akarnám magamhoz csalogatni.

Riadt kiáltásomat elfojtva becsaptam a rémes vázlatfüzetet, és jó messzire rúgtam.

Miért rajzolt Verity ilyesmit?

Ő rajzolta-e egyáltalán?

– Lenore? – kiáltottam, hangom elcsuklott a torkomat szorongató félelemtől.

Az engem ábrázoló vázlat elütött a többitől, finomabb, ügyesebb mozdulatokkal rajzolták meg. Lenore lett volna? Az ikertestvérei megtalálása óta néma csendbe burkolózott. Azt feltételeztük, hogy így gyászol, de mi van, ha tévedtünk? Mi van, ha elment az esze?

Végignéztem a pálmákon. Úgy összezavart a vázlatfüzet, hogy azt sem tudtam, hová lett. Az üvegház bármelyik pontján lehetett, onnan figyelhetett, követhetett riasztó szemével.

Hideg futott végig a nyakamon, és futásnak eredtem az úton, ide-oda cikázva kerülgettem a növényeket, nem akartam könnyű préda lenni.

Ahogy befordultam az íven, megtorpantam. A húgom sziluettje a holdfényben fürdött az ablaknál. Kezét az üveghez nyomta, mintha próbálna megragadni valamit, ami túl távol van ahhoz, hogy elérje. Visszanézett rám, majd elindult balra.

Kinéztem, tudni akartam, mit figyel. Tökéletes kilátás nyílt a pázsitra benyúló nyugati szárnyra. Sötétbe burkolózott, egyedül egy első emeleti ablakból áradt a fény.

Lenore szobájából.

Elakadt a lélegzetem, kis híján fulladoztam, ahogy felfigyeltem a sötét alakra az ablakban.

Lenore volt az.

Megdermedtem, felállt a szőr a karomon. A pálmák ismét megrezzentek, szoknya zizegett, ahogy valaki, aki határozottan nem Lenore volt, közelíteni kezdett. Rémülettől kiszáradt szájjal megfordultam, de nem Lenore-t láttam, hanem Rosalie-t és Ligeiát, egymás mellett, kézen fogva álltak, ajkuk kék volt, hajukat dér fedte. Szemük opálos üveggolyónak tűnt.

– Rosalie? – kérdeztem ijedten. Előre-hátra ringatózott, nem jelezte, hogy hall engem. – Ligeia?

Rosalie kinyújtotta a szabad karját, rám mutatott. Nem, nem is rám. Valamire mögöttem, a vállam felett. Lassan, mintha láthatatlan zsineggel húznák, jobbra fordították a fejüket. Testük is követte a mozdulatot, végigsétáltak az úton, vonzotta őket valami, amit én nem láttam, nem hallottam.

Megfordultam, hogy kiderítsem, észrevette-e Lenore a nővéreit, de az ablak most üres volt, sötét. Vajon elindult lefelé? Nagyot dobbant a szívem, ahogy rádöbbentem a válaszra.

Hiszen ők indultak meg Lenore felé!

Futásnak eredtem, félretaszítottam a pálmaleveleket, csupasz talpam hangosan csattant a csúszós kövezeten. Egyszer el is estem, bevertem a térdemet az egyik szoborba. Vér csorgott rajta, beszivárgott a lábujjaim közé, de nem érdekelt. Egyedül az számított, hogy még a húgaim előtt odaérjek Lenore-hoz.

Valahányszor úgy tűnt, hogy beérem őket, felgyorsítottak, rángatózva, elmosódottan mozogtak, reszkető ködnek tűntek, amire ránézni is fájt. Vibrált a levegő a remegésüktől, és úgy éreztem, mindjárt beszakad a dobhártyám.

A húgaim elérték az ajtót. Az egyik pillanatban még az üvegházban voltak velem együtt, a következőben pedig már az üvegen túl. A fejemet ráztam, biztos voltam benne, hogy csupán a szemem káprázik, de Rosalie az üveghez emelte a kezét, és becsukta az ajtót. Hangosan kattant.

Lenyomtam a kilincset, de bezártak. Ököllel vertem az ablakot. Amikor belesajdult a kezem, tenyérre váltottam, majd megpróbáltam berúgni az üveget.

A húgaim unott kíváncsisággal figyeltek.

Ligeia oldalra billentette a fejét, úgy tanulmányozta a vérfoltot az üvegen, ami a kézfejemen szétrepedő bőr alól került oda. Ujjait a vérvörös folthoz nyomta.

– Kérlek, engedjetek ki! – könyörögtem. – Nem hagyhattok idebent!

Ismét megérintette azt az egy pontot, majd újra kézen fogta Rosalie-t. Szabad kezét ösztönösen Lenore-ért nyújtotta, de csak a levegőt markolta, nem talált ott senkit. Lenézett maga mellé, szemlátomást összezavarta, hogy üres maradt a keze.

Rosalie bólintott, aztán eltűntek, a korábbi iszonyú, vibráló mozgásukkal végigsiettek a folyosón.

Megkönnyebbültem, hogy már nem látom ezt a rémálomszerű látomást, de aztán eszembe jutott Lenore, és ismét dörömbölni kezdtem, segítségért kiáltoztam. Nem érdekelt, ha az egész házat felverem és mindenki bolondnak tart. Meg kellett állítanom a húgaim szellemét.

* * *

Egy sor halk kattanás ébresztett az ajtó túloldaláról.

Teljesen kimerülten, az üvegtáblának dőlve hevertem. Kezem kivörösödött, véres volt, és teljesen berekedtem a kiáltozástól. Miután a húgaim elmosódott alakja eltűnt, mintha nem működött volna rendesen a szemem, képtelen voltam fókuszálni. Lehunytam hát, csak egy másodpercre, vagy kettőre akartam pihentetni.

Hirtelen kinyílt az ajtó, és kizuhantam, fájdalmas reccsenéssel vertem be a fejemet a folyosó fadeszkáiba. Szinte keresztbe álló szemmel pillantottam fel, és Cassius sötét sziluettje nézett le rám a gyertyafényből, aggodalmas arckifejezéssel.

– Annaleigh, mit keresel idelent? Hiszen megsérültél! – kapta el a kezemet.

– Hagyj békén!

Elrántottam magamat, legurultam az üvegház lépcsőjén. Szédelegve figyeltem, ahogy a helyiség élesen jobbra dől, homályos köddé mosódik, majd hirtelen túl élessé, túl színessé válik. Felfordult a gyomrom, próbáltam megküzdeni azzal, hogy így tótágast állt a világ körülöttem. Megragadtam egy cserepes pálmát, hogy ne forduljak vele tovább én magam is.

Cassius kiegyenesedett.

– Nem akartam rád ijeszteni. Jól vagy? Sikoltást hallottam.

– Csak maradj ott!

Lesöpörtem magamról a koszt és a leveleket, elfojtottam a nyüszítésemet. Felduzzadt kezem minden egyes mozdulatára a kínok kínját éltem át, de nem árulhattam el Cassiusnak, hogy fájdalmaim vannak.

A húgaim szelleme láttán szent meggyőződésemmé vált, hogy Fishernek igaza van. Hogy meggyilkolták őket, és most visszajöttek, addig kísértenek bennünket, amíg a gyilkosuk nyomára nem bukkanunk. Bár a szívem szakadt bele, tényleg Cassius tűnt a leggyanúsabbnak.

Most minden egyes mozdulata előre kiterveltnek tűnt. Tekintete ravasz keménységgel csillant, gondosan felmérte a helyzetet, minden egyes apró részletet szemügyre vett.

Újra meg újra elhomályosodott és kiélesedett a látásom, és elmerengtem, hogy talán agyrázkódásom van, mire hirtelen rádöbbentem, hogy Cassius a zavarodottságomat kihasználva lassan megindult befelé az üvegházba.

– Annaleigh, mi történt? Borzalmasan fest a kezed.

– Mondtam, hogy ne gyere ide!

Az utolsó lépcsőfokon megtorpant, én pedig megbotlottam a köntösöm aljában, bebotladoztam a növények közé. Ha tényleg Cassius ölte meg a húgaimat, akkor minden valószínűség szerint engem is meg fog támadni.

Iszonyú képek töltötték meg az elmémet. Verity találja majd meg a holttestemet, ahogy arccal lefelé lebegek a tóban. Camille botlik meg a félig elrejtett testem bokájában, miközben átkutatják a házat. Lenore arra ébred majd, hogy ott heverek mellette holtan. Újabb temetést tartanak.

Mégis mihez kezdenének a holttestemmel? Nem férek be a kriptába Rosalie és Ligeia mellé. A tengerbe dobnának? Eljutnék végül a Tengerbe, a családom többi tagjához, vagy az örökkévalóságig hánykolódnék a hullámok közt, mint egy szellemhajó, ami soha többé nem köthet ki?

Ismét megfordult velem a helyiség, és csak nagy nehezen tudtam szemmel tartani Cassiust.

– Megmérgeztél! – vádoltam meg, ahogy fekete pöttyök úsztak a szemem elé.

Ez nem lehet agyrázkódás. Megmérgeztek.

Cassius arcán színtiszta döbbenet ült.

– Megmérgeztelek? Miről beszélsz? Annaleigh, mondd el, mi történt!

Felém sietett, én pedig elfordultam, és futásnak eredtem az úton. Lelöktem a cserepes növényeket és a kisebb szobrokat, bármit, csak hogy lelassíthassam őt, de egyre közelebbről és közelebbről dobbantak a léptei.

Kirontottam a páfrányok közül a tó körüli járólapos részre, és megragadtam egy kis fémasztalkát, azt tartottam kettőnk között.

– Ne gyere közelebb! Tudom, mit tettél!

Már akkor tudtam, hogy zagyvaság, amit mondok, amikor kiejtettem. Megmérgezett? Hogyan? Mikor? De mégis mi egyéb magyarázata lehet annak, hogy ennyire szédelgek?

Cassius szemében zavarodott hév villant, és felemelte a kezét, feltételezhetően azért, hogy bizonyítsa, nem jelent fenyegetést.

– Hogy mit tettem? Annaleigh… Hiszen nem csináltam semmit!

– Akkor miért haltak meg a húgaim?

Amint kibuktak a számon a szavak, már nem vonhattam vissza őket. Keresztülhasítottak a levegőn, élesebben, mint egy fogazott penge, és mélyebb sebet is ejtettek.

Míg élek, nem felejtem el a Cassius arcán szétterülő iszonyú arckifejezést.

– Azt hiszed, én öltem meg a húgaidat? Röviden, szárazon felnevetett.

– Valaki megölte őket. Valaki itt a szigeten.

Megfeszítette az állkapcsát.

– És azt feltételezted, hogy én voltam, az idegen.

Megfordult, hogy elmenjen, mire a rémület jeges hulláma zúdult végig rajtam. Miért megy el? Egy gyilkos nem hagyná csak úgy ott a szemtanút. Egy gyilkos gondoskodna róla, hogy örökké hallgasson. Távolodó léptei egyre több és több kétséget plántáltak a szívembe.

Ismét tévedtem volna?

– De hát tudtad a nővéreim nevét! – kiáltottam utána.

Cassius megpördült, arcát fájdalommal vegyes harag torzította.

– Mi folyik itt, Annaleigh? A fejed? Beverted, amikor elestél?

– Ava és Eulalie. Octavia és Elizabeth. Nem mondtam el neked a nevüket. Mégis felismerted őket a portrén.

– És ettől gyilkos vagyok?

– Inkább csak gyanús. És vannak más dolgok is… Verity nem mesélt neked a tengeri teknősökről – tippeltem szalmaszálakba kapaszkodva.

– Tényleg nem, de…

Elsápadt, elveszítette az önuralmát. Egyetlen pillanatra csupán, de észrevettem.

– Mióta figyeled a családomat?

Elejtettem az asztalt a hirtelen jött rémülettől, vörös áradatként terjedt szét az elmémben, megmérgezve mindent, amihez hozzáért.

– Nem Eulalie volt az első, igaz? – Megremegett az ajkam. – Elizabeth nem lett öngyilkos. És Octavia sem esett le. – Zokogás tört elő a mellkasomból. – Te állsz mindannyiuk halála mögött.

Térdre rogytam, a falak összezártak körülöttem. Szédelegtem az elmémben uralkodó sötét káosztól, lüktetett a fejem a rettegéstől.

Halk zúgás hallatszott az üvegház sarkaiból, nagyon hasonló ahhoz, amit Ligeia és Rosalie szelleme adott ki magából. Összehúztam magamat, kezemet a fülemre szorítottam, de semmi sem zárhatta ki a zúgást. Egyre hangosabb és hangosabb lett, mire felkiáltottam, sikoltva igyekeztem megküzdeni a káosszal. Biztos voltam benne, hogy szétszaggatja a dobhártyámat.

Aztán hirtelen megszűnt a zaj, és már csak a felém tartó Cassius lépteit hallottam.

– Kelj fel!

Nem mozdultam, azt kívántam, bár elnyelne a föld.

– Annaleigh! – figyelmeztetett.

Biztos voltam benne, hogy most veszek utoljára levegőt, de remegve feltérdeltem előtte.

– Őszintén úgy gondolod, hogy én öltem meg a testvéreidet?

Tekintete végigsiklott rajtam, csalódottsága tapintható súllyal nehezedett rám.

Fokozódott a nyomás a fejemben, mintha valaki kegyetlenül elfehéredő ujjpercekkel az öklébe zárta volna az elmémet. Oldalra fordultam, öklendezni kezdtem. Cassius azonnal mellettem termett, megtartott, hátrafogta a hajamat. Megnyugtató semmiségeket mormolt, ujjai csitító mintákat rajzoltak a hátamra, miközben hánytam. Amikor ismét a szemébe mertem nézni, olyan érzésem volt, mintha sűrű ködben hánykolódnék a vízen, teljesen elveszetten, hogy egy gyors széllökésnek köszönhetően rádöbbenjek, végig előttem volt a part.

Ahogy kitisztult az elmém, a zavarodottságom rémületté változott. Mit műveltem?

– Cassius, úgy sajnálom! Nem… nem értem, mi történik velem. Megtöröltem a számat, vízre vágytam.

– Lehet, hogy agyrázkódás – motyogta, és megtapogatta az egyre növekvő púpot a tarkómon. – Hadd nézzem a kezedet!

Nem érdemeltem annyi gyengédséget, mint amennyivel a tenyerébe fogta, hogy szemügyre vegye az élét, a feldagadt, szétrepedt részeket, az ajtófélfa kaparásakor betört körmeimet.

– Mi történt?

– Azt… azt hittem, bezártak.

Láttam a szemében, hogy nem hisz nekem.

– És nem tudtál addig várni, amíg valaki a segítségedre nem siet?

Túl közel álltunk egymáshoz. Vörösség kúszott az arcomra, a mellkasomba, és lesütöttem a tekintetemet, szégyelltem volna a szemébe nézni.

– A testvéreimet láttam.

– Camille és Lenore zárt be ide? A fejemet ráztam.

Cassius összevonta a szemöldökét.

– A kicsik?

Ismét megráztam a fejemet.

– Ó!

Körmeim törött vége mély árkot vájt a tenyerembe.

– Hiszel a szellemekben? – kérdeztem.

Cassius hosszan hallgatott, már attól féltem, őrültnek tart, de végül bólintott.

– Igen. Kezdenünk kell valamit a kezeddel.

– A kezemmel? – visszhangoztam. A kezem volt a legkisebb gondom.

De még mielőtt tiltakozhattam volna, Cassius kihúzott az üvegházból, aztán végig a folyosón. Nem égtek a gázlámpások, csend honolt odakint. Mintha egyedül mi ketten lettünk volna ébren a házban, Salannon, sőt, egész Arcanniában.

– Hannának van egy kis doboza a mosókonyhában gézzel és kenőcsökkel – magyaráztam, de Cassius határozottan végigsétált a folyosón. – Hova megyünk?

Csak a kertbe vezető ajtónál torpant meg. Végigsimított a fán, képtelen volt a szemembe nézni.

– Szeretném, ha tudnád, hogy idővel mindenképpen elmondtam volna, Annaleigh, őszintén.

Azonnal védekező álláspontra helyezkedtem, libabőrössé vált a karom.

– Mégis mit?

Kinyitotta az ajtót, mire jeges fuvallat szökött be a házba.

– Gyere velem!

Megvetettem a lábamat a futószőnyegen.

– Nem mehetünk ki csak így! Percek alatt megfagynánk!

– Nem telik majd percekbe. De odakint kell lennem hozzá.

– Mihez?

Kihúzott magával a hóba. Felsikkantottam, alig kaptam levegőt, úgy éreztem, mintha ezernyi késsel szurkálnának. Talpam fellázadt ellenem, minden egyes lépéssel fájdalmasan zsibbadt. A szél keresztülfújt a vékony selyemköntösön, egész testemben remegtem a magával húzó Cassius mellett.

– Cassius, ez őrület! – tiltakoztam a szelet túlkiabálva.

– Odébb kell mennünk a fáktól. Nem lehetnek felettünk ágak.

Amint a nyílt ég alá értünk, szorosan magához vont. A karjai közé fúrtam magamat, sutba vágtam az illemet, szükségem volt a melegére! Fejemet az álla alá dugtam, a mellkasához tapadtam, így nem láttam, mi történik, de úgy éreztem, mintha hirtelen víztölcsérbe kerültünk volna, körülöttünk szél és jeges vízcseppek kavarogtak. Nyomást éreztem a fülemben, megszédültem. Térdre rogytam, szédelegtem, hányinger kerülgetett.

Hirtelen felmelegedett a levegő. Sőt, balzsamossá vált, lonc illata szállt.

Kinyitottam a szemem, és meglepetten felkiáltottam.

29

Egy templomban voltunk. A sötétszürke kövek többemeletnyi magasságba törtek körülöttünk, boltíves oszlopsorok és folyosók útvesztőjét alkották. A környező buja, zöldellő erdő bekúszott, rátelepedett az oszlopokra. Tető nem volt, a helyén különös, bágyadt fény áradt be. Az árnyékok élesebbnek tűntek, mintha kettő lett volna egymáson egyszerre. Az égbolt alapján már csupán percek választottak el bennünket a hajnalhasadástól, pedig Salannon az éjszaka közepén jártunk.

– Mi ez a hely? Hol vagyunk?

Hangom alig volt több suttogásnál. Mintha kiszorult volna a levegő a mellkasomból, a kezem is remegett.

Megdörgöltem a szemem, biztosra vettem, hogy csakis álmodhatok, nyilván még mindig az üvegház ajtajánál fekszem. Ez nem lehet igaz.

Cassius ellépett tőlem, az égboltra nézett.

– Ez itt a hét hold háza. Versia zárdájában vagyunk.

Versia. Minden istennők leghatalmasabbika. Ő uralja az éjszakát és az égboltjait, sötétségbe borítja a királyságokat. A csillagok úgy követik, akár ékkövek egy bársonyuszályon. Maga Pontusz is hősszerelmesként jár a nyomában, Versia holdja vonzza a hullámait.

– A Szentélyben? Az nem lehet. Halandók nem léphetnek be a… Cassius gyorsan megrázta a fejét.

– Nem, nem a Szentélyben vagyunk. Lor szigetén, Arcannia délkeleti csücskében. Itt él a csillagok népe.

– Miért… Hogyan kerültünk… Hogyan hoztál… – Elhallgattam, hirtelen megrettentem, hogy nem a megfelelő kérdéseket teszem fel. Elhátráltam tőle, nekiütköztem egy kőboltívnek. – Mi vagy te?

Szeme sötét volt, kifürkészhetetlen.

– Minden kérdésedre válaszolok, de előbb, kérlek, bízz bennem…

Bízzak benne?

Nem lett volna szabad. Mégis akartam.

Cassius megindult a templomban, intett, hogy kövessem. Épp velünk szemben, egy hosszúkás szentély végén állt az oltár. Nem állt ott sem asztal, sem ereklyetartó, de a fal túl díszes volt ahhoz, hogy bármi egyéb lehessen.

Három széles, csúcsos boltív tört elő a földből, az tartotta a falat. Hét ugyanolyan kör üres rózsaablakot formázott. Egykor ólomüveg is volt bennük? Most a hold egy szeletét vették körbe, tökéletes helyen állt a jobb felső körben.

A víz higanyként ömlött lefelé a kőfalon, mintha maguk a kövek ontottak volna holdfényben játszó harmatot. Egy óriási, félhold alakú medencébe gyűlt az oltár mögött. A hang alapján mintha egy nyári záporba keveredtünk volna.

Felnéztem az ablakokra, lenyűgözőnek találtam ezt a tökéletes szimmetriát.

– Annaleigh? – noszogatott Cassius, mire elszakítottam róla a tekintetemet. Elővett egy kristályserleget, és ezüstvizet mert vele.

– Nyújtsd ki a kezedet!

A víznek olyan illata volt, mint a mezei mentával teli réteknek, csiklandozta az orromat, kis híján tüsszentettem tőle. Bizsergető érzést hagyott hátra megduzzadt kézfejemen, beleivódott, lehűtött, pedig nem volt hideg. Még a sűrű, párás levegő sem tudta megakadályozni, hogy borzongás fusson végig a hátamon.

Döbbenten mozgattam az ujjaimat. A sebek elhalványultak, a duzzanat lelohadt. A törött, repedt körmök éppé váltak. A fájdalom hirtelen teljességgel megszűnt.

– Hajolj előre! – kérte Cassius.

Egy újabb serlegnyi ezüstvizet a tarkómon éktelenkedő púpra öntött. Ahogy azt is beitta a bőröm, éreztem, hogy a zavarodottság nyomtalanul felszívódik, és a kétségbeesés is a múlté lesz. Cassius visszatette a serleget a kőben kivájt helyére, majd eltűnt az egyik boltív mögött. Az egyre zsugorodó púpot masszírozva csodálkoztam ezen a hirtelen változáson, mintha a víz elűzte volna a szellemeket, és nem maradt volna más, csak én magam. Amikor Cassius vízzel tért vissza, hálásan kiürítettem a poharat.

– Ez meg mi? – kérdeztem a vízeséses falra mutatva.

– Kívántál valaha az Esthajnalcsillag láttán?

– Persze!

– Versia összegyűjti őket, itt csorognak le.

Szemügyre vettem a vizet, a mágia jelét kerestem rajta, de csak a saját tükörképem meredt vissza rám.

– Úgy beszélsz róla, mintha találkoztál volna már vele.

– Így van – ismerte be, és a padokhoz húzott.

Leültem a kőlapra, a hálóingem szélével játszadoztam, úgy próbáltam meg felfogni ezt az egészet. Még mielőtt megtaláltuk az átjárót Pontusz szentélyében, Fisher azt mondta, az istenek egykor maguk is elvegyültek a halandók között, rendezték a vitás helyzeteket, segítettek a terménnyel, az aratáskor. Idővel egyre inkább visszavonultak a Szentélybe, hagyták, hogy a halandók intézzék a saját problémáikat.

De tudtam, hogy az isteneknek vannak küldötteik, akik intézkednek helyettük bizonyos dolgokban. Cassius is Versia egyik küldötte lenne? Ez megmagyarázná, miért fogalmazott olyan ködösen, amikor az életéről kérdeztem, még azelőttről, hogy egyik reggel felbukkant Selkirkön.

– Neki dolgozol? – kérdeztem dadogva. – A küldötte vagy? Cassius szeme köré mosoly ráncai gyűltek.

– Nem… A fia vagyok.

Eltátottam a számat döbbenetemben.

– A fia? De hát akkor te…

– Félisten vagyok.

Összefontam az ujjaimat. Nehezen fogtam fel, már-már hihetetlennek tűnt, de hát itt ültem, az anyja templomában. Éreztem a levegő melegét, a követ a talpam alatt. Versia mágiája meggyógyította a kezem. Ez nem lehetett hazugság.

– Miért csak most mondod el?

Cassius sötét, hullámos tincsei közé túrt, meghúzta a végüket.

– Emlékszel, mit mondtál nekem a parkban a Tajtékfesztiválon? Hogy a férfiak nagy része csak a címedre és a pénzedre vágyik? – Bólintottam. – Én is azt szeretném, ha saját magam miatt kedvelne valaki. Nem pedig ezért.

A holdfalra mutatott.

– Miért mondod el most mégis?

– Azt mondtad, szellemek kísértenek. A testvéreid szellemei.

Ökölbe szorult a kezem, eszembe jutott, amikor kinyitottam a szememet a fürdőkádban, és nem Lenore, hanem Rosalie nézett le rám. Cassius megérintette a kezemet, őszinte törődéssel fektette rá a tenyerét.

– Tudom, hogy nem így van.

Megszorította egyszer, gyakorlatilag szétzúzva a bennem élő reményt.

– Igazad volt az üvegházban. Nem lett volna szabad tudnom a nővéreid nevét. Soha senki nem beszél róluk. De… találkoztam velük… És azt elmondhatom, hogy nem szellemek.

Megdermedtem.

– Hogy mi?

Cassius megköszörülte a torkát.

– A Szentély különböző területekre oszlik, mindegyik egy adott isten vagy istennő saját menedéke. Az odaadása jeleként Pontusz holdkőtemplomot épített anyámnak a Tengerben. Ott nőttem fel, odaadóan gondoskodtak rólam, a különös félember gyerekről. De ahogy idősebb lettem, egyértelművé vált, hogy nekem nincsenek olyan képességeim, mint a féltestvéreimnek, és már annyira nem érdekeltem őket.

Megdörgölte a tarkóját.

– Elég magányos életnek hangzik – feleltem.

Próbáltam együttérezni vele, ugyanakkor kétségbeesetten tudni akartam, mi történt a nővéreimmel.

– Az is volt. Anya elég gyakran odavolt, ügyelnie kellett erre az egészre. És senki hozzám hasonló nem akadt arrafelé. Csak a holtak lelke jelentett társaságot számomra. – Halványan elmosolyodott. – Bejártam az egész Tengert, mindenkivel szóba elegyedtem, végighallgattam a történetüket, és egy nap összetalálkoztam Avával. Gyönyörű volt a fekete hajával és a világos bőrével. Elmesélte, milyen volt az élete. Mesélt a húgairól. Rólad. Később, amikor Octavia is megérkezett, újabb részleteket tudtam meg. Így történt Elizabethtel is.

Próbáltam felfogni, milyen hihetetlen dologról beszélgetünk.

– Szóval… amikor összetalálkoztunk a kikötőben, akkor már tudtad, ki vagyok?

Bólintott.

– Reménykedtem benne. Pont úgy nézel ki, mint Ava. Aztán bemutatkoztál, és onnantól biztos voltam benne.

– Mi egyebet mondtak neked rólam?

– Ava azt mesélte, nagyjából egykorúak vagyunk, talán egy kicsit fiatalabb vagy nálam. Hogy szeretsz zongorázni és a birtokon szaladgálni, úgy tenni, mintha a saját hajód kapitánya lennél a tengeren.

Meleg, rózsaszín pír kúszott az arcomra.

– Akkor még hatéves sem voltam!

– Elizabeth mesélt a tengeri teknősökről.

– Hát onnan tudtad!

Legalább annyi tisztesség szorult belé, hogy zavarba jött.

– Igen… De ezért vagyok benne annyira biztos, hogy nem kísértenek szellemek. A nővéreid a Tengerben vannak, boldogan, nyugalomban. Nem estek fogságba itt valamiféle befejezetlen ügy miatt. Bármit láttál is, az nem szellem volt.

– De ma este Rosalie-t és Ligeiát láttam… Róluk nem tudhatod, hogy a Tengerben vannak. És Verity is látta a nővéreinket. Iszonyú képeket rajzolt. És tökéletesen ábrázolta őket. Erre mi a magyarázat? Túl fiatal hozzá, hogy emlékezzen Avára és Octaviára.

Cassius a kőfalnak dőlt.

– Lehet, hogy valami más az.

Valami, erre az egy szóra koncentráltam.

Nők sora lépett be a templomba, félbeszakítottak bennünket. Hosszú, jégkék köntöst viseltek, éppolyan volt a színük, mint a holdfényé, az arcukat kámzsa rejtette. Épp egytucatnyian voltak, ezüstüvegű lámpást tartottak a kezükben. Ezüstcsillagok és aranyholdak lógtak kötélszerűen sodort övükön, csengettyűként csilingeltek, ahogy elhaladtak mellettünk. Bár többségük az oltárt figyelte, a menet végén az egyik, a többieknél fiatalabbnak tűnő lány kíváncsi pillantást vetett ránk. Ahogy felismerte Cassiust, áhítatosan fejet hajtott.

– Versia posztulánsai. Az éj nővérei. Itt élnek a zárdában, a kívánságfalat gondozzák, és anyám előtt tisztelegnek. Most kezdik a nap első szertartását. Gyere!

Cassius elhúzott a ceremóniától.

– Miért pont hét? – kérdeztem hátrapillantva a hét holdablakra, amint megálltunk az udvarra vezető lépcsőn.

– Mire gondolsz?

– A hét hold háza. Hét ablak. Feltételezem, mindegyik az egyik holdfázist jelöli. – Cassius bólintott. – De nyolc fázis van.

– A teliholdnak nincs saját ablaka. Látod az elrendezésüket? Azok a negyedek – mutatta –, a növekvő holdak, a sarlók. És középen van az újhold. Teliholdkor Versia posztulánsai az összes gyertyát elfújják a zárdában, és odafentről árad be a fény.

A nyitott tetőre mutatott.

Elképzeltem éjszaka, ahogy az ezüstös holdfény fémes csillogással záporozik a halványszürke kövekre. Hogy ragyoghat!

– Milyen csodás látvány lehet!

– Ha szeretnéd, elhozlak. A két napfordulón rengetegen jönnek a zárdába megünnepelni az éjszakát. Nagyon hasonló a Tajtékhoz, csak ez Versia és a csillagok népének az ünnepe. Van egy fal a zárda mélyén, ahol több száz apró gyertya van. Mindenki elvesz egyet, és kívánhat.

– És aztán?

– Az este folyamán mindenki összegyűlik itt a kívánsággyertyájával. Papírlámpásokba teszik és felrepítik az égbe. Fénylenek, ragyognak, egyre feljebb és feljebb emelkednek, és a mennyekben összeérnek. A csillagok népe úgy tartja, hogy az utána következő hónapokban, ha hullócsillagot látnak, az a saját kívánságuk, ahogy visszatér hozzájuk.

Szám széle felfelé görbült, elképzeltem az égbolton tündöklő több száz apró lángot.

– Nagyon szívesen megnézném.

– Egy hónap múlva esedékes a következő napforduló. Jobb, ha már most elkezdesz gondolkozni rajta, milyen fontos dolgot kívánsz majd.

Átvezetett egy sor boltív alatt, megmutatta, milyen a zárda mögötti rész. Sziklás kiszögellés nyúlt a tengerbe, élesen, fogazottan. Odalent a víz zöld volt, a hullámokon fehér tajték. Mennyivel másabb, mint a sötét, mély Kaleic-tenger!

– Én itt szoktam szélnek ereszteni a lámpásomat. Így külön száll fel a többitől és végig látom. Szeretem addig figyelni, ameddig csak lehet. – Félénk mosollyal visszanézett rám. – Ha velem jössz, te is égnek eresztheted a tiédet itt. Nem bánnám, ha összefonódnának a kívánságaink.

Két lámpás forogna egymással a sötét éjszakában, hogy csatlakozzanak a csillagokhoz. Gyönyörű képnek tűnt, legszívesebben most rögtön felrepítettem volna őket. Azt kívántam volna, hogy… Mit is kívánhattam volna?

Szerettem volna, ha megtaláljuk a gyilkost, és egyetlen testvérem sem hal meg többé. Ha Morella szülése rendben lezajlik, és az ikrek egészségesen jönnek a világra. Ha Camille hozzámegy valakihez, családot alapít. Ha nem lennék második az öröklési sorban, és kitalálhatnám, mihez kezdjek az életemmel. Cassius arcélét kezdtem tanulmányozni, tetszett a fény különös tánca a járomcsontján.

Ebben a pillanatban mégis arra vágytam a leginkább, hogy Cassius ismét megcsókoljon.

– Visszajött valaha bármelyik kívánságod?

Hirtelen szégyenlőssé vált a mosolya, a füle vége rózsaszíné színeződött.

– Megismerkedtem a lánnyal, aki megtanította a teknősöknek, hogyan ússzanak a hullámokkal szemben, nem igaz?

Cassius felemelte a kezét, a tenyerébe vette az arcomat, és óvatos csókot lehelt a homlokomra. Felemeltem fejemet, és ajka az enyémhez ért, csókja gyengéd volt, fájdalmasan édes.

Végigsimítottam a mellkasán, elidőztem a tarkóján, beletúrtam sötét, göndör tincseibe.

– Éveken át ábrándoztam rólad – mormolta, végigcsókolva az arcomat –, mégis annyival több vagy, mint amiről valaha is álmodhattam… Napfényillatod van – suttogta a számra.

– A napfénynek van illata? – kérdeztem, és levegő után kaptam, ahogy csókot nyomott a nyakamra.

– Van bizony – felelte határozottan. – Egész életemet holdfény és csillagok közt éltem. A terem másik feléből is érzem az ereidből áradó napfényt. Napfény, meleg és só. Mindig csak a só.

Két kezembe vettem az arcát, száját a sajátomhoz vontam, és belefojtottam a szót. Gyengéden beleharaptam az alsó ajkába, engem is meglepett a saját merészségem. Ekkor elmélyült a csók, és szétváltak az ajkaim, nyelvem felfedezőútra indult, hogy találkozzon az övével. Friss, hűvös íze volt, mint az éjszakai harmatnak a kertben vagy az első harapásnyi fénylő, zöld almának.

Vágy csapott végig rajtam, villámként égette a testemet. Cassius átkarolta a derekamat, szorosan magához húzott, mint akkor, amikor idehozott.

A minden egyes porcikámat átjáró érzelmekkel dacolva elhúzódtam, teljesen kifulladva véget vetettem a csóknak.

– Hogy kerültünk ide? – kérdeztem, miközben kétségbeesetten igyekeztem az uralmam alá vonni a szívverésemet. Hangosan dobolt, olyan hangosan dalolta Cassius nevét az ereimben, hogy biztos voltam benne, ő is hallja. – Csak nem… repültünk?

Cassius felnevetett, majd megfordult, megmutatta a hátát.

– Látsz itt szárnyakat?

– Nem tudom, hogy máshogy nevezzem. Még ajtóra sem volt szükséged!

Felvonta a szemöldökét.

– Ajtóra?

– Mint amit mi használtunk a barlangban. Hogy eljussunk a bálokra.

Oldalra billentette a fejét.

– Nem… nem értem.

– Felfedeztünk egy ajtót Saltenen. Pontusz használja, hogy gyorsabban tudjon utazni a világunkban. Azon keresztül hagytuk el a szigetet.

Madarak röppentek fel az épületről felettünk, szárnysuhogás, csiripelés hallatszott, megtörték Cassius pillantásának a hevét.

– Milyen ez az ajtó?

Visszaléptem az udvarra, úgy éreztem, mintha valami rosszat mondtam volna.

– Pontusz szentélyében van. Meg kell fordítani a háromágú szigonyt, és az ajtó egyszerűen… megjelenik.

– Hová vezet? Vállat vontam.

– Ahová csak szeretnéd. Amikor belépsz a járatba, nagyon erősen kell gondolni arra a helyre, ahová el szeretnél jutni. Így jutottunk el Pelage-be aznap este. – Élesen beszívtam a levegőt, hirtelen összeállt a kép. – Te pedig így tudtál ilyen gyorsan odaérni, és mégis Asztreán felbukkanni pár nappal később! Hiszen… repültél – fejeztem be továbbra is kissé bizonytalanul, nem tudtam, mégis milyen szót használhatnék a képességére.

– Azóta Salannon voltam, hogy odamentem gondoskodni apámról. Nem tudom, mire gondolsz.

Pislogtam egyet.

– De hát ott voltál. A kastélyban a farkasokkal és a vadászat népével.

Cassius bólintott.

– Tudom, hol van Pelage, de őszintén mondom, hogy sosem jártam még ott. Nem én voltam az.

A homlokomat ráncoltam, felidéztem azt az estét, az első bált. Mosolyra húzódott a szám, amint eszembe jutott, hogyan érintette a derekamat.

– Biztos vagyok benne. Álarcban voltál, de… Összehúzta a szemét.

– Nem én voltam. – Elfordult, végigsietett az éjszakai égboltot ábrázoló mozaikon. Csillagok tündököltek a lába alatt. Hirtelen megpördült. – A cipők!

– A cipők?

– Most jöttem rá… Ezt az ajtót használtátok, hogy bálozni menjetek… Így táncoljátok szét a cipőiteket!

Bólintottam.

– Eleinte mind mentünk, de amikor Asztreán voltunk és Edgar… Azok után nem sok kedvem volt táncolni.

– A tiéd ezért nem kopott el az első estére.

– Igen, de… a cipőknek semmi köze a testvéreim halálához.

– Biztos vagy benne? – pillantott rám kérdőn. – Tényleg úgy gondolod, hogy a gyilkos Saltenen van?

– Csakis olyasvalaki lehet, aki akkor Highmoorban volt – mormoltam bánatosan. – Volt az a rémes vihar aznap éjjel, amikor Ligeia és Rosalie eltűnt. Senki sem tudott volna akkor elmenni.

– Hajóval semmiképp – helyeselt Cassius. – De mi van, ha nem csak ti használtátok ezt az ajtót?

Teljesen meglepett a gondolatmenete, elakadt a lélegzetem, kirázott a hideg. Eszembe sem jutott, hogy azt az ajtót, amit mi arra használtunk, hogy távoli kastélyokra és birtokokra látogassunk el, mások is használhatják, eljöhetnek hozzánk. Ha egész Arcanniából bárki átjöhet Saltenre, akkor mégis hogyan szűkíthetném le a gyanúsítottak körét?

A posztulánsok sora elhagyta a templomot, és míg átvágtak az udvaron, kénytelenek voltunk hallgatni. Ezúttal mind felfigyeltek Cassiusra, ünnepélyesen pukedliztek, miközben elhaladtak előtte. Lehajtotta a fejét, válaszképp kurtán meghajolt.

Túlságosan zaklatott voltam ahhoz, hogy nyugton maradjak, így elsiettem a boltívek mellett, ki a sziklaszirtre vezető magas fűbe. Kellemes szellő suhant el mellettem, fodrozódott mögöttem a köntösöm alja.

– Szeretném megnézni ezt az ajtót – lépett mögém Cassius. – És az egyik bált is. Valami nincs rendjén. Még sosem jártam Pelage-ben. Valaki… valami az én külsőmet használta arra, hogy közelebb kerüljön hozzád.

Ismét ezt a szót használta. Valami.

– Gondolod, hogy a gyilkos járt a bálokon? Fájdalmasan összerándult a gyomrom.

– Talán. Talán látta ott a testvéreidet, és… Vállat vonva elhallgatott.

– De Eulalie még a bálok kezdete előtt halt meg… Őt máshol kellett megismernie.

Cassius bólintott, fontolóra vette a szavaimat.

– Azért szeretnék én magam is elmenni, körbenézni, kideríteni, amit lehet. Valami kapcsolat van a kettő között, ebben biztos vagyok. Kérdezd meg Camille-t, megy-e holnap bálozni! – Átkarolta a derekamat, állát a vállamra támasztotta. – Kiderítjük, mi folyik itt, jó? Te meg én. Nem vagy egyedül, Annaleigh.

Meleg, békés nyugalom árasztott el. Egy pillanatra szétváltak odafent a sötét felhők, csakhogy napfényes ég helyett a csillagokkal pöttyözött, sötéten kavargó világmindenség tárult fel előttünk. Hullócsillag táncolt keresztül a nyíláson, de még mielőtt rámutathattam volna, Cassius ajka az enyémhez ért, és teljesen megfeledkeztem az égboltról.

30

– Ez jó lesz? – kérdeztem, előhúzva a tengerzöld báli ruhámat a szekrényemből, és feltartottam Camille-nek, hogy szemügyre vehesse.

Felhúzta az orrát.

– Nem! Ez már kétszer volt rajtad, meg a Tajtékon is. Ez egy lambenti bál! A fény népével! Fisher azt mondta, mindenkinek világos színeket kell viselnie, Vaipany tiszteletére. Nagyon kilógnál a tömegből.

Visszaakasztottam a ruhát, és becsuktam az ajtót.

– Akkor nem tudok menni. Olyan ruhám nincs. Camille megragadta a kezemet.

– Gyere velem! – Sietve átvonszolt az ő szobájába, és letérdelt az ágya mellé. Előhúzott két óriási dobozt a paplan alól, és átadta az egyiket. – Meglepetés!

– Mi ez? – A tetőt levéve felsikkantottam. – Ó, Camille! – A lehető leggyönyörűbb ruha feküdt halvány rózsaszín selyempapírágyon, amit valaha láttam. – Honnan szerezted?

– Emlékszel a bloemi bálra? A szirmok népével?

Persze hogy emlékeztem. Életünk legpazarabb estéje volt. Az egész kastélyban minden csupa gyöngy, ékszer és ezüstlevél volt.

– Olyan ruhákat készíttettem Mrs. Drexellel, mint amiket ott láttunk. A Tajtékünnepély estéjén vettem át őket Asztreán. – Nyelt egyet. – Épp mielőtt Rosalie és Ligeia…

Amikor összenéztünk, szeme ki nem ontott könnyektől fénylett.

– Gyönyörű – bizonygattam.

Kivettem a ruhát, hagytam, hogy a pírszínű selyem a földig omoljon. Olyan könnyűek, olyan légiesek voltak a rétegek, hogy már-már maguktól táncoltak. A váll- és a hátrészen gyöngysorok függtek, össze-összekoccantak.

– Próbáld fel! Próbáld fel! – kiáltotta, és erőltetett mosollyal száműzte a bánatát.

Amikor elmondtam Camille-nek, hogy bálozni akarok menni, izgatottan felsikoltott, azonnal magyarázni kezdte, milyen bálokat tartanak éppen. Csodálkoztam rajta, hogy ennyire fejben tartja, milyen eseményeket rendeznek, főleg azok után, hogy nemrég haltak meg a húgaink, de mind másképpen gyászolunk.

Semmi kedvem nem volt elmenni erre a bálra. Legszívesebben összegömbölyödtem volna az ágyban – melegben, biztonságban, a testvéreimmel, mint amikor még kicsik voltunk –, hogy aludjak. Nem kínzott volna rémálom a síró nővel, biztonságban lettem volna az átkoktól és a gyilkosoktól. Csak aludtam volna.

De Cassius teljesen biztos volt benne, hogy valamit kideríthetünk. Ha akár csak hajszálnyi esély adódott is rá, hogy a testvéreim gyilkosa ott van, oda kellett mennem, kideríteni mindent, amit csak tudok.

Camille kikapcsolta a ruhámat hátul, megszabadítva a sötét köpperanyagtól, és segített belebújni az új ruhába. Leheletnyi tajtékként tapadt rám. A gyöngyök még hűvösek voltak, ahogy csupasz hátamhoz értek, vacogni kezdett tőlük a fogam.

– Még ne nézz a tükörbe! – szólt rám Camille, aki jóval izgatottabb volt, mint én. – Segíts nekem is felvenni az enyémet! Szeretném látni, milyenek vagyunk együtt.

Az ő ruhája is ujjatlan volt, a kivágás felett puha áttetsző anyaggal. A hálós berakáson apró, jeges pezsgőszín és ezüstgyöngyök alkottak csodaszép mintát.

– Lenyűgözően festesz.

Legyintett a bókra, és kotorászni kezdett az egyik dobozban a komódján.

– Anyu régi holmijai között találtam. Vegyük fel ma este! Mindenkinek tudnia kell, hogy a só nővérei is jelen vannak!

Átnyújtott egy különös ékszert, megfordítottam, hátha úgy rájövök, mi az.

A Thaumas-polip. Testét egy óriási gyöngy alkotta, még sosem láttam ekkorát, ez volt a gyűrű. A csápjai csinos rózsaarany karkötőt alkottak, tekeregve fonták körbe a csuklómat, amikor felvettem. Camille egy tengeri csillagos, ékkövekkel kirakott tiarát és halvány rózsaszín lógós fülbevalót választott.

– A gráciáknak is adtam pár apróságot anyu ékszeres dobozából. Semmi igazán értékeset, de nagyon örültek.

Riadtan pillantottam fel a Thaumas-karkötőről.

– A gráciák is jönnek?

Camille az egyik fülbevaló hátuljával babrálva bólintott.

– Persze! Mindannyiunknak kellene, nem gondolod?

– Lenore-nak nem – jelentettem ki, reménykedve, hogy Camille nem erőltette rá.

A nővérem az orrát felhúzva rázta a fejét.

– Nem lehet szóra bírni. Csak ül ott, átbámul a vállam felett, mintha ott sem lennék!

– Gyászol.

Camille lebiggyesztette az ajkát.

– Tudom. Csak… – Hangosan felsóhajtott. – Nem akarok érzéketlennek tűnni, de nem volt még elég? Unom a gyászt! Úgy szeretnék élni, hogy közben nem kell attól félnem, elveszítem valamelyikőtöket.

Kételkedve felvontam az egyik szemöldökömet.

– Ha holnap meghalnék, meggyászolnál? Camille arca megnyúlt, elkámpicsorodott.

– Ne is viccelj ilyesmivel! Persze hogy meggyászolnálak. De… tényleg azt szeretnéd, ha fekete taftban, szuroksötét ékszerekkel még egy évre megálljt parancsolnék az életemnek, csak azért, mert te meghaltál?

Nem akartam volna ilyesmit, de elég érzéketlen dolognak tűnt ilyesmit mondani nem sokkal Rosalie és Ligeia halála után.

– Gyere! – fogott kézen. – Több életre elég az, amennyit eddig vesztettünk és gyászoltunk! A ma este a pezsgőről, a kaviárról és a táncról szól!

* * *

A barlang felé menet végig figyeltem, követ-e bennünket Cassius. Ahogy lefelé sétáltam a meredek sziklaszéli úton Fisher és a gráciák mögött, árnyékalak bukkant elő az egyik facsoport mögül.

Amint beértünk a barlangba, Fisher elfordította a háromágú szigonyt, és a hullámfal lassan szétesett, megnyílt előttünk a járat.

– Szóval Lambentbe megyünk – mondtam hangosan Cassius miatt. Korábban kavicscsikorgást hallottam az úton, reméltem, hogy hall. – A fény népének báljára. Ne feledjétek, mindenkinek erre kell gondolnia, miközben belépünk a járatba!

Honor szúrós pillantást vetett rám.

– Nem kell emlékeztetned. Mind tudjuk, hogy működik.

– Tudjuk, hogy tudod – nyugtatta meg Fisher, és bepörgette őt az átjáróba, nevetve tűntek el. – Halacska csak biztosra akar menni, hogy Mercy sem felejtette el!

– Nem felejtettem el! – kiáltotta a húgom, berohant a nyílásba, és köddé vált.

Camille és Verity volt a következő, aztán vetettem egy pillantást az üres barlangra.

– Lambent – ismételtem, majd a testvéreim után mentem.

Az alagút egyenesen az új palotába vitt bennünket. Ezen a birtokon a kőfalak sokkal világosabbnak tűntek, olyasmi árnyalatban játszottak, mint a napszítta kagylóhéjak, a levegő pedig meleg volt, száraz, tűzre vetett mirhától és lótuszvirágtól illatozott. Máris hiányzott a tenger sóssága.

A gyertyatartókról aranyszínű viasz csöpögött a kőpadlóra. A pislákoló lángú kanócok sűrű füstöt árasztottak, szürke köd lepte el a folyosót. Visszanéztem a Highmoorba vezető ajtó felé, de árnyékok lengték körbe.

Camille mosolyogva hátrapillantott rám a válla felett, miközben vidáman újra meg újra körbeforgatta Verityt. A füsttől álomszerűnek tetszett a levegő, lelassította a mozdulatokat, különös hangsúlyt kölcsönözve minden egyes taglejtésnek. Többször egymás után pislogtam, próbáltam kitisztítani a gondolataimat, de úgy éreztem, mintha elkábítottak volna. Nehezen összpontosítottam.

Óriási előcsarnok állt előttünk. Jobbra nyílt a bálterem, és a zene valamint a beszélgetés alapján már javában zajlott a mulatság. Balra üres boltívek alatt holdfényben fürdő teraszra vezetett az út. A távolban sötét homokdűnékre lettem figyelmes, kitakarták az égbolt egy részét. Nagyon messzire kerültünk a tengerparttól.

Szemközt egy borral folyó szökőkút állt. Kör alakú aljánál elegáns udvari öltözékben párok beszélgettek, kupájukat a díszes bronz harci jelenetből csorgó skarlát folyadék alá tartották. A szökőkút három férfit ábrázolt, akik egy menekülni próbáló negyediket tartottak. Felettük egy rémisztő szárnyas alak kaszával elvágta a szökevény torkát. A bor a szerencsétlen flótás sebéből ömlött.

– Ne nézzetek oda! – igyekeztem elvonni a gráciák figyelmét a rémes szoboregyüttesről.

Füst csípte a szememet, és amikor pislogtam egyet, láttam, hogy tévedtem. A szobor valójában egy angyalka volt, a szökőkút szélén ülő lányok felé lőtte a nyilát. A bor a lányok korsójából folyt.

Megdörgöltem a szemem, próbáltam ismét kivenni a rémes szobrot. Hogy láthattam ennyire mást? Még mielőtt közelebbről is szemügyre vehettem volna, Camille bevonszolt a terembe.

Az egyik falat három hatalmas freskó díszítette, mindegyik a világ megteremtésének egy pillanatát ábrázolta. Középen Vaipany szerepelt, épp a napot hozta létre. Jobbra Seland volt, sárból és agyagból megalkotta a földet, kezét barnára festette az ősi anyag. Baloldalt Versia lebegett csillagok és bolygók közt. Körbepillantottam a teremben, kíváncsi lettem volna, mit szól az ábrázoláshoz Cassius.

A mennyezetről óriási aranyszínű selyemhullámok lógtak, fodrozódva mutattak a lélegzetelállító csillár felé. Robusztus, forgó fémgömbök lógtak a levegőben, jókora tűzgömböket fogtak közre. Még sosem láttam ehhez foghatót.

Fisher a táncparkettre vonta Verityt, és két fiatalabb fiú felkérte Honort és Mercyt táncolni. Camille-lel figyeltük, ahogy a párok elsuhannak előttünk. A nyakamat nyújtogatva kerestem Cassiust a tömegben.

– Látod azt az ezüstbe öltözött férfit az oszlopok mellett? – suttogta Camille. Hunyorogva kémleltem az egybegyűlteket, de nem láttam, kire gondol. – Tegnap este táncoltam vele egy menüettet és három keringőt. Remek táncos.

A férfi irányába taszított.

– Mit művelsz? – kérdeztem, igyekezve egy helyben maradni, hiába lökdösött.

– Épp nem táncol. Kérd fel! Elugrottam előle.

– Nem fogok felkérni valakit táncolni! Camille felsóhajtott.

– Olyan régimódi vagy!

Faképnél hagyott, bevetette magát a bálozók tengerébe.

Visszanéztem a csillárra, az elképesztő mozgását tanulmányoztam. Nem tudtam volna olyan mérnöki leleményességet említeni, ami ilyen sima mozgást eredményezett volna, arról nem is beszélve, hogy úgy tűnt, lebeg. Vészharang kondult a lelkem mélyén. Sötét mágia mozgatta.

– Ha jól emlékszem, még nem volt szerencsém találkozni a hölggyel.

Ugrottam egyet, megfordultam, és Camille ezüstöt viselő férfijával találtam szemközt magam.

Ilyen közelről azonnal felismertem. Frakkjának halvány bársonyanyagjára ezúttal is sárkányokat hímeztek. Mélyen ülő halványkék, már-már fehér szemmel nézett végig rajtam, tekintete egy medúza kígyózó karjaira emlékeztetett, ahogyan körbefonja az áldozatát.

Merészen elkapta az államat, és ide-oda forgatta az arcomat. Ujjai túl hosszúak voltak, túl vékonyak, túl szögletesek, és összerezzentem az érintésétől.

– Nem, egy ilyen arcot semmiképpen sem felejtenék el. Örömömre szolgálna, ha egy ilyen csinos partnerrel táncolhatnék. Szabad?

A sárkányférfi a karját nyújtotta, majd amikor haboztam, megragadott. Begyakorolt, magával ragadó mozdulattal perdített a táncparkett felé.

– Szerintem már találkoztunk. Ami azt illeti, kétszer is – jegyeztem meg. A lehető legtöbbet ki kellett derítenem erről a bálról, főleg, hogy úgy tűnt, magamra maradtam. Cassius nem jött el. – A pelage-i bálon is ott volt.

– Valóban – felelte a bonyolult tánclépéssorozatot vezetve. Felcsillant a szeme a felismeréstől. – Emlékszem, hogy táncoltunk… Hiszen ön az egyik Thaumas-lány! Jól ismerem a testvéreit.

– Tényleg? Elmosolyodott.

– Határozottan a legelbűvölőbb táncpartnerek. – Messzire perdített magától, körbenézett a teremben. – De nem látom ma este a hármas ikreket. – Foga veszedelmesen villant. – Remélem, nem esett bajuk.

Kis híján megbotlottam, ahogy vészharangok kezdtek el kongani a bensőmben.

– Miért mond ilyesmit? Elegánsan vállat vont.

– Mit kellene mondanom?

Egyetlen csuklómozdulattal visszavont a karjába.

– Nem kérdezte meg, hol találkoztunk másodszorra – hadartam. Elfordítottam a fejemet, ahogy megdöntött és fölém hajolt, mélyen beszívva az illatomat. Az az iszonyú érzésem támadt, hogy mindjárt megnyalja a nyakamat.

– Asztreán, természetesen. A Tajték estéjén, ha nem tévedek. Azon az éjszakán, amikor két testvére eltűnt.

Elakadt a lélegzetem. Mégis honnan tudja ezt?

– Mit keresett Asztreán?

Pislogott egyszer, pupillája hirtelen iszonyatosan kitágult, egy cápa kifejezéstelen, üres szemére emlékeztetett.

– Mondja csak, Annaleigh, miért kérdez olyasmiket, amikre már tudja a választ?

Ellöktem magamtól.

– Sosem árultam el a nevemet! A sárkányférfi felnevetett.

– Nem, de ő igen.

A terem közepére mutatott, ahol Fisher épp ide-oda forgott, hagyta, hogy Verity a cipője orrán álljon.

Legszívesebben felsikoltottam volna a gondolattól, hogy ez az idegen Verityvel beszélgetett.

– Tartsa távol magát a testvéreimtől! Megragadta a könyökömet, közelebb húzott.

– Csak a helyet foglaljuk a táncparketten így. Táncoljunk!

Túl erősen szorított, képtelen voltam szabadulni. Még mielőtt tiltakozni kezdhettem volna, Camille suhant el mellettem egy másik táncpartnerrel.

– Ugye, milyen mesés? – kiáltotta.

Felforduló gyomorral figyeltem, ahogy tovapördül. Miért nem érzi ő is, micsoda veszélyek lappanganak itt? Gondtalannak tűnt, pillangóként röppent egyik táncpartnerről a másikra.

– Táncoljon, Annaleigh! – noszogatott a sárkányférfi, kirántva a gondolataimból. Hüvelykujjával végigsimított az államon, az ajkamon. Szorosan tartott, és bár a lehető legtávolabb húzódtam tőle, még így is éreztem a lélegzete melegét az arcomon. – Táncoljon nekem!

Valami köze volt a testvéreim halálához, ezt biztosra vettem. Meg kellett keresnem Cassiust. Segítséget kellett szereznem. Kiszabadulni ebből a bálteremből, az elmémet ködösítő füstfellegből. Menekülnöm kellett a zenétől. Fél hanggal eltért a tökéletestől, túl éles volt, a fogamat csikorgattam tőle, egyszerűen hallgatni is rémes volt, nemhogy táncolni rá!

– Hagyjon békén! – kiáltottam, és minden erőmmel megtaszítottam a mellkasát.

Megpördültem, hogy futásnak eredjek, és arra számítottam, meglepett, aggodalmas hangokat hallok majd, a bálozók felsikkantanak a jelenet láttán.

De senki sem foglalkozott velem.

Megtorpantam, a táncparketten keringő párokat figyeltem.

Egyikük sem vette észre a kirohanásomat. Éppolyan volt, mint a molylepkékkel. Én láttam őket, de aztán apu később már nem. Ma este is olyasmiket láttam és hallottam, amiket a velem egy teremben tartózkodó tömeg nem.

Először az a rémes szobor, most meg ez a zene, és rajtam kívül senki sem figyelt fel rá, hogy valami nem stimmel. Körbefordultam, Cassiust kerestem. Hát nem látja, mekkora szükségem van rá?

Egy csillogó aranymellényt viselő férfi lépett elém, megtörve a gondolataimat.

– Felkérhetem egy táncra?

A fejemet ráztam, elfordultam.

– Nem táncolok többet.

– Hiszen még csak most kezdődött a bál! – ugrott elém meglepően fürgén.

– Fáradt vagyok. Talán majd máskor.

– Egyetlen táncot!

Belém karolt, megpörgetett.

– Igazán nem…

– Jöjjön!

Beljebb vezetett a tömegbe, nehezen tartottam az ütemet a lépéseivel. A zenekar vidám mazurkát játszott, körülöttünk a párok túl gyorsan mozogtak ahhoz, hogy kitörhessek közülük.

Egy újabb dal kezdődött, de nem a megfelelő hangon. Úgy éreztem, mindjárt vér fakad a fülemből.

– Ó, mennyire imádom ezt a dalt! Gyönyörű, csinos hölgyem, rá tudom valahogyan venni, hogy táncoljon velem még egyet? Igazi megtiszteltetés lenne!

– Sajnos már elígérkezett – jelentette ki valaki a terem másik oldaláról.

Megfordultam, reméltem, hogy Cassius érkezett meg, de egy alacsony, sovány férfi volt az szivarral. Különös, levendulaszín füstöt fújt az arcomba, könnyezni kezdett tőle a szemem. Még egy utolsót szívott belőle, aztán elnyomta, és magával ragadott.

Megtöröltem a szememet, próbáltam kitisztítani a látásomat, összeszedni a gondolataimat. Valamit tennem kellett volna, de egyszerűen nem emlékeztem, hogy mit. Körbenéztem a teremben, hátha attól eszembe jut. A bálterem olyan csodás volt. Csillogó, fényűző és… pazar.

Az alacsony férfival eltáncoltunk Camille mellett, és a párja azt mondta, mindenképpen váltsunk táncpartnert a keringő után.

Készséggel beleegyeztem. Két tánc erejéig vele maradtam, majd egy tetőtől talpig sáfrányszínbe öltözött kisfiú, aki a házigazda fiának tűnt, megkérdezte, hogy felkérhet-e.

Elbűvölőnek tartottam a kifogástalan modorát, és háromszor egymás után is táncoltam vele. Olyan mulatságos vicceket mesélt, hogy csak úgy repült az idő! Majd egy szőke férfi kocogtatta meg a vállamat, és olyan kedves volt, hogy igent mondtam, amikor felkért egy négyesre.

– Tudja, merre vannak az italok? – kérdeztem tánc közben. – Nem vagyok hozzászokva ehhez a meleghez.

A terem túlsó felébe mutatott.

A gyönyörű asztalokon többsornyi kristálykupa és három különböző puncs állt. Az egymásra halmozott sütemények kastélyt alkottak, és voltak különleges, füstölt, sült, pácolt húsokkal teli tálak is. Középen, a legelőkelőbb helyen egy lenyűgöző emeletes torta állt. Tizenhárom szintje volt, körülötte kézzel festett, ehető virágokkal, egyszerűen mesésnek találtam.

Még mielőtt bármit ehettem volna, megéreztem valakit magam mögött. A sárkányférfi volt az. Sugárzóan festett a frakkjában. A bársony vastag volt, gyönyörű, mintha ráöntötték volna.

– Felkérhetem egy táncra?

Már épp bele akartam egyezni – hiszen olyan csodásan éreztem magam vele korábban is! –, amikor valami megmoccant bennem.

Tényleg olyan csodásan éreztem magam?

Pislogtam egyet, mire mintha veszített volna a fényéből. Felfigyeltem egy kis borostára, amit elfelejtett leborotválni, és a szeme is jóval mélyebben ült, mint egy pillanattal korábban.

Különös.

– Köszönöm, de azt hiszem, most pihenek egyet.

– Csacskaság! Hiszen ez az utolsó tánc a tűzijáték előtt. Táncoljon velem, Annaleigh!

A kezemet nyújtottam, készen arra, hogy igent mondjak, de ekkor ismét felfigyeltem az étellel-itallal megrakott asztalokra. A szomjúság hajtott ide. Innivalóért jöttem az asztalhoz. Milyen ostobaság, hogy így megfeledkeztem róla!

– Iszom egy pohár puncsot, de azért köszönöm.

– Nem szeretne inkább valami erősebbet? – Félretolta a frakkját, és elővillant egy vékony laposüveg. Meghúzta, majd felém nyújtotta. Intettem, hogy nem kérek. – Akkor igyon puncsot! – mosolyodott el csúfondárosan. – De aztán táncolunk!

Ez a gúnyos mosoly. A fátyolos hang, ami mögött heves, öntelt harag rejtőzött. Annyira ismerősnek tűnt. Hirtelen eszembe jutott, ahogyan sötét vággyal telve, hüvelykujjal végigsimított a számon, és hirtelen magamhoz tértem.

Miért felejtettem el ezt? Miért felejtettem el mindent? Hiszen nem azért jöttem, hogy ismerkedjek és egész éjszaka táncoljak! Azt akartam kideríteni, hogy ki akarna ártani a testvéreimnek.

– Nem táncolok önnel.

Magabiztosan, határozottan feleltem, majd sarkon fordultam, és végignéztem az asztalon, csakis az előttem álló feladatra koncentráltam.

Keress egy kupát! Válassz egy puncsot!

De hiába ismételgettem ennek az egyszerű dolognak a lépéseit, a lábam nyíltan szembeszegült velem, bizsergett a táncvágytól.

– Melyik puncs legyen, Annaleigh? – motyogtam, lehorgonyozva magamat a pillanatban.

Végül egy rózsaszínt választottam. Tucatnyi jeges eper lebegett a tetején. Hónapok óta nem ettünk epret, azóta, hogy beköszöntött a hidegebb időjárás, és megbabonázott a látvány.

Nem. Nem babonázott meg. Hiszen csak puncs!

Nagyot kortyoltam belőle, de azonnal ki is köptem. Valami nem stimmelt. Erős fémes ízt éreztem, mintha tucatnyi rézflorettet kevertek volna bele.

Egy epermag szorult a fogaim közé, elég erősen ahhoz, hogy semmilyen hölgyhöz méltó nyelvtornával nem tudtam kipiszkálni. Kezem rejtekében egy gyors mozdulattal körömmel kipiszkáltam.

Gondolkodás nélkül félre akartam pöckölni, de sokkal hosszabbnak éreztem, mint amilyennek az epermagnak lennie kell. Közelebbről is szemügyre vettem.

Halpikkely volt.

Értetlenül dörgöltem az ujjaim között az ezüstös darabkát. Mégis hogy került egy pikkely a báli puncsostálba? Megfordultam, hogy szóljak az egyik szolgálónak miatta, majd megdermedtem. A szép piros lebegő dolgok, amiket epernek hittem, nem is valódi gyümölcsök voltak. Felaprított tenger gyümölcsei lebegtek a gyakorlatilag halászlének tűnő italban.

Csakhogy a puncs vérből készült.

Felfordult a gyomrom, azzal fenyegetett, hogy az utolsó falatig kiadja magából a vacsorát. A torta és a tálak eltűntek, helyettük széttrancsírozott halak hevertek mindenütt. Egy lepényhal itt, egy hátúszó ott. A sárga szatén asztalterítőt vörösre festették a húsdarabok. Hosszú, nyálkás csápok bucskáztak le az asztalról, pörögve zuhantak le a padlóra.

Orrlyukaim kitágultak a bűztől.

Ezeket bizony nem frissen fogták. Hetek óta itt heverhettek, teljesen megromlottak. Annyian keringtek körbe-körbe, mégsem vették észre. Hogy képesek egy ilyen mészárszék előtt táncolni?

Hogy lehetséges ez? Hogy lehetséges ez az egész?

Egy módon, suttogta a vékonyka, sötét hang az elmémben.

Megráztam a fejem, mintha egy zümmögő szúnyogot akarnék elhessegetni.

Ez nem a valóság, kötötte az ebet a karóhoz a hang. Senki sem látja, mert nincs is mit látni. Megbolondultál, te lány!

Nem. Nem erről van szó. Az lehetetlen! Nem bolondultam meg.

Kell lennie más magyarázatnak. Valóban?

A fejemet rázva ismét körbenéztem a teremben, Camille-t és a gráciákat kerestem. Ideje volt hazamenni. Magunk mögött hagyni ezt az iszonyú, gonosz helyet, aztán…

Felsikoltottam, de csak én hallottam.

Ahol egykor a torta volt, most egy óriási tál pihent. Egy tengeri teknős – még sosem láttam ekkorát – hevert döglöttangolna-ágyon. Hatalmas páncélját felhasították, szétszabdalták, szétvágták. Kínszenvedés lehetett számára. Könnyek szöktek a szemembe.

Közelebb merészkedtem a büszke állathoz. Jól megtermett volt, egyértelműen sokat megélt. Kacsakagylók pöttyözték a hátát, úszóján hemzsegtek a harci sérülések. Végig akartam húzni a kezemet az egyik hosszú vágáson, de a teknős megmozdította a fejét, és megdermedtem.

Életben volt? Hiszen semmi sem élhette túl a testén ejtett vágásokat, mégis ismét megmoccant a feje. Megdörgöltem az úszóját, hogy tudja, nincs egyedül. Bár fájdalmai voltak, rémült lehetett, és valószínűleg a halál küszöbén járt, szerettem volna, ha tudja, hogy valaki szereti és sajnálja, ami vele történt.

Az érintésemre felém kapta a fejét, és reménykedni kezdtem, hogy talán megmenthetem. A testvéreimmel felkaphatjuk a tálat, visszasiethetünk Highmoorba. Megtölteném az üvegház tavacskáját sós vízzel. Ott élhetne, amíg meg nem erősödik annyira, hogy visszaeresszük a tengerbe.

Ismét megmoccant a feje, mire közelebb hajoltam. Én akartam lenni az első dolog, amit meglát, amint kinyitja a szemét. A csőrszerű szája is megrándult, mire nagyot ugrott a szívem a reménytől.

A teknős szemhéja szétrobbant, és egy rakás fehér lárva esett ki a lyukból. Csak úgy özönlöttek kifelé szerencsétlen álcserepesteknős koponyájából a tálra. Tele volt velük a teste, kis híján szétdurrant.

Elfordultam, biztosra vettem, hogy mindjárt iszonyúan rosszul leszek, és a rám meredő sárkányférfiba ütköztem. Elkapta a könyökömet, megtartott, hogy ne essek el.

– Hogy ízlik? – kérdezte.

Könnyed hangot ütött meg, a legkevésbé sem illett mindahhoz, amit az imént láttam, és bíztam benne, hogy talán csak a szemem káprázott, mint a szökőkút esetében. Abban a reményben fordultam hátra, hogy a tortát és a gyönyörű puncsostálakat látom majd, de az iménti undorító látvány fogadott, még mindig a véres lakoma volt ott.

– Szédülök – vallottam be, teljesen elkábított a füst. – Meg tudná keresni a testvéreimet vagy Fishert? Meg tudná keresni Camille-t?

A térdem felmondta a szolgálatot, mire a férfi a tarkómnál megtartva a padlóra eresztett. A helyiség újra meg újra elsötétült. A fölém hajoló sárkányférfi arcán verejték csorgott.

Megtöröltem az arcát. Ujjaim feketévé, nyálkássá váltak. A síró nő.

– Táncoljunk! – suttogta a fülembe.

Öklendezni kezdtem, úgy éreztem, mindjárt rosszul leszek, és nagy nehezen elszabadultam a gonosz lidérctől. A padló nyálkásnak tűnt kúszás közben. Ragadt, és mintha mozgott is volna.

A lárvák lezuhantak a teknős táljáról a táncparkettre, a zenekar vidám dalára vergődtek. A talaj megtelt undorító testükkel. Több ezren voltak. Rám másztak, be a cipőmbe, a szoknyám alá, és végül eltátottam a számat, sikítani kezdtem.

31

– Annaleigh!

Valahonnan a távolból, az ájulás mélységén túlról kiabálást hallottam. Ott akartam maradni, ahol voltam, a mély és néma sötétben, de a hang egyre csak a nevemet kiáltotta, egyre hangosabban és hangosabban. A vállam meg-megrándult, mintha rázták volna.

– Annaleigh, térj magadhoz! – Újabb rándulás. – Gyerünk! Levegőért kapva tértem magamhoz, teljes zavarodottságban.

Kiszáradt a szám, a nyelvemen keserű, fémes ízt éreztem. Hunyorogtam a szobám gázlámpásainak fényében.

– Mennyi az idő? – motyogtam Hannának, és már ültem is fel, készen arra, hogy felpattanjak.

Csakhogy nem az ágyamban voltam. És nem Hanna ébresztett.

– Cassius! Mit keresel a szobámban? Apu a fejedet veszi, ha itt talál!

Jó erősen pislogtam, a kezemmel árnyékoltam a szememet. Miért volt ilyen világos a szobában?

Cassius mellettem térdelt, ujjai belemélyedtek a vállamba, úgy szorított.

– Nézz rám! – követelte, eltolva a kezemet.

Megragadta az államat, kényszerített, hogy a szemébe nézzek. Arca halálosan sápadt volt, verejték ült a homlokán. Rémültnek tűnt.

– Engedj el! Fáj!

Kirántottam magamat a szorításából. Azonnal elrántotta tőlem a kezét.

– Magadhoz tértél?

– Nyilván. Miért vagy itt?

Megránduló arccal feltápászkodtam. Leestem volna az ágyról álmomban? Vagy valamiért a földön aludtam el a bál után? Minden egyes porcikám sajgott, és ahogy az öltözőasztalom felé léptem, iszonyú fájdalom hasított a lábfejembe.

Felemeltem a szoknyám alját – ugyan miért nem vettem át a hálóingemet? –, és elfintorodtam. A lábam tele volt zúzódással és vízhólyaggal. Tényleg be kell szerezzünk egy új cipőt, mielőtt ismét táncolni megyünk.

Megdermedtem, ahogy az emlékek hirtelen megrohantak, egy viharos hullám erejével csaptak végig rajtam.

A bál.

Az iszonyú mészárlás nyomai a bankettasztalokon. A síró nő.

Felsikkantva leroskadtam a székbe.

A síró nő ott volt a bálon. Nem az álmomban, hanem a valóságban, hosszú ujjai a csuklómra kulcsolódtak.

Lehunytam a szememet, próbáltam felidézni, mi történt azután, hogy megláttam.

Elájultam. De utána?

– Te hoztál vissza azután, hogy elájultam, te cipeltél vissza? – Cassius kék szemében az értetlenség sötétje honolt. – Láttad, hogy elájultam a bálon?

Összepréselte a száját, gondosan formálta a szavakat.

– Annaleigh, nem volt semmilyen bál.

Hirtelen úgy éreztem, jó néhány fokot zuhant a hőmérséklet, igyekeztem lerázni magamról a borzongást.

– Nem jöttél el? Nem találtalak. Bezáródott az ajtó, mire odaértél?

Cassius letérdelt mellém, a tenyerébe vette a kezemet.

– Nem volt semmilyen ajtó, amin keresztülmehettem volna. Egész este a szobádban voltál.

Elfojtottam a kitörni készülő nevetést.

– Micsoda butaság! Hiszen Lambentben voltam. Bármit el tudnék mesélni neked a kastélytól. Ott voltam, Camille-lel és a gráciákkal, és… táncoltam. Nézd csak meg a lábam!

Cassius a rongyos ruhaszegélyre nézett, a vízhólyagos lábamra, majd bólintott.

Dühítő volt a hallgatása.

– Mivel magyarázod ezt, ha nem volt semmilyen bál? Ha nem jöttél el, mert elaludtál, elfelejtetted vagy bármi ilyesmi, akkor valld csak be őszintén, Cassius! Én tudom, hogy ott voltam. Mind ott voltunk. Csak te nem!

Megfeszülő állkapoccsal felállt, és kinyújtotta a kezét.

– Azt hiszem, legjobb lesz, ha velem jössz.

– Miért?

– Kérlek, Annaleigh! A saját szemeddel kell látnod.

Óvatosan, tétovázva követtem a folyosóra. A lámpások a legkisebb fokozaton égtek, épp csak annyi fény derengett, hogy megvilágítsa a falon lógó portrékat. Korábban sosem figyeltem fel rá, milyen élettel telin csillan a testvéreim szeme, mindentudó pillantással követtek bennünket. Borzongva Cassius után szaladtam.

Megtorpant Camille szobája előtt. A nővérem ajtaja nyitva volt.

– Mit kellene látnom?

A hálószoba felé biccentett.

– Menj csak!

Sötét volt odabent, és már épp megfordultam volna, nem akartam felkelteni Camille-t, amikor észrevettem őt. Eltátottam a számat, mintha jeges vizet zúdítottak volna rám, egy csapásra magamhoz térített.

Táncolt.

A szoba kellős közepén.

Nem valaki mással, de nem is teljesen egyedül.

Karját kinyújtotta, úgy tartotta, mintha egy láthatatlan táncpartneren  pihentetné. Selyemruhája szellemként követte, ahogy körbe-körbeforgott a szobában. Szeme csukva volt, ajkán üdvözült mosoly játszott. Aludt volna?

– Camille! Mit művelsz? Mit…

Visszafordultam Cassiushoz, mintha ő jobban értené ezt az egészet. Száját komor vonallá préselte.

– Mit csinál? – kérdeztem suttogva.

– Táncol.

– De hát kivel? Camille… Megállított.

– Ne! Ha nincs magánál, akkor mindkettőtökre veszélyes lehet felébreszteni. – Megdörgölt egy vörös foltot az arcán. Megütöttem volna? – Hajlamos az alvajárásra?

Megráztam a fejemet.

– Még sosem fordult elő.

Végignéztük, ahogy Camille végrehajt egy sor bonyolult tánclépést. Ez bizony nem olyan játszadozás volt, mint ahogyan kiskorunkban táncoltunk, amikor addig pörgött körülöttünk a szoknya, míg már levegőt sem kaptunk a nevetéstől.

Hátrahajolt, mintha egy láthatatlan táncpartner döntötte volna meg. Háta annyira meggörbült, hogy tollas hajcsatja a földet súrolta. Lehetetlennek tűnt, de jobb lábát felemelte, és fájdalmas pózban egyensúlyozott a bal lába talppárnáján. Ha egy párral táncolt volna, gyönyörű lett volna ez a mozdulat. De így, hogy senki sem tartotta meg a súlyát, abnormálisnak tűnt.

Természetellenesnek.

Mintha valami megszállta volna.

Cassius a ruhám ujjánál fogva kihúzott a folyosóra. Vonakodva követtem, nem akartam magára hagyni Camille-t ilyen állapotban.

Cassius a hajába túrt.

– Hol van a kislányok szobája? A homlokomat ráncoltam.

– Ezen a folyosón.

– Mutasd az utat, kérlek!

– Ez itt Mercy szobája – mutattam a tőlünk balra álló csukott ajtóra.

Fél szemmel végig a folyosót kémleltem a vállam felett, biztos voltam benne, hogy Camille utánunk jön majd a kísérteties, egyedül eltáncolt pas de deux-jével.

– Talán jobb lesz, ha te mész be.

Bordáim alatt az aggodalom fájdalma dolgozott, ahogy megfogtam a kilincset. Mit találok majd odabent?

Mercy függönye be volt húzva, először túl sötét volt ahhoz, hogy bármit is lássak. Majd fehér alak suhant el a folyosóról beszüremlő fényben. Hátraugrottam, nekiütköztem Cassiusnak.

Camille-hez hasonlóan Mercy is álmában táncolt.

Figyeltem őt egy darabig, aztán átrohantam a folyosó másik felére Honor szobájához. Épp egy csinos piruettet hajtott végre lehunyt szemmel, száját elhúzta álmában.

Verity szobájához osontam, szúrt a szemem a ki nem ontott könnyektől. Remegő kézzel kinyitottam az ajtót, és vártam, hogy hozzászokjon a szemem a fényviszonyokhoz.

Verity félt a sötétben, sosem húzta el teljesen a függönyt, hadd süssön be hozzá a hold fénye. A szobája mozdulatlanságba burkolózott, lábujjhegyen surrantam be, imádkoztam, hogy biztonságban, az ágyában összegömbölyödve találjak rá. Cassius az ajtóban maradt, árnyalakként állt a folyosói gázlámpások fényében.

Elhúztam a baldachinfüggönyt, és legszívesebben elsírtam volna magam. Az ágyat üresen találtam, az ágyneműt érintetlenül.

– Annaleigh! – suttogta Cassius, ahogy egy apró alak elsiklott mellettem.

Verity keringőzött, léptei kecsesek voltak, jóval magabiztosabbak, mint ébren valaha. Inkább az ágyra vetődtem, csak hogy ne ütközzön nekem. Ahogy keresztülhaladt egy holdsugáron, megfordult, és rám mosolygott.

Nyitva volt a szeme. Tágra nyílt, fekete szempár meredt rám, sötét, iszamós könnyeket hullatott.

– Csatlakoznál? – kérdezte, de nem Verity hangja csendült.

Hanem azé a szörnyé a rémálmaimból, valahogyan megszállta a húgomat.

– Verity?

Az én arcomon is könnyek csorogtak. Mi történt a kishúgommal?

Cassius feltekerte a gázlámpásokat. Még mielőtt elérték volna a teljes fényüket, a Verity-lény megpördült, rámeredt, ám amikor a szoba fénybe borult, a síró nő arca eltűnt, és csak a húgom maradt. Úgy rogyott a földre, akár egy marionettbábu, aminek elvágták a zsinórjait, az egyik pillanatban még állt, a következőben pedig összevissza álló végtag- és tüllszoknyahalomként feküdt.

– Verity! – kiáltottam, és odarohantam hozzá.

Magamhoz vontam kis testét, fuldokoltam a könnyektől, ahogy kinyitotta a szemét. Már zöld volt, nem fekete, megkönnyebbülten zokogva olyan szorosan öleltem, amennyire csak mertem.

– Mit keresel itt, Annaleigh? – kérdezte mély, reszelős hangon. Éppúgy hangzott, mint az enyém, amikor Cassius felébresztett…

– Jól vagy? Minden rendben? – kérdeztem göndör tincseit simogatva, meg kellett bizonyosodnom róla, hogy valóban ő az.

– Vissza akarok aludni! – motyogta álomittasan, már csukódott is le a szemhéja.

– Ne!

Megpaskoltam az arcát, próbáltam ébren tartani, de a nyakamba fúrta az arcát, és ismét elnyomta az álom.

– Mi történik? – kérdeztem Cassiushoz fordulva. – Mi baja a testvéreimnek?

– Azt hiszem, talán… – Elhallgatott, kiugrott a folyosóra. – Hallod ezt?

Az ajtó felé billentettem a fejemet, a fülemet hegyeztem. Mintha kattanásokat hallottam volna, de csak fojtottan, túl messziről ahhoz, hogy valóban kivehessem őket.

– Az előcsarnokból jöhet? – találgattam.

– Mindjárt jövök! – vágta rá Cassius, majd magunkra hagyott bennünket.

Verity szobájának a kellős közepén ültem, úgy öleltem a húgomat. Nem mertem elengedni, biztosra vettem, hogy felállna és ismét táncolni kezdene. Biztonságban akartam tudni, magam mellett, de ahogy teltek-múltak a percek, egyre nehezebbnek éreztem, kényelmetlenül nyomta a csípőcsontomat, ráadásul mocorgott is álmában. Feltápászkodtam, feltettem ernyedt testét az ágyra.

Az álláig húztam a takarót, és figyeltem, hogyan emelkedik és süllyed a mellkasa. Táncolt a szeme a szemhéja alatt. Annyira békésnek tűnt, hogy nehéz volt elhinni, az imént még itt keringőzött a szobában, és az a valami használta a testét.

A kopogások bizonytalan kiáltásokká váltak, és léptek dobbantak, ahogy valaki felsietett a lépcsőn. Nyilván apuért szaladt.

Az ajtóhoz sétáltam, szemmel akartam tartani Verityt, de közben nem akartam lemaradni arról sem, ami odakint történik. Apu fojtott szitkozódása vegyült a lépcsőn lefelé döndülő lépteivel.

– Apu? – kiáltottam végig a hosszú folyosón. – Mi történik?

– És mindenkit felébresztettél a házban! – szidta meg Rolandot. Mindketten pizsamában voltak. – Feküdj le, kislányom! Csak üzenetet hoztak.

Üzenetet az éjszaka kellős közepén?

Hátrapillantottam a vállam felett Verityre, még mindig nyugodtan aludt. Lejjebb vettem a gázlámpások fényét – nem akartam őt teljes sötétségben hagyni –, majd kisiettem a szobából, elrohantam a testvéreim ajtaja mellett. Ha még mindig a fantompartnerekkel keringtek, hát nem akartam tudni róla.

Mire leértem az előcsarnokba, szép kis tömeg gyűlt össze a konyhai személyzetből, inasokból, cselédekből és lovászokból. Egy viharvert külsejű matrózt fogtak körbe. A férfi bőrig ázott, vállára gyapjútakarót terítettek. Mégis remegett, kis híján megfagyott odakint a hideg éjszakában. Szeme ide-oda cikázott, míg végül meg nem állapodott apámon.

– Jó uram! – kiáltotta a matróz. – Rémes híreket hozok. Valaki hajótörést szenvedett Heszperosz északi partjánál. Sokan meghaltak. Épp most próbálják kimenteni a rakományt, de a klipper gyorsan süllyed. Segítségre van szükségünk!

Apu előrelépett, a többiek pedig felhördültek a hír hallatán.

– Miért pazaroltad az időt azzal, hogy egészen idáig jöttél? Silasnak meg kell gyújtania a vészjelző fényt! A selkirki és asztreai férfiak segíteni fognak.

– Heszperoszon jártunk először, uram, de valami nincs rendjén. Ezért futott zátonyra a klipper. Nem égett a fény. A Vén Maud elsötétedett.

32

– A legfontosabb most az, hogy eljussunk a roncshoz – jelentette ki apu, fel-alá járkálva a dolgozószobájában található hatalmas kandalló előtt.

A párkány felett a családi címer lógott. A Thaumas-polip szeme csillogott a gyertyafényben, mintha jót derült volna a rémes helyzetünkön.

Cassius, Roland, a matróz és én a szoba különböző pontjain található székeken ültünk. Apu íróasztalára hatalmas, a szárazföldeket és az óceánt ábrázoló hajózási térképeket fektettek, a szélüket horgony formájú levélnehezékkel fogták le.

– Meg kell mentenünk, akit és amit csak lehet. – Apu biccentett Rolandnak. – Minden cselekvőképes férfit magunkkal viszünk, és azonnal megindulunk a Ruszalkához! – Kipillantott az íróasztal mögötti ablakon, a lenti oromfalra erősített szélkakast tanulmányozta. – Legalább a széljárás nekünk kedvez. – Megkocogtatta a térképet ott, ahol a matróz szerint a hajó a szikláknak ütközött. – Ha így marad, két órán belül odaértek.

Roland összecsapta a sarkát, és már indult is, magával vitte a matrózt.

– Apu, mi lesz a Vén Maude-dal? – kérdeztem. – Nem kellene odaküldenünk valakit, hogy megnézze, mi van Silasszal? Nem emlékszem, hogy valaha is kihunyt volna ott a fény!

Apu a székére roskadt, a ropogó tűzre meredve masszírozta a szeme alatti karikákat.

– Nem értem, mi történik! Először Eulalie, aztán a lányok. Most meg ez. Mintha… – Megrázta a fejét, szétkergette a sötét gondolatokat. Zavarodottan nézett rám, mintha most vett volna először észre igazán az este folyamán. – Mi van rajtad, Annaleigh?

– Ez… – Elhallgattam, nem mondhattam el az igazat. Apu legyintett.

– Nem számít. A Vén Maude tüzét újra meg kell gyújtani. Felébresztem Fishert. Vissza kell mennie, hogy gondoskodjon róla.

Eszembe jutott a nővéreim szobája. Fisher is ott volt velük a bálon. Vajon őt is a szobájában táncolva találjuk majd?

– Apu… van még valami, amit el kell mondanom neked – fogtam hozzá, de Cassius megmozdította a fejét, figyelmeztetett, hogy inkább hallgassak.

– Már így is rengeteg a dolga, uram – szólalt meg Cassius. – Hadd ébresszem fel én Fishert!

– Ez nagyon kedves lenne tőled. Meg kell néznem, hogy van Morella. Nagyon felizgatta magát, amikor Roland felébresztett minket. Köszönöm mindkettőtöknek!

Figyeltem, ahogy a folyosó felé indul, válla megereszkedett a túl sok tehertől.

– Merre van Fisher szobája? – kérdezte Cassius, a ránk váró feladatra vonva a figyelmemet.

– Az első emeleten, a konyha felett, a cselédtraktusban.

Felsiettünk a lépcsőn, félreugorva, amikor Roland egy csapat álomittas inassal a nyomában lecsörtetett mellettünk.

– Azt mondtad, ott volt veletek a bálon?

Bólintottam, ahogy végigvezettem Cassiust a gyér fényben fürdő folyosón. A falak hófehérek voltak, az ajtókon egyszerű bronzkilincs kapott helyet. Gyerekként jártam egyszer Fisher szobájában. Hanna jól felpofozta, amikor kiderült.

– Olyan lesz, mint Camille és a többiek?

– Fogalmam sincs – válaszolta Cassius. – Őszintén nem tudom, mire számítsak ma este.

– Én is… olyan voltam? – kérdeztem, amint megtorpantam Fisher szobája előtt.

Nem akartam elképzelni saját magamat, ahogy ott pörgök-forgok és fájdalmas pozíciókba hajlítom magamat, ahogyan a testvéreim. Legszívesebben zokogásban törtem volna ki a gondolattól, hogy a síró nő ilyesmire kényszerített.

– Igen – erősítette meg a feltevésemet Cassius halkan. – Azt hittem, valami rémes tréfa, de aztán betáncoltál a holdsugár alá, és megláttam az arcodat…

– Fekete volt a szemem? – kérdeztem.

Elképesztően vékonynak és fojtottnak tűnt a hangom.

– Lehet, hogy csak az árnyékok miatt… de rémes volt, Annaleigh! Mintha egyszerűen… megszűntél volna létezni. Annyira megijedtem, hogy elveszítettelek.

Megragadtam a kezét, a számhoz emeltem.

– Itt vagyok. És még mindig a tiéd. Cassius ajka mosoly árnyékával görbült.

– Az enyém? Tényleg?

– Senki másé – bizonygattam, és ismét csókot leheltem az ujjaira.

Magához húzott, puszit nyomott a fejem tetejére. Így akartam maradni, az ölelése melegében és biztonságában, de nem húzhattuk tovább az időt. A Vén Maude-ban ismét égnie kellett a tűznek.

Reszketegen kifújtam a levegőt, és elléptem Cassius mellől.

– Túlságosan félek ahhoz, hogy kinyissam ezt az ajtót.

– Majd én – mondta.

Elfordította a kilincset, belökte az ajtót. Pillanatnyi habozás után belépett.

– Cassius? – szóltam be, amikor már fülsiketítővé vált a csend. Bedugtam a fejemet, hunyorogva kémleltem a sötétséget.

Hamarosan kivehetővé vált az alacsony, keskeny ágy, rajta a takarót gondosan elrendezték, és egy kis íróasztal is állt odabent székkel. Fisher ruhái egy sor akasztón lógtak a falon. Őt magát sehol sem láttam.

– Nincs itt.

– Talán Roland magával vitte?

– Láttuk volna, amikor lement a lépcsőn a többi férfival – válaszolta Cassius a folyosóra mutatva.

– Talán hallotta a felbolydulást, és még korábban lejött – találgattam hangosan gondolkozva.

Kisimítottam az arcomból a tincseket, amik kicsúsztak felcsavart hajamból. Egyszerűen nem fért a fejembe. Mikor vált az ébrenlét ilyen iszonyú rémálommá?

– Gondolod, hogy a barlangban van? Talán lement a bál miatt, és…

– Nem volt semmilyen bál – mondta el újra határozottan. – Nincs a barlangban. Megnéztem, amikor rájöttem, hogy nem jössz le. Üres volt. Nem volt senki ott, semmilyen bál, semmilyen mágikus ajtó. – Felsóhajtott. – Bárhol lehet épp, de nincs időnk őt keresni. Meg kell gyújtani a jelzőfényt. Amint lehet.

– Talán meg tudom gyújtani. Cassius meglepetten nézett rám.

– Te?

– Apu gyakran elvitt a Vén Maude-ba, amikor kicsi voltam. Azt hiszem, mindenre emlékszem, amit Silas mutatott.

– Vegyél fel melegebb ruhát, és találkozzunk a kertben, messze a fáktól! Siess!

Felvontam a szemöldökömet. Ugyanezt mondta aznap éjjel is, amikor elutaztunk a hét hold házába.

– Heszperoszra megyünk.

33

Előbb hallottam meg a hullámokat, mintsem rádöbbentem volna, hogy elhagytuk Saltent.

Nem szoktam hozzá Cassius gyors utazási módszeréhez, és egy darabig még belekapaszkodtam, nehogy elveszítsem az egyensúlyomat. A szememet kinyitva azonnal felfigyeltem a Vén Maude-ra, csigájának vidám fekete-fehérjét jégréteg tompította, a korlátokról jégcsapok százai lógtak. Fagyott fogaknak tűntek a csillagfényes sötétben.

Olyan különösnek tűnt most, hogy a jelzőfény nem ragyogta be az éjszakai égboltot, néma porhüvelyként meredt Salannra vak, élettelen szemével. Még sosem láttam ilyen sötétnek a szigetet. A hold alacsonyan függött az égen, de sötét felhőfoszlányok rohantak el előtte. Vihar közeledett.

A sziget keleti végébe érkeztünk meg, messze a Vén Maude-tól és Silas házikójától. Sietve megindultam a keskeny ösvényen, végig Silast kerestem. Nem hagyta volna, hogy kialudjon a fény. Valami rémes dolog történhetett.

Mélyen alattunk húzódott a partvonal, a fekete homokot kavargó hó fedte. Rengeteg időt töltöttem itt gyerekként, úgy ismertem ezt a szigetet, akár a tenyeremet. Bár aggodalom és kimerültség szorította a mellkasomat, nagyot dobbant a szívem az ismerős sziklák és szirtek láttán.

Egy kanyar után már majdnem a világítótorony sziklájánál jártunk.

– A mindenit! – mormolta Cassius a végtelen óceán láttán.

Elmosolyodtam, örültem, hogy lenyűgözőnek találja. A Maude szikláját hullámok ostromolták, a levegő megtelt zúgással és sóval. Ameddig csak a szem ellátott, fehér tajték pöttyözte a vizet, és odakint, a tenger felett vaskos takaróba gyűltek a felhők. Villámlás cikázott végig közöttük, szörnyű vihart ígért. Még több hó hullik majd az éjszaka folyamán Saltenre.

Cassius lassan körbefordult, felmérte a szigetet maga körül, és felnézett az óriási épületre.

– Az meg mi?

Követtem a pillantását a világítótorony tetejéig.

– Villámhárító. Magához vonzza a villámokat, hogy megvédje az épület többi részét.

– Ma este biztosan rengeteg haszna lesz. Különös, hogy így villámlik hóvihar idején, nem?

Hunyorogva kémlelt körbe a süvöltő szélben.

Silas háza a domb aljában állt. A Kaleic-tenger heves szele miatt keskeny, vastag üvegű ablakok sötéten meredtek az éjbe.

– Odabent kell, hogy legyen a kulcs – mondtam. Képtelen voltam elszakítani a tekintetemet az ablakokról. Olyan érzésem volt, mintha valami visszanézett volna ránk. Igyekeztem elbújni a sálam mögött. – Silas egy kampón tartja a konyhában.

Az oldalsó ajtón léptünk be a kunyhóba, egy előszobába érkeztünk. Egy nedvszívó lábtörlő felett magas szárú csizmák sora lógott fejjel lefelé a hosszú akasztókon, és egy egykor fekete, de mostanra a sótól több helyen elszíneződött hosszú, nehéz felöltőt aggattak a fogas legfelső akasztójára.

– Nem ment volna ki enélkül – mormoltam a súlyos felöltő kopott gyapjúanyagát tapogatva. – Silas? – kiáltottam hangosan. – Annaleigh Thaumas vagyok. Itt van?

Mozdulatlanságba merevedtünk, de csak az egyre erősödő szelet hallottuk odakint. Elszáguldott a ház mellett, mély süvöltéssé változott.

– Azt mondtad, a konyhában van a kulcs, ugye? – kérdezte Cassius beljebb terelve.

A kis szalon közepén, egy asztalon viharlámpa állt, gyufáért tapogatóztam. Próbáltam elképzelni Fishert és Silast a kopott karosszékekben, a tűzhely mellett kucorogva, ahogy előbb egyikük, majd másikuk ellenőrzi a jelzőfényt. Vajon kártyáztak, hogy múlassák az időt? Énekeltek, elképesztő történeteket meséltek? A kanóc lángra kapott, meleg derengése elűzte az éjszaka rémségeinek egy részét.

A lámpával felszerelkezve gyorsan megtaláltuk a hátsó ajtó mellett lógó vaskulcsokat. Ahogy lekaptam a szögről, nyikorgás hangzott fel felettünk, mintha valaki egyenetlen deszkára lépett volna odafent.

– Silas? – kiáltottam. – Ön az? – Cassiushoz fordultam. – Menjünk fel, nézzük meg! Mi van, ha rosszul lett?

– Majd én – ajánlkozott, és már az emeletre vezető rozoga lépcsőt fürkészte. – Te maradj csak itt!

Az újabb nyikorgás hallatán a fejemet ráztam.

– Engem ismer Silas. Jobb, ha én is megyek.

Cassius átadta a lámpát, és felkapott egy piszkavasat a kandalló mellől. A föld felé sújtott vele, próbálgatta a súlyát.

– De azért maradj mögöttem! A biztonság kedvéért.

– Ezt meg hogy érted? – kérdeztem, ahogy felosontunk a lépcsőn.

– Ha mégsem Silas lenne az – sziszegte halkan.

Lenyeltem az utolsó néhány lépcsőfoknál rám törő félelemhullámot.

Három szoba volt az emeleten. Mindegyik ajtót csukva találtuk. Cassius belökte a hozzánk legközelebb állót. Fisher üres hálószobája volt az.

A második Silas dolgozószobájának bizonyult, tele könyvekkel és nyilvántartásokkal. A félig nyitott ablak alatt régi földgömb állt. A beszökő szél megpörgette, csikorogva forgott rozsdás tengelyén. Imádkoztam, hogy ez legyen az a hang, amit odalent hallottunk.

Az utolsó helyiség Silas hálószobája volt. A földön tornyokban álló könyveket leszámítva már-már spártaian üres volt. Az egyszerű pamutfüggönyöket elhúzták, lenyűgöző kilátás nyílt a Vén Maude-ra. Az ablakkal szemben egy széles bronzágy állt.

– Ó, Silas! – suttogtam, ahogy felfigyeltem a sötétkék-fehér takaró alatti mozdulatlan alakjára.

Alápárnázva feküdt, mellkasán nyitott könyv hevert. Ráncos, megviselt arca olyan békésnek tűnt, hogy akár szundikálhatott is volna. De nem mozdult, és savanyú szag terjengett a levegőben, facsarta az orrunkat. Valószínűleg ágyba bújt egy vagy két napja, miután éjszaka hosszasan őrizte a tüzet, és többé nem ébredt fel.

Kinéztem az ablakon a Vén Maude-ra. Mintha aggodalmasan pillantott volna be, de nem segíthetett régi barátján. Reméltem, hogy Silas az imádott világítótornyot látta utoljára, mielőtt lehunyta a szemét. A sírás kerülgetett, ahogy felidéztem féloldalas mosolyát és nyers, ugatásszerű nevetését.

Cassius Silas pulzusát kereste, de nem sokáig próbálkozott ezzel, már húzta is Silas arcára a takarót. Lábujjhegyen kiosontunk a hálószobából, és óvatosan becsuktuk magunk mögött az ajtót, mintha attól tartottunk volna, hogy valamiképpen felébresztjük.

– Pirkadatkor el kell küldetnünk a főtengerészért – mondtam odalent, a földszinten. Érzelmekkel teli, szomorkás hangom megremegett. – És Fisherért is, persze.

– Sajnálom, hogy elhunyt, Annaleigh – felelte Cassius, és gyengéden megszorította a vállamat. – De úgy tűnt, szép, hosszú életet élt.

– Ugye szerinted sem szenvedett?

Cassius letörölte a könnyeket az arcomról, magához ölelt.

– Biztos vagyok benne, hogy nem.

– A Vén Maude talán kifogyott az olajból, és azért hunyt ki a jelzőfény.

A zsebembe nyúltam, kitapintottam a kulcsokat.

– Tudod, hogyan kell feltölteni? Bólintottam.

– Silas mindig velem cipeltette fel az olajjal teli vödröt a lépcsőn. Azt mondogatta, hogy a fiatal térdek feleannyi idő alatt végeznek, és nem is terheli meg őket annyira a feladat.

– Akkor siessünk! Miután lecsap a vihar, nem fogom tudni visszajuttatni magunkat Highmoorba.

Ismét a fejemre húztam a sálamat, bedugtam a végeit, nehogy a szél belekapaszkodjon.

– Viharban nem tudsz utazni?

– Villámláskor nem. Túl kiszámíthatatlan.

– Akkor ne vesztegessük itt az időnket! – Megragadtam a kilincset, felkészültem rá, hogy a fészer felé rohanjak. Silas ott tartotta a lámpaolajjal teli óriási hordókat. – Mehetünk?

Kiléptünk a szélbe. A levegő időközben tovább hűlt, a szél fütyülve süvített végig a szigeten, hópelyheket sodort a szemünkbe. Kinyitottam az ajtót, előkotortam egy régi bádogvödröt, és háromnegyedig töltöttem. A lámpaolaj éles szaga szúrta az orromat.

– Nem kell több? Majd én felviszem. Ne törődj a súlyával! – ajánlkozott Cassius.

– Ennél több nem fér a tartályba – feleltem, elzárva a hordó csapját. – Ezzel pár napig kitart majd a láng, legalább addig, amíg Fisher visszajön. Gyere!

Megindultunk a Vén Maude felé, óvatosan kerülgettük a jeges foltokat a sziklába vájt fokokon. A küszöbön megtorpantam, kidörgöltem a szemembe szálló koszt. Hirtelen jött széllökés söpört végig a világítótorony mellett, hangos csattanással bevágta az ajtaját. Döbbenetemben elejtettem a lámpást. A gömb összetört, a lángok mohón emésztették az olajat. Fény villant, majd teljes sötétség telepedett ránk.

– Úgy sajnálom! – kiáltottam, és Cassius felé nyújtottam a kezemet. – Eltalált az ajtó, és…

– Semmi baj – nyugtatott. Megfogta, és biztatóan megszorította a kezemet. – Biztos van egy másik lámpa a kunyhóban.

– Nincs időnk visszamenni. Mindjárt itt a vihar. Van egy lámpás félúton a lépcsőn. Felmegyek, meggyújtom. Maradj itt addig, nehogy kiöntsd az olajat!

Halvány csillagfény szűrődött be a világítótoronyba a fenti ablakokon keresztül. A csigalépcső korlátja alig látszott.

Megragadtam, és a lábammal kitapogattam az első lépcsőfokot, majd a következőt, és az azután következőt.

Egyik kezemmel végig a korlátot fogtam, hogy biztosan mozogjak a sötétségben, a másikkal a durva kőfalat tapogattam, a lámpást kerestem.

Már húsz foknál jártam, amikor valami végigsimított a hajamon, egy fantomérintés, amitől földbe gyökerezett a lábam.

– Táncoljunk! – suttogta egy halk hang a fülem mögött.

– Cassius? – kiáltottam.

Úgy döntött volna, hogy ő is megindul felfelé, ahelyett, hogy megvárná a fényt?

– Igen?

Hangja odalentről, az épület közepéről érkezett.

A korlátba kapaszkodva meglengettem a kezemet a sötétben, biztos voltam benne, hogy mindjárt eltalálok valakit – valamit –, és felsikoltok. De csak a hideg, nyirkos levegő fogadott.

– Táncoljunk! – ismételte a hang könyörögve.

– Ha… hallod ezt? – kérdeztem, nagy nehezen fékezve a hangom remegését.

– Semmit sem hallok a széltől – válaszolta. – Felmenjek?

Ujjaim a kis üveggömböt érintették, és legszívesebben elsírtam volna magamat megkönnyebbülésemben. Ügyetlen mozdulatokkal kinyitottam a kis ajtót, megkerestem a kanócot. Mielőtt elhúztam a gyufát a falon, az a rémisztő érzésem támadt, hogy amint megteszem, a síró nőt látom majd magam előtt. Megrémülök, lezuhanok a fémlépcsőn, és törött, véres végtagokkal érek földet.

De egyedül voltam, ahogy a kanócon láng lobbant, halvány fény melengette a lépcsőt. Cassius vödörrel a kezében nézett fel rám.

– Jól vagy? – kérdezte, megkerülve a törött lámpa üvegszilánkjait.

Bólintottam.

– Csak a képzeletem űzött velem csúf tréfát egy pillanatra. Az olajat cipelve megindult felfelé a csigalépcsőn.

– A ma este történtek után cseppet sem csodálkoznék ezen. Hová visszük ezt?

Felmutattam a világítótorony lépcsőházában, oda, ahol a spirálisan futó lépcső egyre szűkült, akár egy kagylóhéj csigamintája.

– Egészen a tetejére, az őrszobába. Ott van a jelzőfény alapzata.

Cassius egy pillanatra letette a nehéz vödröt, és megtörölte a homlokát.

– Menj csak előre!

* * *

Letettem a lámpát az őrszoba asztalára, és ellenőriztem a jelzőfény tartályát. Üres volt.

– Fel kell húznunk a dugattyút, aztán beleönteni az olajat – magyaráztam a kart tekerve. Amint a súly megemelkedett, szóltam Cassiusnak, hogy öntse bele az olajat, végül pedig visszaeresztettem a súlyt. – A dugattyú húzza fel az olajat ezen a vezetéken keresztül – mutattam a karzat égőjéhez vezető rézcsőre.

– Ahogy a kanóc égeti az olajat, a tartály pótolja is.

– Egészen addig, amíg ki nem fogy – tette hozzá Cassius, lerakva a vödröt.

– Pontosan. Most már csak meg kell gyújtanunk az égőt, és megint ég majd a jelzőfény.

Cassius kinézett az egyik ablakon, a vihart kémlelte.

– Még pont van elég időnk.

– Maradj itt, hátha megint le kell ereszteni a dugattyút, hogy rendesen folyjon az olaj! – kértem, és a lámpát Cassiusnál hagyva felsiettem a lépcsőn.

A karzat csupa sötét árnyék volt, de csak eltaláltam a jelzőfényig és a lámpáig. A szoknyámat az ujjaim köré csavartam, nehogy a bőrömön található zsírtól az üveg egyenetlenül melegedjen fel és szétrobbanjon, majd elhúztam a lemezt, és meggyújtottam a kanócot. Sercegve kelt életre, remegett, ahogy a dugattyú feltolta lentről az olajat. Amint a láng megnőtt és biztosan égett, visszatettem a helyére az üveget, és tanulmányozni kezdtem a forgatható tükröket. Ingás rendszerrel működtek, valahogy úgy, ahogyan egy állóóra.

– Mi a helyzet? – kérdezte Cassius.

A jelzőfény lángja épp annyi fényt adott, hogy lássam őt a padló nyílásán keresztül. Letérdeltem, lemutattam a lyukon.

– Látod azokat a láncokat melletted? Húzd fel teljesen a súlyt, és told el a reteszt! Az majd beindítja a tükröket, és megindul a villogás.

A sötétben hunyorogva figyeltem, ahogy dolgozik, közben pár másodpercenként ellenőriztem a kanócot, hogy még mindig biztos lánggal ég-e. Megmozdítottam az egyik üveget, és azonnal megvakítottam magamat, ahogy a helyiségben számtalan tükör erősítette fény villant.

– Sikerült! – kiáltottam a szememet dörgölve.

Tucatnyi élénk színű pötty táncolt a szemem előtt, az égvilágon semmit sem láttam. Hallottam, hogy Cassius megindul felfelé a lépcsőn, ő is szemügyre akarta venni a munkánk gyümölcsét.

– Vigyázz a villanásra! – figyelmeztettem.

Ha Silas itt lett volna, a földön fetrengve nevet az amatőr hiba láttán.

– Annaleigh?

Kihallottam Cassius hangjából az aggodalmat. Hunyorogva épphogy ki tudtam venni az alakját a lépcsőn. Csillagok táncoltak körülötte.

– Annaleigh, gyere ide!

– Mi? Miért?

Elnézett mellettem, a bokámnál lévő alakra. Megfordultam, és sikoly szakadt ki a mellkasomból, kettéhasította a világot.

Fisher hevert a földön megmerevedett, kifacsart tagokkal, bomlástól elszíneződve.

34

A fadeszkákhoz csapódott a térdem, ahogy a földre zuhantam. Próbáltam eltakarni a számat, de az égvilágon semmi sem állhatta a belőlem előtörő torokhangú, fuldokló sikolyok útját. Fisher nyaka rémisztően félrebillent, ízületei természetellenes szögben álltak. Tejfehér szempár meredt rám a beesett szemgödrökből. Tudtam, hogy nem lát, mégis mintha megváltásért könyörgött volna.

– Fisher? – zokogtam a holttest felé kúszva.

Remegő kézzel felé nyúltam, hogy segítsek rajta, de aztán hátrazuhantam. Rajta már senki sem segíthetett. Rég meghalt. A rothadó hús iszonyú bűze mindent elárasztott, megülte a nyelvemet, a torkomat. Hányinger hulláma szaladt fel a számig, megfordultam, kiköptem.

– Nem értem! – nyögtem.

Cassius azonnal mellettem termett, átölelt, elhúzott a gyerekkori barátom bomló holttestétől.

– Öt órája sincs, hogy láttam őt! Hogy lehetséges ez?

Halk kuncogás hallatszott az árnyékok közül, mintha magától Fishertől érkezett volna. Egyre hangosabbá és hangosabbá vált, győzedelmes hahotává torzult. Cassius talpra rántott, maga mögé lökött, hogy védelmezhessen, és előhúzott egy rejtett tőrt a csizmájából.

– Ki van ott? – követelt választ pengéjét a holttestre fogva. – Mutasd magad!

Lehetetlennek tűnt, de Fisher mellkasa megmozdult, a karja lecsúszott a testéről, hangos csattanással ért földet.

– Fisher? – leheltem, reménykedve, hogy talán valamiképpen mégis életben van.

A kar megfeszült, kicsavarodott, a lába pedig próbálta feljebb tornászni a teste alsó részét a földről. Nem tudta megvetni sehol, kénytelen volt újra meg újra kinyomni magát, próbálgatta az erejét. A másik karja is megrándult mellette, a hátára fordult ráknak tűnt, ami próbálja visszanyerni az uralmat a teste felett. Felsőteste oldalra tekeredett, rángatózott, izmok és inak reccsentek, roppantak, pattantak a fájdalmas szögektől.

Halk, éles nyüszítés tört elő a mellkasomból, ahogy Cassius mögött bujkálva az oldalába kapaszkodtam, magamhoz láncoltam őt. Ő valódi volt. Itt, mellettem. Minden más iszonyú rémálomnak tűnt, amiből hamarosan felébredek.

Fisher kiegyenesedett, pedig a lába látszólag túlságosan elrothadt már ahhoz, hogy megtartsa a súlyát. Térde megrogyott, a háta meghajlott, otrombán állt. Egy pillanatig üres, jéghideg pillantással fürkészett bennünket, majd köhögni kezdett.

Sűrű, undorító slejm repült ki a szájából, szurokként tarkította a földet. Teste beleremegett az erőfeszítésbe, próbálta kiköpni azt, ami a torkában ragadt. Amikor ajkai kezdtek kettéválni, szétnyíltak, akár a felpöndörödő fakéreg, Cassiusnak nyomtam az arcomat, erős hányinger kerülgetett. Nem akartam látni, mi történik ezután.

De azt hallottam, ahogy a nagyon is halott barátom levegőért kap, nyög, öklendezik, és küzd az idegen testtel. Tocsogó hanggal valami iszonyú zuhant a padlóra. Nem tudtam megállni, kilestem Cassius válla felett.

Fisher teste szétnyílva hevert, a darabjai rettenetes robbanás következtében szerteszét szálltak. A rémes látvány kellős közepén egy nő állt, háttal nekünk. Belsőségekkel borítva ide-oda forgatta a nyakát, az izmait próbálgatta, élvezte, hogy végre kiszabadult a szűk helyről.

Lassan megfordult, körbenézett. Amikor észrevett bennünket, sötét szája mosolyra húzódott, pedig iszamós könnyek csorogtak az arcán.

Iszonyú, fekete tekintete összekapcsolódott az enyémmel.

– Táncoljunk!

– Kosamaras? – kapott levegő után Cassius.

– Üdv, unokaöcsém! – felelte a síró nő, és hunyorogva ránézett. Riadtan eltátottam a számat.

– Te ismered ezt a… valamit?

– A nagynéném. – Cassius leeresztette a tőrt, végre összeillesztette a számomra továbbra is homályba burkolózó igazság darabkáit. – A bálok, a tánc… Mind te voltál?

A síró nő tekintete vadnak tetszett a lüktető fényben.

– Igen, igen. Talán az eddigi legszebb munkám. Persze, még nem értem a végére. – Oldalra billentette a fejét, úgy nézett el Cassius mellett rám. – Remélem, nem ragaszkodsz túlzottan hozzá. Ő a következő a listámon.

– Lista? – kérdeztem vissza. – Cassius, mi folyik itt?

Minden egyes porcikám arra ösztökélt, hogy meneküljek, rohanjak le a lépcsőn, ki a hidegbe, messzire ettől a lénytől, biztonságba.

De biztonságban voltam-e bárhol? Ezen a szigeten nem, és Highmoorban sem, semmiképp. És a sebesen közeledő viharban a tenger is veszélyes lenne. Az égvilágon sehová sem menekülhettem.

– Kosamaras – suttogtam, elismételve a nevet, amin Cassius szólította. Hallottam már korábban. Előkotortam az emlékeimet mindarról, amit gyerekként az istenekről tanultam, addig töprengtem, míg rá nem döbbentem. Kosamaras Versia féltestvére, nem éppen istennő, de határozottan halhatatlan. – Az őrület hírnöke.

Végigfuttatta a nyelvét hegyes végű fogain.

– És a rémálmoké – tette hozzá. – A rémálmokról mindenki megfeledkezik. Nem kellene, hogy zavarjon, tudom, de valójában az a kedvencem. – Kitárta a karját, Fisher szerteszét heverő darabjaira mutatott. – Annyira ügyesen csinálom!

– Mit keresel itt? – förmedt rá Cassius.

Kosamaras felnevetett, undok, csattogó torokhangon, mint ahogyan a kabócák keresik a párjukat.

– Megidéztek, édes fiam, mi másért lennék itt?

– Ki?

– Tudod, hogy ezt nem árulom el neked, drága unokaöcsém. – Elsuhant mellette, egyenesen felém tartott, én pedig kis híján felbuktam a saját szoknyámban, úgy menekültem előle. Az egyik ablaküveghez nyomott, testét az enyémhez szorította. Meglepően hideg volt, libabőrös lett tőle a karom. – Milyen jól éreztük magunkat, igaz, kicsi Thaumas lány? Mindig is te voltál a kedvenc táncpartnerem!

A tenyerébe vette az arcomat, végigsimított az arcélemen.

– A tánc? – Minden egyes porcikám sajgott, úgy próbáltam kiszabadulni a szorításából, de erősebb volt, mint amilyennek tűnt, béklyóként szorította a csuklómat. – A bálok nem is voltak valódiak? Egyetlenegy sem?

Kosamaras vidáman felnevetett.

– Csak kezded megérteni! – Visszafordult Cassiushoz. – Ami igaz, az igaz. A kis kedvesedet sokkal nehezebb volt átverni, mint a testvérei nagy részét. A fiú kénytelen volt adni neki valamit minden egyes alkalommal, különben nem aludt volna elég mélyen ahhoz, hogy álmodjon. Bort, teát, pezsgőt, valamit. – Visszafordult hozzám. – De végül mindig táncba vittelek!

– Elkábíttattál Fisherrel?

Oldalra taszította az arcomat, és visszaröppent a jelzőfényhez, olyan volt, akár egy molylepke a lánggal.

– Ő? – fordult vissza ahhoz, ami Fisherből maradt. – Nem ő volt. Valójában nem. Hetek óta rothadó húscafat, semmi több. Én – húzta el a szót önhitten – irányítottam mindent.

– Az nem lehet! Hiszen életben volt, az imént láttam…

– Azt láttad, amit látni akartál! – csattant fel, hangjából eltűnt mindenfajta derű. A szeme körül sötét pókhálószerű erek lüktettek dühödten, friss könnyek hulláma csordult végig az arcán, megállás nélkül hullottak alá. – Minden, amit láttál, minden, amit tettél, az én művem volt. – Cassiusra pillantott. – Vagyis majdnem minden. Villámlás cikázott végig a Vén Maude mellett, belecsapott a sziklákba alattunk a mélyben. Szívem szerint zokogtam volna. Megérkezett a vihar, és amíg véget nem ér, itt ragadtunk Heszperoszon.

– Szóval táncolni küldted a lányokat – jegyezte meg Cassius. Ha észrevette is a villámot, hangja semmit sem árult el.

Láttam, hogy még mindig a kezében van a tőr, ernyedten lógott az oldala mellett, és átvillant az elmémen a gondolat, hogy ellopom tőle, majd Kosamaras mellkasába mélyesztem. Csakhogy egy darab fém nem árthat egy halhatatlannak, és megremegtem a gondolatra, vajon mit tenne velem, ha feldühíteném.

– Igazán lenyűgöző cselszövés, biztosra veszem, hogy felettébb kifinomult terv. De nem értem, mit akarsz ezzel elérni. Miért küldted őket csinos ruhában csodás kastélyokba táncolni? Nem igazán a te stílusod.

Kosamaras átlépett Fisher bokáján, és kinézett az ablakon. Megkocogtatta, véres foltot hagyott maga mögött az üvegen.

– Tudom, mit művelsz, unokaöcsém, próbálsz többet kihúzni belőlem, mint amennyit tudnod kellene. – Vállat vont. – Nem mintha bármelyikőtöknek is hinnének, nem igaz? Hiszen ott vagyok az elméjükben. – Kellemes keringődalt dúdolt, körbetáncolta Fisher darabjait. – Elismerem, részben azért volt ilyen vonzó számomra ez a feladat, mert annyira bonyolult. Egyszerre nyolc lány látomásait irányítani úgy, hogy ne jöjjenek rá… Olyasfajta kihívás volt, amire nem mondhattam nemet! És mind annyira ábrándos volt, majd elaléltak! Tökéletesnek tűnt. Csecsebecsékkel és csillogással magamhoz vonzottam őket, hadd legyen úrrá rajtuk a saját őrületük!

Újabb villám ragyogta be az eget, jóval világosabb volt, mint a Vén Maude fénye.

– Kettő már a halálba táncolta magát – folytatta büszkén. – Ki egyenesen a hidegbe, mintha valóban elmebajosak lennének, addig forogtak körbe-körbe, míg végül teljesen megfagytak. – Visszapördült hozzánk. – Ez pedig itt… Közel jár hozzá, annyira nagyon közel, Cassius! Cseppet sem csodálkoznék, ha hamarosan kioltaná az életét. Látnod kellene, hogy vonaglott! Tetszett a teknős, Thaumas lány? Külön neked készítettem.

– Miféle teknős? – kérdezte Cassius, és felém fordult, hogy rám nézzen.

Tekintete megtelt aggodalommal.

– Te ölted meg Rosalie-t és Ligeiát – mormoltam, ügyet sem vetve Cassiusra, ahogy felidéztem azt az iszonyú napot, amikor abban a reményben rohantam keresztül az erdőn, hogy életben találom őket. – A harmadik nyom a hóban a tiéd volt.

– A szó szoros értelmében az övé – mutatott Kosamaras Fisherre. – Nagyon régóta benne voltam.

Rengeteg gondolat kavargott az elmémben, egyre sebesebben és sebesebben, elhalványultak, majd kiélesedtek, mind a figyelmemet követelte. De a szavai hallatán mind elnémultak.

– Milyen régóta? – sürgettem a választ jóval határozottabb hangon, mint amilyennek éreztem magamat. – Mióta műveled ezt velünk?

– Annaleigh! – figyelmeztetett Cassius, már emelte a kezét, hogy megállítson.

– Nem, jogomban áll tudni! Azt mondod, te ültetsz képeket a fejünkbe… Ezt látta Elizabeth? Mind azt hittük, megőrült kissé, de valójában végig te voltál? Fishert használtad, hogy lelökje Eulalie-t a szikláról? Octaviát a létráról? Mikor jött el a pont, amikor már nem a barátom volt, hanem az a valami? – mutattam a rothadó testrészekre. – Hány testvérem vesztette életét miattad?

– Ti, halandók olyan nevetségesek vagytok, annyira odáig vagytok a saját fontosságotok szánalmas kis gondolatától. Kinek képzeled magad, hogy így kérdőre vonsz?

– Tudni akarom!

Összehúzta a szemét, mozdulatlanul töprengett, majd csúszó, rebbenő folttá változott.

Egyetlen szempillantás alatt rám vetette magát, foltos combja a mellkasomat nyomta. Térde a kulcscsontomba mélyedt, elzárta a levegő útját. Bár kisebb volt nálam, mégis szétnyomott, olyan erővel szorított a fadeszkákhoz, hogy úgy éreztem, szétroppanak a csontjaim. Ahogy előrehajolt, két óriási molylepke – épp olyanok, amiket aznap éjszaka a galériában láttam – mászott elő a hajából. Végigkúsztak a homlokán, majd kinyújtották görbe lábukat, hogy a hajamba akaszkodjanak. Poros szárnyukkal végigsimítottak rajtam, és éreztem, ahogy az egyik csavaros nyelve kitekeredik, végignyalja az arcomat.

– Csak kettő – sziszegte. – Egyelőre. – Derűsen felhorkant. – Meg az a kis órás.

Cassius ismét felemelte a tőrt.

– Ereszd el, Kosamaras!

A nagynénje végigmérte és nevetett, egyre csak záporoztak a könnyek az arcáról.

– Talán most rögtön végzek ezzel a lánnyal itt. Hiszen olyan sokat tud!

Erősödött a szorítása, és felnyögtem, újra meg újra elsötétült előttem a helyiség.

– Kérlek! – Cassius hangja megremegett, gyötrelem csendült benne. – Ez a lány a legfontosabb számomra ezen a világon. Mondd meg, mit kérsz az életéért cserébe, és a tiéd!

Még mielőtt a bordáim megrepedtek volna, Kosamaras legördült rólam, és a helyiség másik felébe vonult, mintha az égvilágon semmi sem bosszantotta volna fel az imént. Próbáltam felülni, levegő után kapkodtam. Cassius hozzám rohant, a hajamat simogatta, kitapintotta a szívverésemet, nyugtató semmiségeket suttogott. Tudtam, hogy a homlokomhoz nyomja az ajkát, de valójában nem éreztem. Teljesen elhűltem.

– Ne ajánlgass semmit! Úgysem mentheted meg. Csak rossz vége lesz. Számodra meg aztán főleg – kacsintott rám.

– Mindent elmondok a testvéreimnek! Tudni fogják, hogy ne…

– Hogy ne mi? Ne aludjanak? Ne álmodjanak? Ezen már túl vagyunk, Thaumas lány! Most, hogy idebent vagyok – piruettezett vissza hozzám, hogy megkocogtassa a homlokomat –, nem kell aludnod. Nem kell álmodnod. Mindenhol veled vagyok.

Rémülten figyeltem, ahogy leválik róla a bőr, véres nyomokat hagyott mindenen, amihez csak hozzáért. Köztük rajtam is.

Cassius félresöpörte a nagynénje kezét.

– Ki idézett meg? Ki kezdte ezt az egészet?

Mennydörgés rázta meg a szigetet, dühödten, vadul zörgette a karzat üvegtábláit. A jelzőfény lángja megrebbent, kísérteties táncot lejtett a huzattal. Az árnyékok fenyegetően megnyúltak, majd visszahúzódtak. Mintha…

– A sárkányférfi – suttogtam. – Tudom, ki idézett meg – emeltem fel a hangomat. – A férfi a háromfejű sárkánnyal.

Cassius elsápadt, Kosamarasra villant a szeme.

– Háromfejű sárkány? Egy szélhámos? Igaz ez?

Ismét magamon éreztem Kosamaras fekete pillantását, újfajta érdeklődéssel fürkészett.

– A kedvesed többet lát, mint gondoltam. Ostoba volt, hogy ő is eljött táncolni.

– Ki? – követelt választ Cassius. – Mondd ki!

– Viscardi – felelte Kosamaras reszelősen, elhúzva az sz és az r hangokat.

Mennydörgés morajlott felettünk, visszhangozta a kiejtett betűket.

– Az lehetetlen! A Thaumasok sosem kezdenének vele! Kosamaras arcán természetellenesen széles mosoly terült szét.

– Látszik, milyen keveset tudsz, unokaöcsém! Gondolod, hogy abban a házban mindenki olyan remek ember, a közösség oszlopos tagja? Szükség volt Viscardira. Hát megidézték őt.

– Legyen elég ennyi, Kosamaras! Tudom, hogy hallgat rád. Ha valaki képes meggyőzni őt, az te vagy.

Kosamaras hátravetett fejjel nevetett.

– Ez a legizgalmasabb alku, amiben valaha részem volt, és gondolod, hogy véget vetek neki, csak azért, mert szépen kéred?

Nem. – Szünetet tartott, valami olyasmit hallgatott, amit mi nem érzékeltünk. – Békén hagyom a lányt…

– Köszönöm, Kosamaras – kezdett hálálkodni Cassius.

– …erre az egyetlen éjszakára – folytatta. – De ha eljön a hajnal, többé nem köt az ígéret. – Felém fordult, friss könnyek hullottak a szeméből, feketére festették a száját. – Annyira jól fogjuk érezni magunkat, te meg én! Annyira… nagyon… jól! Ég veled, drága Annaleigh! Álmodj velem! – Megérintette az orromat, majd eleresztett. – Játszadozz vele, amíg teheted, unokaöcsém!

– Valamivel csak rá lehet venni, hogy véget vess ennek az egésznek, kérlek, Kosamaras! – könyörgött Cassius a nagynénje felé lépve, kezét megadóan felemelve. – Valamire csak vágysz!

Kosamaras vigyora kiélesedett, veszedelmessé vált.

– Tudod, tényleg van valami, amit szeretnék. Táncolnék egyet a legkisebbel, a kis… hogy is hívják? Patience? Prudence? Charity?¹ – Éles fogán megcsillant a fény, mintha egy farkas készült volna, hogy bevigye a végső csapást. – Verity. Régóta látogatom már. A kis elméje annyira nyitott, bármit mutatok is neki. Tánc, bálok, szellemek…

Hevesen dobogott a szívem.

– Miattad volt az összes látomása.

– Egytől egyig. – Kosamaras ragyogott a büszkeségtől. – Ha tudnád, miket mutattam neki… El nem hinnéd, hogyan sikít! – Szeme csillogott, ahogy új rémségek peregtek előtte. – Siess vissza Highmoorba! Le ne maradj róla!

– Ne! – sikoltottam, és felé vetettem magamat, de Kosamaras a következő mennydörgéssel köddé vált.

35

Már a helyiség felénél jártam, készen arra, hogy lerohanjak a csigalépcsőn és belevessem magam a viharba, amikor rádöbbentem, hogy egyedül vagyok.

– Cassius?

Léptei hangosan, egyenletesen döngtek a lépcsőn. Amikor végre felbukkant, arca lesújtott volt, hamuszürke.

– Most nem tudom visszavinni magunkat. – Mintha csak a szavait akarná alátámasztani, villámlás fehér fénye száguldott keresztül az égbolton. – Túl veszélyes. Még a végén történne valami…

– Valami jelenleg is történik! Hallottad, mit mondott, Verityt fogja kínozni! Nem maradhatok itt, nem hagyhatom, hogy megtörténjen! – Zokogás feszítette a torkomat, könyörgött, hogy eresszem ki. Ökölbe szorítottam a kezemet. Most nem engedhettem utat a könnyeknek. Tennem kellett valamit, cselekednem. – Van itt egy csónak! Elmegyek egyedül.

– Ebben a viharban? Nem élnéd túl. Annaleigh… Megragadta a vállamat.

– Nem! – kiáltottam hátrapördülve. – Túl sok embert veszítettem el ma este. Silast, Fishert… Nem maradhatok itt tétlenül, nem kerülhet fel Verity is erre a listára. Belehalnék!

– És Kosamaras pontosan erre játszik – kiabálta túl Cassius a vihart. – Tudja, hogy felzaklatott. Azt akarja, hogy valami ostobaságot kövess el.

Ismét a zokogás fojtogatott, ezúttal el is szabadult.

– Miért? Miért teszi ezt? Hiszen sosem követtünk el semmit ellene!

– Nem személy szerint titeket támad. Viscardi gyakran használja őt arra, hogy megkaparintsa az alku szerint őt illető jussát. Szereti a teátrális jeleneteket, és Kosamaras sosem hagyja cserben. – Felsóhajtott. – Az őrület hírnöke, hamis képeket mutat, elferdíti a valóságot, és a szerencsétlen flótás végül önkezűleg vet véget az életének, csak ne szenvedjen tovább.

Még mielőtt elfojthattam volna, keserű, üres nevetés tört fel a torkomból.

– Ugyanezt próbálja majd meg eljátszani a testvéreimmel. Meg kell állítanom!

– Kitaláljuk, hogyan. – Cassius hátrasimította a haját. – Tudom, hogy nehéz, de tegyük most félre Kosamarast. Ő csak egy báb ebben a helyzetben. Viscardi mozgatja a szálakat. Ki kell derítenünk, ki kötött vele alkut.

– Aztán mi lesz? Udvariasan megkérjük az illetőt, hogy inkább hátráljon ki belőle?

Cassius elkapta a pillantását.

– Nem igazán… Nagyon veszélyessé válhat ez az egész, Annaleigh.

Magam előtt láttam Fisher szétroncsolt testét, a némán maga elé meredő Lenore-t, a Kosamaras fekete szemével a szobájában piruettező Verityt.

– Már így is az… – A halántékomat masszíroztam, próbáltam tiszta fejjel gondolkozni. – Gondolom, egy szélhámost nem lehet megölni.

– Nem, halhatatlanok. De… – Cassius szemöldöke összeszaladt.

– Ha az alkut kötő illető meghal, még mielőtt beteljesülne mindaz, amiben megegyeztek… akkor vége lenne. Viscardi nem követelheti a jussát, ha a másik fél halott.

– Tehát még valakinek meg kell halnia – motyogtam, és a plafonra néztem.

Felettünk a Vén Maude jelzőfénye újra meg újra felvillant. Tökéletesen precíz ritmusban.

Azóta imádtam ezt a jelzőfényt, hogy először jártam Heszperoszon. Camille és Eulalie perceken belül elunta magát, elég hangosan töprengtek, vajon miért nem csinál valami izgalmasabbat a világítótorony. Lobbanásokat, tűzijátékot akartak, valami nagyot, merészet. Nem látták a szépséget abban, hogy valami csendesen, hathatósan működik, elvégzi a rábízott munkát.

Velem ellentétben. Nagy levegőt vettem.

– Mi lenne, ha én magam kötnék alkut Viscardival? Megállíthatnám ezt az egészet, és senkinek sem kellene meghalnia.

Cassius szemlátomást megrettent.

– Szó sem lehet róla!

– Cassius, talán csak így vehetjük elejét, hogy még valaki megsérüljön. Nem veszíthetem el még egy testvéremet.

– Én pedig nem veszíthetlek el téged – felelte, és a szeme izzó csillagként villant az enyémre.

Forró könnyek csorogtak az arcomon.

– Valamit csak kínálhatok neki, valamit, amivel senkinek sem esik bántódása.

Cassius a fejét rázta.

– Mindenki ezt gondolja, aki megidézi őt. Azt hiszik, túljárhatnak az eszén. Majd ők megkötik a tökéletes alkut. De ilyen még sosem történt. Viscardi mindig előnyben van. – Leült a legfelső lépcsőfokra, úgy, hogy én is odaférjek mellé. – Rengeteg alkuról hallottam gyerekkoromban. Pontusz rendszeresen meghívja Viscardit a Tengerbe. A szélhámosok jelentik számára a kedvenc szórakozást. Mind rémesek voltak. Viscardi mindig képes előrukkolni valamilyen fondorlattal, valami rémségeset tesz. Mesélt Pontusznak két nővérről, akik ugyanarra a férfira vetettek szemet. Amikor a férfi beleszeretett a fiatalabb testvérbe, a nővér összetört szívvel megidézte Viscardit.

Lerogytam mellé.

– El nem tudom képzelni, hogy annyira vágyjak valamire, hogy megidézzek egy szélhámost.

– Amikor bizonyos emberek eléggé kétségbeesnek, bármire képesek.

Vadul morajló mennydörgés cikázott a szavai között. A vihar egyre erősödött, és szívem szerint én is üvöltöttem volna. Próbáltam nem gondolni arra, mi történik Highmoorban, míg nem vagyunk ott. Csak az őrületbe kergetném magamat. Cassiushoz fordultam, és csak őt néztem.

– Mi történt a nővérekkel?

– Viscardi megjelent, meghallgatta az idősebb nővér kérését. Azt mondta, örömmel megadja neki, amire a szíve vágyik, de szüksége van egy apróságra. Igazán, csak egy kis emlékre. Szeretett volna valamit a fiatalabb lánytól. Olyasvalamit, amit értékesnek tart.

Egyszerű, jelentéktelen kis alkunak tűnt. Ha én lettem volna a húg helyében, vajon mit akart volna tőlem Viscardi? Anyu egyik nyakláncát? A kedvenc hajszalagomat? Mi az, amit valóban értékesnek találok?

Verity jutott eszembe, ahogy biztonságban, melegben alszik. Camille mellettem a zongoránál, amikor egy új dal próbáján egymásnak ütköztek az ujjaink, és minden hamis hangnál felnevettünk. A hármas ikrek, a gráciák…

Hűvös rettegés kígyózott körülöttem, összetekeredett a gyomromban.

– Ugye nem egyezett bele?

Cassius bólintott, tudta, hogy már rájöttem, mi lett a nővérekkel.

– A férfi eljegyezte az idősebb lányt, aztán feleségül is vette, ahogyan abban megegyeztek. Gyönyörű esküvő volt, a falusiak mind azt mondták, meseszép a menyasszony. De az oltárnál, amikor a férfi elmondta az esküjét, és összekötötték az életüket, Viscardi megérkezett, fizetséget követelt. „Fizetséget?”, kiáltotta a menyasszony, megszégyenült, hogy így félbeszakították őket. „Ott van a húgom.” Odamutatott. „Még viseli is a kedvenc hajfésűjét. Vedd el tőle, engem meg hagyj békén!”

Megragadtam Cassius karját, hogy ne mesélje tovább a történetet. Túl rémisztő volt ahhoz, nem akartam elképzelni, és éreztem, hogy a valódi végkimenetel valami ennél sokkal rémisztőbb lesz. Hó záporozott az ablakra, kopogott az üvegen. Felpillantottam, hirtelen attól féltem, hogy a sárkányférfit látom majd a karzaton, bekémlel hozzánk, könyörög, hogy hadd jöjjön be.

Megdörgöltem a karomat, próbáltam megálljt parancsolni az engem rázó hidegnek.

– Nem tudom elképzelni, hogy valaki, akit ismerek, alkut kössön vele.

– Talán bosszúból teszi. Igazságot akar. Van valaki, aki régóta vitatkozik apáddal? Valaki az udvarban? Talán a cselédség egy tagja?

– Apu sosem említette, hogy gondjai lennének. Mindig mindenkivel rendesen, kedvesen bánik.

Könnyedén tolult a nyelvemre a válasz.

Csakhogy nem volt teljesen igaz. Eszembe jutott, mennyire megrémült a varga, Gerver, amikor a saját üzletében átkozták és szidták, hogy apu a hajókészítő műhelyben történt legapróbb ballépés miatt is dühbe gurult, hogy a Tajtékon haragosan az inasnak hajította a brandysüveget.

Tajték…

– Jól vagy? – kérdezte Cassius. – Elsápadtál.

– Sterland bácsikám.

Elhúztam a számat, ahogy kibuktak rajta az áruló szavak. Cassius élesen beszívta a levegőt, ráeszmélt ő is.

– Neki kellett volna elvennie Evangeline nénikédet… Azt mondtad, meghalt… Mi történt?

Nyomorultul bólintottam.

– Apuval ikrek voltak. Evangeline jött először a világra, ő lett volna a hercegnő, ő örökölt volna mindent.

– Mi lett vele? – faggatott Cassius gyengéden.

– Sterland apja köztiszteletben álló admirális volt a királyi flottában, a nagyapám egyik legközelebbi szövetségese. Amikor az admirális életét vesztette a tengeren, meghívták Sterlandet és az anyját Highmoorba.

Odakint a szél mély torokhangra emlékeztetően süvített, mintha egy nő zokogott volna.

– Gyerekként ők hárman elválaszthatatlanok voltak. Ahogy idősebbek lettek, Evangeline és Sterland egymásba szeretett. Amikor a fiúk elmentek a tengerészeti akadémiára, a nagynéném hónapokon át zokogott. Könyörgött az apjának, hogy hozza vissza őket. Nem volt hajlandó enni, sápadttá, betegessé vált. Nagyapa csak úgy tudta megnyugtatni, hogy megígérte, hozzámehet Sterlandhez, miután elvégezte a tanulmányait, és hogy többé nem kell majd elmennie Highmoorból.

Cassius mély levegőt vett.

– Gondolom, apád nem örült ennek annyira. Hallgattam.

– Keringenek bizonyos… történetek. Pletykák leginkább. Sosem hittem el őket, de ha Sterland igen… – Egyik kezemet összeránduló gyomromhoz húztam, a rosszullét kerülgetett. – De hát csak nem hiszi el!

– Mondd el, mi történt, Annaleigh!

Kinéztem az ablakon a bennünket körbeölelő sötét tengerre. Cikcakkos villám sújtott le odafentről, széthasított egy fát a sziklák oldalában.

– Nagyapa nem vesztegette az idejét, elkezdte felkészíteni Sterlandet Evangeline jövendőbeli társának. Hosszú leveleket és könyveket küldött neki a családunk történetéről, politikáról magyarázott, meg a vasai hajóépítő műhelyekről. Amennyire én tudom, Sterland folyamatosan ugratta aput ezzel, azzal viccelődött, hogy hamarosan övé lesz a Thaumas vagyon és cím.

Széllökés süvített el mellettünk, finoman szitáló havat kavart fel. Egy pillanatra láttam magam előtt a ködben a múlt eseményeit, mintha egy opera-előadáson ültem volna a színházban.

– A fiúk hazatértek a Tajtékra, Evangeline roppantul örült, hogy végre ismét mindhárman együtt vannak. Azt akarta, hogy az a tíz nap pont olyan legyen, mint a régi szép időkben, hogy piknikezzenek az útvesztőben, Asztreára látogassanak, bújócskázzanak az erdőben… De egy nap mindenféle előjel nélkül csúnya vihar kerekedett. Apu azt mondta, visszarohant Highmoorba. Sterland is visszajött, remélte, hogy Evangeline apuval van. Napokig nem találták a holttestét.

– Szóval Ortun lett az örökös, Sterland pedig mindent elveszített – fejezte be helyettem Cassius. Bólintottam.

– Tudom, hogy ez nem vet valami jó fényt apura, de sosem ártott volna Evangeline-nek.

Cassius megdörgölte a karomat.

– Nem számít, ő tette-e vagy sem, ha Sterland így hiszi… Rosszul voltam a bűntudattól, tiltakozni akartam. Hiszen nagybátyámként szerettem azt a férfit! Még ha tényleg ártani akart volna is apunak, hogy ajánlhatta fel a testvéreimet és engem? És mégis miért? Mit gondolt, mit nyerhet ezzel?

Ám ekkor eszembe jutott, mennyire elsötétedett a szeme a csendes dühtől az első estén. Úgy áradt belőle a keserűség, ahogyan egy teafilter színezi el a tiszta vizet. Felidéztem, miféle gyűlölet forrt benne a felszín alatt, miközben azzal viccelődött, hogy ha megfejti a cipők rejtélyét, végre megkapja, ami neki jár.

– El kell mondanunk apunak! – suttogtam. Megragadtam Cassius kezét, sírva rimánkodtam neki. – Cassius, tudom, hogy veszélyes, de kérlek… vigyél vissza minket Highmoorba!

Villám csapott a Vén Maude-ba, mintha csak rajtam akart volna gúnyolódni, és ugrottunk egyet ijedtünkben, ahogy a mennydörgés megrázta a mellkasunkat.

– Ilyen időben nem sikerülne.

Könnyek sávozták az arcomat. Letöröltem őket, kétségbeesetten kerestem a kiutat ebből a rémálomból. Még sosem éreztem magam ennyire tehetetlennek. Cassius átkarolt, gyengéden az ölelésébe vont, hagyta, hadd sikítsak és sírjak. Amikor ököllel a fémlépcsőbe csaptam, hogy én is úgy ártsak valaminek, ahogyan Kosamaras ártott nekem, hagyta. Megvárta, míg lecsillapodom és úrrá lesz rajtam a kimerültség.

A hajamat simogatta, gyengéden végighúzta az ujjait kócos tincseimen. Ernyedten nekidőltem, lecsukódott a szemhéjam.

– Annaleigh?

Cassius hangja melegen, halkan duruzsolt a fülembe. Hirtelen tértem magamhoz. Elaludtam volna?

– Azt hiszem, túl vagyunk a vihar javán. Megpróbálhatunk visszamenni Highmoorba, mielőtt eléri Saltent is.

Fáradt bólintással követtem őt a lépcsőn. Kitakartam a kezemmel a sarokban lévő iszonyú látványt, úgy nyitottam ki az üvegajtót. Kisiettünk, még mielőtt a hűvös szél kiolthatta volna a jelzőfényt.

Cassius hosszasan fürkészte az égboltot, majd kinyújtotta a kezét. Szerettem volna odalépni hozzá, de tétováztam.

– Mitévők leszünk most?

– A legfontosabb, hogy elmagyarázzuk a testvéreidnek, mi a helyzet a bálokkal. Még ha aludniuk muszáj is, legalább tudni fogják, hogy nem bízhatnak meg mindenben, amit ott látnak. És apádnak is mindent el kell mondanunk.

– És Sterland? – kérdeztem, gyűlölve, hogy olyan magasra szalad a hangom a félelemtől.

Cassius megfeszítette az állkapcsát.

– Természetesen beszélünk vele, de ha… ha másképp nem lehet véget vetni az alkunak, akkor… – A tőrért nyúlt, megszorította a markolatgombot. – Én fogom megtenni.

– Cassius, nem kérlek arra, hogy…

– Nem is kértél.

Bár mosolygott, sötét maradt a pillantása, elmondhatatlanul szomorú.

Előreléptem, átkaroltam, és szorosan hozzábújtam. Meg akartam köszönni neki, elmondani, mennyit jelent számomra az, hogy itt van, készen arra, hogy velem együtt küzdjön, pedig ez nem is az ő csatája. El akartam mondani Cassiusnak, hogy szeretem, méghozzá mélyen, igazán, de még mielőtt megtehettem volna, útnak indultunk, magára hagytuk a Vén Maude-ot a kavargó hóban és sóban.

36

Amikor kinyitottam a szemem, Highmoor sötét, figyelmes monolitként magasodott előttünk. De nem úgy festett, mint az otthonom, amit úgy ismertem és szerettem. Szörnyetegnek tűnt, készen arra, hogy felfaljon.

Az útvesztő túlsó oldalára érkeztünk, a szél felkerekedőben volt. Meghökkentett, hogy egyik pillanatban a vihar kellős közepén álltam, majd hirtelen azt figyeltem, hogy hamarosan ideér. A felhők kavarogtak odafent, a vihar tombolni kezdett a Kaleic-tenger felett. Amikor végül eléri Saltent, ennél sokkal, sokkal rosszabb lesz.

Aggodalom marcangolta a bensőmet. Mégis miért hinne nekünk bárki? Az egész magyarázatunk meseszerűnek tűnt. Ha nem láttam volna a saját szememmel, még csak véletlenül sem hittem volna el, hogy lehetséges ilyesmi. Cassiushoz húzódtam a melegéért, azt kívántam, bár elég lenne ennyi ahhoz, hogy minden visszatérjen a rendes kerékvágásba.

– Komolyan gondoltad azt, amit Kosamarasnak mondtál? Odafent a világítótoronyban? Rólam?

– Te jelented számomra az egész világot – jelentette ki Cassius nagy komolyan, egy pillanatig sem habozott.

– Ahogy te is számomra – visszhangoztam.

Végigfuttatta ujjait a hajamon, a kezébe gyűjtötte sötét fürtjeimet, majd gyengéden megcsókolta a homlokomat. Melegség árasztott el, úgy éreztem, biztonságban vagyok és szeretnek.

– Átvészeljük ezt az egészet. Te meg én. Együtt.

Mintha egy örökkévalóság telt volna el azóta, hogy a testvéreimmel olyan szívesen néztük a közelgő viharokat a kék teremből. Összekucorodtunk a kanapén teával vagy kakaóval, körbefont bennünket a takaró és a nevetés. Azok a napok messze szálltak már, de megszokásból talán mégis mindenki odagyűlt.

Minden egyes lépéssel kavargott a gyomrom. Pattanásig feszültek az idegeim, a legapróbb rezdülésre is megriadtam. Amikor az egyik szobalány kinyitotta az egyik tárolóhelyiség ajtaját, kis híján kiugrottam a bőrömből.

A szalonba lépve mindenki felnézett. Egy pillanatra mintha megtelt volna a szoba, még a rég halott testvéreimet is ott láttam. Ava aggodalmasan állt, kezét foltos mellkasára szorította, a hármas ikrek pedig ismét együtt voltak, bár Lenore szemlátomást nem vette észre a fagyott nővéreit a pamlagon. Jó erősen pislogtam, hogy száműzzem Kosamaras illúzióját.

– Hála Pontusznak! – kiáltotta apu, és három nagy lépéssel átszelte a termet, hogy magához öleljen. A válla felett láttam, hogy a pamlag szélén ülő Sterland megmerevedik. – Hol voltál? Annyira aggódtunk! – Kutakodó pillantással elnézett mellettem. – De hol van Verity?

Megszámoltam a testvéreimet. Camille egy karosszékben ült a tűz mellett. Lenore a pamlagon. Mercy és Honor a földön, közöttük képeskönyvvel.

– Hogy érted? Verity nem volt velünk.

– Nem jött le reggelizni. Amikor felmentünk, a szobája üres volt, ahogy a tiéd. Azt hittük, veled van. Hol jártál?

Rosszullét csapott végig rajtam, magam előtt láttam a húgom kis testét a hóban, Viscardi alkujának és Kosamaras káprázatainak újabb áldozataként.

Camille halkan felnyögött, a torka mélyén ülő rémület bukott elő belőle.

– Ó, Annaleigh, mit műveltél?

Többen is levegő után kaptak a szobában, Camille pedig izzó, vádló tekintettel előrehajolt a székben.

Úgy éreztem, mintha kirántották volna alólam a talajt.

– Ezt meg hogy érted?

– Hol van? Mit műveltél Verityvel?

– Mit műveltem? Semmit! Heszperoszon voltam, meggyújtottam a Vén Maude jelzőfényét. Silas meghalt álmában… És Fisher…

Apu vonásait megkeményítette az aggodalom.

– Fisher hetekkel ezelőtt meghalt, Annaleigh.

– Nem… Mármint igen, így történt, de ezt egészen addig nem tudtuk, amíg…

– Nem tudtuk? – ismételte Camille. – Hiszen baleset történt Heszperoszon. Felrobbant az egyik olajoshordó… Mind ott voltunk a temetésén. Nem emlékszel? Végig zokogtál odafelé menet.

– És visszafelé is – tette hozzá Mercy.

– Mi?

Hallottam a szavaikat, értettem is őket egyesével, de amikor összeálltak – amikor vádlóan csendültek –, olyan volt, mintha ismeretlen nyelven beszéltek volna hozzám.

Aztán meghallottam a nevetést.

A terem sarkában kezdődött, egyre hangosabbá és mélyebbé vált, míg végül a hahotázás egészen a boltíves mennyezetig ért, azzal fenyegetett, hogy ránk omlasztja. De senki más nem nézett fel. Cassiushoz fordultam, némán könyörögtem a segítségéért, de csak vállat vont. Ő sem hallotta.

– Kosamaras okozza ezt az egészet! Rosszul emlékeztek… mindannyian!

Apu és Camille nyugtalan pillantást váltott.

– Zagyvaságokat beszélsz, Annaleigh. Mit keresne itt az egyik hírnök?

Ökölbe szorítottam a kezemet, legszívesebben sikítottam volna. Hogy nem értik?

– Az emlékeitekkel játszadozik! Az a temetés sosem történt meg. Fisher a hármas ikrek bálja óta itt volt.

– Annaleigh, te is tudod, hogy nem volt itt. – Camille felállt. – Már hetek óta furcsán viselkedsz. Előbb Eulalie-vel kapcsolatban, aztán jött az a jelenet a piacon Edgarral. Gondoltam, rémes lehet számodra, hogy te találtad meg mindkettejüket. Aztán Rosalie és Ligeia eltűnt, de megint te találtál rájuk. És próbáltam félretenni a gondolataimat, a kételyeimet. Próbáltam győzködni magamat, hogy sosem bántanál minket. Túlságosan szeretsz minket ahhoz. De most Verity is? Annaleigh, hogy tehetted?

Eltátottam a számat.

– Ezt te sem hiheted komolyan! Nem érted, mi történik!

Camille elém sétált, minden egyes lépése újabb fenyegetésként döndült.

– Az átkot hibáztattad, de végig te voltál az, igaz?

Menekülni akartam, de megdermedtem, túlságosan megdöbbentem ahhoz, hogy reagáljak. Hiába tudtam, hogy Kosamaras játszik Camille elméjével, fájtak a szavak, mélyre szántottak.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Végig te akartál lenni az örökös. Meg akartad örökölni Highmoort, mindent!

– Camille! – kiáltottam. – Tudod, hogy ez nem igaz. Sosem ártanék egyikőtöknek sem, főleg nem Veritynek! És ha megölném, azzal egyébként sem kerülnék közelebb Highmoor megörökléséhez. Nyilván te is felfogod, milyen őrültségnek hangzik, amit mondasz!

– Őrültségnek, igen – értett egyet. – Láttál mostanában molylepkéket?

Apura siklott a tekintetem. Egyedül ő tudta, mi történt aznap este a galériában.

– Roland! – kiáltotta Camille, az inast hívta.

– Nincs itt. Elment a hajóroncshoz – mondtam. – Az összes inas elment a…

Elhallgattam, ahogy Roland belépett a szobába. Megtorpant a küszöbnél, felvont szemöldökkel várta az utasításokat.

– Nem is vagy itt – mormoltam. – Nem lehetsz itt.

Éreztem, hogy a családom engem figyel, súlyos pillantásukban a szánalomtól a rettegésig az összes érzelem ott feszült, mind addig szorított, hogy végül már levegőt is alig kaptam.

Megfordult velem a szoba, és térdre rogytam. A színek kifakultak, minden a szürke árnyalataiban játszott, majd hirtelen feketévé vált, élénkebbé és mélyebbé, mint valaha. Összeszorítottam a szememet a fénytől, és valahol az elmém hátuljában láttam, mi készül.

Roland kicipel a teremből, bezár valahova. Cassius semmit sem tehet majd ellenük. Azt mondják, bíró elé visznek Asztreára, de Camille nem engedheti, hogy a testvérei gyilkosa épségben elhagyja Highmoort, főleg így nem, hogy egy hírnök hazugságokkal tömi a fejét.

Vajon mérget csempész majd az egyik ételembe? Úgy állítja be, hogy felakasztottam magamat az ágyneműmmel? Kosamaras lehúzza a nevemet a listájáról, egy lépéssel közelebb kerül gyilkos céljához.

Olajos sávok csillogtak a gyertyafényben Camille arcán. Bár halványak voltak, épp eléggé kivehetőek ahhoz, hogy lássam, Kosamaras munkálkodik itt, ő változtatgatja Camille emlékeit.

Gondolkozás nélkül megragadtam Cassius tőrét, megpördültem és Sterlandre fogtam.

– Annaleigh, ne! – kiáltotta Cassius mögöttem, de a szemem sem rebbent.

– Annaleigh, rakd le! – parancsolt rám apu, és oldalról megindult felém.

A pengét végig Sterlanden tartva elléptem előle.

– Ő tette! Ő kötötte meg az alkut! Ő áll e mögött az egész mögött, apu!

Sterland arca elvörösödött.

– Mi? Miről beszélsz?

Próbáltam úrrá lenni a kezem remegésén, ahogy lenéztem az apu gyerekkori barátjára fogott tőr pengéjére.

– Mondd el nekik! Mondd el nekik, mi történt Viscardival, mesélj az alkuról! Mondd el nekik, hogy a tánc és a bálok meg sem történtek! Mondd el nekik, milyen alkut kötöttél!

– Alkut? Miféle alkut? Annaleigh, elment az eszed! Körbepillantott, valószínűleg fegyvert keresett.

– Aput bünteted, mert ő lett a herceg, és mindent elvett tőled. Döbbenten eltátotta a száját.

– Mi? Hiszen én soha…

– Sterland, igaz ez? – kérdezte apu tágra nyíló szemmel. – Azt hiszed, megöltem Evangeline-t? A tulajdon nővéremet? Holmi címért?

– Persze hogy nem – válaszolta Sterland. Felemelte a kezét, ahogy a tőrt előredöfve és visszahúzva felé léptem. – Elismerem, hogy megfordult már a fejemben a gondolat, de igazából sosem… Ortun, nem tudom, miről beszél a lány. Nem kötöttem semmiféle alkut, szélhámossal meg aztán főleg nem!

– Apu, csinálj valamit!

Honor vagy Mercy fojtottan felzokogott, nem tudtam, pontosan melyikük, nem vehettem le a szememet Sterlandről, hogy megnézzem.

Egy gondolat patakzott, csorgott végig az elmémen, mint esővíz a kőfalon. Bár az egyértelmű volt, hogy Kosamaras Camille vádaskodásaival akar megöletni, talán azért rendezte meg ezt az egész jelenetet, hogy Sterlandre támadjak.

Ami azt jelentette, hogy nem Sterland kötötte az alkut…

Vagy Kosamaras tudta volna, hogy erre a következtetésre jutok és úgysem ölöm meg Sterlandet, így védte az alku megkötőjét?

Vagy, ami még rosszabb, ő ülteti el ezeket a gondolatokat a fejemben, túlcsordítja az elmémet, hogy végül elpattanjon a húr? Lüktetett a halántékom, túl sok lehetőség cikázott egyszerre a fejemben. Mégis honnan tudhatnám, mi az igazság?

– Annaleigh, mi lenne, ha ideadnád nekem azt a kést? – kérte apu lassan felém lépve, kezét megadóan a magasba emelve. – Látszik, mennyire zaklatott vagy. Rengeteg szörnyűségen mentél keresztül az elmúlt hetekben. Beszéljük meg, biztos vagyok benne, hogy találunk valami megoldást.

– Nem. Sterlandnek meg kell halnia, hogy ne lehessen teljesíteni az alkut! Egyedül így lehet megoldani ezt az egészet. Mondd meg nekik, Cassius!

Hátrapillantottam a vállam felett. Szükségem volt rá, hogy helyeseljen. Ez az egész igen gyorsan kezdett kicsúszni a kezemből. De amikor az ajtóra pillantottam, ő már nem állt ott.

Zavarodottan felkiáltottam. Kirohantam a folyosóra, de sehol sem láttam.

– Cassius! – Visszaszaladtam a terembe, alaposan körbenéztem.

– Hová lett?

Camille a homlokát ráncolta, arcán zavarodottság ült.

– Ki?

37

– Cassius! – Visszafordultam a testvéreimhez. – Majd ő mindent elmagyaráz, Camille. Nem csináltam semmit Verityvel, esküszöm neked…

– Kiről beszélsz, Annaleigh?

Camille hangja nyugodt volt, kimért, mintha valami elmebajossal beszélne. A szemében csillanó őszinte félelemtől megtorpantam. Úgy nézett rám, mintha valóban elment volna az eszem.

– Cassius… Cassius Corum. Corum kapitány fia.

– Corum kapitány meghalt.

– Tudom. A fia jött el helyette Tajtékkor. Miért nem emlékeztek semmire?

Hiába igyekeztem úrrá lenni magamon, egyre magasabb hangon beszéltem, vészesen közel álltam a hisztériához.

– Megint ugyanaz, ami Elizabethtel történt – motyogta apu. Hamuszürkévé vált az arca. Még sosem tűnt ilyen idősnek. Kimerült, rezignált pillantást lövellt Sterland felé. – Elnézést, drága barátom. Magunkra hagynál bennünket Annaleigh-vel egy kicsit?

Sterland eloldalgott a helyéről, együttérzően megpaskolta apu hátát.

– Persze, természetesen. Családi ügy, ugyebár. – Elidőzött rajtam a szeme, pillantása megtelt bánattal. – Ha esetleg segíthetek valahogyan…

Apu megköszönte, és intett, hogy menjen csak.

– Hagyod, hogy elmenjen? – kérdeztem, miközben Sterland szabad emberként távozott a teremből. – Apu, de hát…

– Nem Sterland jelenti a problémát.

Az arckifejezése mindent elárult, ami a szavaiból hiányzott.

– Hanem én? – kérdeztem szörnyülködve. – Én?

– Senki más nem lát olyanokat, akik valójában nem léteznek.

A tőröm nagy csörrenéssel esett a földre, elhomályosodott és kiélesedett előttem a szoba. Ez valami tévedés. Más nem lehet. Cassius létezik. Hiszen vele voltam! Egész este. Ő mesélt el mindent Viscardiról és az alkuról. Kosamarasról és a játszmáiról.

A játszmáiról…

Az őrület hírnöke, hamis képeket mutat, elferdíti a valóságot, és a szerencsétlen flótás végül önkezűleg vet véget az életének, csak ne szenvedjen tovább.

Cassius szavai csengtek a fülemben, ahogy megállíthatatlanul remegve térdre rogytam. Kosamaras ültette volna el az elmémben Cassius képét? Elég erős ahhoz, hogy a semmiből előrántson valakit? Hiszen annyit beszélgettünk, annyit csókolóztunk! Emlékeztem, milyen volt a tekintete, amikor azt mondta, engem kedvel a leginkább. Még mindig magamon éreztem az érintését. Azt nem lehet csak úgy elképzelni, igaz? Cassius létezik. Léteznie kell.

Eszembe jutott, hogy beszéltem róla a testvéreimmel. Ők is látták, nem csak én! De amint ez a diadalmas gondolat megfogalmazódott, rögtön szerte is foszlott, mintha puszta kézzel akartam volna a változó irányú tengeráramlatba kapaszkodni.

Rosalie és Ligeia beszélt vele. De ők meghaltak, nem kezeskedhettek sem Cassiusért, sem értem.

– Honor! Mercy! Ott voltatok vele a fogadóban Asztreán! Ő vette meg nektek a cidert! – Üres tekintettel meredtek rám. – Azon a napon, amikor Edgar… amikor új cipőket kaptunk a tündércipellők helyett…

Beszéd közben jáde szín villant. Értetlenség csapott végig rajtam, ahogy elhúztam a szoknyámat, és lebámultam az ép, sértetlen tündércipellőmre. Éppolyan újnak tűnt, mint aznap, amikor kicsomagoltuk. Gyorsan eltakartam, azt kívántam, bár fel se figyeltem volna rá.

– Camille, te is láttad, tudom, hogy láttad! Hiszen melletted ült a Tajtékon! Ott volt a pelage-i bálon is…

Megráztam a fejemet, próbáltam elhessegetni a gondolatot. A bálok nem történtek meg, és Cassius sem volt ott.

Az igazság tengerfenékre süllyedő vasmacskaként szakadt rám.

Cassius nem volt ott a pelage-i bálon, pedig annyira meg voltam győződve a jelenlétéről.

Kosamaras ültette el a képet a fejemben. Miatta láttam Cassiust mindenhol.

Camille végig aput figyelte, hogy helyesli-e a dolgot, miközben lassan átszelte a helyiséget, és letérdelt mellém. Nyugtató körökben simogatta a hátamat, úgy, ahogyan egy vihartól megriadt lovat csitít az ember.

– Mármint a hármas ikrek báljára gondolsz? Annaleigh, nem volt itt senki, akit Cassiusnak hívnak.

– Nem arra a bálra gondolok. Ne mondd már így a nevemet!

– Hogy? Ellöktem a karját.

– Mintha megőrültem volna. Mintha egy őrültet próbálnál nyugtatni!

– Senki sem gondolja, hogy megőrültél, Annaleigh – szólt közbe apu. – Csak aggódunk érted.

– És Verityért – tette hozzá Honor. Odapördültem, morgás tört fel a torkomból.

– Mondtam már, hogy nem volt velem!

Camille az alsó ajkába harapott, szeme könnyektől fénylett.

– Akkor talán… ezzel a… Cassiusszal volt?

A félelem éles pengéje fúródott a gyomromba.

– Hogy gondolhatjátok, hogy én tettem valamit Verityvel? Hiszen ez abszurd! Tudjátok, hogy sosem ártanék neki!

– Biztos vagyok benne, hogy megvan mindennek a magyarázata – mondta apu.

Felkapta a tőrt a padlóról. Most, hogy az ő kezében volt, egyértelműen látszott, hogy csak egy kenőkés, nyilván a reggelizőasztalról származott. Az emlék tisztán, élesen bukkant fel az elmémben. Láttam magamat, ahogy felkapom a tálalóasztalról és elrejtem a szoknyámban.

– Nem – mormoltam a kis bronzdarabra meredve. – Nem, nem, nem, nem! – Összegömbölyödtem, a fejem köré fontam a karomat, úgy próbáltam összeilleszteni a kirakós darabkáit. – Mi történik velem?

A sötét kacaj ismét felhangzott a szoba sarkából. Camille engem bámult, aggodalom ült az arcán. Egyértelmű volt, hogy semmit sem hall. Ahogyan korábban, most is hirtelen hangzott fel a kacagás, ezúttal jobbról. Oda sem kellett néznem, tudtam, hogy Kosamaras nem lesz ott. A nevetés folytatódott, egyre közelebbről és közelebbről harsant, míg végül rádöbbentem, hogy végig csak a fejemben létezett, átitatta az elmémet, hogy végül megtörjek.

A halántékomra csaptam, hogy száműzzem ezt a legkevésbé sem szívesen látott betolakodót, de a kacagás egyre hangosabbá vált. Ismét megütöttem magamat. És még egyszer, ezúttal jó erősen. Félig tudatában voltam, hogy apu és Camille odarohan hozzám, próbálja elhúzni a kezemet, nehogy ismét megüthessem magamat, de képtelen voltam megálljt parancsolni magamnak. Amikor lefogták a karomat, előrevetődtem, próbáltam a padlóba verni a fejemet. Ha rést üthetnék rajta, csak egy hajszálrepedésnyit, akkor a hang kitörhetne, végre békén hagyna.

Porcelán tört ripityára, megakasztva a rohamomat, és megdermedtem. Az egyik váza, ami korábban a könyvespolcon állt, most több száz apró darabra törve hevert a földön.

Pontusz márvány mellszobra egy magasabb polc szélére siklott, mintha láthatatlan kezek lökték volna arrébb. Egy pillanatra megtorpant, mintegy ellenőrizve, hogy mind arrafelé nézünk-e, majd a földre zuhant.

Honor és Mercy felsikoltott, odébb rohant a törött daraboktól. Egyikükön sem volt cipő, nem voltak hajlandóak az apu-féle tengerészcsizmát viselni, és most visítottak, ahogy az éles darabok a talpukba mélyedtek.

Mintha csak őket akarná visszhangozni, elnyújtott sikoly harsant odafentről. Felállt a szőr a hátamon, ahogy a hang egyre magasabbá vált, majd végül elfúlt.

– Mi jöhet még? – nyögte apu.

Lenore kihúzta magát, a pamlag szélére húzódott. Rosalie és Ligeia eltűnésének reggele óta most először tűnt tisztának a tekintete, mintha ő is velünk lenne. A mennyezetre mutatott.

Újabb sikoly hasított keresztül a levegőn.

– Morella – magyarázta Mercy, arrafelé nézve, amerre Lenore mutatott.

Ez elég volt ahhoz, hogy görcsbe rándítsa a gyomromat, kitisztítsa a gondolataimat, és száműzze azt az iszonyú nevetést a fejemből.

– Az ikrek!

– Maradj itt! Mindannyian maradjatok itt! – parancsolt ránk apu.

Morella üvöltése egyre hangosabbá vált, cunamiként zúdult végig a házon, mindent fájdalommal, nyomorúsággal borított.

– Vele?

Visszafordultam a gráciák maradékához. Féltek tőlem. Könnyek szúrták a szememet, amikor láttam, hogy rettegnek a pillantásomtól.

– Mercy?

– Apu, ne hagyj itt minket! – nyüszítette.

A karját nyújtotta, szemlátomást azt várta, hogy kicipeljék a szobából.

Apu türelmetlenül felnyögött, visszasietett, letérdelt Mercy és Honor mellé, magához vonta őket.

Fájdalmasan tördeltem az ujjaimat, szégyelltem a húgaimra nézni. Megrémítettem őket. Igazán úgy hitték, hogy ártottam Veritynek.

Levegő után kaptam.

A molylepkékkel teli éjszakán Eulalie szelleme engem vádolt azzal, hogy meggyilkoltam őt. Rémálomként gondoltam rá, mintha nagyon rosszul alakult volna egy alvajárás.

De mi van, ha mégsem így történt?

Mi van, ha Kosamaras engem használt fel arra, hogy lelökjem Eulalie-t a szikláról? És Edgart is az órásműhelyben, hiszen nyilván nem lehettem Cassiusszal, amikor megtörtént.

De nem. Bármi történjék is, sosem ártanék a testvéreimnek. Ez az egész csak átverés.

Igaz?

Ha Kosamaras képes visszahozni egy halottat a túlvilágról, tucatnyi bált hoz létre a semmiből, és elhiteti velem, hogy olyasvalakivel ismerkedem meg, aki nem is létezik… Beleborzongtam a gondolatba, mi mindent tartogat még a számomra.

Mit műveltem a kishúgommal? Apu kibontakozott az ölelésből.

– Morellának szüksége van rám, nektek pedig muszáj bátornak lennetek most. – Csókot lehelt a homlokukra, egyikre a másik után. – Az én bátor kis tengerészeim! Camille… Valószínűleg szükségem lesz a segítségedre.

Camille elsápadt.

– De hát én semmit sem tudok a szülésről! Annaleigh gondoskodik Morelláról. Ő beszélt a bábával. Ő segített anyu szüléseinél is.

Apu tetőtől talpig végigmért, majd felsóhajtott.

– Ilyen állapotban nem viszem fel.

Gyűlöltem, hogy így beszél rólam, mintha nem lennék annyira beszámítható, hogy bevonjon a beszélgetésbe. A kezében szorongatott kenőkés alapján tulajdonképpen kénytelen voltam egyetérteni vele.

Szólásra nyitottam a számat, minden tőlem telhetőt megtettem, hogy nyugodtan ejtsem ki a szavakat.

– A bába itt hagyott egy könyvet, amikor legutóbb erre járt. Vannak benne képek. Biztosan tudjátok követni őket Camille-lel. Elég részletesek.

Megkönnyebbülés terült szét apu arcán.

– Köszönöm, Annaleigh! Ide tudnád hozni nekünk?

Úgy éreztem magam, mint egy marionettbábu, mintha akaratom ellenére rángatnának zsinóron, miközben odasétáltam a könyvespolchoz, amiről leesett a szobor. Lehúztam a vaskos kötetet a polcról, és végigsimítottam a viharvert borítón.

Amikor visszaindultam apuhoz, ki kellett kerülnöm a törött porcelán- és márványdarabokat, de megtorpantam. Egy láthatatlan ujjhegy üzenetet hagyott a porban.

LÉTEZEM.

Mercy és Honor volt egyedül olyan közel, hogy felfigyelhettek volna rá, de azonnal elrohantak, amint a mellszobor lezuhant. Nem lett volna idejük ideírni. Halvány reménysugár melengette a szívemet. Cassius írta volna valamiképpen? Megszédültem, ahogy rádöbbentem, hogy akár Kosamaras is lehetett, hogy az őrületbe kergessen a bizonytalansággal.

– Annaleigh? – unszolt apu.

Visszapillantottam a földre, mielőtt átadtam neki a könyvet, biztos voltam benne, hogy nyoma veszett annak az egy szónak, hogy csakis az elmémben létezett, ahogy minden más is. De ott maradt.

– Apu, van valami, amit igazán meg kellene nézned… Újabb sikoly metszette ketté a levegőt.

– Ne most! – vágta rá, és kirohant a szobából Camille-lel.

Villámlás cikázott végig az égen, majd néhány másodperc múlva mennydörgés morajlott. Visszhangot vert a mellkasomban, a lélegzetem is elakadt tőle. De még ez sem tudta túlharsogni a harmadik emeletről érkező hangokat.

– Valakinek a bábáért kell küldetnie. – Honor az ablakhoz ment, onnan figyelte az újabb villámlást. – Gondoljátok, hogy ilyen viharban ideérne?

– Majd én elmegyek érte – ajánlkoztam. Ostobaság volt, de kétségbeesetten bizonyítani akartam a húgaimnak, hogy nem vagyok szörnyeteg, mint azt hiszik. – Elvihetem a vitorlást, vagy ha túl erős a szél, akkor a csónakot.

Még mielőtt lebeszélhettek volna róla, az aranyóra lerepült a kandallóról, fogaskerekek halmaként hevert a földön. A helyiség másik felében életre kelt a zongora, ocsmány hangsor döndült és kongott, ahogy a billentyűk maguktól lenyomódtak. Mintha valaki végigsétált volna az elefántcsont soron, és taposta volna. A szellemünk visszatért.

Mercy felüvöltött, kirohant a szobából, és Honor sem maradt le sokkal mögötte. Lenore némán engem figyelt, szemlátomást aggódott.

– Jobb lesz, ha utánuk mész. Valószínűleg fel fognak rohanni Morella szobájába, és igazán nem hiányzik, hogy végignézzék, ami ott történik.

Az ajkába harapva bólintott.

– Lenore! – szóltam utána, amikor az ajtóhoz ért. – Tényleg nem emlékszel Cassiusra? – A fejét rázta. – És a bálokra? A táncra? Azt is csak én találtam ki? Majdnem az összesen ott voltál velem.

Szólásra nyitotta a száját, mintha tiltakozni akart volna, de megdermedt. Megrázta a fejét egyszer, majd még egyszer, mintha a ködöt szeretné eloszlatni a gondolatairól. A temetés óta most először szólalt meg.

– Emlékszem a táncra, de…

Újabb mennydörgés szakította félbe a gondolatmenetét, majd fülsiketítő visítás.

– Menj csak! Itt maradok, ígérem.

Megpördült, és a lányok nyomában végigrohant a folyosón.

A villámlás vészesen közel táncolt az ablakhoz, és a hozzá tartozó mennydörgés olyan hangos volt, hogy a fejemet eltakarva lebuktam. Az üvegtáblák megremegtek a foglalatban. Belecsapott volna a villám a házba?

Riasztó üvöltés harsant odafent. Eszembe jutott, milyen volt, amikor anyu vajúdott, de Morellának még túl korai, nem igaz? Még ha Camille meggyőződése igaz volt is, és az ikrek azelőtt fogantak is, hogy összeházasodott apuval, csak hat hónap telt el. Talán. Még korai. Nagyon is.

Ketrecbe zárt állatként járkáltam fel-alá a szobában.

Morella fájdalomkiáltásai egyre hangosabbá és hangosabbá váltak, éppúgy megtöltötték az elmémet, ahogyan korábban Kosamaras nevetése. Vajon az ikrek is az alku részesei? Morella is? Hány embernek kell meghalnia ma?

Egyetlen hangos, hosszú kiáltás hasított végig a házon, majd kísérteties csend telepedett mindenre. A vihar tovább tombolt, villámok cikáztak, mennydörgés morajlott, de a harmadik emeletről csak a néma csend áradt. Kimerészkedtem a folyosóra, a fülemet hegyeztem, hátha újszülöttsírást hallok.

Csak a néma csend fogadott. Aztán Camille kiáltása zengett:

– Annaleigh! Annaleigh, szükségünk van rád, siess!

38

Berontottam a szobába, és azonnal megcsapott a levegő fémes szaga. Az ágynemű riasztóan tele volt vérrel és egyebekkel. A babák megszülettek.

Morella egy halom párnán feküdt, hogy aludt vagy öntudatlan volt, azt nem tudtam megállapítani. Egy pillanatra megrettentem, hogy talán meghalt, de még a szoba túlsó feléből is láttam, hogy emelkedik és süllyed a mellkasa. Apu az ágy mellett térdelt, a tenyerébe fogta a kezét, úgy suttogott halk imát.

– A babák? – kérdeztem ostobán, teljesen megdöbbentett, hogy ekkora a csend.

Camille megfordult, egy takaróba bugyolált valamit nyújtott felém. Attól féltem, hogy ő is félni fog tőlem, mint Honor és Mercy. Könnyek csorogtak a nővérem arcán, és rögtön tudtam, hogy jól számoltam. Tényleg túl korán volt még a szüléshez.

Camille némán átnyújtotta a babát. Bepillantottam a foltos pólyába, és egy gyönyörű kis arcocskát láttam lehunyt szemmel. Sosem nyílik már ki. Fiú volt. Apu egyetlen fia. Halva született.

– Mi történt?

Halkan kérdeztem. Nem volt másik bepólyált baba a szobában. Ez a fiú volt az első. Morellának pihennie kellett, ha még egy gyereket meg akart szülni ezen a rémes napon.

Camille aggodalmasan az ágy felé pillantott, majd kihívott a folyosóra. Képtelen voltam otthagyni az öcsénket, akármilyen pici volt is, akármennyire élettelen, úgyhogy magunkkal vittem. A hátát simogattam, azt kívántam, bár ennyivel visszahozhatnám.

– Már vajúdott, amikor ideértünk. Azt mondta, gyorsan és nagyon erősen jönnek az összehúzódások. Reggelinél még jól volt, de… Túl sok vért veszített. Nem tudtam, ez megszokott-e. De nyilván nem. – A csuklójával hátralökött egy tincset. Még sosem láttam ilyen kimerültnek. – Nyomni kezdett, aztán a baba egy csomó folyadék és még több vér kíséretében kijött. Apu elkapta, de… nem sírt fel. Próbálta megütögetni a hátát, de nem ébredt fel. Képtelen leszek még egyszer egyedül végigcsinálni ezt. Tudom, hogy nem vagy most teljesen jól, Annaleigh, de muszáj összeszedned magadat. Szükségem van a húgomra!

Visszafojtotta a zokogását.

– Ó, Camille!

Átkaroltam, nem érdekelt, mennyi vér áztatja a ruháját, nem érdekelt, hogy megvádolt, nem törődtem az alkuval sem. Elöntött a megkönnyebbülés, ahogy visszaölelt.

– Mi történik a családunkkal? – Alig hallottam a kérdést, az arcát a nyakamba fúrva tette fel. – Miről beszéltél odalent? Miféle alkuról?

– Cassius… – Camille hirtelen elhúzódott, mire elhallgattam, láttam, milyen aggodalmasan csillan a szeme. – Azt hiszem, valaki a házból alkut kötött az egyik szélhámossal, Viscardival. Azt hittem, talán apu. Hogy megszülessenek az ikrek. Aztán Sterlandre gyanakodtam. De már nem tudom, mit higgyek.

– Ezt Cassius mondta el neked?

Camille hangjában hitetlenkedés csengett, de nem tűnt ellenségesnek.

Röviden felnevettem, olyan keserűen, akár a túl erősre főzött kávé.

– Rengeteg mindent mondott, de mi igaz és mi nem? Tényleg itt vagyunk, beszélgetünk? Mi van vele? – Felemeltem a babát a vállamon. – Tényleg meghalt vagy ez csak illúzió?

– Illúzió? – ismételte Camille. – Nem értem, miről beszélsz. Persze hogy meghalt. Érintsd meg a mellkasát! Nincs szívverése. Hallgasd meg a tüdejét! Sosem lélegzett.

– Lehet, hogy csak ezt akarja elhitetni velünk. Camille toppantott, fogytán volt a türelme.

– Ki? Kiről beszélsz?

– Kosamarasról. – Körkörösen simogattam az öcsém kis hátát. – Bármit elhitethet velünk. Még egy kapitány fiát is igaznak hihetjük, hiába nem emlékszik rá senki más.

– Ó, Annaleigh! – A vállamra tette a kezét, megértés csendült a hangjában. – De miért jött volna ide Kosamaras? Mivel dühítettük fel?

Láttam, hogy odafigyel rám, hogy szeretne hinni nekem, de nem tudtam, hogy valóban bízik-e bennem, vagy egyszerűbb számára így, mint azzal a tudattal élni, hogy a húga gyilkos.

– Viscardinak dolgozik. Az, hogy megkínoz minket, része az alkunak.

Camille felpillantott, kimerülten, rezignáltan nézett a szemembe.

– Verity meghalt, igaz?

– Nem tudom. – Hirtelen, sebesen indultak meg a könnyeim. A torkom elszorult, gombóc nőtt bele. Kosamaras valahogy elkapta Verityt, és nem voltam itt, nem állhattam útját. Sosem látom újra a húgom féloldalas vigyorát, többé nem néz fel rám vidám zöld szemével. – Azt hiszem.

Camille felzokogott, a kézfejébe harapott, hogy elfojtsa. Ismét megöleltem, kettőnk között tartva a féltestvérünket.

A Morella szobájából érkező nyögések szakítottak félbe bennünket.

– Biztos felébredt. Gondolod, hogy még ma megszüli a másik babát is?

Már így is annyi haláleset történt. Nem veszíthettem el még őket is.

– Menjünk be, és nézzük meg!

* * *

– Ó, Annaleigh, hát itt vagy!

Morella kinyújtotta a kezét, intett, hogy menjek közelebb. Apu Camille-re pillantott.

– Biztos vagy benne, hogy jó ötlet?

A nővérem pillanatnyi gondolkodás után bólintott, mire apu kelletlenül odaengedett.

– Hogy érzed magad? Vannak most összehúzódások?

– Nem olyan erősek. Nem úgy, mint korábban.

Morella ajka vértelen volt, majdnem olyan színű, mint amilyen korábban az ágyneműje volt, kisebesedett, kicserepesedett, felszakadt a sikoltozástól.

Kiszúrtam Hannát az egyik sarokban. Mintha egy évtizedet öregedett volna, mióta utoljára láttam, és ismét azon töprengtem, vajon engem leszámítva tényleg mindenki tudott-e Fisher haláláról. A fáradtság karikáit a szeme alatt a gyász okozta vagy Kosamaras?

– Hanna, hoznál vizet, kérlek? És tiszta ágyneműt. Jó sokat. – Visszafordultam apuhoz. – Keresnél neki egy új hálóinget? – Bemásztam az ágyba, a lehetőségekhez mérten próbáltam elkerülni a véres részeket. – Megmosdatunk, Morella, rendben?

Morella hátrahanyatlott, lecsukódott a szeme.

– Feleslegesen vesződnétek. Azt hiszem, haldoklom.

– Dehogyis! – feleltem jóval határozottabban, mint amilyennek éreztem magamat. – Mondd el, mi történt!

– Láttad az öcsédet? – Friss könnyek csorogtak az arcán. – Pihentem reggeli után, de hirtelen éles fájdalmat éreztem. Épp itt – magyarázta az oldalára mutatva. – Mintha kettészakítottak volna belülről. Aztán rengeteg víz jött. Talán vér. Már azt hittem, ennél nem fájhat jobban, de aztán rájöttem, hogy tévedtem. Ott… odalent. Ezután nem sok mindenre emlékszem már. De Ortun…

Zokogás rázta a testét.

– Néha megtörténik az ilyesmi. Ezt apu is tudja.

Mennydörgés morajlott Highmoor felett, kirázta a lélegzetet a mellkasunkból. A bába semmiképp sem érhetett el időben Saltenre.

Hanna meghozta a tiszta ágyneműt, apu pedig gyengéden felnyalábolta Morellát az ágyból, és a fürdőszobájukba vitte. Camille felajánlotta, hogy segít lemosdatni és felöltöztetni, mi pedig Hannával megküzdöttünk az ágyneművel.

– Égessétek el! – adtam ki az utasítást, miután szemügyre vettem a véres ágyneműt. Nyálkás fekete sávok csúfították, mintha szurok tapadt volna hozzá. Semmiképp sem lehetett volna kimosni őket.

– És valaki hozzon neki meleg levest! Meg kell őriznie az erejét.

Hanna a heverőre nézett, ahová a puha párnák közé a kisöcsémet tettem.

– Mit csináljunk a…

Képtelen volt befejezni a mondatot.

Igazság szerint fogalmam sem volt. Idővel rendes temetést kell majd rendeznünk neki, lent a kriptában. Amikor a kis teste végül visszatér a sóba, vajon eszébe jut megkeresni nővéreit? Ők nyilván kedvesek lesznek hozzá, szeretni fogják.

– Majd én gondoskodom róla – ajánlkozott apu, ahogy visszalépett a szobába. A tiszta takaró alá fektette Morellát. – Majd én gondoskodom a fiamról.

Amint apu és Hanna kiment, Morella ismét könnyek közt tört ki.

– Gyűlölni fog.

Megremegett az ajka, én pedig megfogtam a kezét. Reszketett.

– Apu szeret téged – ismételgettem. – Nyugodj meg! A másik babára még mindig vigyáznod kell.

Olyan hevesen rázta a fejét, hogy kicsúsztak a tincsei az óvatos fonatból, amibe Camille rendezte őket.

– Nem! Nem. Nem vagyok hajlandó még egyszer végigcsinálni. Képtelen lennék még egy halott gyereket a világra hozni.

A hasára tettem a kezemet, azt figyeltem, mozdul-e a másik iker. Elfacsarodó szívvel mozdultam, életjelért fohászkodtam Pontuszhoz. Épp, amikor elhúztam a kezemet, Morella hasa megmozdult, a baba odabent rúgott egyet, mintha csak azt akarná mondani: „Még itt vagyok. Ne felejtsetek el!”

Morella grimaszolt.

– Látod? A másik baba életben van, minden rendben. És milyen erősnek tűnik!

Próbáltam  nevetni, hátha  Morella visszamosolyog, de az oldalára fordult, el tőlem.

– Nem megy – nyüszítette.

Camille megmozdult az ágy szélén, szemlátomást nem szívesen várakozott. Felvonta a szemöldökét, némán kérdezte, mi legyen most. Eszembe jutott a kenőccsel és olajjal teli tálca, és a komódhoz mentem.

– Mi lenne, ha Camille-lel bekennénk a lábadat? – ajánlottam.

Felkaptam a levendulaolajjal teli kis fiolát. Az megnyugtatná, és remélhetőleg elfedné a szobában terjengő rémes szagokat is. Hiába lélegeztem a számon át, nem bizonyult tökéletes megoldásnak. Éreztem a vért a levegőben, mintha rézérmék húzták volna a nyelvemet.

Letérdeltünk Morella lába mellé kétoldalt. Jó néhány cseppnyi ezüstös folyadékot öntöttem a tenyerembe, megmutattam Camille-nek, hogyan masszírozza Morella lábának ívelt részét egyre erősödő nyomással.

Morella felnyögött, enyhe összehúzódás rázta meg a hasát. Amikor elmúlt, tovább sírt. A hisztéria úgy növekedett, érlelődött benne, akár egy hatalmas, rémséges vízhólyag, készen arra, hogy kidurranjon, és mindannyiunkat beterítsen a mérgével. Az őrület szélére sodorta magát azzal, hogy a kínszenvedésre és az első szülés fájdalmára koncentrált. El kellett vonni valahogy a figyelmét.

– Jó illata van, ugye?

Morella ujjai megfeszültek, szorosan az öklébe zárta a takarót, de aztán eleresztette, addig nyújtotta a vásznat, míg a szálak elpattantak, szétszakadtak.

– Nem emlékeztet az otthonod melletti levendulamezőkre?

Korábban virágokkal teli mezőket említett. Talán, ha rá tudom venni, hogy a gyerekkoráról beszéljen, akkor megnyugszik, és nem terheli meg annyira az életben lévő babát.

Egy újabb összehúzódás után a homlokát ráncolta.

– Az otthonomra? Nem, nem volt levendula a hegyekben.

Most rajtam volt a sor, hogy összevonjam a szemöldökömet, bár Morella nem láthatta. Lehunyta a szemét, a fájdalom következő hullámára készült.

– Azt hittem, lent, a síkságon éltél. Megrázta a fejét.

– Nem. A hegylánc egyik legmeredekebb csúcsánál nőttem fel. De gyönyörű virágok voltak a falu határában. Skarlátvörösek, rubinként ragyogtak. Különösmód édes az illatuk. Nehéz elmagyarázni, de felejthetetlen. Annyira hiányzik! – Grimaszolva ismét megfeszült. Amikor az összehúzódás véget ért, kinyitotta a szemét. – Van egy az öltözőasztalomon, a kis virágos üveggömb.

– Bánatosan lebiggyesztette az ajkát. – De az illata nem érződik. Camille lemászott az ágyról, hogy odavigye neki.

– Gyönyörű – dicsérte, és átnyújtotta Morellának, hogy arra összpontosítson. – Mint egy egzotikus muskátli.

Emlék sejlett fel bennem. Hallottam már valamit piros virágokról korábban. Cassius mesélt valamit…

A Cardanian-hegységben. A nyxmist virág és a csontok népe… Viscardi népe.

Újabb összehúzódás jött, ezúttal erősebb és hosszabb, mint a korábbiak. Morella az ágyra ejtette a kis dísztárgyat, ahogy kétrét görnyedt a fájdalomtól. Amikor a légzése ismét csillapodott, elgondolkozva a kezembe vettem az üveggömböt.

– Biztos vagyok benne, hogy amint vége ennek az egésznek, apu egy egész csokorral szerez neked, a legnagyobb csokrot, amit valaha láttál! Talán az egész házat is megtölti velük.

Morella mosolya bágyadt volt, teljesen elszivárgott már az ereje.

– Csak a falu mellett nőnek. Annyira messze van Saltentől, hogy nem élnék túl az utat.

Ez az egész nagyon is jellemzőnek tűnt a csontok népére. Viscardi egyik híve nyilván könnyedén hajlandó lenne alkut kötni vele. Ujjaimat Morella lábfejébe nyomtam, csakis egyvalamire koncentráltam. Korábban Sterlandnél téves következtetést vontam le. Nem akartam ismét elkövetni ugyanazt a hibát.

– Az nagy kár. Nyxmistnek hívják, ugye?

A virág nevének hallatán Morella megdermedt.

– Hallottál a nyxmistről?

Támadásba lendülve a szemébe néztem.

– Nem is tudtam, hogy a Cardanian-hegységből származol. Sosem említetted.

Camille a homlokát ráncolta, nem igazán értette, hogyan buktatja le magát Morella.

– Azt mondtad, Foresia közelében nőttél fel, a síkságon.

Morella szeme tágra nyílt, rájött, hogy belegabalyodott a hazugságba.

– Odaköltöztem… később. Miután bába lettem.

– Nevelőnő – emlékeztettem. A hazugságháló foszladozni kezdett, úgy szaladtak szét a szálak, mintha orsóról tekeredtek volna le. – Apu azt mondta, nevelőnő voltál.

Morella a füle mögé simított egy tincset. Izzadságtól nyirkos volt. Átázott hálóingben görnyedt ismét kétrét a fájdalomtól. Az ösztöneim arra sarkalltak, hogy segítsek rajta, hogy enyhítsem a fájdalmát, de nem törődtem velük, kimásztam az ágyból. Amikor az összehúzódásnak vége lett, Morella hátrahanyatlott a párnájára, úgy tett, mintha aludna.

– Hogy tehetted?

Továbbra is csukva volt a szeme. Camille eltátotta a száját.

– Te voltál? Te kötöttél alkut? Végre az ő fejében is összeállt a kép. Morella szeme lassan kinyílt.

– Tényleg nem emlékeztek rám, igaz?

Hangja halk volt, száraz, zörgött, akár az avar. Nem úgy tűnt, mintha sokáig húzná már.

– Tudtam, hogy a kicsik nem fognak, de miattatok aggódtam.

– Emlékszünk-e rád? – kérdezte Camille, és friss szemmel végignézett rajta. – Honnan kellene emlékeznünk rád?

– Anyátok egyik bábája voltam, amikor Verityvel volt terhes.

A homlokomat ráncoltam, próbáltam felidézni a homályos emlékeket a fehérbe öltözött nőkről, akik anyu utolsó terhességénél lepték el a házat. Apu nem törődött a költségekkel, a lehető legjobb gondoskodást akarta nyújtani neki. Annyi bába és gyógyító volt itt, hogy fel sem tudtam idézni az összeset.

– Jóval fiatalabb voltam – suttogta. – Nyilván. Sosem éltem a síkságon, nem dolgoztam nevelőnőként. Apátokkal találtuk ki ezt a mesét. A Cardanian-hegységben születtem, és azért küldtek a fővárosba, hogy bábának tanuljak, ahogyan az anyám, és előtte az ő anyja is. – Mély levegőt vett. – Kaphatnék egy kis vizet?

Camille az éjjeliszekrényen álló kancsó felé fordult, de felemeltem a kezemet, megállítottam.

– Majd ha mindent elmeséltél!

Morella felsóhajtott, a homlokát dörgölte.

– Jaj, mit számít már? Úgyis meghalok ma este. Valakinek csak tudnia kell az igazat. – Az ablak felé fordult, ide-oda cikázott a pillantása, mintha a történet egyfajta színdarabként játszódna le előtte egy színpadon. – Korábban még sosem láttam a tengert. Sem olyan gyönyörű házat, mint amilyen Highmoor. Az első délutánomat azzal töltöttem, hogy álmodoztam, milyen lenne egyszer egy ilyen birtok úrnőjének lenni… Amikor megéreztem magamon Ortun pillantását, úgy határoztam, az egyszer talán nincs is olyan nagyon messze…

Ugatásszerű nevetést hallattam.

– Hazudsz! Apu odáig volt anyuért. Sosem lépett volna félre.

– Ne legyél már ilyen naiv! Tudtam, hogy kíván engem. Láttam minden egyes pillantásában.

Olyan széles mosoly ült ki az arcára, hogy az alsó ajka széthasadt, vér csordult belőle, miközben az ablakon túl villám táncolt keresztül az égen.

Camille undorodva felhorkant. Morella lehunyta a szemét.

– Verity születése után anyátok olyan gyenge volt. Annyira fáradt, kimerült. Tizenkét lányt a világra hozni… Senkit sem lepett meg igazán, amikor meghalt…

Morella ki nem mondott szavaira megdermedt az ereimben a vér. Összeráncolta a homlokát, ahogy újabb összehúzódás kínozta. Amikor vége lett, belenézett komor szemembe.

– Valójában jótett volt, Annaleigh, hidd el nekem! Fájdalom gyötörte, iszonyú fájdalom. Egy kis bürköt kevertem az esti gyógyszerébe, aztán álmában meghalt, és senki sem jött rá.

– Meggyilkoltad anyut? – Camille arca eltorzult a dühtől. Felkapott egy piszkavasat a kandallótól, Morellára fogta. – Te szajha!

– Nem volt rossz halál – lehelte. – Nem szenvedett.

– És legyünk érte hálásak?

Camille lesújtott a piszkavassal Morella lábára, nem olyan erősen, hogy eltörje a csontját, de csúnya sebet hagyott maga után. Morella felsikoltott, és messzire kúszott a vastól.

Felemelt kézzel megállítottam Camille-t.

– Hadd fejezze be! Mindent tudnunk kell. Megölted anyut. Aztán?

– Annaleigh – könyörgött –, nem gyilkosság volt. Valószínűleg egyébként is meghalt volna. Én csak… segítettem.

Összeszorított foggal igyekeztem elfojtani a dühömet.

– Mi… történt… azután?

– Cecilia halála után mindannyiunkat elküldtek. Anyám könyörgött, hogy menjek haza, de a fővárosban maradtam. Egyik nap összefutottam Ortunnal, az udvarba utazott üzleti ügyben, és annyira… annyira elveszettnek tűnt Cecilia nélkül, törődésre és figyelemre volt szüksége… Úgyhogy átsegítettem a gyászon, az egyetlen módon, ahogyan tudtam. – Elmosolyodott, arca egy pillanatra ellágyult, ahogy felidézte az emlékeket. – Ortun egy héten keresztül minden este értem küldetett… Amikor visszajött, írt, bevallotta, mennyire hiányzom neki, mennyire vágyik rám. – Ismét lehunyta a szemét. – És amilyen ostoba csitri voltam, hittem is neki.

Újabb összehúzódás. Újabb mennydörgés.

– Hónapokon át ment ez így. A csodás éjszakák után heteken át vártam őt. A nyilvánosság előtt kénytelen volt Ceciliát gyászolni. Csak egy évet kellett kivárnom. Csak egyetlenegy évecskét. – Nagyot nyelt. – Öt eltelt. Valahányszor meghalt valamelyik nővéretek, Ortunnak újra kellett kezdenie a gyászidőszakot. Azt mondta, türelemmel kell lennem, aztán végül együtt lehetünk, de… Ennél több eszem is lehetett volna.

Morella elhallgatott, arca vérvörös volt, verejtéktől nyirkos.

– Egyik este épp hazafelé tartottam egy szülés után, és megláttam apátokat. Nem is tudtam, hogy a városban van. Nem írt, nem küldetett értem. – Zihálva hátrasimított egy nyirkos tincset az arcából. – És egy nő volt mellette. Gyakorlatilag egy bakfis.

Megvonaglott a fájdalomtól, de nem tudtam eldönteni, hogy egy összehúzódás vagy annak az estének az emléke miatt.

– Nekiestem, átkozódtam, kiabáltam, jelenetet rendeztem. – Felsikkantott, majd mélyen felnyögött. – Vizet, kérlek!

Camille a nyakára fogta a piszkavasat, mire Morella remegve hátrahajtotta a fejét.

– Mondd tovább!

– Megütött. Az új szajhája előtt. Nem is érdekelte, hogy a lány látja. Lehordott mindennek, kiabált velem, pocskondiázott. Azt mondta, ostoba vagyok, hogy elhittem, egy hozzá hasonló férfi elvenne egy magamfajta senkit. Nem volt sem nemesi címem, sem vagyonom. Csak… önmagam voltam.

Most már megállíthatatlanul csorogtak a könnyek az arcán.

Hiába vallotta be, milyen rémséges dolgokat művelt, ebben a szörnyű pillanatban, amikor a saját szavaim visszhangoztak az ő hangján, legszívesebben megvigasztaltam volna. Az én apám bántotta őt, az a férfi, aki állítólag úgy szereti.

Éles mennydörgés zendült épp felettünk, mire feleszméltem. Lehetetlennek tűnt, de a délután még sötétebbé vált, a vihar azzal fenyegetett, hogy darabokra hasítja az égboltot.

– Otthagyott, úgy hevertem a földön, mintha sosem számítottam volna neki. – Szívszaggató zokogásba kezdett. – De még ezek után is… akartam őt.

Morajlás hallatszott a hasából. Morella úgy rúgkapált, mintha nem csak ketten lettek volna a takaró alatt. Az ágymennyezetet díszítő Thaumas-polipra siklott a pillantásom. Elítélően fénylett a szeme, bírálóan hunyorgott le a történetet mesélő Morellára. Csápjai körbefonták a tartóoszlopokat, viharvert fém ölelte a sötét mahagónit, mintha megtorlásként mozdulna. Az ezüstön visszatükröződött a kinti villámlás fénye, és a szél is egyre erősödött, egyenetlenül süvített el az ablakok mellett.

– Ezért megidézted Viscardit – folytattam a történetet Morella helyett. – Megidézted őt, hogy apu beléd szeressen?

Morella bólintott.

– És hogy egy fiúval legyek terhes. Úgy gondoltam, ha gyereket várok, Ortun kénytelen lesz feleségül venni. Mindazok után, amit érte tettem… ennyi járt nekem. Amint visszatértem Highmoorba, láttam, hogy Eulalie gyanakodva figyel. Kezdtek visszatérni az emlékei. Aztán azon az iszonyú éjszakán… kérdőre vont, azt mondta, szétkürtöli az igazságot. Nem… nem hagyhattam, hogy mindent elrontson.

Az árnyék, amit Edgar látott a sziklánál.

– Megölted Eulalie-t?

Morella lázas pillantása az enyémre siklott, könyörgött, hogy értsem meg.

– Nem lett volna hajlandó titokban tartani.

Összerándultam, mintha gyomorszájon ütöttek volna. Barátkoztam ezzel a nővel, ő pedig úgy gyilkolta egyesével a rokonaimat, mintha csak egy lista elemeit húzta volna le. Vörös köd ereszkedett a látómezőmre, kétszeresére gyorsult a szívem ritmusa. Düh áramlott végig a testemen, a bensőmtől egészen az ujjhegyeimig lüktetett. Kikaptam Camille kezéből a piszkavasat, és Morella torkának szegeztem.

– Velünk fizettél a fiadért!

Morella az ágytámla felé húzódott, próbált messzebb kúszni az ívelt fémtől.

– És teljesen feleslegesen tettem. A fiam meghalt, és én is meg fogok még ma este.

– Helyes – sziszegte Camille.

Mennydörgés morajlott épp felettünk, mire Morella nevetni kezdett, a hasát ölelte, ahogy újabb összehúzódás kínozta. A folyosó túlsó végében kiáltások, visítás hangzott fel.

– Menj, nézd meg, mi történik! – A vasat végig Morellán tartottam. – Én majd itt maradok vele.

Morella végignézte, ahogy Camille kisiet, majd ismét felém fordult.

– Annaleigh, kérlek, higgy nekem! Nem kívántam a halálodat. Eleinte… eleinte igen, de aztán megismertelek… Csak Ortunon akartam bosszút állni, amiért úgy bánt velem… de aztán… Annyira kedves voltál velem. Gondoskodtál rólam, összebarátkoztál velem. Nem tudtam, hogy Viscardi a hírnökkel fogja behajtani a jussát, őszintén nem tudtam. Ezért adtam oda neked a könyvet… hogy ne aludj éjszaka. Hogy ne álmodj arról a lényről.

Nem feleltem.

Erőtlen nyüszítés bukott ki belőle.

– Nem megy, egyszerűen nem – nyögte, megroppant a lapockacsontja. Alsó ajkát előretolta, a felsőbe harapott. – Megteheted. Csináld csak, nyugodtan!

– Mit?

Őrült fény csillant a szemében.

– Üss meg! Tudom, hogy ezt akarod. Te is tudod, hogy ezt akarod.

– Nem akarom.

– Csak emeld fel, sújts le a fejemre. Aztán vége.

Elhátráltam az ágytól, kinéztem a folyosóra az egyre hangosabbá váló kiabálás miatt. A szolgálók vízzel teli vödrökkel és törülközőkkel rohantak el mellettem. Füst ömlött kifelé az egyik folyosó végi szobából.

– Tedd meg, Annaleigh! – kiáltotta Morella. – Verd be a fejem! Verd szét az agyam! Megöltem anyádat. Megöltem a testvéreidet.

Állj bosszút rajtam! – Vérfagyasztó sikoly bukott ki a száján, és vörös foltok jelentek meg a hálóingén, egyre növekedtek, benedvesítették a combját. – Kérlek!

– Nem érdekel, mi történik veled, de az öcsémet nem fogom megölni.

Morella a foga fehérjét kimutatva nevetett, kegyetlen, éles hang visszhangzott a falakon.

– Te ostoba lány! – Felnyögött, és kétrét görnyedt, ahogy nyomni kezdett, nem törődve az összehúzódásokkal, nem törődve a fájdalommal, ki akarta nyomni a kisbabát. Hangja halk volt, reszelős, mintha fém csikorgott volna a sziklán. – Ez nem apád fia.

Felfordult a gyomrom.

– Mi?

Morella levegő után kapott.

– Viscardival meg kellett valahogy pecsételnünk az alkut… Amint megtörtént, Ortun lerogyott elém, a bocsánatomért esedezett, újabb esélyért könyörgött, azért, hogy fogadjam vissza az ágyamba. Hagytam. Mindkettejüknek hagytam. Aztán… hagytam, hogy kedvük szerint megbecstelenítsenek.

Nyögései fájdalomkiáltássá váltak, sötét alak bukott ki belőle, végtagok és sötét, hártyás szárnyak jelentek meg. Képtelen voltam a pontos részletekre fókuszálni, nem fért a fejembe, miféle formák kapálóznak a levegőben. A túl széles száj, tele fogakkal kettévált és vérszomjas sikolyt hallatott.

Nem kisbaba volt. Hanem egy szörnyeteg.

39

Camille berontott a szobába, vöröslött az arca, korom sávozta.

– Belecsapott a villám a tetőbe. Lángokban áll a harmadik emelet! Ki kell jutnunk!

Visítva lefékezett, ahogy észrevette az ágyon vonagló valamit.

A lény megfordult, felénk fordítva szárnyas hátát, és megragadta a köldökzsinórt. Megrántotta, mire Morella felkiáltott fájdalmában, a hasát szorongatta. A szörnyeteg a szájához emelte a zsinórt, és egyetlen harapással átszakította, kiszabadította magát. Oldalra fordultam, képtelen voltam fékezni a hányingeremet.

Camille megragadta a karomat, az ajtó felé húzott. Szolgálók rohantak el mellettünk, azt kiabálták, rohanjunk le. Nem tudtak úrrá lenni a lángokon. Most azonnal menekülnünk kellett.

– Várjatok, ne menjetek el! – kiáltotta Morella cérnahangon. Egy pillanatra eltűnt a szeméből az őrület, megint úgy festett, mint a mostohaanyánk. – Egyedül nem tudok lejutni! Nem hagynátok, hogy szénné égjek, ugye?

A küszöbön megvetettem a lábamat, megállítottam a lépcső felé rohanó Camille-t.

– Nem hagyhatjuk itt csak úgy! Camille bosszúsan felnyögött.

– Pedig ő pontosan ezt tenné velünk!

Morella próbálta kiszabadítani véráztatta lábát a takaró alól. Oldalra billentette a fejét, valami olyasmire figyelt, amit mi nem hallhattunk. A szomszédos szalonban súlyos léptek döndültek. Kiszáradt a szám, a félelem fekete pókként mélyesztette a gyomrom mélyére a csáprágóját.

Viscardi megérkezett.

Camille újfent megrántotta a karomat.

– Nem maradhatunk itt! Már átterjedt a tűz a folyosóra!

A szalon ajtaja hangos csattanással kitárult, mi pedig megtorpantunk. Ismerős sötét alak jelent meg a füst és a lángok közepette. Ezüstös göndör fürtjei előretörtek, kígyóként tekeregtek.

Úgy sétált el a kandalló mellett, akár király a tróntermében, árnyékot vetett a szemközti falra. Óriási, szarvas háromfejű sárkány rajzolódott ki élesen, heves mozdulattal széttárta a szárnyát, kivillantotta a fogát.

Morella újra rákezdett a sírásra, ahogy megállt előtte.

– Uram, nem értem! A fiam halva született. Elárultál!

Viscardi kecses mozdulattal felemelte az ujját, ide-oda lengette. Hangja mézédes volt, dallamos és melodikus.

– Morella, édesem! Hát így üdvözölsz?

– Hazudtál!

Viscardi egyetlen reszkető, cikázó villámlással fölé tornyosult, úgy meredt Morellára, akár egy pokolbéli vízköpő.

A falon a sárkányárnyék rámeredt, megfeszült, oda-odakapott, Morella pedig vonaglott alatta.

– Én… soha… nem… hazudok! – vicsorgott Viscardi.

– A fiam meghalt!

A szélhámos a fejét rázta.

– A fiunk él.

– Ortuné meghalt. Megesküdtél, hogy fiam születik. Megesküdtél, hogy…

Viscardi felemelte a kezét, elhallgattatta Morellát.

– Megesküdtem, hogy fiad születik. És így is lett. A kis test, amit a férjed kivitt a szobából, nem tökéletes férfiegyed volt? – Vonásai kővé dermedtek, összehúzta a szemét. – Ha legközelebb megidézed az alkuk istenét, ne feledd, hogy pontosan azt kérd, amire vágysz!

– Azt kértem! – vonyította Morella.

Viscardi a fejét rázta, szemét sötét árnyékok rejtették.

– Hosszasan részletezted, hogy mit akarsz, a férjedet, a házat, a fiút, akiről ostobán úgy hitted, megörökli majd a birtokot, de azt nem kötötted ki, hogy a gyermek élve szülessen. – A tenyerébe vette Morella arcát, hosszú hüvelykujjával végigsimított az ajkán.

– De gondolj csak bele, drágám! A fiad táplálta a kettőnkét, hogy hazatérhessen.

Felnyalábolta a visító kis szörnyeteget az ágyneműről, lenézett az apró, agyarakkal tarkított arcra. Viscardi vonásai ellágyultak. Még gügyögött is, ahogy a kis lény megharapta az ujját.

– Ne! – kiáltotta Morella, és megpróbált felállni az egyenetlen matracon. – Ne! Megadtam neked a fiadat. Elvettél két Thaumas lányt. Vége az alkunak! Nem akarom többé!

Viscardi visszapördült hozzá, a könyöke hajlatában dajkálta a fiát.

– Nem akarod többé? Kinek képzeled magad, hogy visszavonnád az esküdet?

– Nem akarom többé ezt az esküt! Elvetted a fiamat, nem kaphatod meg a többi lányt!

Viscardi szemében tűz lobogott, villás nyelvével megnyalta a fogát, végigmérte a kis nőt maga előtt. Velük szemben a falon a sárkány felágaskodott, teljesen eszét vette a vérszomj.

– Nem várhatod, hogy semmissé tegyük az alkut csak azért, mert azt kéred. Tudod, milyen árat kérek érte. Mi az egyetlen, amit elfogadok.

Morella reszketegen kifújta a levegőt, és bólintott, beletörődés ült az arcán. Hátrapillantott a válla felett, a szemembe nézett.

– Semmit se mondjatok apátoknak! Mondjátok neki… mondjátok neki, hogy szerettem őt. Mindig is szerettem.

Viscardi visszanézett ránk, szája – túl vékony volt ahhoz, hogy annak hívhassuk – fájdalmas mosolyra húzódott, és kacsintott. Aztán hirtelen elmosódott foltként Morellára ereszkedett, már jóval több volt egyszerű férfinál. Szárnyak, pikkelyek és karmok hasítottak keresztül újra meg újra a káoszon.

Kiáltások harsantak, és egy iszonyú pillantásra azoknak a hangoknak a visszhangját hallottam, amikor rányitottam apuékra. De a kéj rövid volt, Morella élvezetteli nyögései hamarosan visítássá torzultak. A visítások üvöltéssé. És az üvöltések hirtelen félbeszakadtak, csendnek adták át a helyüket.

Camille eltakarta a száját, visszafojtotta a könnyeit, ahogy észrevettük a bordacsont világos ívét az ágynemű közt. Morella a csontok népének gyermeke volt, és nem is maradt belőle ennél több.

Viscardi ismét férfivá válva visszafordult hozzánk, izzó tekintetében kéjes öröm fénylett.

– Mindig is kettőtökkel szerettem a leginkább táncolni – mondta, és pillantása égetett, akár tűz a felperzselt földet. – A csinos, csinos Annaleigh és az én drága Camille-em… milyen jól érezhettük volna magunkat együtt… csak kérnetek kellett volna.

Camille állkapcsa megfeszült, ahogy előrelépett.

– Milyen erővel bírsz, szélhámos? Képes vagy megváltoztatni a dolgok menetét? Megváltoztatni a múltat?

– Camille, ne! – kiáltottam, mert már éreztem, mit akar tenni. Megragadtam a karját, elhúztam őt a vigyorgó istentől.

– Visszahozhatná a testvéreinket! – sziszegte. – Visszahozhatná anyut!

– De milyen áron?

– Képes vagyok rá – szólalt meg Viscardi túlharsogva bennünket. – Képes vagyok minderre, és még ennél is többre. – Villás nyelve előkúszott véres szájából, magához intett. – És még élveznétek is az alkut.

A fejemet ráztam.

– Soha!

Ragyogó, tüzes tekintettel nézett rám.

– Amiatt aggódsz, ami Morellával történt? Teljességgel megértem, Annaleigh. De te sosem lennél olyan ostoba, hogy elkövesd azokat a hibákat, amiket ő. Te sokkal okosabb és annyival… káprázatosabb vagy.

Lábam közelebb araszolt, látszólag az én irányításom alatt volt, de amikor meg akartam állni, tovább mozgott. Viscardi úgy vonzott magához, akár horgászhal a prédáját delejező, világító gömbjével.

Végigsimított az arcomon, csábító gyengédséggel cirógatta a bőrömet, képtelen voltam ellenállni neki. Amikor a tenyerébe fúrtam az arcomat, rádöbbentem, hogy Morella vére fedi.

– Annaleigh, ne! – kiáltotta Camille.

Megragadta a karomat, és kirántott a bódulatból, el Viscarditól. Szorosan tartott, lehorgonyzott ott, ahol álltunk.

Viscardi felsóhajtott, ajkáról kénköves füst szállt, de aztán vállat vont, és mélyen meghajolt előttünk.

– Ahogy gondoljátok!

Vonyító ivadékával a karjában egy újabb mennydörgés közepette eltűnt.

Camille-lel egymás szemébe néztünk, próbáltunk levegőhöz jutni a füstben, ahogy felfogtuk, mi minden történt ezen a rémséges napon.

Tényleg vége lett volna? Azt hittem, másképp érzem majd magam, hogy nem lesz olyan érzésem, mintha céltábla lenne a hátamon. Csak kell, hogy legyen valamiféle jele annak, hogy az alkunak vége, de az égvilágon semmit sem észleltem.

A folyosón kiáltás harsant, visszarántott bennünket a jelenbe. A tűz megállíthatatlanul emésztette Highmoort. Ha nem menekülünk most rögtön, talán nem lesz több lehetőségünk rá.

Ahogy kirohantunk a folyosóra, az egyik gerenda a földre zuhant, úgy vöröslött, mint Viscardi szeme, és lángra lobbantotta a futószőnyeget. Narancssárga lángok nyaldosták a tapétát, és egy hirtelen jött lobbanás elemésztette Eulalie és Elizabeth olajfestményét.

– A hátsó lépcső!

Kénytelen voltam kiabálni, hogy túlharsogjam a lángok ropogását.

– Már ég a második emelet is – mondta Camille, ahogy leértünk a lépcsőfordulóba. – Hol vannak a gráciák?

– Odalent voltak Lenore-ral.

Nagyon reméltem, hogy nem jutott eszükbe feljönni.

A tűz gyorsan terjedt, miközben mi lefelé száguldottunk, nehogy szörnyűséges narancssárga öklével lesújtson ránk. A füsttől köhögve rontottunk ki a kertbe. A vihar tovább tombolt Saltenen, szúró hópelyheket fújt a szemünkbe. Hidegnek kellett volna lennie, de a lángok annyi hőt árasztottak, hogy nem kellett félnünk a fagytól.

A többiek a szökőkút köré gyűltek, összebújtak a meleg és a vigasz reményében. Felzokogtam megkönnyebbülésemben, amikor észrevettem Lenore-t, Honort és Mercyt egy takaró alatt.

– Camille? Annaleigh! – kiáltotta Hanna, ahogy felfigyelt ránk.

– Hála Pontusznak! A főlépcsősor már égett, amikor megpróbáltunk felmenni! Annyira féltem, hogy elvesztettük önöket! – Fájdalmasan szoros ölelésbe vont. – Látták Fishert?

Értetlenül meredtem rá.

– Fisher! – sikoltotta újra, mintha rosszul hallottam volna. – Nem találtam, amikor kiütött a tűz. Elment Rolanddal és a többiekkel a roncshoz? Akkor látták? Nem tudom, hová lett.

Forró könnyek sávozták az arcát.

Végigfuttattam az ujjaimat a saját arcomon, elkentem a kormot, letöröltem Kosamaras átverésének a maradékát.

Korábban, a kék teremben hazugság volt az egész, Kosamaras kegyetlen tréfája. Nem volt semmiféle baleset. Nem volt temetés. Én tudtam egyedül, hogy Fisher meghalt. Jóval azelőtt az életét vesztette, hogy megérkezett volna a hármas ikrek báljára.

Lenore otthagyta a szökőkutat, hozzánk sétált. Könnyektől fénylett a szeme, visszatükrözte a lángokat, és eszembe jutott Viscardi égő írisze.

– Hol van apu? Miért nincs itt veletek?

Hanna ismét felnyüszített.

– Segített kijutni a kicsiknek, de aztán visszaszaladt, azt mondta, Lady Thaumasért megy. Önök ott voltak fent vele… – Elhallgatott, felfigyelt a szótlanságunkra. – Nem látták?

Összenéztem Camille-lel. A fejét rázta, néma könnyek gyűltek a szemébe.

– Nem láttuk. Azóta nem láttuk, hogy elvitte a babát… azóta nem, hogy lejött az emeletről.

– Be kell mennünk érte.

Hanna eleresztett bennünket, a többi cselédre nézett, hogy mozgásra bírja őket. A hóban hunyorogva láttam, hogy nem sok mindenkire számíthat. Roland és az inasok nagyja nem volt itt. Ahogy Regnard és Sterland sem.

Megragadtam Hanna ruhájának az ujját.

– A hátsó lépcső már lángokban állt, amikor lejöttünk. Nem volt ott.

Mintegy a szavaimat igazolandó, óriási, morajló recsegés hallatszott fel Highmoor mélyén: az emelet egy része megadta magát az elégett fa és a lángok súlya alatt. Honor és Mercy felsikított, Hanna pedig ismét zokogni kezdett.

Átkaroltam Camille-t, megacéloztam magamat a zokogása közepette. Senkinek sem kell tudnia, mi történt ma este. Szorosan, védelmezően öleltük egymást, úgy figyeltük a leégő Highmoort.

40

Miközben a késő délután alkonynak adta át a helyét, egyre több és több cseléd bukkant elő a házból, a hátsó ajtón keresztül siettek ki, a kertbe tartottak. Camille csatlakozott a lányokhoz a szökőkútnál, megölelte őket, felszárította a könnyeiket. Engem is hívott, de képtelen voltam egyhelyben megülni. Ide-oda sétálgattam a csoportokba verődött emberek között, számolgattam, hányan jutottak ki, hányan hiányoznak.

Egyetlen férfi szolgáló sem maradt. A Ruszalka tényleg megfeneklett, ők pedig odamentek. Sterland és Roland a kék teremben puszta látomás volt.

Az épületszárnyat emésztő lángok nyomában ablakok törtek ki a hőtől, az üvegszilánkok veszedelmes hópelyhekként záporoztak. Valami felrobbant odabent – a borkészlet vagy az olaj lehetett, nyilván –, és lánggömb tört elő. Végigszáguldott a lépcsőn, kivetődött a hóra.

Nem, nem is a robbanás volt az… hanem egy személy!

Rémülten odarohantam, és havat dobáltam rá, hogy eloltsam a lángokat.

Amikor remegő ujjakkal megfordítottam a testet, nem egy embert láttam, hanem kettőt.

Verity felnézett rám, arca vöröslött, korom fedte, de nagyrészt sértetlennek tűnt.

– Annaleigh! – A karomba vetette magát, fekete arcán könnyek csorogtak. – Annaleigh, hát életben vagy! – Visszafordult a másik alakhoz, aki mozdulatlanul feküdt a hóban. – Cassius jól van?

Odanéztem a megégett ruhakupacra, próbáltam kivenni alatta az alakot.

– Mit mondtál?

– Jól van?

Verity elhúzott egy ruhadarabot, felfedte az arcát.

Megállt bennem az ütő. Cassius volt az. Tényleg létezett. Verity látta őt, és éreztem a testét az ujjhegyeim alatt. Kosamaras felejtette csak el velünk.

– Cassius?

Verity Cassius lábát tapogatta, valamiféle reakciót várt tőle.

– Olyan rémes volt, Annaleigh! Felébredtem ma reggel, és senki sem látott, senki sem hallott. Mintha nem is léteztem volna. Egész nap Mercyt és Honort követtem, de nem tudták, hogy ott vagyok. Elaludtam a kék teremben a vihar alatt. Amikor felébredtem, minden lángolt. De aztán Cassius eljött értem, és ő látott! Kihúzott a tűzből. Megmentett!

Előrehajoltam a megfeketedett testhez.

– Cassius?

Gyengéden megráztam a vállát, felébresztettem őt.

Kinyitotta a szemét, de láttam rajta, hogy összemosódik előtte minden. Szemgolyója véreres volt a sűrű füsttől. Megvakította a tűz?

– Látsz engem?

Csókot leheltem felhólyagosodott tenyerére.

– Igen, igen! Köhögött.

– Üzenetet írtam neked a porba… Nem akartam, hogy azt hidd, egyedül vagy… Verity? Jól van?

Elcsuklott a hangja, szétmarta a torkát a kártékony füst.

– Kutya baja. Itt van mellettünk.

Verity végigsimított Cassius szétégett arcán, ő pedig elmosolyodott.

– Megmentetted az életemet, Cassius. Egy pillanatra lehunyta a szemét.

– Helyes. Nagyon helyes. – Kitapogatta a kezemet, ujjai tele voltak megfeketedett hólyagokkal. – Nem Sterland volt az, igaz?

Megráztam a fejemet.

– Ne aggódj emiatt! Takarékoskodj az erőddel! Az alku már a múlté. Mindenki rendben van. Csak ez számít.

Próbált mosolyogni, de szemlátomást nagyon nehezére esett.

– Nem mindenki.

Könnyek csordultak végig az arcomon, lehullottak az övére.

– Ne merészeld feladni! Kijutottál a házból, mindjárt véget ér a vihar. Elküldetünk anyádért! Ott van a kívánságfal a templomában… Minden rendben lesz.

Felemelt kézzel belém fojtotta a szót.

– Odébb vinnél a kertben? Kérlek? Ki az ágak alól? Szeretném látni a csillagokat.

Verityvel felnéztünk a viharos égboltra. Cassius semmiféle csillagot nem láthatott ma este.

– Vihar tombol, szerelmem. Maradj itt, pihenj!

Egy pillanatra felcsillant a szeme, és éppolyannak tűnt, mint az a Cassius, akit megismertem és úgy szerettem.

– Azt mondtad, szerelmem?

A lehető legkönnyedebb csókot leheltem az arcára.

– Persze hogy azt mondtam.

– Akkor vigyél ki az ágak alól, Annaleigh!

Verity segítségével a lehető legóvatosabban felsegítettem, és távolabb sétáltunk a háztól, ki az égboltot elfedő tölgyágak alól.

Cassius mellkasát iszonyú köhögés rázta, ahogy leeresztettük a földre. Vér tolult az ajkára, és legszívesebben felüvöltöttem volna. Nem így kellett volna történnie. Eulalie regényeiben mindig legyőzik a gonoszt, és a szerelmesek épségben túlélik, hogy aztán elkezdhessék közös életüket.

– Cassius, nem tehetnénk valamit? Megidézzük anyádat, és… Megragadta a kezemet, alig észrevehetően rázta a fejét.

– Ó, drága Annaleigh, emlékszel, amikor szabadjára engedted a teknősöket? Van, amit nem lehet megtartani. – A tenyerébe vette az arcomat, könnyeim végigfolytak az ujjain. – Légy bátor! Légy erős! A teljes szívem örökké a tiéd!

Ismét köhögött, majd lehanyatlott a keze a hóba.

– Ne! – sikoltottam.

Verity felzokogott, átkarolta a nyakamat. Előre-hátra hintáztam, a lehető legszorosabban öleltem a húgomat. A ruhájából és a hajából áradó füstszag csípte az orromat, ideszegezett ebbe az iszonyatos, rémes pillanatba. A földet akartam püfölni, rúgkapálni, toporzékolni, kiszaggatni összetört, hasztalan szívemet a mellkasomból.

Az nem lehet, hogy Cassius nincs többé.

Vártam, abban reménykedtem, hogy felcsendül Kosamaras kegyetlen kacaja, de ez nem az ő szemfényvesztése volt. Az illúzióknak vége szakadt, és Cassius meghalt.

Egyre csak hullott a hó, ahogy az éjszaka reggelbe fordult, belepett bennünket és Cassiust is, akit végül már fehér takaró fedett. A sírásunk hallatán a testvéreink körénk sereglettek, hozzánk bújtak, meleget és biztonságot nyújtottak.

Az utolsó Thaumas lányok.

Amint a vihar elcsendesedett és a nap felkelt Highmoor füstölgő romjai felett, Camille felállt, szemügyre vette tönkrement birtokát. Mereven, egyenesen tartotta magát, próbált erős lenni, de remegett a válla.

Én is talpra kecmeregtem, tudtam, hogy támogatásra van szüksége, valakire, aki a kezét fogja, és vele együtt szembenéz ezzel a kihívással. De még egyszer látnom kellett Cassiust. El akartam búcsúzni tőle addig, amíg még az enyém. Nem félisten. Nem Versia fia. Csak az enyém.

De mire odanéztem, a test már nem volt ott.

A hóban kotorásztam, marékszámra löktem félre, kerestem, de Cassius eltűnt, mintha soha ott sem lett volna.

De ott volt. Verity is látta. Cassiusnak köszönhetően simult most hozzám épen, biztonságban.

Felnézem az égboltra. Vajon Versia elvitte őt, vissza a holdkőpalotájába? Vissza a Szentélybe? Szerettem volna a barlangbeli ajtóhoz rohanni, elutazni a hét hold házába, hogy válaszokat követeljek, de földbe gyökerezett a lábam. Nem volt semmiféle ajtó. Soha nem is létezett. Nem tudtam felvenni az istennővel a kapcsolatot, és sosem fogom megtudni, mi történt.

A keleti szárny egy nagy darabja lezuhant, belerengett a kert, többen felsikkantottak.

– Most mitévők leszünk? – kérdezte Lenore. – Hova megyünk?

Camille vöröslő, könnyes szeme megrebbent, ahogy végigtekintett a roskadozó épületen.

– Nem megyünk sehová. A só népe vagyunk. Ehhez a földhöz tartozunk, ehhez a tengerhez. Nem futamodunk meg a tűztől. – Megfordult, végignézett rajtunk, a maradék hat Thaumas nővéren.

– Újraépítjük.

Hét hónappal később

– Tartsátok még, ne eresszétek el!

– De már megvan a kívánságom! Nem akarom elfelejteni! – kiáltotta Verity, türelmetlenül ugrált egyik lábáról a másikra.

– Én sem!

Honor a papírlámpás szélét fogta, vészesen közel állt ahhoz, hogy eleressze.

– Csak addig kell várnotok, amíg az enyémet és Annaleigh-ét is meggyújtjuk! – csattant fel Mercy. – Csak azt akarjátok, hogy a ti kívánságotok érjen oda elsőként!

Nyári szellő táncolt körülöttünk, könnyű volt, hínár- és sóillatú, és egy pillanatra úgy tűnt, Mercy kanóca nem akar meggyulladni. Kialudt. Egyszer, majd még egyszer. Amikor végre lángra kapott és megtöltötte a lámpást meleg levegővel, gyorsan átadtam neki. Sietve meggyújtottam a sajátomat is, mielőtt a gráciák türelme teljesen elfogyott volna.

– Jól van, mindenkinek megvan a kívánsága? – A testvéreim lelkesen bólintottak, szemükben a lángok derűs fénye tükröződött.

– Akkor háromra eleresztjük őket. Egy… kettő…

– Három! – kiáltottuk közösen, és eleresztettük őket.

A kis fehér lámpások felkapaszkodtak az égbe, pörögtek-forogtak egymás körül, káprázatos balettet lejtettek. Egyre magasabbra és magasabbra szálltak, hogy csatlakozzanak a csillagokhoz.

Vajon Versia lenézett most ránk, ezen a gyönyörű, tiszta nyári napfordulón? A Vén Maude tetejéről az égbolt káprázatosan végtelennek tűnt, ragyogó örökkévalóságnak. A csillagok a szokásosnál is fényesebben tündököltek, talán ők is tudták ezt.

A kívánságom gondolatára gombóc nőtt a torkomba. Arra vágytam, hogy Cassius itt legyen mellettem ezen az elképesztően tökéletes nyári estén. Az ilyen éjszakákat meg kell osztani, bele kell vésni az emlékezetünkbe, hogy aztán éveken át emlegessük. Az ilyen égboltok alatt csókoknak kell elcsattannia.

– Mit kívántatok? – kérdezte Honor. Verity a fejét rázta.

– Nem szabad elmondani, akkor nem válik valóra!

Honor felsóhajtott, és visszafordította a fejét az égbolt felé.

– Szerintetek mennyi idő, mire visszatérnek a kívánságok? Vállat vontam.

– Nem tudom. De ez is része a mókának, nem? Valahányszor hullócsillagot látsz, örülhetsz, mert valakinek a kívánsága visszatér.

Addig figyeltük a lámpásokat, míg már nem tudtuk megkülönböztetni őket a csillagoktól.

– Remélem, az én kívánságom válik valóra elsőnek! – jelentette ki Honor kissé önzően.

Mercy eltátotta a száját.

– Nem, az enyém!

– Ideje lefeküdni – jelentettem ki, még mielőtt civakodni kezdhettek volna.

A gráciák kissé morogva tértek vissza a karzatra, ahol még mindig erősen érződött a friss festékréteg szaga, majd leereszkedtek a világítótorony belső csigalépcsőjén. Hazasétáltunk a kis kunyhóba a sziklán, és elkezdtek a lefekvéshez készülődni. Miután megkapták az esti mesét és a jóéjtpuszit a homlokukra, mindhármukat gyermeki gyorsasággal elnyomta az álom, én pedig elvégezhettem fénytartói feladatomat.

A rémes highmoori éjszaka után – miután a testvéreim rádöbbentek, miféle hamis emlékekkel tömte a fejüket Kosamaras – egyértelművé vált, hogy új fénytartót kell kijelölni a Vén Maude-hoz, méghozzá mielőbb. Camille Salann hercegnőjeként azonnal áldását adta, és velem küldte a gráciákat is. A highmoori építkezésnél úgyis csak láb alatt lettek volna, és valószínűleg örült, hogy nem neki kell velük bajlódnia, miközben a vállára vette az új rangjával járó feladatokat.

Most, hogy az időjárás ismét felmelegedett, Lenore gyakran meglátogatott bennünket, magával hozta Hannát és egy kosárnyi édességet is otthonról. Valahányszor eljött, egyre kevésbé tűnt üresnek a tekintete, mindig úgy éreztem, egy kicsit jobban átéli a pillanatot. A legutóbbi látogatása alkalmával megemlítette, hogy az építkezés után talán elmenne Highmoorból. Szeretett volna maradni és segíteni Camille-nek, de úgy érezte, csapdába ejti az emlékek súlya. Még nem tudta, hova akar menni, de lelkesen várta, hogy felfedezhesse Arcannia többi részét is.

Megértettem az érzéseit. Mindig is szerettem a gyerekkori otthonomat, de örültem, hogy elszabadultam onnan. Bár a heszperoszi munka gyakran keménynek bizonyult, cél lebegett a szemem előtt, és mindennap boldogan ébredtem. Gyakran elképzeltem, hogy Cassius mellettem dolgozik, és a hiánya miatt érzett fájdalomnál mélyebbet még sosem éreztem. Tudtam, hogy életem hátralévő részében rá fogok vágyni.

Ahogy visszasétáltam a Vén Maude-hoz, barátságos szellő játszadozott a fonatommal, arra sarkallt, hogy térjek le az útról. Túl szép volt ez az este ahhoz, hogy máris visszamenjek. A délutáni sétánk során számos tengeriteknős-fészket láttunk a parton, a hatalmas buckák olyan szélesek voltak, mint amilyen magasra Verity nőtt. Mozgott felettük a homok. A kisteknősök hamarosan készen állnak rá, hogy előbújjanak és bemásszanak a tengerbe.

A fekete homokon sétálva lerúgtam a cipőmet. Langyos hullámok cirógatták csupasz lábfejemet, húzogatták a ruhám vászonanyagát, beljebb csábítottak. Kabócák daloltak a szárazföldi fákon, versenyre keltek a partot nyaldosó hullámok morajával. Lehunytam a szememet, és beittam az éjszaka csodáit.

Az óceán sóssága megtöltötte az orromat, a tüdőmet, az egész lényemet, én pedig mélyen belélegeztem, elárasztott a béke.

A víz kavargása riasztott ki ebből az állapotból, és épp akkor nyitottam ki a szemem, amikor hullócsillag hasított keresztül a sötét égen. Elmosolyodva figyeltem, hogyan száguld a horizont felé. Egy igazán szerencsés emberhez most visszatér a kívánsága. Újabb csobbanás hallatán abban reménykedtem, hogy a kisteknősök hada megindult a parton a hullámok felé.

Megdermedtem a bokáig érő vízben álló magas alak láttán, rakoncátlan tincsein ezüst holdfény csillogott.

Cassius.

Minden egyes porcikám arra vágyott, hogy tényleg ő legyen az, ne csak egy illúzió kísértse a szememet, ahogyan ő maga kísértette a lelkemet.

Nem ő az. Nem lehet ő.

De annyira valóságosnak tetszett.

Sirály rikkantott odafent, és egyetlen bódító pillanatra a csillagok mintha fényesebben ragyogtak volna, szokatlan csillogással tündököltek odafent az égbolton.

Halvány reménysugár izzott fel bennem, hogy aztán hevesen lángra lobbanjon. Vajon Versia megkapta a kívánságomat? A hullócsillag az enyém lett volna?

– Cassius? – suttogtam óvatosan, pedig teljesen biztosra vettem, hogy álomkép csupán.

Ne ébredj fel…

Amikor megindult beljebb a vízben, elakadt a lélegzetem. Nem fog ideérni. Szólásra nyitja majd a száját, de nem fogom hallani a szavait. A Vén Maude őrszobájában fogok felébredni egyedül, már megint. Belesajdult a szívem a rám váró fájdalmas csalódásba.

Ne ébredj fel…

Cassius mosolya csillogásként indult mélyen a szemében, ahogy magához húzott. Csodálkozva simítottam végig a karján. Lehetetlenül puha bőr fedte, nyoma sem volt az égési sérüléseknek.

Álom volt. Nem lehetett más.

Aztán hüvelykujjal végigsimított az arcomon. Heves örömtől izzott a szeme, ajka kettévált, hogy megszólaljon.

Ne ébredj fel!

Amikor nem ébredtem fel, felemeltem a kezemet, ujjhegyeimmel végigsimítottam a tarkóján, éreztem a göndör tincseket. Cassius élvezettel felnyögött, majd megcsókolt. Ajka puhán érintette az enyémet, majd szorosabbra fonta körém a karját, a csók elmélyült, édesebben fájt.

– Még mindig sóízed van – suttogta.

– Ez tényleg megtörténik? – leheltem. – Tényleg itt vagy? Cassius bólintott.

– Tényleg itt vagyok.

– Meddig?

Vigyora kiszélesedett.

– Ameddig csak szeretnéd.

Remegő ujjakkal vettem a tenyerembe az arcát, a szemébe néztem. Szerettem volna az előttem álló csoda minden részletét az emlékezetembe vésni.

– Tényleg? – Bólintott. – Hogy lehetséges ez?

– Az összes ma esti kívánság közül a tiéd volt a második leghangosabb, a második legreményteljesebb. – Elmosolyodott. – Az volt a második legkönnyebben teljesíthető.

Csobbanások kórusa hangzott fel a partról. Megfordultunk, és láttuk, hogy tucatnyi kisteknős mászik a tenger felé, kiúsznak a nyílt vízbe. Az egyik megérintette a lábamat, barátságosan megkocogtatta a bokámat az úszójával, majd megindult a kék ismeretlen felé.

– A második? – kérdeztem, felpillantva az éjszakai égboltra.

Csillagfény záporozott körülöttünk, és elképzelni sem tudtam volna ennél fájdalmasabban tökéletes pillanatot, mint amit most éltem át a csillagokkal, a sóval és a hőn szeretett férfival, aki egyenlő részben volt mindkettő.

– Egyetlen hangosabb akadt csak – mormolta, mielőtt ajka ismét az enyémre tapadt. – Az enyém.

Köszönetnyilvánítás

Nem sokkal a lányom születése után elkezdtem megírni a House of Salt and Sorrows – Só és bánat házát. Lehet, hogy nem egy bújós, elterülő kisbabával, füzetbe tollal a legjobb történetet írni, de valahányszor eszembe jutnak azok a békés délutánok a gyerekszobában, csordultig telik szeretettel a szívem. Grace, köszönöm, hogy ilyen türelmes voltál, és az út minden egyes lépésén elkísértél az első szavak lefirkantásától addig a pillanatig, amikor bedobtuk a postaládába a szerződést, és azt mondtuk: „De jó, de jó!” Az egyik kedvenc szórakozásom azt figyelni, mennyire szereted a könyveket, az írógépeket és a rózsaszín öntapadós jegyzetlapokat. Annyira büszke vagyok, hogy az anyukád lehetek! Sarah Landis, köszönöm, hogy valami különlegeset láttál bennem és a szavaimban, és hogy tudtad, mi a fenét kezdj mindezzel. Csodálatos vagy, annyira szerencsésnek érzem magam, hogy te vagy az ügynököm!

Őszinte hálával tartozom Wendy Loggiának, Audrey Ingersonnak, Alison Impey-nek, Noreen Heritsnek, Candy Gianettinek és mindenki másnak a Delacorte Pressnél, amiért ennyi időt és figyelmet fordítottatok erre a könyvre. Wendy, még mindig sikoltozom örömömben, és olyan baromira hálás vagyok, hogy a te ügyes kezeid közé került a könyvem. Tündércipőt mindenkinek!

Szeretnék köszönetet mondani Jason Huebingernek és a #PitDarknak azért a vad forgószélért. Sosem gondoltam volna, hogy egyetlen rövid tweet megváltoztathatja a világot, de az enyémet bizony megváltoztatta.

Köszönöm az összes drága családtagomnak és barátomnak, a bétaolvasóimnak és az ügynökségi társaimnak! Jonathan Ealy, Sarah Squire, Sona Amroyan, Charlene Honeycutt, Maxine Gurr, Susan Booker, Scott Kennedy, Kaylan Brakora, Jenni Bagwell, Jeannie Hilderbrand, Kate Costello, Peter Diseth, Jeni Chappelle, Jennie K. Brown, Jessica Rubinkowski, Shelby Mahurin, Ron Walters, Meredith Tate és Julie Abe: nem is kívánhattam volna nálatok szuperebb társakat erre az útra! A támogatásotok és a nevetésetek a lehető legtöbbet jelenti. Köszönöm!

Szeretettel és hálával köszönöm Jessica Hahnnak, tőle tanultam mindent, amit a ruhákról és a tervezésről tudok. Rengeteg csillogó báli ruhával tartozom neked!

Hannah Whitten, te csodás teremtés! Azt hiszem, majdnem annyiszor olvastad ezt a könyvet, mint én! Elképzelni sem tudom, hogyan csináltam volna végig nélküled – és egyébként nem is akarom. Lenyűgöző vagy, szerencsésnek érzem magam, amiért a bétaolvasóm és a barátom vagy!

A testvéremnek, Tara Whipkey-nek: azóta olvasod a történeteimet, amióta írom őket. Köszönöm azokat a délutánokat, amikor fel-alá rohangáltunk a rönkházban, azt képzeltük, hogy sellők vagyunk vagy a The Boxcar Children szereplői, köszönöm, hogy úgy beszélgettél velem a szereplőimről, mintha valódi emberek lennének, és amiért a legjobb tesó vagy, akit az ember lánya csak kívánhat! Igazi csoda vagy, és rettentően imádlak!

Paul, te vagy az én mindenem. Köszönöm, hogy hiszel bennem, hogy mindennap finom reggelit készítesz, és hogy sosem hiszed el, amikor azt mondom, elég, ha körbenézünk a könyvesboltban. Annyira hálás vagyok, hogy te vagy a férjem és a legjobb barátom.

Ez a könyv nem születhetett volna meg a szüleim, Cyndi és Bob Whipkey nélkül, akik Margie, a majom, Anne és a Bébicsőszök klubja lányainak kalandjaival töltötték meg a gyerekkoromat. Köszönöm, hogy annyiszor elvittetek a könyvtárba, hogy mindig volt elem és zseblámpa, amivel a takaró alatt olvashattam, és hogy sosem mondtátok, túl nagyot, túl merészet álmodom. Annyira szeretlek titeket!

A szerzőről

Erin A. Craig mindig is imádott mesélni. Miután színpadi látványtervezésből és menedzsmentből szerzett diplomát a Michigani Egyetemen, tragikus opera-előadások ügyelője volt, melyek tele voltak toronyőrökkel, szeánszokkal és gyilkos bohócokkal. Nem csoda, hogy ezek után úgy döntött, ugyanennyire kísérteties regényeket akar írni. Erin lelkes olvasó, egész ügyes a foltvarrásban, megveszekedett kosárlabda-rajongó, és írógépeket gyűjt. Memphisben él a férjével és a lányával.

erinacraig.com

Méltatások

„Hátborzongató, csodás. A széttáncolt cipellők-feldolgozás tele szellemekkel, istenekkel és egy lenyűgöző tengerparti világgal, amit az ujjaim között olvasok.”

– Melissa Albert,

a Hazel Wood – Mogyoróliget New York Times bestsellerszerzője

„Eddig fogalmam sem volt, mennyire szeretnék belépni egy mesébe!”

– Stephanie Garber,

a Caraval New York Times bestsellerszerzője

„Egyszerűen kísérteties és megbabonáz… Tökéletes, ha az ember el akar menekülni a valóságtól.”

– Hypable

„Hátborzongató és hangulatos.”

– Laura E. Weymouth,

a The Light Between Worlds szerzője

„Ha szereted a titokzatos, rémisztő, Grimm-meséken alapuló történeteket, akkor igen, ez bizony tényleg neked való könyv!”

– Nilufer Ozmekik,

goodreads.com

„Izgalmas YA fantasy magával ragadó hangulattal és egy sötét rejtéllyel.”

– Cristina Monica,

goodreads.com

„Kísérteties, hangulatos és magával ragadó.”

– Bustle

„Elképesztően hangulatos, kísérteties és tele történelmi színezetű gótikus horrorral, valóban páratlan.”

– Amy Imogene Reads,

goodreads.com

„Teljességgel és tökéletesen beleszerettem ebbe a könyvbe.”

– Ariana (The Quirky Book Nerd),

amazon.com

„Lenyűgöző borító, és varázslatos történet!”

– Delta High School Library,

amazon.com

„Egyedi, fordulatos és gyönyörű történet. Sosem olvastam még ehhez foghatót.”

– Ivan Friant,

amazon.com

Megjegyzések

[←1]

Patience, Prudence, Charity: köznévként is jelentéssel bíró utónevek az angolban (türelem, megfontoltság, irgalmasság), ahogy a Verity (igazság) is.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Méltatások