ERIN A. CRAIG

Első kiadás
Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2025

Írta: Erin A. Craig

A mű eredeti címe: House of Roots and Ruin

A művet eredetileg kiadta:

Delacorte Press, an imprint of Random House Children’s Books,
a division of Penguin Random House LLC, New York

Text copyright © 2023 by Erin A. Craig

This edition is published by arrangement with Sterling Lord Literistic, Inc.
and Andrew Nurnberg Associates Budapest.

Cover art copyright © 2023 by Marcela Bolivar

Interior art used under license from Shutterstock.com.

All rights reserved.

Fordította: Benkő Ferenc

A szöveget gondozta: Kónya Orsolya

ISSN 2060-4769

E-BOOK ISBN 978-963-675-199-9

© Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2025-ben

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@konyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

Műszaki szerkesztők: Zsibrita László, Gerencsér Gábor, Tamaskó Dávid

Korrektorok: Schmidt Zsuzsanna, Deák Dóri

Paulnak
– az örök arapaimámnak
egy harcsákkal teli világban.
Annyira szeretlek!

1

Az ecset csak úgy tocsogott.

Az anyag rátapadt a vaddisznósörtékre, szabálytalan pacákat hagyott maga után, elkente a vonalat, amit élesnek szántam.

– Maradj nyugton – motyogtam majdnem mozdulatlan szájjal, miközben egy rongyba töröltem az ecsetet, nehogy pocsékba menjen ez a páratlan pillanat, és örökre elillanjon a varázsa. – Csak még egy perc.

Artie szája sarka úgy remegett, mintha csak egy hajszál választaná el a vigyorgástól.

– Mindjárt végzek – fogadkoztam. – Csak… – Egy utolsó ecsetvonással megörökítettem a huncut derű felvillanó szikráját az unokaöcsém szemében. – Így ni! Tökéletes.

– Látni akarom! Látni akarom! – lelkendezett Artie, sutba vágta a gondosan beállított pózát, szinte a nyakát törve sietett az állvány mögé. Összeszaladt a szemöldöke. – Nem így nézek ki. Ugye?

Szigorú szemmel tanulmányoztam a műalkotást, mielőtt visszapillantottam az előttem álló kisfiúra. A haja hullámos fekete, akár az enyém, tipikus Thaumas, de az apja pisze orrával.

– Szerintem remek képmás.

– Igazán remek – biztosított egy hang a hátunk mögötti ajtóból.

– Mama! – rikkantotta a kisfiú, és iszkolt megölelni az anyját. – Akkor végeztem?

Camille felém emelte a szemöldökét, megerősítést várt. Letettem a palettámat, és bólintottam.

– Kész. – Camille gyors puszit nyomott a fia feje búbjára, mire az elinalt, végig a folyosón, elragadta a felgyülemlett energiája.

– Hogy bírta? – kérdezte a nővérem, és belépett a kék terembe, hogy alaposabban megnézze a portrét. Semmi nem kerülhette el a borostyán szemének tekintetét. – Ez ma reggel jött neked – mondta, és átadott egy vastag borítékot. Rajta a palota számos pecsétje.

Mercy.

– Kicsit izgágán, de ez várható volt. – Végighúztam a hüvelykujjamat a fül alatt, készen arra, hogy feltépjem, és kikapjam a nővérem levelét, de kivártam, a festményt tanulmányozó Camille-t figyeltem.

– Mesés munka – bókolt. – Hihetetlen, hogy már ötéves. Csak úgy röpülnek az évek! – A nővérem kisepert egy csillogó aranybarna hajfürtöt az arcából, az ujjai pedig a szeme sarkához rebbentek, hogy kitapintsa a nem létező, de szerinte elkerülhetetlenül közeledő szarkalábakat.

– Tudod, az én születésnapom is közeleg – jegyeztem meg minél könnyedebb és csevegőbb hangnemben.

Úgy ráncolta a homlokát, mintha megvádoltam volna.

– Amit sosem felejtenék el, Verity.

– Nem úgy… csak… talán megbeszélhetnénk, mit csinálunk idén. – Megperdültem a sámlimon, hogy felnézzek. – Arra gondoltam, elmehetnénk a kontinensre. A fővárosba. Mercy szerint…

– Mercynek ebben nem osztottunk lapot – közölte Camille az ölemben pihenő borítékra sandítva. Láttam rajta, hogy legszívesebben elmarná, hogy ő maga olvassa el az üzenetet, de inkább előrelépett, és egy ecsetvonásra hunyorított.

– Azt mondta, ha akarjuk, még bemutatkozhatok az udvarnak. Tizennyolcként kicsit túlkoros lennék, de…

A nővérem sóhaja a torkomra forrasztotta a szót.

– Szívesen elvittelek volna tizenhat évesen. Tudod, ugye?

– Csak éppen Heszperoszon voltam, hogy Annaleigh-nek segítsek a babával – vágtam rá, fejből tudtam a mentségeit. – De tavaly…

– Tavaly nyakig benne voltunk a keleti szárny felújításában. Nem a legideálisabb időpont egy hosszú, pazarló túrára.

– Tudom – dohogtam, és a fülem mögé tűrtem egy hajfürtöt. Harcra készült, és ha elszakad a cérna, akkor tudtam, hogy képtelenség lesz jobb belátásra bírni. – Tudom, tudom, tudom. De most… A ház kész. A gyerekek elég nagyok az utazáshoz. Szerintem mind szívesen megnéznék Arcannust.

Camille megrázta a fejét, elhátrált a vászontól, a szeme úgy cikázott a szobában, mintha javítanivalót keresne. Egy heverőhöz lépett, és addig gyömöszölt egy díszpárnát, míg keményebb nem lett a legkiválóbb habcsóknál.

– Ugyan már! Még hogy elvigyem a gyerekeket az udvarba! Természetesen rábíznánk őket a nevelőnőikre.

Sebesen felszusszantam, a keblemben úgy horgadt fel a remény, mint a mentőcsónak után kapó fuldoklóban.

– De mi… mi elmehetünk? Camille, képzeld el, micsoda móka lenne! Nem jártunk a kontinensen, mióta Mercy az udvarba költözött. Annaleigh is jöhetne, és Honor is biztosan csatlakozna. Foresia nincs túl messze a fővárostól, és talán még Lenore… – Félszegen lenyeltem a folytatást, mint mindig, valahányszor Lenore szóba került.

A harmadik legidősebb nővérem csukott könyv volt nekem.

– Lenore hozná a formáját. Kétlem, hogy ő… – Camille újra a hajához kapott, mintha magának bizonygatná, hogy minden a helyén van. – Összességében… Egész elfogadhatóan hangzik – engedett. – De a jövő héten lesz a születésnapod. Teljes képtelenség, hogy addigra mindent előkészítsünk. Maga az utazás egy egész nap lenne a leggyorsabb klipperünkön. Mit szólnál az őszhöz? Tajték előtt.

Megnyúlt az arcom.

Mindegy, mit szólnék.

Addigra beköszönt a hideg.

Megbetegednek az ikrek.

Camille addigra fél tucat mentséggel állna elő, és egyiket sem vitathatnám, hiszen ő idősebb, bölcsebb, ráadásul grófnő, és ugyan az első kettővel talán még vitába szállhatnék, de a címe olyan elrettentő, mint egy fellegvár egy dombtető magasában. Tövises kőfallal. És várárokkal.

Camille a Salten szirtjeire néző széles ablakokhoz sétált. Meseszép sziluettként tornyosult a letaglózó látkép elé, és alig tudtam megállni, hogy le ne rajzoljam. A lelki szemeim előtt megjelentek az első hosszú vonalak gyengéd ívei, a mályvaszín szoknyája hullámainak a másai. Tökéletesen ütné a sziklákat jelképező vastag, rövid töviseket.

– Attól még illene megünnepelnünk – merengett. – Mit szólnál egy partihoz?

A meglepetés a torkomra forrasztotta a választ. Ha Camille egyszer a fejébe vett valamit, akkor úgy ragaszkodott hozzá, mint kacsakagyló a partfalhoz.

– Mit gondolsz? – kérdezte, visszafordult hozzám, a terhes pillantása hűvös és rezzenetlen.

– Szerintem… csodásan hangzik! Hány vendég jöhetne? Mercy szerint a hercegnők régóta várják a meghívást. Maga lenne a tökély, ha tavasszal láthatnák Highmoort. És Beatrice biztosan magával hozná Phinneast is. Ó! A koronaherceg! Az én születésnapomon! – Rebegő szívvel idéztem fel Mercy ömlengéseit. – Állítólag eszelősen rajong a táncért. Nem lehetne inkább bál? Természetesen nem őrülten hivatalos. Tudom, az mekkora fejfájás, de talán…

– Elég! – szakított félbe Camille, faltörő kosként törte át az ötletem ködét. – Ne izgasd fel magad, Verity!

– Eszemben sincs – fogadkoztam, de még tiltakozás közben is éreztem a tüzet a torkomban. A képzeletem hajlamos volt úgy elszállni, mint a kelleténél lelkesebb sirályfiókák.

– Rákvörös vagy – mutatott rá. – Sajnálom, nem akartam, hogy belelovald magad holmi nagy csinnadrattába. Csak egy családi vacsorára gondoltam. Legyen szűk körű és meghitt. A szakács alig várja, hogy kipróbáljon néhány új receptet a tavaszi zöldségekkel. Csak mi lennénk. És természetesen Annaleigh és Cassius.

– Ó… érthető – hebegtem, bogárnak éreztem magam.

A könyvespolchoz ballagott, de inkább megállt a portrénál, ami megörökített minden testvért.

Azaz… majdnem minden testvért.

Amikor még nyolcan voltunk.

Tizenketten indultunk, de a három legidősebb – Ana, Octavia és Elizabeth – gyors egymásutánban elhunyt, miután az anyánk az élete árán világra hozott engem.

Aztán évekkel később Eulalie is követte őket, lecsúszott az előbb még Camille mögött magasodó sziklákról. A hármas ikrek – legalábbis ketten – hónapokkal később haltak meg, egy újabb tragikus balesetben. Rosalie és Ligeia. A magára maradt Lenore villátlan és késtelen ezüst étkészletté vált. Noha addigra már betöltöttem a hatot, nem emlékeztem az esetre, csak a következményeire. Lenore mélyen a fejébe zárkózott, fátyolos szemű, az ajkát örökké komor vonallá préselő eleven szellemmé vált.

Aztán… a papa és Morella, a mostohaanyám. Egy rettenetes tűzvészben, ami kis híján bekebelezte az egész kúriát. Emlékeznem kellene arra az estére – állítólag hóvihar tombolt, méghozzá a leghevesebb, amit a szigetek valaha láttak –, de nekem semmi nem maradt meg belőle.

A legelső emlékem egy napos délután Heszperoszon, egy apró földdarabon a Salann-szigetek legnyugatibb sarkában, ahol a második legidősebb nővérem, Annaleigh lakik, és a világítótornyot gondozza. A gyerekkorom egy szelete ott telt a többi nővérem, Honor és Mercy társaságában Highmoor újjáépítése alatt. Camille ragaszkodott hozzá, hogy minél többet megőrizzen az eredeti épületből, amíg nem életveszélyes. A maradékot híven újjáépítették, szakasztott olyannak, mint annak idején. Mind a négy halványszürke falú, kék és zöld nyeregtetővel megkoronázott szintet. Mindkét tágas szárnyát. A koitavakkal és pálmalevelekkel teli télikertet. A nagytermet a védőistenünket, Pontuszt, a tenger királyát ünneplő napokra. A fényűzően csillogó, szinte érintetlen báltermet. Mindez szakasztott olyan lett, mint a gyermekkorom hajnalán, noha én magam egy szikrányit sem tudnék felidézni belőle.

Camille és Annaleigh szerint érthető, hogy ilyen könnyen elengedtem a gyász komor idejének emlékeit. Legszívesebben ők is megszabadulnának minden gondolattól, amit megőriztek abból a fájdalmas időszakból. De nekem ez valahogy mégsem természetes.

Kísért mindnyájuk – az apám, az anyám, a számtalan nővérem – arca, pedig semmi nem maradt meg abból, milyenek voltak életükben. Nem többek a kastélyban szétszórt képmásoknál, a falakon lógnak, szekrények, asztalok és komódok lakói. Akkor mégis hogy lehet olyan ismerős Eulalie könnyed, megnyerő mosolya vagy Rosalie fürtjeinek káprázatos rozsdabarna ragyogása, hogy egy szempillantás alatt le tudnám rajzolni őket? Megmaradt minden állvonal és szemöldökív. Tudom, hogy a papa félrehajtotta a fejét, amikor a gondolataiba merült, hogy a mamának sziporkázott a szeme, de az már nem rémlik, milyen volt a hangjuk, vagy hogy itták a kávéjukat. Vajon a papával kifeküdtünk néha a gyepre, hogy a felhőkben gyönyörködjünk? Vajon a nővéreim megmártóztak az északi part tajtékzó örvényeiben, és süttették a hosszú fehér tagjaikat a fekete homokon?

Világéletemben úgy éreztem, a ház tele van szellemekkel – nem a mesék láncra vert lepleivel, hanem elragadott emlékekkel. Emlékekkel, amik sosem lehetnek az enyémek.

Camille megigazította a bekeretezett festményt, majd összefonta a kezét, mint aki végre határozott.

– Szóval… családi vacsora. Mit gondolsz?

Hőn reménykedett, az ajka ívétől a szomszédos heverő bársonykárpitján könnyed táncot járó kezéig minden erről árulkodott.

Nem volt szívem letörni.

Ezért laktam tizenhét – majdnem tizennyolc – évesen még mindig Highmoorban, unokahúgok és -öcsikék után szaladgálva. A szemem láttára nőttek fel, ahogy Camille is a szemem láttára élte az életét, miközben az enyém a háttérben kornyadozott. Szüksége volt rám. Méghozzá itt. Így igyekeztem legyűrni az utazásról és a kalandokról szőtt álmaimat, a céljaimat és a vágyaimat. Nehezen viselték. Makacsul kitartottak, makacsul a részeim maradtak, kérleltek, könyörögtek, fohászkodtak a jussukért. Ami több ennél a háznál, ezeknél a szigeteknél.

Pontusz, segíts, de többet akarok.

– Rendben – helyeseltem erőltetett mosollyal.

Érte.

A nővéremért.

2

– Ideadná a keféjét, kicsi szívem? – kérte Hanna.

A házban kincset értek ezek a csendes pillanatok, amikor órákkal a vacsora után végre-valahára eljött a fektetés ideje, elnémult a gyerekzsivaj. Hosszabbodtak a nappalok, és a behúzott függönyömmel már kizártam az utolsó pászmákat. A bársonydrapériáktól puhaságba boruló szobámra halotti csend borult.

Az öltözőasztalomnál ültem a hosszú, elefántcsontszín batiszt hálóingemben és a kedvenc selyemköntösömben, amit szorosan magamra kötöttem. Hanna, a dadám, a barátom és a legbizalmasabb tanácsadóm mögöttem sürgölődött, a szobát rendezgette, az ágyneműt hajtogatta. Utána jöhet a hajkefélés, aztán a tea. Évek óta ugyanaz az esti nóta.

Hanna kivette a sötét fürtjeimet feltűző fésűt, behajlított ujjakkal kereste bennük az utolsó kósza tűket. A jobbomon csendültek egy kagylóban, amit Artie talált tavaly nyáron a parton. Addig fényesítette a homorú héjat, hogy végül már ragyogott, aztán nekem ajándékozta, kerek pofijáról csak úgy sütött a büszkeség.

– Mercy írt – jegyeztem meg, előrehajoltam, hogy elővegyem a borítékot a fiókból, ahová vacsora előtt bedobtam.

– És hogy van az ifjú naiva? – Hanna gyakorlott mozdulatokkal nekiállt kikefélni a hajvégeimet, ügyelve a rejtőzködő csomókra.

Feltörtem a viaszpecsétet, és kihúztam a küldeményt. Előkerült Mercy levele, puha, kanyargós ívek sorakoztak a magányos lapon – ezen a héten rövidre fogta –, és egy második boríték, rajta a nevem, ismeretlen kézírással. Átfordítottam, és megvizsgáltam a pecsétet. Kacskaringós virágindák omlottak egy lángoló szívre.

– Ismered ezt a címert? – kérdeztem, és feltartottam Hannának, hogy megvizsgálhassa.

– A szirmok népéé lehet. Bloemből – tette hozzá.

Bloem apró tartomány volt Arcannia szívének a közelében. Az ottaniak Arinát, a szerelem, a szépség és a művészetek istennőjét imádták, és Bloem számított az ország legkifinomultabb és legvilágibb vidékének, a főváros is elbújhatott mellette. Arrafelé legalább annyi volt a divatház, mint a színház és a szalon.

Legalábbis ezt olvastam.

Töprengő ujjal cirógattam a pecsétet. A viasz sötétlila színe nemességre utalt.

– Senkit sem ismerek Bloemben, ugye?

Hanna a homlokát ráncolta.

– Tudomásom szerint. Talán Mercy levele majd mindent megmagyaráz.

Bólintva félretettem a borítékot, és elővettem a nővérem üzenetét.

– „Legdrágább Verity! – vágtam bele, Hanna kedvéért fennhangon. – Tegnap este igazán pompázatos partit hagytál ki. Lépni sem lehetett a vendégektől. Bár bőven akadt partnerem, mégis sikerült bejárnom a termet Beatrice hercegnővel, természetesen végig játszottuk a fesztelent. Mégis… néha úgy érzem, az a lány előbb-utóbb megőrjít a bájaival.

Vendégül láttuk Bloem hercegét és hercegnéjét, Gerard és Dauphine Laurent-t. Fenntartanak egy mesés lakást Arcannusban a vidéki családi birtok, Chauntilalie mellett. Beatrice és Euphemia társaságában megfordultam náluk a tavaly nyári körutazás során. Ellenállhatatlanul meseszép és ódon. Levendulamezők, dombok és völgyek sokasága, igazi bukolikus álom. Odáig lennél érte.”

Megálltam, egy pillanatra elképzeltem, milyen lenne egyszerűen bejárni a királyságot. Érzésre Mercy a fél életét azzal töltötte, hogy az udvarral, hercegnők társaságában utazgat, és bármit állítson is Camille, az ő szavai alapján egyáltalán nem tűnt szörnyen megerőltetőnek.

– „Dauphine tegnap délután váratlanul felkeresett a lakosztályomban, és teázás közben meséltünk egymásnak. Mondhatni, beleesett a kiállított festményeid gyűjteményébe; a Selkirk feletti pirkadatba, a dagálypocsolyásba azzal a cuki rákkal, a rólam készített portrédról nem is beszélve. Mindent tudni akart róluk, és madarat lehetett volna fogatni vele, amikor megtudta, milyen közeli ismerősöm a művész.”

– Nézzenek oda – jegyezte meg Hanna, a kefe időközben a fejem búbjára vándorolt. – Egy hercegnő felfigyelt a munkáira!

Egy percig behunyt szemmel tűrtem a gyengéd kényeztetését.

– „A vacsorán a herceg mellé ültettek, és ez a drága öregúr megkérdezte, továbbítanám-e neked Dauphine mellékelt levelét. Állítólag megbízást ajánlanak, kishúgom! Milyen izgalmas! A helyedben habozás nélkül elfogadnám, és az utad során mindenképp nézz be a fővárosba! Hiányzol, és alig várom, hogy bemutassalak a legeslegjobb barátaimnak. Kérlek, gyere mielőbb! Csókol: Mercy.”

– Megbízás – visszhangozta Hanna. Letette a kefét, és fonásra készülve elkezdte fürtökre osztani a hajamat.

– Milyen furcsa – motyogtam, tombolt bennem a kíváncsiság. Világéletemben csak rokonok írtak nekem. Még egyszer végigcirógattam az orgonaszín pecsétet, mielőtt feltörtem.

Az előkerülő vastag, krémszín és rózsaarany csillogással szegélyezett műalkotáshoz fel sem érhetett a Mercytől megszokott levélpapír. A hercegnő káprázatos kézírása rikító kosborszínben pompázott.

– „Kedves Thaumas kisasszony! – vágtam bele, magamhoz húzva a levelet. Szédítő illatár támadt a szobában. A papírt parfümmel itatták át! – Először is, engedje meg, hogy bemutatkozzam. A nevem Dauphine Laurent úrnő, Bloem hercegnéje. Mercy nővére kedves ismerősöm, ön pedig, remélem, barátjává fogad. Másodsorban le a kalappal a káprázatos tehetsége előtt. A munkája kivételes és újszerű. Nem tudtam betelni a Mercy-portréjával, és lenyűgözött a stílus, amivel megörökítette.

A fiam, Alexander idén tölti be a húszat, amiről a férjem az első felnőtt portréjával emlékezne meg, ahogy az a Laurent-örökösöknél szokás. Mint tudja, Bloem számos akadémiával és konzervatóriummal büszkélkedhet. Az elmúlt hónapban annyi portfóliót néztem át, hogy kis híján belevakultam, de egyiken sem akadt meg a szemem. De a kegyedében volt valami, ami megragadott.

Egy szó, mint száz, azt akarom, hogy ön fesse meg a fiamat. Természetesen busásan megfizetjük, és a munka alatt ezer örömmel vendégül látjuk Chauntilalie-ben. Várom a mielőbbi válaszát a felkérésünkre. Alexander születésnapjáig már csupán három hónap van hátra, és tudom, mennyire odáig lenne a férjem, ha a jeles napon leplezhetné le az alkotást.

A legnagyobb tisztelettel: Dauphine Laurent.”

– Egészen Bloemig hívnák festeni? – merengett Hanna, miközben egy sötétkék szalaggal elkötötte a fonatot. Majd a fejem búbjára koppintva jelezte, hogy végzett.

Egészen Bloemig…

Megdobbant a szívem. Az első igazi kalandom!

Sebesen felálltam, bevertem a térdem az öltözőasztalom szélébe, amivel meglöktem a hegyes gyertyát. Elkaptam borulás közben, de az orrfacsaró viasza így is a márvány asztallapra dőlt. Annaleigh minden évben egy doboz gyertyát adott a születésnapomra. Külön nekem készítette, állítólag kis koromban kedveltem az illatát. Tengeri só és zsálya borzasztó keveréke. Noha ezt időközben megutáltam, Camille ügyelt rá, hogy fogyjanak a gyertyák, szerinte egy ilyen kivételes ajándéknak nem szabad elfeledetten porosodnia.

– Illene azonnal válaszolnom – határoztam el, és a kandalló melletti asztalkához fordultam. Leültem, és elővettem egy pergamenlapot és a tintatartómat. Az üvegcse köré a Thaumas-címerállat, egy ezüstpolip tekerte a csápjait. Ám a mesés levelekre csak pórias papíron válaszolhattam. Camille egy astreai boltostól szerezte be a tengeri hínár pépjéből készített készleteimet. Csomós volt, szabálytalan rostkötegekkel és enyhe zöldes árnyalattal. A céljaimnak – levelek a nővéreimnek, butácska firkák az ikreknek és Artie-nak – mindig bőven megfelelt, de ahogy ezúttal eltöprengve végigsimítottam a hepehupás felületet, felötlött bennem, hogy egy ilyen válasz megérdemel valami szemrevalóbbat.

– Biztosan jó ötlet? – kérdezte a teás zsúrkocsival bíbelődő Hanna. – Tudja, hogy ehhez a nővérének is lesz egy-két szava. Az egészhez.

– Annál is több – feleltem, és dacos lendülettel a papírra tettem a tollamat. Kit érdekel a papír? Az üzenet a lényeg. – Mint mindig.

Hanna hozott egy csésze fahéjas teát, aztán a székem támlájának dőlt, hogy a vállam felett olvasson. A tekintete mázsás súlynak tűnt a tarkómon.

– Nos? – érdeklődött.

– Nos… – Miközben leírtam a nevemet, a tollam hegye jelentőségteljesen csikorgott a lapon. – Jövő héten betöltöm a tizennyolcat. Felnőtt leszek. Camille többé nem dönthet mindenben helyettem. Ha ezek az emberek, ezek a kedves, tiszteletre méltó emberek meghívnának az otthonukba, ha fizetnének egy festményemért, akkor részemről jöhet. Nem élhetek örökké a nővérem házában.

– A kegyedé is – emlékeztetett Hanna. – Mindig az volt.

– Nem egészen. Azóta nem, hogy Camille-é lett. Már elfelejtettem, milyen volt azelőtt – vallottam be, noha Hanna nagyon jól tudta.

Éjszakánként gyakran mesélt a gyerekkoromról, az emlékeim előtti időkről. A kétszemélyes kanapén ültünk, és teázgatás közben szőtte a történeteit. Én voltam az egyetlen védence Highmoorban – Marina, Elodie és Artie saját dajkát kapott, egy sokkal fiatalabb, Callabeth nevű nőt. Camille egyszer, nem sokkal az ikrek születése után megosztotta velem, hogy nem akarta, hogy az idős és törékeny Hanna túlságosan a szívükhöz nőjön, és a gyász beárnyékolja a gyerekkorukat.

Az ifjúságunk fényében lehetett abban valami, hogy meg akarta óvni a gyermekeit a kíntól, amit átélt. És mi tagadás, ezer örömmel megtartottam Hannát magamnak.

– Legalább egy kicsit megszabadulsz tőlem, nem gondolod? – merengtem talmi lelkesedéssel. Vajon mihez kezd majd a felszabaduló idejével? Camille csak hűségből tartotta meg. Mióta visszatértem Highmoorba, Hanna csak rólam gondoskodott. Mercy és Honor kijelentette, hogy túlkorosak a pátyolgatáshoz. Remélem, nem gázolok Hanna lelkébe, hogy a véleményére fittyet hányva lecsapok erre a megbízásra. – Végre lazíthatsz egy kicsit, és előveheted azt a gobelint, amit annyit emlegettél.

Hanna imádott varrogatni, és világéletében büszke volt a kézügyességére, de gyakran annyira lefoglaltam, hogy el sem jutott odáig.

– Fel sem tűnik majd, hogy elmentem – fogadkoztam. – Ez azért nem istenhozzád!

Szipogott, és visszafordult a kocsijához.

– Valóban nem. Most, hogy végeztünk a levéllel, elmeséljem azt, amikor Annaleigh becsempészett egy szakajtónyi tengeri teknőst a lenti kádba?

– Tengeri teknőst a kádba? – visszhangoztam, és követtem az ülőgarnitúrához. Tucatszor hallottam már ezt a történetet, de mindig úgy tettem, mintha először mesélné. – Hogy juthatott eszébe ilyesmi?

3

– Azt hiszem, ez minden, Bennett asszony – mondta Camille a hosszú bevásárlólistát vizslatva. Elégedetten húzta végig az ujját a tételeken. Bár csak ritkán ugrottunk el Saltenbe bevásárolni, a nővéremnek minden alkalom felért egy éves túrával egy ismeretlen esőerdőbe.

– Ami azt illeti – jegyeztem meg, sorra véve a kevéske szerzeményemet –, ha akad még egy nagy vázlatfüzet – mutattam a keresett méretet –, azt is megköszönném. És egy csomag szénceruzát is kérnék.

Camille bólintott a szatócsbolt eladójának.

– Számolja össze, Stammish úr pedig majd intézkedik, hogy mindent a hajónkra szállítsanak.

Bennett asszony egy gyors biccentéssel saját listájához látott, hogy kiállítsa a számlát a nővéremnek. Megjelent Roland Stammish, Camille inasa, és rövidesen rátértek arra, hogyan is kellene elpakolni a csomagokat a kikötőbe szállításhoz.

– Éhen halok – jegyeztem meg reménykedve, Camille felé fordulva.

A kirakatba kiállított fajátékokat tanulmányozta. Amikor felvett egy apró vitorlást, tudtam, hogy Artie jár a fejében. Utálta otthon hagyni a gyerekeket, de az ikrek végigvitatkozták a reggelit. Elodie végül azzal próbált pontot tenni a vita végére, hogy hozzávágott egy pogácsát a testvéréhez, de elhibázta, egy ezüstkancsót talált telibe, amivel összetejszínezte az asztalt. Camille hirtelen és kegyetlen bosszút állt.

– Camille? – szólongattam. – Ebéd?

– Tessék? – kérdezett vissza, elszakadt a játék hajótól. – Nem, ma inkább nem. Ideje hazaindulnunk. Roland már alig várja…

– Kérlek… – könyörögtem egy színes korongot forgatva. A festett hullámok közül apró delfinfigurák ugráltak. – Mikor ettünk utoljára együtt, kettesben? Sosincs közös programunk…

– Most együtt vagyunk. Kettesben – mutatott rá. Visszatette a hajót a kirakatba, és leporolta a kezét.

Elfintorodtam. Mindent pontosan elterveztem, de mit érdeklik őt az én elképzeléseim?

– Nem messze van az a fogadó. Ahová William szerint minden astreai látogatásodon elmész.

– Nos, igen – ismerte el. – Remek a kagylólevesük.

– Csodásan hangzik! Megéheztem ettől a rengeteg vásárolgatástól. Te nem?

A csuklóját ölelő ragyogó ezüstórára pillantott. Williamtől kapta eljegyzési ajándék gyanánt az esküvőjük előtt, azzal az ígérettel, hogy mindig elfogadja és tiszteletben tartja majd az időt, amit a birodalom vezetése megkövetel. Gyanítottam, hogy azért ment hozzá, mert ő volt az egyetlen udvarlója, aki sosem vitatta a tekintélyét. A sóhaja lassú csermelyként tört fel belőle.

– Azt hiszem, belefér. Stammish úr! – emelte fel a hangját. – A húgommal elmegyünk ebédelni. Értesítsen, ha készen áll az indulásra.

Nem kérdésnek szánta. Sosem volt szokása.

Alig tudtam megállni a lelkes tapsikolást. Egész nap Dauphine Laurent leveléről akartam lelkendezni a nővéremnek, de sosem adódott kínálkozó alkalom.

Hanna jól mondta. Esélytelen, hogy Camille rögtön belemenjen. Győzködésre, nógatásra készültem. És zsarolásra, ha minden kötél szakad. Nem sokkal korábban pontot tettem a tépelődésem végére, feladtam az elfogadó válaszlevelemet, amikor a nővérem nem figyelt. Semmi okom nem volt arra gyanakodni, hogy Camille beleüti az orrát a levelezésembe, de semmit nem bízhattam a véletlenre.

Kijutok ezekről a szigetekről.

A bokszunk túl nagy volt két főnek. A fogadó hátsó traktusában, egy eldugott sarokban kaptunk helyet, minél messzebb a közös tértől, és Camille óvatosan bekucorodott az asztal legtávolabbi sarkához, egy farács rejtekébe. Rádöbbentem, hogy ez a törzsasztala, az állandó ülőhelye. Hercegnőként.

A szigeteken ritkán mutatkoztunk együtt a nyilvánosság előtt – a vasai hajógyáraknál tett látogatásokra vagy a halászidényt megnyitó fényűző selkirki ünnepélyre inkább a férjét vagy a gyerekeit vitte magával. Heszperoszt Annaleigh-re testálta, biztosra vette, hogy egyedül is elboldogul a világítótoronnyal. A családunk minden tagja részt vett az astreai Tajtékfesztiválon – a Pontusz jóindulatáért hálálkodó egyhetes ünnepélyen –, és a tavalyi évet felidézve rádöbbentem, hogy egyes-egyedül akkor mutatkozott velem Saltenen kívül.

– Miért akartad, hogy ma eljöjjek veled bevásárolni? – kérdeztem, miután a fogadóslány letette elénk a hullámzó cidert, ami kilöttyenve ragacsos karikák és gyűrűk galaxisába borította a tömör tölgyasztalt.

– Tessék? – kérdezte értetlenkedve. A fülkénket övező helyiséget, a helyiek arcát figyelte.

– Nem járunk együtt vásárolgatni. Mindig Rolanddel intézed a kúria ellátmányait, vagy a gyerekeiddel, amikor eljön a ruhacsere ideje. Legutóbb akkor kísértelek el…

A fejemet törtem. Csak akad egy példa…

De mindhiába, így vállat vontam.

Elszakította a tekintetét a söntésről, és lepillantott a kettőnket elválasztó asztalra.

– Talán ennyire érdekel holmi ruhapróba vagy az új zsindely beárazása?

– Ebben lehet valami, de… meglepett, amikor ma reggel megkértél, hogy tartsak veled. Kellemesen – ismertem el.

Mosolyszerűségre húzta az ajkát, és röpkén belekortyolt a ciderbe. Éreztem, hogy közeleg a semmitmondó szócséplés, hogy elüsse az időt, és tudtam, ha ki akarom önteni a szívemet, lépnem kell.

Nagy levegő, a nyelvem hegyén voltak a szavak, amik egész délelőtt a szívemet nyomták, de amikor kinyitottam a számat, egész más bukott ki belőle.

– Miattam? – kérdeztem, és utána már nem szívhattam vissza, mert rám szegezte a szemét, végre az enyémbe nézett.

– Miattad?

– Látom, mennyire zavarban vagy, feszengsz vagy… valami. Csak… úgy érzem, legszívesebben a lehető legmesszebb lennél innen, tőlem, és talán éppen…

– Miattad. – A számból vette ki a szót, befejezte helyettem.

Bólintottam, tagadást vártam.

A középső ujjával körözött a kilöttyent ciderben.

– Nem… miattad – közölte végül, de korántsem biztatóan. – Tudod, mennyire szeretlek, Verity, és tudod, milyen sokat jelent nekem, hogy ott maradtál Highmoorban velünk, velem. Mindnyájunkkal. William kishúgként tekint rád. A gyerekek odáig vannak érted.

– Akkor mi az?

Camille szótlanul elhúzta a száját, amikor a fogadóslány visszatért egy hatalmas tálcával. Letette elénk a levesestálat és a sós kekszes kosarat. Evőeszközök csörömpöltek az asztalon.

– Még valamit, asszonyom? – kérdezte.

– Köszönöm, Wynda. Egyelőre ennyi.

Wynda egy biccentéssel elsietett, hogy kiszolgáljon egy másik asztalt, aztán visszatért a pult melletti hokedlijére.

– Tizennégy év van közöttünk – szögezte le Camille tömören, miközben kekszet morzsolt a levesébe. – Szívesen töltenék több időt veled így, kettesben, de… gyökeresen más tölti ki az életünket. Mindig is így volt. Én feleség vagyok, és anya. Egy birtok és egy udvar ügyeit kell intéznem. Annyi kötelesség, amikkel neked sosem kell bajlódnod. És te…

– És én – visszhangoztam azzal a tudattal, hogy az életemben soha semmi nem érhet fel a Camille lelkét nyomó élet-halál ügyekhez.

Odanyúlt, és megszorította a kezemet.

– Nagyon, borzasztóan örülök, hogy itt vagy, hogy velünk élsz. Highmoor mindig az otthonod marad, ezt sose feledd. Tényleg illene kimutatnom, milyen sokat jelent az ottléted. Jobban kell igyekeznem. Majd… próbálok jobb nővér lenni.

– Camille, ne vedd célzásnak arra…

– Jobb leszek – fogadkozott.

– Nos… igazából… lenne még valami, amit meg szeretnék beszélni veled – mondtam, előhúztam a zsebemből a hercegnő levelét. Borsódzott a hátam Camille megjegyzésétől, hogy Highmoor mindig az otthonom marad. Szívmelengetően hangzott, a célzástól mégis megborzongtam. Az otthonlét azt jelentette, hogy semmi kimozdulás. Semmi újdonság. Semmi kérő, hivatás vagy kibontakozás, ha gyökeret verek. Camille már elválaszthatatlan Highmoortól, az a hivatása, hogy a szigetekkel együtt megóvja, de én… miféle célt szolgáltam a fagyos falai között? – Ezt… a levelet tegnap kaptam Mercytől.

Aprót kanalazott a léből, és a szájában forgatta, míg a kimondatlan szavaimon merengett.

– Tényleg?

– Összebarátkozott egy bloemi hercegnével…

– Dauphine Laurent – szólt közbe Camille biccentve.

Önkéntelenül követtem a példáját.

– Igen, vele. A fiuk…

– Alexander – szakított félbe ismét, újabb kekszet tört a levesébe.

– Alexander – helyeseltem. Valahányszor félbeszakította a gondolatmenetemet, görcs támadt bennem, ami kacskaringós indahálóként szétágazott a zsigereimből, hogy megfojtson.

– Bűbájos fiatalember – jegyezte meg, és újra körbesandított a helyiségben. – Nem szívesen lennék a herceg helyében.

– A helyében?

– Mozgássérült, tudod? Alexander. Egy csúnya esés vagy egy gyermekkori betegség, már nem emlékszem… – Úgy csóválta a fejét, mintha lényegtelen apróság lenne. – Jottányit sem tudja mozgatni a lábát, mindenhová kerekesszékkel jár.

– Ez rettenetes – motyogtam, és elképzeltem, hogyan festene vászonra vetve az égre törő kúria előtt ücsörgő apró, gyászos alak, akit hajszál híján egészben elnyel a birtokon burjánzó növényzet.

Camille újra kanalazott.

– Nem ízlik? – mutatott a tányéromra. Még hozzá sem nyúltam.

– Csak még… várok, hadd hűljön.

– Nos, tippelhetek? Dauphine Mercy után kajtat, el akarja csalogatni Chauntilalie-be, ugye? Nyilván össze akarja boronálni őket a hátam mögött. Mercy pedig írt neked, hogy… nem is tudom. Kihúzd a csávából? – Egy sóhajjal megdörzsölte a halántékát. – Esküszöm, felnőhetne már.

– Tessék? Dehogy!

De Camille-t már annyira elragadta a képzelt helyzet heve, hogy meg sem hallott.

– Mercy – horkant fel. – Dauphine az utolsó szalmaszálba kapaszkodik. A vak is láthatja, hogy a szíve már rég… – Hirtelen lenyelte a folytatást, és élesen rásandított egy, a kelleténél közelebb elhaladó párra. Nagyot nyelt. – Nos… tudod.

Tudtam.

– Nem ezért írt – közöltem, és óvatosan elővettem a hercegnő levelét, hogy leterítsem közénk az immár kész mocsárrá vált asztalra.

Egy gyanakvó, megvetéssel teli pillantással később széthajtotta a gyűrött lapokat. Láttam, hogy cikázik ide-oda a szeme a sziporkázó tintán. Elolvasta egyszer, kétszer, sőt harmadszor is, majd visszatette a levelet.

– Nem – felelte köntörfalazás nélkül.

– Hogy érted azt, hogy nem?

– Nem, nem mész oda. – Szíverősítő gyanánt, hosszan meghúzta a ciderjét.

Általában egy bólintással engedtem neki, de a korábbi szavai még mindig baljósan visszhangoztak a fejemben.

Highmoor mindig az otthonod marad.

Mindig.

Mindig az otthonom marad.

Az otthonom mindig visszavár.

De mire fel?

Megkérdezte tőlem valaha, mit várok az élettől?

Ugyan!

Csak a fejébe vette, hogy jobban tudja, aztán megfellebbezhetetlen törvényként előadta. Szokás szerint. A hercegnők szokása szerint.

Én is kortyoltam a cideremből, aztán még egyszer.

– Mikor kértem engedélyt?

Camille szemöldöke eltűnt a haja alatt. A döbbenettől a torkára forrhatott a szó.

– Jövő héten betöltöm a tizennyolcat. Ebben a korban már nem kell másnak döntenie helyettem.

– A tizennyolc korántsem…

– Mercyt tizenhat évesen elengedted az udvarba.

– A király kérésére. Volt választásom?

– Honor tizenhét évesen távozott – folytattam végtelen higgadtsággal. Kétszeresen is megrázott, amikor a legközelebbi nővéreim alig néhány hónapos eltéréssel távoztak. Magamra maradtam, de még őriztem a reményt, abba a tudatba kapaszkodtam, hogy néhány éven belül én is elég nagy leszek ahhoz, hogy csatlakozzak a kalandjaikhoz.

De hiába vártam.

Ők a világot járták. Én az otthonomat.

Mindig.

– Honorből nevelőnő lett. Munkát kapott.

– Akárcsak én – jegyeztem meg a levélre sandítva.

– Az nem… – Elfúlt, behunyta a szemét. – Az nem ugyanaz.

– Már megírtam, hogy elfogadom.

Röpke borostyán villanással pattant fel a szeme, rám hunyorított.

– Mit műveltél?

– Már válaszoltam, azt, hogy ezer örömmel elfogadom a megbízást. Ma reggel adtam fel.

Nagy levegőt vett. Szinte izzott az arca, és észrevettem, hogy a keze remeg mérgében.

– Akkor megírod neki szépen, hogy tévedés történt. Természetesen megköveted, de…

– Nincs mit megkövetni. El fogok menni.

– Dehogy mész. – Megijesztett a hidegvére. Egyszer sem emelte fel a hangját, megfontoltan pattogtak a szavai.

– Nem értem. Mindenki más elment. Annaleigh, Honor, Mercy, még Lenore is! Miattuk egyszer sem csaptál ekkora hűhót. Csak azt akarom, amit ők. Ideje kiderítenem, ki vagyok, és ki lehet belőlem…

Megrepedt az álarca, röpke pillantást vethettem az elméjében örvénylő gondolatokra, amiket kétségbeesetten próbált leplezni. A szakadék minden szavammal szélesebbre nőtt, cafatokra szaggatta a maszkját.

– A fenébe, Verity! – csattant fel, az asztalra csapott a tenyerével.

Döbbenetesebb volt minden pofonnál. A torkomon akadt a szusz, képtelen voltam megérteni, mi ez a nagy tiltakozás, ez a tomboló harag a szemében.

– Te más vagy. Egy csipetnyit sem hasonlítasz rájuk!

Újra az asztalra csapott, az erejétől megrezzentek a tálak és az ibrikek. Mire megtaláltam a hangomat, Camille már felpattant, és kiviharzott az ajtón. Ami becsapódott mögötte, visszavonhatatlan véglegességgel csattant a félfán.

Dermedten ültem, csak bámultam a megterített asztalt. Szét sem kellett néznem a fogadóban, éreztem, hogy minden vendég engem bámul, és nem győznek töprengeni. Camille nyilvánosság előtt gondosan őrizte a higgadt méltóság álcáját. Talán még őt is meglepte, mennyire elszaladt vele a ló. A nyakamat rá, hogy mindjárt visszajön, méghozzá egy sor mentséggel a szokatlan kirohanására.

Eltelt egy perc.

Majd még egy.

És a következő.

Se híre, se hamva.

A bokszban ültem, képtelen voltam elindulni, vagy leállni a kapkodó lihegéssel.

Mit tettem?

Meg akartam mutatni neki az igazi énemet. A húgot, aki felnőtt, és készen áll a felnőttkor felelősségeire. Készen áll kirepülni a fészekből. Már nem voltam kislány.

Erre a fogadtatásra nem számítottam.

Mindennek dacára hangosan megkordult a gyomrom. Félszegen felnéztem a vendégekre. Többen sietősen elfordultak – azaz tényleg bámultak –, de néhányan szánakozó mosolyt vetettek rám.

A korábbi, az ebédünket feltálaló fogadóslány helyett ezúttal egy másik jött oda, méghozzá olyan szabadkozó léptekkel, mint aki nem biztos abban, szívesen látják-e. Bőre sötét réz, fekete haja pedig rövidre vágva a főkötője alatt.

– Gyengélkedik, Thaumas kisasszony?

– Jaj, ugyan, rendben vagyok. Minden rendben – biztosítottam, magamat is győzködve. Camille távozása óta minden eltelt perc a keblemben támadt rettegést táplálta.

– Kegyed sír – állapította meg, és felém tolta Camille patyolattiszta szalvétáját.

Felkaptam, a szememhez szorítottam.

– Észre sem vettem.

– Nem könnyű a testvérekkel, ugye? – találgatott, úgy villant a szeme az ajtóra, mintha Camille hirtelen feltépte volna.

De nem.

– Nem bizony – helyeseltem.

– Nekem három van – jegyezte meg, beoldalazott a bokszba, és elfoglalta Camille helyét. – Csupa nővér. Nehéz a legkisebbek sorsa.

– Nagyon nehéz. – A kínom dacára rámosolyogtam. – A nevem Verity.

Megrázta a felé nyújtott kezemet a hideg, kérges tenyerével.

– Miriam.

– Igazán örvendek, Miriam. Köszönöm, hogy idejött. Nem… nem tudtam, mihez kezdjek, miközben mindenki így bámult.

– Nem mindenki – jegyezte meg, és a füle mögé tűrt egy sötét hajfürtöt. – Látja azt az úriembert a zöld ruhás hölgy mellett? Akinek be nem áll a szája valami új kalap miatt, amit az üzletsoron látott? Azt hiszem, az úr figyelmét elkerülte a nővére távozása.

Röpke nevetés buggyant ki belőlem.

– Nos, ezt igazán jó tudni. Pedig már éppen aggódtam, hogy botrány lesz a vége.

– Ugyan már, kisasszony – legyintett, arcán megjátszott komolyság ráncai. – Ha igazi botrányra vágyik, figyelje azt a párt, akik ott ülnek. A férfi ujján nagy aranygyűrű… a hölgy keze pedig láthatóan csupasz.

Elnéztem a jelzett kettőst. Egymás felé hajoltak, sugdolóztak, de úgy, mintha rajtuk kívül senki nem létezne az egész világon.

– Ebben mi olyan döbbenetes?

Miriam kék szeme megcsillant; a mosolya merő huncutság.

– Látja azt a hölgyet a pultnál, a lila ruhában?

Kiszúrtam, alig leplezett dühvel méricskélte a párt. Hozzáláttam a leveshez, hátha történik valami.

– Az az úriember sógornője. Az úr még nem vette észre, pedig kétségkívül lebukott.

– Igazán botrányos.

– Ez segített? – kérdezte a félig üres tálamra mutatva.

– Sokat – ismertem el. – Még mindig nem tudom, mihez kezdjek, de…

– Verity.

Összerezzentem, megijesztett Camille hangja. Nem tűnt fel sem az, hogy visszatért, sem az, hogy odajött, és Miriam elfehéredése elárulta, hogy neki sem.

– Visszajöttél – mondtam.

– Igen, mert… Roland bepakolt a hajóba. Ideje hazamennünk.

– Nem akarod befejezni az ebédedet? Közben talán megbeszélhetnénk…

– Mennünk kell.

– Camille, ő Miriam – mutattam be, rosszulesett, hogy a nővérem egy pillantásra sem méltatta a lányt a körünkben. – Épp beszélgettünk.

Camille komótosan ránézett, de egyszer sem az arcára. A nyakfodrából haragos vörösség támadt, véres tenyérnyomként mocskolta be a nyakát.

– A dagály senkire nem vár – közölte, a tekintetét Miriam feje fölé szegezte. Köszönés nélkül sarkon fordult, és kisietett az ajtón, egyszer sem nézett vissza, hogy követem-e.

4

Aznap este bekopogtam Camille szalonjába.

– Szabad! – szólt ki könnyed és csalogató hangon. Attól tartok, Williamnek vagy az egyik gyereknek hitt.

Arra léptem be, hogy az öltözőasztalánál ülve veti le a nappali cicomát. Az elsavanyodó tükörképe láttán tudtam, hogy fején találtam a szöget.

Elfordultam, kinéztem az ablakon a lenyugvó napra, ami karmazsinra festette a világot. Camille és William lakosztálya szinte teljesen elfoglalta a nyugati szárny harmadik emeletét, és innen nyílt a legbámulatosabb kilátás. Ma este még Vén Maude villanását is elcsíphettem, és legszívesebben visszatértem volna a heszperoszi gyerekkorom kincset érő napjaiba.

– Ínycsiklandó volt a vacsora – vágtam bele, hátha begyógyíthatom a kettőnk között támadt szörnyű szakadékot néhány üres bókkal. Olcsó húzás, de többnyire bevált.

– Egy falatot sem ettél.

Tudtam¸ hogy figyelt a kelyhe pereme felett. Sasszemmel, minden rezdülésemet.

Félrehajtotta a fejét, hogy lekapjon egy pufók könnycsepp alakú gyöngy fülbevalót, és az ezüsttálba tegye.

– Camille… beszélhetnénk a délutánról? Kérlek!

Kivette a másik gyöngyöt, aztán enyhet remélve megdörzsölte a fülcimpáját.

– Semmi értelme, de ma annyira azt akarod, hogy mindenben neked legyen igazad, úgyhogy nem bánom. Beszéljünk róla! Beszéljük át az éjszakát, hadd legyünk mindketten rekedtek és kialvatlanok. Holnap reggel hétkor tanácsülésem lesz Vasán, de az urak biztosan megértik, ha nem hozom a legjobb formámat. Majd megmondom nekik, hogy Verity csevegni akart.

– Camille…

Megperdült a bojtokkal steppelt zsámolyán, a tekintete ádázul mart.

– Igen?

Az elsöprő haragja láttán porrá omlott minden eltökéltségem. Olyan érzés volt, mintha a Highmoor körüli szirtfalon állnék. Egyetlen rossz lépés, és elnyel a mély, hogy a végzetem felé bukfencezzek.

Felvillant a fejemben Eulalie festett mosolya, mire elfintorodtam.

– Nem… nem akartam, hogy így süljön el a dolog.

– Sovány vigasz – vetette oda, és visszafordult a tükörhöz. Levette a nyakláncát, és kiterítette egy pompázatos éjfélkék szövetre. Miközben összehajtotta a kicsiny bársony négyszöget, észrevettem, hogy tövig rágta a körmét.

– Sajnálom – szabadkoztam, oda akartam lépni hozzá, mellé akartam térdelni, mint ő kis koromban, hogy az oldalához szorítsam a homlokomat. Hogy átöleljen, hogy megnyugtasson. Hogy apró körökkel masszírozza a lapockáim közét, és csókot nyomjon a fejem búbjára.

– Mit?

A szavai savként martak.

Hagyjuk a régi kedveskedést! Ma hiába várnék efféle megnyugtatást.

– Nem akartalak felzaklatni. Nem akarom, hogy haragudj.

Szipogott.

– Akkor ebben csúfos kudarcot vallottál.

Előre-hátra hintáztam, a következő lépésen rágódtam. Látszott rajta, hogy nincs csevegő kedvében – ez a beszélgetés veszett fejsze nyele –, de azt is tudtam, hogy ha most behúzott farokkal meghátrálok, akkor ez az eset idővel megfertőzi a kettőnk kapcsolatát, mint fekete rothadás a gennyesen üszkösödő végtagot.

– Csak… egyszerűen nem értem. – Szelíd beismerés, a korábbi gúnyos ostromának éles ellentéte, kis híján el is kerülte a figyelmemet. – Mindent megadtam neked az évek során.

Körülnéztem a szobában, nem tudtam mire vélni a hangulat pálfordulását.

– Tudom.

Nagy levegőt véve, bizonytalan és tétova pillantással szembenézett a tükörképével.

– Tizenkilenc voltam, amikor a papa meghalt. Egyetlen este alatt megörököltem a címét, egy füstölgő kúriát és az öt kishúgom embert próbáló felügyeletét. – Sziporkázó könnyek felhőzték a szemét, amikor felemelte a tekintetét, hogy az enyémbe nézzen. – Hála nekem, mindig jutott nektek ruha és étel. Nevelésről nem is beszélve. Szeretetben és gondoskodásban nőttetek fel. Végig… csakis… a legjobbat akartam nektek. Mindennél kényelmesebb otthont a fejetek fölé… Miért akarod ilyen makacsul hátrahagyni? Velem együtt?

Megkockáztattam még egy lépést felé.

– Camille, nem téged akarlak elhagyni… még csak nem is Highmoort.

Reszkető sóhaj. Egy hajszál választotta el a zokogástól.

– Menj, csináld! Amit mindenki. Csak magamat áltattam, hogy te más leszel.

Egy szempillantás alatt a lába elé rogytam, és átkaroltam. Az arckifejezése egy kínzással felért. Még sosem láttam Camille-t ilyen sérülékenynek. Ilyen magányosnak.

– A többiek sem hagytak el. Csak… eljött az ideje, hogy saját életet kezdjenek.

– Mindig azt hittem, minket, a Thaumas nővéreket, a Só nővéreit ide köti az élet. – Nyelt egyet. – Mind olyan messzire mentek…

– Én soha – fogadkoztam sietősen. Legyűrtem a nagy kalandom puszta gondolatát is. Löktem, tapostam, beletiportam a feledés porába. Bármi, csak tűnjön el az a hátborzongató kifejezés a nővérem arcáról. – Még… még ma este írok Laurent úrnőnek. Holnap reggel első dolgom lesz postára adni. Csak mondd, milyen mentséggel álljak elő. Maradok, Camille, esküszöm.

Elnyújtott csend következett. Nem láttam az arcát, nem tudhattam, mi jár a fejében, de reméltem, hőn és minden erőmmel, hogy egy hangyányit oldottam a helyzeten. Reméltem, hogy az áldozatom megnyugtatja, felszárítja a könnyeit. Nincs szörnyűbb látvány annál, mint amikor az egyik – bármelyik – nővérem sír.

– Köszönöm, Verity – mondta, végigsimította a hajamat és megcsiklandozta a tarkómat, mint annak idején. Behunytam a szemem, és a jelképes megbocsátásában kerestem menedéket.

Rejtély, meddig maradtunk így, mindketten meg akartuk nyugtatni a másikat ebben a képtelenül kínos helyzetben, egyikünk sem látta a másik arcát, de éreztetni akarta az őszinteségét. Végül Camille vetett véget a pillanatnak, és felvett egy apró szövetdarabot az öltözőasztalról.

Egyenes háttal kuporodtam a sarkamra, onnan néztem, ahogy letörli az ajka maszatját, és visszatér az örökké higgadt, sosem forrófejű hercegnő-alakításhoz.

– Most, hogy ennek pontot tettünk a végére, vár az ágy. Nem ártana még ma megírnod azt a levelet, és egyikünknek sem ártana, ha kialudná magát. Ugye? – Megfricskázta az orromat, de a mozdulat légből kapottnak, megjátszottnak tűnt.

– Természetesen – feleltem, félszegen felálltam. Csatát nyert, és alig várta, hogy rátérjen a következő napirendi pontra. Egyikünket sem tartott sokkal többre egy üres, kipipálásra váró rubrikánál. Máris megbántam az elhamarkodott eskümet. – Hozassak Hannával egy csésze teát? Nekem mindig segít jót aludni.

Érthetetlen vonallá préselte az ajkát.

– Ha akarod, elviheted az egyik gyertyámat – ajánlkozott, nem felelt a javaslatomra, helyette az öltözőasztalt övező kúpgyertyákra mutatott. Még ő is Annaleigh bűzlő ajándékait használta.

– Felesleges – legyintettem, gyors csókot nyomva az arcára. – Sosem féltem a sötétben.

Az első emeletre tartó hátsó lépcsőig vártam az összeomlással, térdre hulltam, akkora lihegő kortyokban nyeldekeltem a levegőt. Szinte izzottam, perzselt az orcám, noha a hideg rázta az ujjaimat.

– Csak egy icipicit – zokogtam, olyan ígéreteket téve magamnak, amiknek a betartása nem rajtam állt. – Nem várhatja, hogy örökre itt maradj. Egyszerűen nem.

Megborzongtam, sírni akartam, mint a záporeső, de annyi erőm sem maradt, mint vitorlának szélcsendben vagy a partra vetett halnak, ami fulladásra van ítélve, hiába a rengeteg levegő. Legyűrtem a kitörni készülő zokogást. Ami minden porcikámat megrázta, kétrét hajtotta a gerincemet, mire a mellkasomhoz húztam a térdemet, és próbáltam kitartani, amennyire tőlem telt.

– Nézzenek oda – suttogta egy hang a következő emelet lépcsőpihenőjén. Betöltötte a lépcsőházat, visszhangozva ismétlődött.

– Ki az? – kiáltottam oda. Az ujjaim az oldalamba mélyedtek, a pánik jégcsákányként mart belém.

Valaki kihallgatta a kínomat. Valaki végignézte az összeomlásomat, és támogatás vagy megnyugtatás helyett csak figyelt, kegyetlenül bírált, és az önmarcangolásomat gúnyolta.

– Mennyi könny!

Ki volt az?

Kivel beszélt?

Áthajoltam a korláton, hátha megláthatom a tetteseket az emelet sötét magasában. Ó, miért nem fogadtam el Camille gyertyáját?

– Mennyi bánat – motyogta a társa.

Kihúztam magam, olyan némán siettem fel a lépcsőn, ahogy tőlem telt, eltökéltem, hogy meglepem a hangoskodókat. Csak nem két kósza szobalány? Vagy Camille és William lopódzott utánam, hogy biztosan lefeküdjek? Vagy más?

De a pihenő üresen ásított, mint akkor, amikor korábban arra jártam. Belestem a második emeleti folyosóra, a hangoskodók csak arrafelé menekülhettek a közeledésem hallatán, de ott is rezzenetlen feketeség uralkodott.

Aztán… vörös villanás.

Jó messzire, a folyosó túlsó vége felé. Elcsíptem, de elillant, eliszkolt a sarkon túlra.

– Lenore? – kérdeztem hitetlenkedve.

Mintha az ő kiengedett, megnövesztett haját láttam volna, rozsdabarna függönyként csillant a gázlámpások fényében. Ezen az emeleten voltak a gyerekszobák, a lámpák pedig egész este égtek, hogy távol tartsák a rossz álmokat.

A nyomába eredtem, a bensőmben kétség kavargott.

– Lenore?

Hazajött? A születésnapomra?

Természetesen nem panaszként mondtam. Ha tudtam volna a címét, én magam küldök neki meghívót. Hónapok teltek el a legutóbbi üzenete, egy Camille-nek címzett röpke levélke óta.

Rendben vagyok, fogadkozott az üzenet végén. Minden a legnagyobb rendben.

Egy apró virágot dugott a borítékba, egy darabka zsírpapírba csomagolta a furcsa vörös szirmokat, hogy megőrizze a szépségüket.

Mit kereshetett itt?

Utánasiettem. Évek óta nem hagyta el Salannt. Évek óta nem láttam az arcát.

– Lenore – próbálkoztam újra. – Várj meg!

Miért nem fordult meg, hogy köszönjön?

– Könny – suttogta, a hangja furcsamód betöltötte a folyosót. Egy pillanatra esküdni mertem volna rá, hogy a hátam mögül jött, ismerős ajkak simultak közvetlenül a fülemhez.

– Bánat – helyeselt a láthatatlan társa.

– Könny.

– Bánat.

Ezt ismételték, újra és újra, a suttogásuk sziszegésre váltott, akár egy túlmelegített kanna gőze, fülsértő ricsajorkánként pattogott végig a folyosón. Hogyhogy egyik gyerek sem ébredt fel rá?

– Lenore! – kiáltottam utána, és arra fordultam be a sarkon, hogy lefelé tart a főlépcsőn. – Miről beszélsz?

– Könny – ismételte, és megvetette a lábát, hogy felnézzen rám.

Immár tisztán láttam a másik alakot. Mellette állt, a keze feszesen markolta a nővéremét.

Hevesen pislogtam.

Megcsalt a szemem.

Sőt duplán látott.

De egyik alakban sem ismertem Lenore-ra.

Felmeredtek rám, sápadt és fénytelen arcukon aggodalom makulája.

– Bánat – suttogta a holt nővérem, mire sikoltozni kezdtem.

5

A hálószobámban tértem magamhoz, az ágyam feletti baldachint bámulva.

Mellettem besüppedt a matrac. Ültek rajta, és egy rettentő pillanatra nem láttam, kicsoda. Újabb sikoly támadt a torkomban, ahogy elképzeltem az álmomat őrző Rosalie és Ligeia párosát, rég halott tagjaik felém nyúltak, hogy szemfedélként takarjanak.

– Hagyd abba! Hagyd abba, de rögtön!

Ez a parancsoló, csalódottan füstölgő sziszegés… Semmiképp nem lehetett valamelyik, a közelmúltban távozott nővérem.

Csakis Camille.

– Idd meg ezt! – mondta, és a kezembe nyomott egy pohárka borostyánszín folyadékot.

Felültem, forgott velem a világ, mire meginogtam, vissza a párnák puhaságába. Vissza az ágyba és az álom tudatlanságába, ahol eljátszhattam, hogy nem láttam két élettelen nővérünket az otthonunk folyosóit járni.

De Camille dirigálása jobb belátásra bírt.

A brandy erős volt, csípősen mart. Könny fakadt a szememből, ahogy lenyeltem a tüzesen tömény szeszt, de furcsamód segített. Visszatértem a jelenbe, a mostba. Camille-hez, aki az ágyam szélén ült a derekánál megkötött rózsaszín köntösében.

Rózsa, mint Rosalie…

Ne.

Camille-re szegezett szemmel hajtottam fel az iszonyú italt, és igyekeztem nem törődni azzal, hogy a pofacsontja vonala, a szeme íve, mi több, a leplezetlen kíváncsisággal félrecsapott fejének a tartása szakasztott Rosalie. Szakasztott Ligeia.

Miért kellett ilyen kínosan egyformának születnünk?

– Kit láttál?

Megnyaltam az ajkamat, nem kerülte el a figyelmemet a gondosan kiválasztott szó. Azt kérdezte, kit, nem mit.

– Mik voltak?

– Szóval a hármas ikreket – merengett Camille.

Elképzeltem a balsorsú pároshoz csatlakozó Lenore-t, és megborzongtam.

– Nagyjából.

– Nagyjából – helyeselt letörten.

– Camille…

A tekintete az enyémet kereste, sötétsége a viaszt idézte, amit Elodie a hegedűvonójához használt. Annyira elveszettnek tűnt!

– Végig… végig reméltem, hogy ha Pontusz is úgy akarja, soha nem kell sort kerítenünk erre a beszélgetésre.

Vártam a folytatást, de láthatóan nem talált szavakat, így elébe mentem, és kimondtam, kimondtam az egyetlen szót, ami kétségkívül megtöri majd a hallgatását.

– Szellemek.

Bólintott.

– Kísértetházban élünk – folytattam. – Szellemekkel.

Megrázta a fejét.

– Nem a ház… csak te.

Felkapta a kiürült poharamat, és azzal a lendülettel célba vette az italos zsúrkocsit, amit valaki behozott. Bizonyára Hanna. Vajon ő segített Camille-nek lehozni engem, vagy Roland cipelte végig az alélt testemet a hosszú folyosókon?

Töltött magának egy pohárral, aztán egy ujjnyival megtoldotta az enyémet.

– Ha már muszáj túlesnünk rajta, legalább tegyük kellemessé – közölte, belerogyott egy füles fotelbe, meghagyta nekem a heverőt. – Verity? – szólított, felém nyújtotta a poharat.

Kelletlenül felálltam az ágyról, átvettem a brandyt, és szemközt leültem. Tótágast állt a gyomrom, amikor intett, hogy kezdhetem.

– Először Lenore-nak hittem. A folyosó végén láttam meg, és követtem. De… nem ő volt.

– Tudom.

Érdeklődve húztam ki magam.

– Szóval te is láttad? Te is láttad őket?

– Nem. – Felsóhajtott. – Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha a legelején kezdenénk. De annyira… – Összeszorította az ajkát, feszengés felhőzte az arcát. – Egészen kicsi korod óta látod őket.

– Rosalie-t és Ligeiát?

– Nem csak őket. Mindenféléket. Minden… szellemet. – Látványosan megborzongott, és nagyot kortyolt a brandyből. – Először Annaleigh vette észre… vázlatfüzeteket töltöttél meg a nővéreiddel. Ava és Octavia. Elizabeth. Olyan fiatalon nem emlékezhettél rájuk, de részletesen megrajzoltad őket, méghozzá olyan kínos pontossággal…

– Nem emlékszem – közöltem az elveszett emlékek szürke ködével dacolva. – Hol vannak most a vázlatfüzetek?

– Elégtek a tűzben. Annyi mindent nem tudsz abból az időszakból! Egy este kevés lenne ahhoz, hogy mindent elmagyarázzak, de egyelőre kérlek, bízz bennem, amikor azt mondom, jobb, ha nem emlékszel. Miután véget ért a tűz, és vele… minden, Heszperoszra mentél. Annaleigh úgy látta, javul az állapotod, és minden, amit korábban láttál, csak… rémálom volt, semmi más. De utána szóba hoztad Silast…

Fintorogva emlékeztem vissza a világítótoronyra. Beugrott egy idősebb férfi, ráncos ábrázattal és puha hajpamacsokkal.

– A fénytartó – mondtam elrévedve. – Ő mutatta meg, hogy lehet igazán tisztára pucolni Vén Maude hajlított ablakait. Ő tanított meg csomót kötni, sosem hallott csillagképeket felismerni és időt jósolni. – A homlokomat ráncoltam, üresen kongtak a szavaim. – De… ez nem stimmel. Annaleigh a tartó…

Camille bólintott.

– Silas meghalt a tűz éjszakáján… vagy valamikor előtte. Nem ismerem a teljes történetet. De meghalt.

– Szellem.

Egyetlen pillantással megerősítette.

– De ő nem… nem tűnt halottnak.

– Ez megszokott – felelte a köntöse szegélyét babrálva. – Neked soha.

Lenéztem a pohárra, a metszett kristály lapjai fénypászmákat vertek a brandybe. Éreztem Camille fürkész tekintetét, tűkön ült az aggodalomtól.

Minden bátorságomat összeszedve a szemébe néztem, minél jobban összehúztam magam, felkészültem az elkerülhetetlen viharra.

– Nem hiszek neked.

Leesett az álla. Erre nem számított.

– Miért hazudnék neked egy ilyen halálosan komoly dologban?

Szó nélkül hagytam a szerencsétlen szóválasztást.

– Mert itt akarsz tartani. Mert bármit mondanál, bármit megtennél, hogy Highmoorban tarts. – Homlokráncolva próbáltam felidézni a lánypárost a lépcsőn, próbáltam minden részletet tűpontosan előásni, nem fáradt fejjel homályos részleteket. – Azok nem szellemek voltak. Hanem szobalányok, hajszálra egyforma ruhában, a testvéreink ruháiban. – Keserű kacaj fortyogott bennem, kifakadó pörsenésként bukott ki belőlem. – Nem! Nem szobalányok. Lefogadom, hogy te hoztad őket ide, kifejezetten erre. Színésznők. Az átverésemre. Ó, Camille!

Egyetlen aggodalmas vonallá húzta össze a szemöldökét.

– Kinézel belőlem egy ilyen beteges lépést?

Komótosan bólintottam.

Camille volt a korelnök.

Camille volt a hercegnő.

És egy hercegnő szava mindig törvény.

Hónapokon át lázadoztam ellene, lopva slisszoltam el más szigetekre, jelentkezésekkel bombáztam Arcannia legjobb művészeti iskoláit, könyörögtem, hogy meglátogathassam Mercyt az udvarban. Tudta, hogy menni akarok, így kieszelt egy tervet, hogy marasztaljon.

Igen. Képes lenne rá. Sőt többre is, ha azzal megtörhet.

– Azt akarod, hogy itt őszüljek meg, ijedt kislányként, aki árnyékra vetődik, mert kell neked valaki, akit pátyolgathatsz – vetettem a szemére, méghozzá diadalittasan, hiszen végre kibújt a rettentő szög ebből a zűrzavaros zsákból. – Nagynak és fontosnak kell érezned magad, muszáj hallanod, ahogy mindenki a nagylelkűségedről hozsannázik!

Felhorkant.

– Nem érted. Egyáltalán nem.

– De, végre értem! Ez sosem rólam szólt. Hanem mindig, mindig csak rólad. Nem bírod ki, ha nem vagy nyeregben. Ha nem imádnak. És látod, meddig elmész, hogy megkapd?

Camille letette a poharát egy asztalkára, és a semmibe bámult, mintha látni sem bírna.

– Mindent, amit tettem, érted tettem. Tudod, mi történne, ha valaha felügyelet nélkül elhagynád a szigeteket? Ha elmennél az udvarba, iskolába, bárhová? Te… te… – Egy nyögéssel lenyelte a folytatást, a bosszúság görcse karmokká görbítette az ujjait. Csak úgy remegtek a kirobbanásra kész energiától, alig várták, hogy áldozatra találjanak. Legyen az az asztal, a pohár vagy én. – Mindenhol meglátod őket. Mindenhol – ismételte baljósan. – Mint a minap, amikor visszamentem érted a fogadóba. Bemutattál egy felszolgálónak, aki ott sem volt. Inkább bele sem gondolok, mi történt, amíg távol voltam. Mit gondolt a jónép. Mit beszélt a jónép. És mit beszélnek most.

Eszembe jutott, milyen furán ódzkodott a Miriam nevű lánytól, mintha méltóságon alulinak tartaná, hogy tudomást vegyen egy szolgáról. Azt hittem, Camille csak túljátssza a hercegnői szerepét. De ha mégis…

– Tudod, milyen furán festesz, amikor beszélgetsz velük? Kívülről úgy tűnik, kedélyesen elcsevegsz a nagy semmivel. Akár egy őrült, Verity, mintha teljesen elment volna az eszed. Ha nem vagyok melletted, ha te nem vagy itt, a szárnyaim alatt… elvinnének, egyenesen egy elmegyógyintézetbe. Senki nem fog hinni egy lánynak, aki a levegővel társalog.

Aggodalom jeges patakja csordult végig a hátamon. Egy pillanatra tisztán láttam a jelenetet, elképzeltem a mocskos vasrudakat szorongató kezemet, a szabadságért könyörgő kiabálásomat.

– De kihoznál onnan, ugye… ugye?

– Mi végre? – köpte felhorgadó haraggal. – Az egész királyságot bejárná a gyógykezelésed híre. Gondolj bele, onnan hogyan tovább? Senki nem kérne egy őrült menyasszonykából, egy őrült asszonykából, aki őrült porontyocskáknak ad életet. Örökre megbélyegezne.

Újabb próbát tettem a brandyvel, de ilyen görcsösen elszoruló torokkal nem ment a nyelés. A számban rekedt, égetett.

– Utána pedig… a nővéreid innák meg a levét. Szárnyra kapnának a pletykák. Az elméletek. Mit láthat a többi Thaumas lány? Hát ezt érdemli Mercy? Honor? Marina és Elodie? Bármit teszel is, az kihat a szeretteidre is. Gondolj rájuk, Verity! Gondolj a jövőjükre! Könyörgöm!

Azon kaptam magam, hogy lassacskán bólogatok, lassacskán engedek, szokás szerint, de ezúttal észbe kaptam.

– Itt csak egy őrült van, mégpedig te – suttogtam. – Micsoda eszelős színjáték! Nem szellemeket láttam. Nem a közelgő végzetre figyelmeztető kósza jelenéseket. Ilyesmik nem léteznek.

Camille gyanakodva figyelt, mint aki egy életveszélyes vadállattal néz farkasszemet.

– Dehogynem.

– Honnan tudhatnád? Azt mondtad, te nem látod őket. Ha én vagyok az egyetlen, aki képes rá, és még én sem tudom megkülönböztetni őket az élőktől… – Újra kirobbant belőlem a nevetés. Eddig bírtam ezt a képtelen szócsatát. Mintha egy kontárul megírt darab színészei lennénk, és most telt be a pohár az elszállt szövegkönyvvel. – Nekem annyi nem elég, hogy vörös parókát adsz két lányra, akik Lenore régi hálóingjeiben szaladgálnak! Ha az embert tényleg kísértetek látogatják, tudna róla! Vitán felül!

Íjként feszült a teste, a tekintetébe fagy költözött.

– Ebben teljesen biztos vagy?

Bólintottam.

– Roland? – kiáltotta Camille ellentmondást nem tűrőn.

Az inasa belépett az ajtómon, ráadásul öltönyben, a kései óra dacára.

– Asszonyom?

– Lennél szíves idekísérni Hannát?

Félrehajtott fejjel hunyorgott.

– Asszonyom?

– Hanna Whitten? A régi dadánk?

– Én… emlékszem rá, asszonyom. – Roland mégsem indult, hogy előkerítse.

A szavai égi tűzként hasítottak belém. Emlékszik…

Camille nem hagyta annyiban.

– Lennél szíves idekísérni őt, kérlek? Verity kedvéért?

Roland feszengő tekintete kettőnk között ugrált.

– Nem értem, úrnőm. Hanna Whitten immár tizenkét éve halott.

6

Csepp. Csepp.

Csepp, csepp, csepp.

A kádba csepegő víz a tükrön vetett hullámokat, amik a csupasz bőrömet nyaldosták.

Rejtély, mióta kuporoghattam a fürdőben, meztelenül, reszketve. A víz időközben kihűlt, a bőröm dérgyémánttá vált, a buborékok rég kipukkantak.

Miközben a csontos térdemre görnyedve ültem a vízben, a csepegés visszhangot vert a mázas jádecsempéken, és egy másik világba repített.

Minél messzebb Rolandtól és a nevetséges kijelentésétől.

Minél messzebb Camille-től.

Minél messzebb a szellemektől, amiknek a létezésében is kételkedtem.

Minél messzebb Highmoortól.

Minél messzebb, oda, ahol nincs más, csak én.

Én.

Én és a víz.

Én és a csepegő csap.

Csepp. Csepp.

Csepp, csepp, csepp.

Csepp. Csepp.

Csepp, csepp…

Nyíííííííííííííík.

Megdermedtem, ijedtemben fájdalmas görcsbe rándultak az izmaim, ahogy a hang visszarepített a jelenbe. Vissza oda, ahol elnyelt a hideg, elnyelt a sötét, és bármi megbújhatott a fürdőszoba árnyas sarkaiban. Figyelt. Várt.

Hullámokban futkározott rajtam a libabőr, minden porcikám vigyázzba állt, ahogy észrevettem a krómozott csikóhalas kilincsgomb forgását, úgy rándult balra, mintha a túloldalon babrálnák.

Csak nem a rég halott nővéreim késő esti látogatása? Hogy festhetnek testközelből? Rémarcokat és agyaras vigyorokat képzeltem el, rőt hajuk csápjai vérzuhatagokként zúdultak alá a testükön, felhős szemükön tejfehér hályog.

A csikóhal teljesen körbefordult, mire kattant a zár, engedett a nyelv. Élesen felszusszantam, megfeszültem, ahogy az ajtó komótosan kitárult.

Egy pillanatra nem láttam senkit.

– Ro… Rosalie? – kockáztattam meg egy suttogást a félelemtől pattanásig feszülő torokkal. A fülemet betöltötte a vér zakatolása, a lüktetése minden választ elfojtott a sötétség mélyéből.

A Sötétség Mélye.

De ekkor Hanna sietett be, méghozzá egy tálca hajszappannal és olajjal, karján friss fürdőlepedő lógott.

– Mondott valamit, kicsi szívem? – kérdezte, a hangja érthető volt, az alakja pedig kétségkívül kézzelfogható és szilárd.

Roland képtelen állításának visszhangjai nem hagytak nyugodni, és nevethetnékem támadt.

Ennyire ostobának néztek Camille-lel? Nyilván azt forralták, hogy reggel azon nyomban szélnek eresztik Hannát, megfosztanak az egyetlen támaszomtól, közben pedig kiforralják a nevetséges szemfényvesztésük következő lépését.

– Gondoltam, hogy itt találom – mondta Hanna, letette a tálcát, és lepakolt róla a márványpultra. – Hallottam a… vitáról… és elmentem a lakosztályába, hogy megnézzem, hogy viseli. Amikor hiába kerestem, tudtam, vagy odalent, a parton találom, vagy itt.

Elfordult, hogy megmártsa az ujját, ciccegett a hidegre, és megnyitotta a csapot, hogy felmelegítse a kád tartalmát. A fémes csikorgásra összerezzentem, a fogamat csikorgattam.

Roland állítása hiába volt légből kapott, attól még felzaklatott.

– Ha rágja valami, a vízhez mindig fordulhat. – Megborzolta a tarkómat, ázott hajfürtök tapadtak a csuklójához.

Érthetetlenül feldobott a sötét fürtjeim látványa a bőre krepp-papírján. Miféle szellem az ilyen? Miféle szellem képes ennyi mindenre?

– Hanna… – vágtam bele, majd elhallgattam. Egy különös, rettenetes pillanatra látványosan megvillant, akár egy kihunyóban levő gyertya. Egy szempillantás volt az egész.

– Igen?

Újra villant.

Összeszorított szemmel a kádba süllyedtem, hadd fojtsa el a csevegése hangját. Hirtelen belém nyilallt a hátborzongató gondolat, hogy mire felbukkanok, ő elillan.

Elillan, méghozzá azért, mert Hanna Whitten immár tizenkét éve halott.

Roland szavai nem hagytak nyugodni, felerősítette őket a környező víz. Addig maradtam odalent, ameddig csak bírtam, az égő tüdőm végül már visított, hogy felfelé, lélegezz. Lélegezz!

– …gondol? – Rám pislogott, egy olyan kérdésre várt választ, amiről lemaradtam.

– Tessék? – nyögtem ki.

– Azt mondtam, hogy egy ilyen estéhez levendula illik. Megnyugtatja a lelket. Könnyíti az álmot.

– Hogyan… – Cserben hagytak a szavak.

Micsoda képtelenség!

Hanna itt volt, előttem.

Hanna…

Hanna Whitten immár tizenkét éve halott.

Nem!

Ajtókat nyitott, tálcákat cipelt. Minden érintése kézzelfoghatónak tűnt.

Nem lehetett szellem.

– Csak nem… véletlenül kihallgattad a vitát? – kérdeztem inkább.

Megrázta a fejét, és bőségesen nyomott a tenyerébe az olajból. Miután egy kancsóból vizet öntött a hajamba, munkához látott, a fejbőrömet dörzsölte, és kifésülte a hosszú fürtöket.

Levendula aromája ülte meg a helyiséget. Az ujjait határozottan éreztem a fejemen.

– Hanna? – Felnéztem rá, aztán csuklón ragadtam, hátha félbeszakíthatom az ügyködését.

A markom átsiklott a karján.

Meglepetten nézett le. Az ezt követő sóhaját csalódottság itatta át.

– Végül elmondták önnek.

– Mégis mit? – kérdeztem émelyegve. Az ő szájából kellett hallanom.

– Azt, hogy… – Lenyelte a folytatást, úgy fordult az ajtó felé, mintha a menekülés esélyeit latolgatná.

Ismét megpróbáltam megragadni, a kezem és a csuklója találkozása helyén fagyhullám nyalta végig a karomat, akár a mezőt ellepő dér. Nem egyszerű borzongás volt, libabőr a hideg miatt, a meztelenségem miatt. Hanem a melegség, az élet minden jelének teljes hiánya.

Halál.

Elfúlva löktem el magam, menekültem, míg el nem értem a kád túloldalát. Onnan nem volt kiút, mégsem adtam fel, felfelé másztam a csúszós oldalfalon, bele akartam olvadni a mozaik mintájába. Mindent elöntött a víz, szétáradt a kádból, eláztatta a padló csempéit. A hullám átcsapott Hannán, mire újra felvillant, csontszáraz maradt.

Hanna még ebben a vérfagyasztó pillanatban is negédesen mosolygott, egyre kerekedett a gömbölyű orcája. A gázlámpások puha fénye a bőrén táncolt, kihangsúlyozva a szeme körüli vékony szarkalábakat.

Ez nem stimmelt.

Nem övezte különleges glória, sem túlvilági árnyalatot vető lebegő aura. Úgy festett, mint mindig.

Akkor és most.

– Sosem öregedtél, ugye? – kérdeztem, dideregve és kifacsarva süllyedtem vissza a kádba. Egérkének hangozhattam, aki minél messzebb akar kerülni a képtelen jelentől, amiben Hanna Whitten létezik, de mégsem, mert már elment, immár tizenkét éve halott. – Egész életemben szakasztott úgy festettél, mint most.

Elgyengült a mosolya, keserédesre váltott.

– Sovány vigasz, azt hiszem. – Megérintette a puha fehér haját.

– Nem. – Az elmém tiltakozott. Teljes képtelenség. Egyszerűen…

– Dehogynem – dünnyögte letörten, mintha fájdalommal járna a cáfolat.

A mellkasomhoz húztam a térdemet, a semmiből öntött el a szorongás, amiért így közszemlére teszem magam egy ilyen… jelenés? Kísértet? Izé előtt.

A sarkára kuporodott, mint aki megérezte, hogy térre van szükségem. Röpke sóhaj tört fel belőle.

– Gondolom, esélytelen… hogy egyszerűen elfelejtsük ezt az egészet? – Felemelte az egyik villódzó kezét, és bánkódó merengéssel bámulta.

– Hanna. Halott vagy – suttogtam.

– Az vagyok – ismerte be.

– Hogy tudsz… Nekem mégis, hogyan… – Az arckifejezése láttán sírás kerülgetett. – Hogy történt? – Gondolkodás nélkül buktak ki belőlem a szavak, de legalább a megfelelőek. Amik mindkettőnknek segítenek.

Megdörzsölte a nyaka oldalát.

– A tűzvész éjszakáján… azon a szörnyű, borzasztó, rettenetes éjszakán…

– Odavesztél? – kérdeztem, cserben hagytak az emlékek. A szakácsnő néha megengedte nekem és a gyerekeknek, hogy segítsünk az ünnepi édességekkel. Ugyanilyen érzés volt a ragacsosan nyúlós karamellszálakkal viaskodni.

Hanna megrázta a fejét.

– Nem. Nem aznap este, de… de közvetlenül utána. A fülembe jutott valami… rettentő. Döbbenetes. Ami felett nem tudtam napirendre térni. A szívem szakadt abba a szörnyűségbe. De amikor eljött az időm… miután, tudja… képtelen voltam rávenni magam, hogy elhagyjam ezt a helyet. Nem hagyhattam magára sem önt, sem a nővéreit. A szegény, koromfoltos apróságokat a hóban… egyszerűen nem mehettem.

Nagyot sóhajtott – Miért szuszog? Biztosan nem muszájból –, és felállt. Ujjheggyel végigsimított a mosdó peremén.

– Bebeszéltem magamnak, hogy jobb itt maradni, és önökre vigyázni, még úgy is, hogy senki nem tud rólam. Megnyugtató gondolat. Megnyugtatóbb, mint egy ismeretlenekkel teli túlvilág. Éreztem a Tenger hívását. Tudtam, hogy ott a helyem, csatlakoznom kellene a sóhoz, hogy visszatérjek a férjemhez, és megkeressem a… fiamat. Meghasonlottam. De aztán… kegyed odaballagott hozzám, miközben Highmoor porig égett. Odaballagott, és megragadta a kezemet. Megragadott, és nem eresztett. Így… maradtam.

Egy kicsit ellazultam, mindkét kezemet felemeltem, hogy próbaképp megmozgassam, amivel nyaldosó hullámokat korbácsoltam magam körül. Átlagos kezeknek tűntek. Ha valami képes megérinteni, engedelmességre bírni egy eltávozott lelket, az csak különleges lehet, mégis…

Hanna félszegen figyelt a magasból.

– Az én hibám, hogy itt rekedtél?

– Jaj, ugyan, kedves – sietett melegen leszögezni. – A legkevésbé sem. Az enyém volt a döntés. Úgy döntöttem, maradok.

Hirtelen kiontatlan könnyek csípték a szememet. Milyen lenne az életem, ha másként dönt? Ha nincs a gyengéd gondoskodása, az életre nevelése, a vigasztaló, meleg válla…

– Köszönöm… – Lenyeltem a folytatást, a könnyekkel együtt. Olyan kevésnek, olyan semmitmondónak éreztem ezt a röpke hálálkodást, de csak ennyire futotta tőlem.

Bólogatott, és csak remélhettem, hogy megértette, mi mindent sűrítettem ebbe a szóba.

– Miért nem mondtad el soha? – Megborzongtam a hideg vízben, de maradtam, ahol voltam.

– A temetések után azonnal elment Heszperoszra – vágott bele elrévedő, ábrándos hangon. – Emlékszem, a búcsúöleléskor csak úgy remegett a kis teste… de amikor visszatért, mintha mi sem történt volna! Nem emlékezett a halálomra, nem emlékezett a többiekre sem, és én… miután hónapok óta senki nem látott, senki nem szólt hozzám… – A szeme könnyektől ragyogott – a szellemek nem képesek sírni –, letörölte őket a keze fejével. – Valahol önző volt. Nem. Tényleg önző volt… De amikor először berontott az új lakosztályába, amikor először odarohant, és a nővérei aggodalmas pillantásait semmibe véve megölelt, túlságosan önző voltam ahhoz, hogy a lelkére beszéljek. Tudom, rosszul tettem. Már akkor tudtam. Mindennap rejtőzködni próbáltam, az árnyékból figyeltem, tétlenül tűrtem a nővérei védvarázsait, láthatatlanná váltam, mégis meglátott. Örökké meglátott, Verity.

Könnyek csíkozták az arcomat, bánattal fűszerezve a vizet. A kísérteteket mindig a rosszindulat és a megtorlás borzongató lényeinek tartottam, akik az élőket zaklatják a szüntelen nyaggatásukkal, hogy emlékezzenek rájuk, és hozzák helyre a tévedéseiket.

De Hanna más.

Nem holmi rosszindulatú teremtmény, aki vért kíván, ha törik, ha szakad, mert mi élünk, ő pedig nem.

Hanem maga a szeretet. A végtelen szeretet.

Az hatotta át minden tettét, minden választását, minden lépését.

– Most nyilván szívesen ott maradna, hogy megeméssze a dolgot – vágott bele puhatolózva –, de még a végén megárt önnek a hideg víz, és innen látom, hogy ráncosak az ujjai. Folytathatnánk ezt a beszélgetést a szobájában?

Megdörzsöltem az ujjbegyeimet a hüvelykujjammal, és bólintottam.

Az örökké tettre kész Hanna segített felállni, és puha vászonlepedőt tekert reszkető testemre.

Hogy csinálja? Hogy képes ennyi mindenre?

Végigterelt egy homályos folyosón, sietősen életet dörgölt a karomba, miközben minden idegszálammal mozgást kerestem. Már nem csak Ligeia és Rosalie miatt kellett aggódnom. Hat nővérem veszett oda ebben a házban. Az anyám. Az apám. És a Thaumas család húsz korábbi nemzedéke. Vajon hányan bóklásznak a folyosókon, a figyelmemre ácsingózva? Hiszen végre megtudtam, hogyan vegyem észre őket. Hogyan figyeljek.

A folyosó szerencsére üres maradt.

– Hálóing, tea, aztán kezdünk valamit azzal a kóccal, rendben? – dünnyögte Hanna, de vajon magának vagy nekem?

– Hogyan… hogy vagy képes erre? – kérdeztem, miközben becsomagolt a hálóingembe.

– Aki eléggé akar valamit, az megcsinálja – közölte, és meglepő fürgeséggel sorra vette a gombjaimat. – Különben is, mi mást kezdhetnék magammal? Elevenen sem lazsáltam, és nem holtomban fogok rászokni.

– De egy szellem… te nem lehetsz képes ilyesmire – pontosítottam annak láttán, hogy kitölt egy csésze teát. Amikor átvettem, ügyeltem arra, hogy megérintsem az ujjait. Szilárd és kézzelfogható, mint mindig.

Megtorpant, rám emelte a sötét szemét.

– Verity kisasszony, néhány röpke órája még azt sem tudta, hogy léteznek jelenések. A helyében megbarátkoznék azzal, hogy nem lett időközben szakértő. – Hanna megszorította a vállamat, és a heverőhöz terelt. – Kihallgattam a konyhásokat, azon agyaltak, mi lett a vége kegyed és Camille vitájának… a kettőnk dolga előtt. Szeretne beszélni róla?

Letettem a teáscsészémet.

Alig egy órája vitatkoztam Camille-lel, de egy örökkévalóságnak tűnt. Annyi minden történt azóta! Annyi minden változott!

De…

Vajon tényleg?

Végigmértem Hannát, és velőig ható bizonyossággal tudtam, hogy Camille igazat mondott. Világéletemben láttam a kísérteteket; csak azt nem tudtam, hogyan vegyek tudomást róluk.

Nos… már tudod, hogy csak figyelned kell.

A gondolat váratlanul tört elő az elmém egyik szegletéből, abból a mély, árnyas sarokból, ahol az elfeledett emlékeimet sejtettem, csak azt nem tudtam, hogyan jussak hozzájuk.

A hang szakasztott az enyém volt, csak… kevesebb. Kisebb. Fiatalabb.

Vajon kivel beszélgettem? Talán Camille volt? Vagy Annaleigh?

Félresöpörtem a gondolatot. Veszett fejsze nyele. Mindketten évekig hazudtak nekem, és folytatni akarták. Mit érdekelte őket, hogy elnyomják az énem egy egész oldalát? De lefüleltem őket!

Annaleigh árulása még Camille-énél is jobban fájt.

– Elmondtam neki a hercegnő ajánlatát. Nem akar elengedni. Azt mondja, még rajtakapnának, ahogy szóba állok egy… – Lenyeltem a folytatást; vajon minek nevezzem? Tapintatlannak tűnt szemtől szemben szellemnek nevezni.

– Jelenéssel – sietett a segítségemre Hanna.

– Nos… igen. – Az örvénylő gondolataim végre-valahára összeálltak, méghozzá makulátlan ötletfolyammá. – Hanna… ez tökéletes! Elkísérhetsz Bloembe! Tudni fogod, mikor környékeznek meg más jelenések. Megóvhatsz attól, hogy kínos helyzetbe hozzam magam… és persze Camille-t!

– Jaj, Verity kisasszony – szakított félbe gyengéd fejrázással –, attól tartok, ez lehetetlen.

– Hogy érted?

– Abban nem segíthetek. Abban, hogy meglássa… a többieket.

Pislogtam.

– Mindig kettesben voltunk.

– Nem látod a többi jelenést? Még Rosalie-t sem? Vagy Ligeiát?

Árny borult az arcára.

– Látta őket?

– Ma este. Az indította el… ezt az egészet.

– Sosem tudtam meg, mentek vagy maradtak. Végig reméltem, hogy mentek, hogy legalább valamennyire megbékéltek… – Megnyalta az ajkát. – Akár a hajók a tengeren. Attól, hogy két hajó ugyanazt az óceánt járja, még nem jelenti, hogy találkoznak.

Elképzeltem Hannát egy vitorlásban, hullámok és örvények játékszereként, örök magányra ítélve.

De nem teljesre. Nem egészen.

– Nos, akkor kettesben leszünk Bloemben is. Két lány vad kalandja! – Könnyedén, csábítóan adtam elő. Igenis működhet. Igenis lehet belőle…

Megrezzent az ajka, de ha mosolyra, akkor ilyet még sosem láttam rajta. Ki sem kellett mondania. Az arcára volt írva.

– Nem hagyhatod el Highmoort, ugye? – tippeltem, elöntött a csalódás.

– A házat elhagyhatom – pontosított. – Bejárhatom a szigetet, egy kicsit még a parti vízbe is belegázolhatok. Emlékszik, amikor elvittem úszni? De addig, és nem tovább.

– Mi történik, ha megpróbálsz messzebb menni?

Erre elengedett, és az öltözőasztalhoz lépett.

– Elég kényelmetlen élmény, és felidézni sem kellemes.

– Sajnálom. – Lesütöttem a szemem, az üres kezemre néztem.

A hátát mutatta felém, egy hosszú pillanatig az asztalt bámulta. Amikor megpróbálta felvenni a hajkefémet, az dacosan ragaszkodott az ezüsttálcájához.

– Nem tartom jó ötletnek a bloemi látogatását, kisasszony. – Olyan fojtottan beszélt, hogy a fülemet kellett hegyeznem, hogy elcsípjem a szavait. – A távozása puszta gondolatára… egyszerűen elsöprő rettegés fog el.

Nekidőltem a heverő támlájának.

– Rettegés?

Bólintott, és újabb próbát tett a hajkefével. Bosszús sóhaj tört fel belőle.

– Nevezzük előérzetnek. Attól tartok, veszély leselkedik kegyedre.

– Veszély?

– Ne játssza már a visszhangot! Elmagyaráznám, ha lenne mit.

A harmadik kísérletére a kefe a padlón koppant. Nem is láttam, mikor nyúlt érte.

Egyszerűen elszállt, úgy tűnt, magától, és egy röpke pillanatra megszántam Camille-t és mindenki mást, aki valaha szemtanúja volt Hanna ténykedésének, de nem látta az okát.

Hátborzongató lehetett.

– Csak néhány hét lenne… legfeljebb egy hónap.

Megrázta a fejét.

– Sokkal tovább tarthat, mint hinné.

– Mire célzol? – csattantam fel. Kimerítő, ha az ember körül mindenki óvatos féligazságokban és homályos intelmekben beszél.

Hanna erre felém fordult.

– Ne menjen, kisasszony, könyörgöm! Nem ez az utolsó esélye. Csak kerülje el azt a házat! Chauntilalie-t.

– Miért? – makacskodtam. – Veszélyesnek tartod?

Összeszaladt a sápadt szemöldöke.

– Nem tudom.

– Akkor a lakóit?

– Nem tudom – ismételte.

Legyűrtem egy bosszankodó mordulást.

– Akkor olyasmit mondj, amit tudsz!

– Nem t… – Erre elcsuklott a hangja, elfúlt a torkát fojtogató könnyektől. – Nem akarom, hogy odamenjen.

A szavai áthatóan visszhangoztak, akár egy félrevert harang, mire kihúztam magam, végre összeállt az eddig homályos kép.

– Nem arról van szó, hogy ne menjek oda – vágtam bele lassan, hogy elkerüljük a félreértéseket. – Nem akarod, hogy elmenjek. Sehová. A világon. – Undorodva elhátráltam a heverőtől. – Akárcsak Camille.

Elnézett mellettem, elfelhősödött a tekintete.

– Nem tudom, hogy magyarázhatnám meg.

– Próbálkozz!

Tudtam, hogy a szavaim megbántják, a heveskedésem pedig túlzás. Hannára zúdítottam minden bosszúságot, ami Camille miatt emésztett. Ami nem igazság. Nem helyes. De egyszerűen nem bírtam magammal.

Nem tudtam, hogyan vessek véget a beszélgetésnek, hogyan zárjam le ezt a vitát. A jelek szerint az a sorsom, hogy mindenkivel megismételjem, akivel idehaza összefutok. Az sem lepne meg, ha holnap reggel a bekopogó Artie ébresztene a könyörgésével, hogy maradjak, megfojtana és legyűrne a kötelességeim sulykolásával és a kitartó, lankadatlan szeretetével.

A sötétségbe borult kertre néző ablakomhoz fordultam. A sövényeket ebben az évszakban medúza alakúra nyírták, ami nevetséges választás volt, hiszen egy ilyen szabad és kecses lényt kész bűn művi, merev pózokba dermeszteni.

De Marina és Elodie kisírták. Az alacsony hold megfestette a merev héjukat, hosszú árnyakat vetett a gyepre.

Minden talpalatnyi helyet ismertem abban a kertben. A kanyargós ösvényeit, a szökőkútjait és padjait. Úgy ismertem, mint a tenyeremet. Akkor is elkerültem volna minden tövises ágat, ha bekötött szemmel vágtam volna neki.

Ezen a szigeten már nem vártak meglepetések. Bejártam és lerajzoltam, de annyiszor és annyiszor, hogy úgy éreztem, kezdek megbolondulni a töméntelen ismétléstől. A világ minden vázlatfüzetét megtölthetném a helyi szirtek másaival. Ugyanabból a szögből, csak minden lehetséges napszakban.

Valami különös újdonság kellett.

Hosszan, holtfáradtan sóhajtottam.

– Azt hiszem, most inkább lefeküdnék.

Mögöttem éreztem Hanna méricskélését, röpke fürkészés után elfordult, hogy felhajtsa a takarómat. Kőmerev lábbal vánszorogtam az ágyamhoz, tétlenül tűrtem, hogy betakargasson, és jóéjt-puszit nyomjon a homlokomra.

Elképzeltem, ahogy ugyanez a rutin, ugyanez a menetrend vár a hátralevő életem minden egyes éjszakáján. A korral a hajam őszbe csavarodna, az arcomon egyre szaporodnának a mély árkok, de Hanna megmaradna szakasztott olyannak, mint most, felhúzná a takarómat, és futólag kifejezné a szeretetét.

– A legszebb álmokat, Verity kisasszony – kívánta a küszöbről – Hol aludnak a szellemek? Alszanak egyáltalán? –, mielőtt lecsavarta a gázlámpásokat. – Reggelre majd minden kitisztul.

Attól tartottam, mindjárt a nyakamba omlik a velőtrázó félelem fala, és a téglái lesznek a szemfedőm. Inkább bólintottam, ilyen görcsölő torokkal felelni sem tudtam, Hanna pedig kisurrant a folyosóra, és óvatosan becsukta maga után az ajtót.

Az ágyban fekve hallgattam Highmoor ismerős, nyöszörgő roppanásait, és elszámoltam százig, hogy Hanna biztosan tisztes távra kerüljön tőlem, és magamra maradjak. Aztán lerúgtam a takarómat, és a gardróbomhoz mentem, hogy előkerítsem a nagy bőrkofferemet.

Azt várhatják. Azt várhatják, hogy itt vénüljek és haljak meg, hogy virágzás nélkül elsorvadjak.

Elmegyek Bloembe. Eljutok a kontinensre.

Ma éjjel.

Az sem érdekelt, ha saját kezűleg kell kieveznem a partra. Egy perccel sem maradhatok tovább ebben a házban, ahol már nem csupán a nővérem, de a múltam is belém kapaszkodik.

Kijutok.

Most azonnal.

7

A hintó kanyargós úton, szilaj fák sorai között zötyögött.

Fák, mindenfelé.

Toronymagas, kacskaringós égimeszelők, amik cakkos ágakkal tolakodtak a jussukon felüli napfényért. Bolyhos fenyők, tömzsi páfrányok. Szömörce és szeder. A viruló növényzet átláthatatlan zöld falától enyhe émelygés kerülgetett. Vajon a szárazföldiek is ezt érzik Salann láttán?

Errefelé a fény is megváltozott. A nap vakítóan ragyogott a szigeteinkre, zabolátlan csillámként verődött vissza a végtelen hullámokról. Itt a világ orgona- és mályvaszínbe, babakékbe és jádezöldbe borult. A levegőben álomszerű, illékony sziporkázás, akár egy örök alkonyat. Hogy is írta Mercy?

Elővettem a levelét, kiszabadítottam az apró vázlatfüzetből, amit a kontinensre érkezésem óta magamnál tartottam. Annyiszor újraolvastam már az utazásom során, hogy majdnem elrongyolódott.

Meseszép, így.

Igen. Tökéletes jelző erre az új világra.

– Nemsokára odaérünk a Vadfalhoz – kiáltotta nekem a tetőn kopogó kocsis. – Már csak egy kanyar.

Az ablakra tapadtam, nem mulaszthattam el a pillanatot, amikor az erdő átadta a helyét a civilizációnak. Annyi történetet hallottam már erről a legendás tartományról, az elmúlt héten végig a csodáiról ábrándoztam.

Az első pillantás nem okozott csalódást.

A szobrokból összeálló fal karikagyűrű módjára ölelte a várost. Szívós szürke kvarcot és fehér márványt véstek gigászi meselények másaivá, amik bevehetetlen védőfallá fonódtak össze. A falak csúcsán sárkánnyi pávák fényeskedtek, ékköves tollaik a smaragd gyepre omlottak. A vésett rózsák és szobor-bazsarózsák között hattyúk és csalogányok viaskodtak a helyért. Én magam is eltörpültem a kivirágzott dáliák mellett. Súlyos agancsú szarvast és szárnyas lovat egyaránt megmásztak és körbeöleltek a képtelenül élethű hóvirágok. Végül elértük a bejárat boltívét, amit egy unikornis és egy földig hajtott szarvasfej adott.

Legszívesebben megörökítettem volna az egészet, de aznap reggel használtam el az utolsó szénceruzámat, ami apró, hasznavehetetlen csonkká kopott.

Kitoltam az ablak nyitható felét, és kihajoltam, amennyire csak mertem. Minden apróságot meg akartam jegyezni.

– Most jár először Bloemben, kisasszony? – kérdezte a hajtó végtelen derűvel.

– Igen.

– Akkor mindenképp kerülő úton megyünk – kuncogott.

Bloem szíve egy másik világgal felért.

A széles, macskaköves utcákat kidolgozott frízekkel és rózsaarany plakettekkel megszórt alabástromfehér épületek szegélyezték. Az üzletek java aznapra már bezárt, a kirakatüvegek mögé zárt portékáikat megvilágító gázlámpások fénye különös levendulafénybe borította a burkolt utcákat.

Minden kirakat makulátlan virágokkal teli ládákkal büszkélkedett. Szirmaik a már-már suttogó rózsaszíntől a tiltott légyottok magentájáig terjedtek. Az üzleteket összekötő lugasok boglárka- és szegfűcsomókkal feldobott futónövényindákból álltak össze.

Keveredő illatuk átható és vérpezsdítő parfümmé egyesült. Egyetlen kóstoló feldobta a lelkemet. El sem tudtam képzelni, milyen lehet ilyen mámorító fellegben lubickolva bejárni a sétányt. A nyakamat rá, hogy a szirmok népe örökké mosolyog.

Útközben érdeklődve figyeltem az arcukat, a népet, ami mindennél többre tartotta a szépséget, a művészetet és a szerelmet.

Boldognak tűntek, legalábbis az én szememben.

A nők elképesztően sikkes, fátylas kalapot viseltek, olyan széles karimával, hogy el sem tudtam képzelni, hogyan férnek be egy átlagos ajtón. Ruhaujjuk párbajozó hőlégballonok módjára dagadozott, derekuk vékonyabb a darázsénál, méretre szabott szoknyájukban pedig a puszta járás lehetetlen kihívásnak tűnt. Többnyire mesterien szabott brokátöltönyben, ékkő gombos sétapálcával parádézó férfiak kísérték őket.

Reszkető ujjal simítottam végig a saját úti ruhámon, lesimítva a dísztelen kék gabardinszoknyámat és a csipkés szélű, művészien redőzött blúzomat, amit mindig csinosnak tartottam. De a fényűző csodákhoz képest fenséges pávákat figyelő mezei ökörszemnek éreztem magam.

Apró tövis mart a bensőmbe, és meg sem állt a zsigereimig. Kinéznek majd ezen a sziporkázó, világi vidéken. Nem ismertem az életmódjukat, nem ismertem a szokásaikat. Nem egyszerűen kilógok majd a sorból, de bolondot fogok csinálni magamból, mielőtt egyáltalán megpillanthatnék holmi kósza, láthatatlan jelenést.

Talán Camille-nek volt igaza…

Hét napja már, hogy a hajnal előtti homály leple alatt elhagytam Highmoort, elvittem egy csónakot, és egészen Selkirkig eveztem. Itt felbéreltem egy halászt, hogy vigyen át a csatornán, ahol Olamange városkájában szálltam partra. Ott hintót béreltem Bloemig. A távozásom óta eltelt hét egy évvel felért.

Megengedtem magamnak egy kis révedezést. Vajon mit csinálhat Camille, hogyan fogadta a búcsúüzenetemet? Arra nem számítottam, hogy a nyomomba ered – minek tetézné a botrányt? –, de vajon visszafogad a megbízatásom után? Vissza akarok majd térni egyáltalán?

A körmömet piszkáltam, ami a korábbi vázlataimhoz használt szénceruza porától sötétlett.

Ez nem egy hölgy törékeny kacsója.

Nem így fest egy hercegnő húgának a keze.

Dehogynem, merengtem a hosszú ujjaim és az ápolt körmöm láttán. Legalábbis egyelőre.

Ráadásul olyasvalakinek a keze, aki elég tehetséges ahhoz, hogy vászonra vesse Bloem következő hercegét.

Lopott búcsúpillantást vetettem az elegáns tömegre. Talán hozzájuk képest kétballábas trampli vagyok, de egy olyan adománnyal, amivel fölébük emelkedtem. Amiért Laurent hercegnő kiválasztott.

Mélyet, nyugtatót szusszantottam. A külsőm dacára ugyanúgy ide tartozom, mint mindenki más.

– Ez a főút, ami átvág a városon – szakította félbe a hajtó a szorongásomat. – Elvezet a legjobb üzletek, hotelek és szalonok mellett.

A színháznegyeden átsuhanva a hangoló zenekarok, a pletyka és a nevetés, a kiülős teraszokon pukkanó pezsgősdugók kakofóniája töltötte be a levegőt. Tapintható volt a vigasság, a már eleve tüneményes alkonyi eget pedig bárányfelhők színjátszó csíkjai mázolták.

Előttünk elkanyarodott az út, elfelé a várostól, át egy levendulamezőn, rododendronfák égre törő boltívei alatt. Errefelé minden virágzott, tombolt a színpompa és az élet. Salten legélénkebb tavaszi napja sem vehette fel a versenyt ezzel az idilli tájképpel.

– Megjöttünk – közölte a hajtó, és visszafogta a lovakat, ahogy közeledett a falon nyíló bejárat.

A kapu fémből kovácsolt kacskaringós díszei megcsillantak a lenyugvó nap fényében. Minden oszlopot ezüst-rózsaarany ragyogást árasztó virágokkal futtattak. Ha nem csalt a szemem, póznákra tekert drótokról lógtak, finoman hullámzottak a lágy szellőben. A birtok határán csilingelő szirmok szélcsengője zene volt füleimnek.

A hajtó leugrott a bakról, hirtelen távozása megrázta a hintót, én pedig vártam, hogy beszéljen a vadőrrel a kerítés túloldalán.

A vadőr végül kinyitotta a kaput, beterelt minket, és egy útelágazásra mutatott. Jobbra fordultunk, átcsattogtunk a bevásárlónegyedben látott utcai lámpák pontos másainak oszlopsora között. Itt lágyabban égtek, csupán annyira, hogy lila ragyogásuk megvilágítsa az utat, de a környező birtokot már ne.

Egy kanyar után pedig felbukkant előttünk a kúria.

Maga a… tökély.

A csupán kétszintes épület sűrű gyepen terpeszkedett, a szárnyak jobbra-balra húzódtak, fehér tégláin borostyánfüggöny. A főbejárathoz széles behajtó ívelt, a tágas tornácot szinte ellepte a burjánzó lilaakác. A behajtót újabb lila gázlámpások övezték, különös árnyalatba borítva a házat.

Előtte egy alak várakozott, az egyik lámpás alatt, ahogy arra számítottam. Egy magas, fonott kerekesszékben foglalt helyet, más szóval nem lehetett más, csak Alexander Laurent.

Megálltunk, a hajtó ajtót nyitott nekem.

A leszálláshoz elfogadtam a kocsis segítő kezét. Elgémberedett a lábam a hosszú, hepehupás úton.

– Thaumas kisasszony? – találgatott a fiatalember, és előretolta magát, hogy tanulmányozhasson. Bőre meleg aranybarna volt, arca csupa markáns él. Homlokára egyetlen sötét, kósza tincs omlott, a sűrű szemöldökét cirógatta. Érdeklődve vizsgált a nyári tengert idéző világos szemével.

Csendesen, megkönnyebbülten felsóhajtottam.

Álomba illő alany.

Azon nyomban megjelent előttem a majdani portré vázlata, a szélesen hömpölygő vállának körvonalai, az éles arccsontja alatti árnyék. Az arcát vászonra teremtették, megörökítésért kiáltott a maga fiatal, jóképű és lehetőségekkel teli valójában.

– Szólítson Veritynek! – Előrenyújtottam a kezem. – Ön pedig kétségkívül…

– Alex – felelte, és udvarias csókot nyomott az ujjaimra. Majd azzal a lendülettel átfordította a kezemet, és az ajkához húzta a tenyeremet.

Hallottam, hogy a szirmok népe nem a Salannon megszokott szerény és letisztult formaságok híve, ettől még borsódzott a hátam annak láttán, ahogy ez a gyönyörű fiú a koszos bőrömhöz ér. Erős és kérges ujjai elidőztek a csuklóm belső oldalán, és felötlött bennem, hogy vajon érzi-e a szívem lüktetését.

– Nos – szólt végül, és elengedett, amikor megjelent két lakáj, hogy segítsenek a hajtónak a poggyászaimmal. – Thaumas kisasszony. Verity. Chauntilalie üdvözli önt.

8

– Kedvesem! – csendült egy hang a kúriából. Díszesen csengő altja minden szótagot pontosan kimért és hangsúlyozott. – Mit keresel odakint? Már besötétedett…

Egy eperszín kreppruhát viselő nő lejtett ki a bejáraton. Ruhája lapok egyvelege, mind a karcsú alakjára hajtogatva és szabva, mintha egy törékeny virágból kiemelkedő nimfa lenne, aki megrekedt nő és növény között.

Még soha életemben nem láttam efféle eleven műalkotást. Idősebb volt Camille-nél, a negyvenes éveit taposhatta. Mély gesztenyebarna bőre sötétebb volt, mint Alexanderé. Lazán feltornyozott, feszesen göndörödő haja kiemelte a nyaka elegáns ívét. Tündöklő fürtjeiben aranycsíkok tekeregtek. Nyílegyenes háttal és vállal, de begyakorolt kecsességgel mozgott, akár egy üreges csontú madár.

– Ó! – hüledezett, szívforma arca felderült a láttomra. – Verity! Megérkeztél! – lelkendezett, és jázminfellegtől kísérve hozzám suhant. A nevetése muzsikával ért fel. – Bocsáss meg, Thaumas kisasszony. Mercy annyit mesélt rólad, hogy már most közeli barátnak tartalak.

– Laurent úrnő – tippeltem. Mercy barátnője. Az új mecénásom. Az egyik bokámat hátratéve rövid pukedlibe ereszkedtem.

Egyetlen legyintéssel félreseperte a hajbókolásomat, a csuklóján finom aranyláncok villantak.

– A kedvemért ne fáradj az udvariaskodással – biztosított. – Kérlek, szólíts Dauphine-nak! – A kocsi felé pillantott. – Néhány napja kaptuk kézhez a leveledet, de nem tudtuk, mikorra várhatunk. Aztán tegnap csomagod érkezett, és rögtön tudtam, hogy már biztosan úton vagy.

– Csomag? – kérdeztem kiszáradó szájjal. Camille biztosan a leggyorsabb klipperére bízta, ha megelőzött engem.

Dauphine hümmögve bólintott.

– Ha jól sejtem, a nővéredtől. Bizonyára értesíteni szeretnéd, hogy épségben megérkeztél. Legyetek szívesek az északi szárnyba vinni a poggyászát – szólt emelt hangon a lakájokhoz. – Azt hiszem, az ottani lakosztály tökéletesen megfelel majd a vendégünknek.

Megdörzsöltem az ujjaimat bemocskoló szénport, a fesztelensége az önbizalom utolsó morzsáját is kiszívta belőlem. Még soha életemben nem éreztem magam ilyen mérhetetlenül toprongyosnak.

– Elnézést, hogy így magukra törtem. Én…

– Badarság. A fellegekben jártunk, amikor elfogadtad az ajánlatunkat. Nemde, Alexander? – Megborzolta a hajat a fia tarkóján, aki bólintott, féloldalas, elbűvölő mosollyal. – Éppen a fiamat kerestem, aztán átöltözöm a vacsorához.

Futólag végigmértem, meglepett, hogy neki délutáni viselet ez a szobornak is beillő mestermű.

– Remélem, még nem ettél… – Kérdő hangsúllyal felhúzta a szemöldökét, ajkát tökéletes kérdőjellé szorította. Alexander tőle örökölte a szemét – sziporkázó tengerzöld, borostyán gyűrűvel. Egyre rám szegezte, lankadatlan érdeklődéssel és hátborzongató hévvel.

– Nem. Nem, még nem.

Mosoly terült szét az arcán, akár az eloszló felhőtakaró alól kibukkanó napsugár.

– Csodálatos. Remélem, csatlakozol hozzánk. Szólni kell Jamesnek, hogy szükség lesz még egy terítékre… Alexander, légy szíves, értesítsd!

– Thaumas kisasszonyt biztosan kifárasztotta az utazás. Anyám, tényleg egy hosszú ünnepi vacsorával kínoznád? Majd felviszünk neki valamit, miután kényelmesen kicsomagolt és felfrissült.

– Kínozni? – Úgy szállt a kacagása, mint sál a szélrohamban. – Merem remélni, hogy a vacsoráim nem okoznak fájdalmat neked!

– Csak a hetedik fürjfogás után – nyelvelt a fiú futó mosollyal. Talán csak a szemem káprázott a lila gázlámpásoktól, de a nyakamat rá, hogy rám kacsintott.

Mosolyra húztam a számat, azonnal átmelegített a bűbája.

Igen, páratlan portré elé nézünk.

– Értesíted Jamest? – ismételte Dauphine ellentmondást nem tűrő hangon.

Alexander egy vállrándítással jelezte nekem, hogy ő megpróbálta.

– Ezer örömmel. A mielőbbi viszontlátásra, Thaumas kisasszony – búcsúzott, megfordította a székét, és célba vette az ajtót. Felgördült egy rámpán, aztán elnyelte a ház árnyas beltere.

Dauphine felém fordult.

– Alexnek igaza van. Biztosan kifárasztott a végtelen utazgatás. – Bár fojtott becsmérléssel méricskélte a gabardinomat, a szeméből nem illant el a kedvesség.

– Tényleg elég hosszú út áll mögöttem – ismertem be. – De minden percét élveztem. Még sosem jártam ilyen mélyen a kontinensen.

Ívbe szaladt a szemöldöke.

– Most megleptél. Bár Mercy említette, hogy a nővéretek milyen dacosan marasztal Highmoorban. Abban a csodás, ódon kúriában.

– Már járt Salannon? – kérdeztem, és követtem, ahogy a főbejárat felé terelt. Lassított, és árnyként igazodott a tempómhoz.

– Sok-sok éve. A mézesheteink körutazása során. Az édesanyád épp gyermeket várt. Ha jól rémlik, hármas ikreket… – Magának bólintott. – Soha életemben nem láttam még annyi vizet. A férjem, Gerard sem. Szegény drágám, rosszul viselte az odautat… a visszaútról nem is beszélve.

– A hullámzás megviseli azokat, akik nem szokták… Ó, egek! – Leesett az állam, ahogy a küszöbön túl elém tárult az előtér.

Mindent betöltött a… fény.

Ragyogó, zöld és egyszerűen szédítő. A bejárati csarnok egészen a tetőig magasodott, kettős lépcsősora pedig viruló lugasokkal ékített balkonra kanyarodott fel. Mindezt gigászi tetőablak koronázta, az üveglapjait csillagrobbanássá rendezték. A peremén dús lombozat ringott – bizonyára kert virult a tetőn. Nagyon úgy tűnt, hogy a legfényesebb nappali órákban a növényeken át szűrődött a fény a terembe, ékes zöldekbe borítva a fehér követ.

Ilyen későn viszont művészien metszett kristályvirágokkal díszített, fémindákból font csillár adta a világot. Hatalmas cserepes pálmák tornyosultak, és minden vízszintes felületet elleptek a friss virágokkal teli vázák.

A padlót hűvös szürke márványcsempékkel burkolták, amit a családi címer hatalmas berakása tört meg középen. Az apró rózsaarany forgácsokból összerakott mozaik sziporkázott a nap utolsó sugaraiban. A leágazó folyosók messzeségéből vízcsobogás hallatszott, kétségkívül egy szökőkútból.

– Ez… káprázatos.

Dauphine úgy nézelődött a teremben, mintha a rendet ellenőrizné.

– Igazán örülök, hogy tetszik. Azelőtt is jártam már Chauntilalie-ben, hogy Gerard udvarolni kezdett nekem. Akkor még szinte az egész kastély szörnyű olajzöldre volt mázolva, és tudtam, hogy ha valaha megadatik, hogy az úrnőjévé váljak, bőven lesz vele munkám. Egy otthon legyen vendégváró és szellős, menedék, mentsvár a világ kegyetlensége elől, nem gondolod?

Bólogatni is elfelejtettem, annyira megbabonázott a csíkozott tetőablak. Fenséges látványt nyújthatott egy sötét, holdtalan éjen. A fazettás lapok bódító fénytengerré tükröznék és törnék a csillagképeket.

– Erre – mondta, és a könyökömnél fogva gyengéden a bal lépcsősor felé terelt. – A lakosztályokat az emeleten rendeztük be.

– Még Alexanderét is? – kérdeztem, aztán észbe kaptam. Miféle könnyelmű, tapintatlan alak kérdezne ilyesmit?

Bezzeg Dauphine egy szemrebbenéssel sem árulta el a véleményét.

– Természetesen. Később majd megmutatom a felvonót. A helyedben megtanulnám kezelni… szükség esetére. – Megállt, hogy megigazítson egy bokrétát az első fordulóban. Lecsípett, majd megforgatott egy kósza hajtást. – Mindenképp azt szeretnénk, hogy bárhová eljuthasson a kúriában, és sose érezze magát hátrányban. Az egész birtokot az ő igényei szerint alakítottuk át. A felvonóval kezdve a házból ki- és bevezető rámpákon át. A kerti ösvényeket gondosan egyengetjük, nehogy a kerekei beleakadjanak a hepehupás talajba. Még a mólót is elláttuk felvonóval, ha netán csónakázni akarna.

– Ez lenyűgöző.

– Az inasa segít neki a székével és minden személyes szükségletével. Frederick. Hamarosan megismered. Elég… jellegzetes. – Dauphine visszadugta a virágot a vázába. – A családi lakosztályok a déli szárnyban vannak. A tiéd erre.

Felvezetett a következő lépcsősoron, aztán végig egy lakkozott, sötét padlójú folyosón. Az egyik oldalán magas, boltíves ablakok sorakoztak, ahonnan pazar kilátás nyílt a bejárati udvarra.

Az ablakok között fehér márványból faragott fák ágaskodtak, felfelé tekergő ágaik támíveket formáltak. Az ívelt mennyezeten szétterülő és elburjánzó lombkoronák páratlan boltozatot alkottak. Noha nem értettem a fákhoz, az még nekem is feltűnt, hogy nem volt két egyforma boltív. Akadtak szelíden hajló, törékeny levelek, de olyan borotvaélesen cakkos szélűek is, amik mellett eltörpült a tenyerem.

A folyosó másik oldalán egybefonódó indákkal és virágfaragványokkal övezett ajtók sorakoztak. Közöttük rózsaarany falikarok voltak, de gázlámpások helyett gyertyatartók vidám fénye dacolt a közelgő éjjel.

– Megérkeztünk – közölte az utolsó ajtónál megálló Dauphine.

– Lilaakác – jegyeztem meg a keret mentén kanyargó féldomborművet cirógatva. A virágfonatok úgy omlottak alá, mintha egy titkos kert bejáratát rejtenék.

– Micsoda szem! Ez a kedvenc lakosztályom az egész kúriában – vallotta be, és belökte az ajtót. – Menj csak, nézd!

Az inasok már megelőztek minket. Az ingóságaim a szalon közepén vártak, kicsiny, bánatos dombocskájuk élesen elütött a helyiség fényűzésétől. Észrevettem egy magányos fadobozt egy íróasztalon, és szinte éreztem Camille belőle sugárzó mérgét. Elfordultam, hátha kámforrá válik, ha nem veszek tudomást róla.

Az ablakokat szélesre tárták. Fátyolvékony függönyök lobogtak az esti szellőben, résükben kivillant egy, már holdfényben fürdő kültéri terasz.

Még a falak zöldjét is tökéletesen eltalálták – egy hangyányit sötétebb tónustól a szoba komor, élettelen síremléknek tűnt volna. A puha, pezsgő szín Highmoor télikertjének belterét juttatta eszembe. Szinte éreztem a klorofill illatát.

Széles, kétszárnyú ajtó vezetett a hálóterembe, aminek az egyik falát egy hatalmas baldachinos ágy foglalta el. A bútorok sötét rózsaszín, sötétebb zöld és tompa lila árnyalatokban tündököltek, a falak pedig tintaként gomolygó, komorabb szénfeketében.

Szerte a szobában szakértő szemmel rendezték el a bazsarózsás vázákat – öklömnyi bimbóikat egy hajszál választotta el attól, hogy teljesen kiviruljanak.

Létezhet ennél elragadóbb egyveleg?

– Arra lesz a fürdőszobád – közölte Dauphine egy másik ajtóra mutatva. – És gardróbok a ruháidnak. Az íróasztalban bőségesen találsz papírt és tintát, de ha bármi hiányozna, elég egy csengetés.

Az ágy mellett egy hosszú bojtos zsineg kígyózott lefelé a krémszín, csipkemintás mennyezetről. Az ágyat apró asztalkák övezték. Rajtuk mély rózsaszín gyertyák. Méghozzá illatosak, és noha nem tudtam hová tenni a szagot, a nehéz aromájuk mindent betöltött.

– Értem már, miért ez a kedvence. – Körbefordultam, megszédített a gyönyör, hogy mindez az enyém – legalábbis egyelőre.

Fülig szaladt a szája.

– Néha bejövök ide esténként, és a szobákat járom, csak úgy gyönyörködöm. Ez volt az első saját tervezésem, és… a sikerélménnyel nem lehet betelni, ugye? Ha az ember létrehoz valamit a semmiből. Létrehozza, aztán elbüszkélkedik, hogy igen, ez az övé, ő alkotta. – Dauphine szeme sorra vette az ingóságokat, arcán örömteli pír. Aztán rám talált. – Te is így lehetsz a festményeiddel.

Bólintottam.

– Amíg itt vagy, természetesen visszafogom magam – tette hozzá, csilingelő nevetése a kelleténél élesebben visszhangzott a homályos, virágos helyiségben. – Nem osonok be a lakosztályodba csak azért, hogy a dekorlécekben gyönyörködjek.

Felpillantottam rájuk, nem tudtam betelni a szirmok élethűségével.

– Mi tagadás, tényleg szemrevalóak – ismertem el, mire egy emberként döbbentünk rá, hogy nem ismerjük igazán a másikat, még annyira sem, hogy semmitmondó, üres szócsépléssel mentsük a pillanatot. Ami mindent megváltoztatott.

– Nos – törte meg a csendet Dauphine –, a vacsorát nyolckor tálalják. Majd felküldöm az egyik lakájt, hogy megmutassa az utat a nagyterembe. – A kandallópárkányra sandított, és hunyorogva fürkészte a kicsiny bronzóra számlapját. – Negyven perc elég lesz, hogy összeszedd magad?

Kár, hogy nem fogadtam el Alexander javaslatát. Beértem volna egy csendes estével ilyen fényűzésben, de dolgozni jöttem. Sietősen bólintottam, nehogy csalódást okozzak.

– Intézkedem, hogy kipakolják a holmidat, amíg eszünk.

– Köszönöm. Ez igazán kedves.

Elmosolyodott. Aztán megállt a folyosóra nyíló ajtónál.

– Tényleg repes a szívem, hogy vendégül láthatunk, Verity.

Egy teljes percet vártam, mielőtt megmozdultam, irány a bejárati ajtó, hogy bezárjam. Felcsaptam a hajóládám fedelét, és áttúrtam az összes elpakolt estélyit. Legyen bármilyen gyűrött, a legjobb ruhám, a jádezöld selyem, ami mindig Salann nyári hullámait juttatta az eszembe, biztosan megteszi.

Salann.

Camille.

A doboz.

A ruhát kiterítettem a füstszín dunyhára, hogy levegőzzön, aztán átballagtam a nappaliba, hogy megnézzem magamnak a ládát.

De Camille pedáns cirkalmai helyett Annaleigh szellős betűi sorakoztak a léceken, mire megdermedtem. Keresnem kell valamit, amivel feltörhetem. Az egyik asztalfiókban csak akad egy ékes levélkés, amivel felfeszíthetem, de nem volt időm keresgélni.

A heverő bársonyát simogatva azon rágódtam, mit csinálhat éppen Camille. Megtalálta a sietősen körmölt üzenetemet? Jobb belátásra bírták a szenvedélyes szavaim?

Esélytelen.

Gyerekes makacssággal reméltem, hogy mégis. Mégis enyhítették a szökésem kínját, és csitították a mérgét.

Behunytam a szemem, legszívesebben belesüppedtem volna a szoba bársonyos kényelmébe. Erőnek erejével hívogatott az ágy, ahogy egyetlen, mindent elsöprő pillanatban a nyakamba zúdult az elmúlt hét. Aludni akartam. Pihenni.

Nem akartam gyűrött estélyiben lemenni, hogy hivatalosan is bemutatkozzak Gerard Laurent, Bloem huszonnyolcadik hercege előtt.

Bezzeg a kandallópárkány órája fügét mutatott az egyenletes ketyegésével, amivel a jelenésemig hátralevő másodperceket számolta.

Egy sóhajjal visszavánszorogtam a poggyászomhoz, hogy előkaparjam belőle a hanyagul beledobott neszesszeremet.

Menni fog. Mindjárt gatyába, sőt estélyibe rázom magam, aztán lemegyek, készen arra, hogy előadjam a bűbájost, az elragadót, más szóval azt, aminek Laurent-ék tartanak, a képzett, világlátott portréfestőt, aki mindent beleadva megőrzi a fiukat az utókornak. Büszkévé teszem a családomat. Camille megbánja még, amit mondott, és belátja, hogy végig bíznia kellett volna bennem.

De ehhez, ehhez az egészhez az az első lépés, hogy az utolsó szemcséig lesikáljam a szénport az ujjaimról.

Drága Verity!

Remélem, a levelem jó egészségben talál, és belerázódtál az új bloemi életedbe. Meglepett a váratlan kalandod híre.

Akárcsak Camille-t…

Méghozzá annyira, hogy meg sem állt Heszperoszig, hogy személyesen közölje.

Mi több… mindent elmondott. Mindazt, ami az indulásod éjszakáján szóba került…

Nem akarok olyasmit papírra vetni, ami keresztbe tehet… bárminek… de tudnod kell, milyen rettentően sajnálom, hogy így kellett megtudnod mindazt, amit megtudtál. Én mindig is el akartam mondani – tudod jól, mennyire utálom a titkolózást –, de ismered Camille-t. Azt hiszem, a kelleténél jobban is.

Bizonyára sejted, hogyan fogadta a semmiből jött szökésedet. Ígérem, megpróbálom elsimítani a dolgokat. Biztosan csak egy apró összezördülés testvérek között. Bármit is érezzetek most, a szívetek mélyén odáig vagytok egymásért…

A nehéz kezdet dacára feldob az első igazi látogatásod a kontinensre. Remélem, élvezed majd a levegőváltozást, és könyveket fogsz megtölteni új vázlatokkal és ötletekkel. Laurent herceg fiának portréja pedig mestermunka lesz. Őstehetség vagy abban, hogy az alanyaid lelkének mélyébe láss, és megragadd a fényüket.

Küldök egy láda gyertyát honvágy ellen. Tudom, mennyire odáig vagy értük. Mivel Bloemben talán hiába keresnél effélét, így annyival készültem, hogy az ottléted végéig kitartson… Mindig gyújts egyet, nehogy túlságosan hiányozzunk…

Őszinte szeretettel:

Annaleigh

9

A lakáj késett.

Fel-alá járkáltam a kandalló előtt, szúrós pillantásokat vetettem az órácskára. Lassan elütötte a nyolcat, márpedig Dauphine szerint akkor kezdődik a családi vacsora, és még se híre, se hamva.

Szorongás dübörgött az ereimben, vitustáncot járt tőle a szívem. Nem szoktam késni, és semmiképp nem akartam a bemutatkozáskor rossz benyomást tenni Laurent hercegre. Dauphine napestig játszhatta, milyen jó barátnők vagyunk, de Laurent herceg csak a mecénásomként tekinthetett magára.

A lelki szemeim előtt már fel is tűnt ködös alakja, ahogy szúrós szemmel néz le rám zsarnoki karvalyorra felett, ítélkezik felettem, a munkám felett. Egyetlen szaván állt vagy bukott a karrierem. Tudtam – reméltem –, hogy a kézügyességem a legszigorúbb mércével is megállja a helyét… de ha a személyét sikerül vérig sértenem…

Elgyötört sóhajjal irányt váltottam, és megkockáztattam egy pillantást a folyosóra.

Semmi.

Hosszan és némán terpeszkedett, életnek semmi nyoma.

A kúria azért mégsem annyira hatalmas, merengtem az ajtófélfán doboló ujjakkal. Csak nem lehet olyan nehéz megtalálni az étkezőt…

Az óra ketyegése cselekvésre sarkallt.

Kiviharzottam a lakosztályomból, az ajtó visszhangzó kattanással csukódott be mögöttem.

Talán lefelé menet összefutok a lakájjal a lépcsőn.

Talán egyenesen a házigazdák szárnyából érkező Dauphine-nal. Aki első pillantásra összerakja majd a képet. Együtt, karonfogva megyünk majd le, és nem kell magányosan bolyonganom a földszinten.

Annyira elragadott ez az ábránd, hogy jóformán csak az orromat követtem, végig a folyosón, míg el nem értem a lépcsőt.

Csakhogy…

Megtorpantam, visszafordultam arra, ahonnan jöttem.

Csak képzelődöm, ugye?

Szemre ugyanaz a folyosó volt, sötét fa, világos falak, töméntelen faragvány, de… valahogy mégis megváltozott.

Valami nem stimmelt.

Újra megfordultam.

Túl hosszú volt.

Bár nem számoltam, pontosan hány ajtó mellett mentünk el a szobám felé menet, esküdni mertem volna rá, hogy megszaporodtak. Kétszer, sőt háromszor annyira.

– Biztosan tévedek – motyogtam, sarkon fordultam, és visszaindultam arra, amerre a szobámat sejtettem. Talán elágazott a folyosó? Véletlenül befordultam egy sarkon, és fel sem tűnt?

Ki van zárva.

Megtaláltam a szobámat a fal lilaakác-zuhatagjával, és megérintettem az egyik bimbót, kimondatlan kérdés ült a nyelvemen. Egy gázüzemű házban ritkán látni olyan régimódi gyertyatartókat, mint amik közrefogták az ajtómat. A gyertyák – szakasztott olyanok, mint a hálószobámban talált sötét rózsaszínek – semmitmondóan villództak rám.

– Ez nevetséges – tökéltem el egy fejrázással. – El fogok késni.

Újra nekivágtam a folyosónak, számoltam az ajtókat és a gyertyapárokat. Három, öt, kilenc, túl sok, ez már túl sok…

Az egyik ablakhoz léptem, kilestem az éj homályába, de hiába nézelődtem az üvegről visszaverődő gyertyafénytől. Egy pillanatra megszédültem, a falnak tántorodtam, a függönybe kapaszkodtam.

Kétségbeesetten megdermedtem, a lábam mázsás súlyként gyökerezett földbe.

– Megvagy végre! – kiáltotta egy megkönnyebbüléstől lelkes hang.

Egy idősebb, sápadt, magas, ápolt és markáns külsejű úr sietett hozzám. Egykor szőke lehetett, de mostanra ezüstös, pomádéval hátranyalt fürtök keretezték a halántékát. Pompázatos krémszín öltönyét a legfinomabb gyapjúból szabták, mire minden lábujjam görcsbe rándult a cipellőmben. Ha ebben a házban ilyen a szolgai viselet, akkor biztosan toprongyosnak számítok majd az egyszerű selyemruhámban.

– Hiába kerestelek a szobádban. – Igazi úriemberként kínálta fel a karját, mintha délutáni sétára kísérne. Még sosem láttam személyzetet ilyen fesztelenül viselkedni a vendéggel, de aztán észbe kaptam. Az ő szemében egyformák voltunk – a birtok két fizetett alkalmazottja.

Magamhoz kellett térnem az örökké növő folyosó élményétől, visszafordultam az ajtómhoz. A folyosó végén nyílt. A lakáj nem jöhetett onnan. Össze kellett volna futnunk.

És én senkit nem láttam.

Egyedül voltam.

A legközelebbi gyertya megrebbent egy kósza buboréktól a rózsaszín viaszában, mire rettentő gondolatom támadt. Lassan, egy zsinóron mozgatott törékeny marionettbáb módjára odanyúltam, hogy megérintsem a karját.

Teljesen biztosra vettem, hogy úgy áttöröm, mint kő a víztükröt.

De a zakója ujja meleg volt, és tapintható. Éreztem a finom szövetet és alatta a karja meleg súlyát.

Hús-vér volt.

De akkor… hogy került ide? Mosoly terült szét a férfi arcán, mintha a fejembe látna. Megtestesült kedélyesség.

– A dolgozószobából jöttem. Onnan, látod? – magyarázta, és a szomszédos ajtóra mutatott. – Elnézést, ha megriasztottalak.

Egy legyintéssel nyugtáztam.

– Jól vagy? – kérdezte, érdeklődve sandított rám.

– Csak… úgy érzem magam, mint aki elveszett egy üres folyosón.

– Elveszett? – visszhangozta, értetlenkedve nézett szét az ásító átjáróban.

– Ostobaságnak hangzik, ugye? De… amikor kijöttem a szobámból, esküdni mertem volna rá… – Lenyeltem a folytatást, kifogott rajtam a magyarázat.

– Új hely – vetette fel.

– Biztosan – ismertem el. – De most már indulnunk kellene. Nem szeretnék rögtön rossz benyomást tenni.

Megcsillant a sötétszürke szeme.

– Kiváló, kiváló. Nos… amíg a ház ura nem ér oda, nem vádolhatnak lustasággal, ugye?

– Laurent herceg is késik? – kérdeztem, és röpke pillantást vetettem hátra, a dolgozószoba felé, ahonnan a lakáj állítólag elindult. Biztosan a hercegnek segédkezett.

– Laurent herceg sosem késik – szavalta színpadias ünnepélyességgel. – Aki ilyesmit vet a szemére, annak üzeni, hogy a kúriában sietnek az órák.

Felmosolyogtam rá.

– Ezt igazán jó tudni.

– Szóval, te lennél a festő? – kérdezte csevegő hangon. – Salannról?

Bólintottam.

– Az egész ház tűkön ülve várta az érkezésedet. Az pedig biztos, hogy Alexander izgatott a közös munka miatt.

– Én is alig bírok magammal. Ez a ház egyszerűen csodás… Nehéz lesz megfelelő helyet választani a portrénak.

– A könyvtárat javasolnám. Az a fiú világéletében rajongott a könyvekért.

– Mióta lakik itt? – kérdeztem. Olyan bensőségesen ismerte a családot, hogy az rögtön eszembe juttatta Hannát, mire hirtelen belém hasított a honvágy döfése.

– Ó… már jó ideje – felelte egy újabb mosollyal.

Elértük a rózsaszín gyertyák helyett gázlámpásokkal bőségesen megvilágított lépcsőházat, és búcsúpillantást vetettem a folyosóra. Ugyanolyan rövidnek tűnt, mint amikor először láttam. Öt, legfeljebb hat ajtó.

– Gerard! Megvagy végre! – kiáltotta Dauphine, tündöklő arccal nézett fel ránk. Végtelenül megnyugtatott, hogy szabásban az enyémhez hasonló estélyit választott, csak ő pazar szilvaszínben. – Ó, és már Thaumas kisasszonyt is megtaláltad. Igazán csodás!

– Gerard? – kérdeztem, visszanéztem a kísérőmre, és felfigyeltem az eleddig észrevétlen részletekre. A nyaksálja drága selymére. Alexander hosszú és szigorú orrának pontos mására. A súlyos pecsétgyűrűre, amit teljes természetességgel viselt, mintha azzal született volna. Ki tudja, talán úgy is volt.

Leforrázva, egy huncut pillantás kíséretében túrt a haja sűrű fodraiba.

– L… Laurent herceg… – dadogtam észbe kapva.

Mielőtt pukedlibe ereszkedhettem volna, csuklón ragadott, és felrántott.

– Semmi szükség erre – szögezte le, és egy újabb mosollyal elengedett.

Bár biztosan baráti gesztusnak szánta, a csuklóm mégis belesajdult a váratlan szorításába. Megdörzsöltem, tökkelütöttnek éreztem magam.

– Végtelenül sajnálom, uram. Laurent úrnő… Dauphine – helyesbítettem az ujjrázása láttán – azt mondta, egy lakáj jön értem. Biztosra vettem, hogy ön az. Remélem, nem sértettem meg.

Legszívesebben elmerültem volna az önsanyargatásba, de nyakig. Miket gondolhat rólam, hogy eltévedtem egy nyílegyenes folyosón? Szégyen tüze cikázott bennem.

Kedélyes gesztussal terelt tovább a lépcsőn, és csatlakozott Dauphine-hoz az előtérben. Felettünk a tetőablak mély éjkékben pompázott, csupán tűhegynyi fénypontok villódzása törte meg. Felbámultam rájuk, ismerős alakzatokat kerestem. A csillár tündöklése nem könnyítette meg a dolgomat.

– Sikerült a tréfám – közölte Gerard, és előrehajolt, hogy cuppanós csókot nyomjon a felesége arcára.

– Lakájnak tettetted magad? – tippelt Dauphine aggodalmas fintorral. – Nem megmondtam, hogy ne csináld? Miket gondolhat rólunk, hogy bánunk a vendéggel?

Gerard csak megismételte a kacaját.

– Hol van Alexander? Éhen halok!

Választ sem várva nekivágott a ház mélyének.

Dauphine kecsesen belém karolt, és egy újabb folyosóra vezetett, amit mindkét oldalon tükrök szegélyeztek, üvegükben rózsaszín és zöld hortenziáktól dagadozó dupla vázák.

– Gerard nevében is végtelenül sajnálom. Igazi tréfamester… bezzeg a pontosság nem erőssége. – Elmentünk egy hatalmas állóóra mellett, ami már negyed kilencet mutatott. – Mindnyájan megtanultunk együtt élni a szeszélyeivel. Borzasztóan berántja a munka, és csak akkor tér magához, amikor korogni kezd a gyomra. – Szelíden felkuncogott. – Néha még akkor sem.

– Mit dolgozik? – kérdeztem arra gondolva, mi mindent intéz Camille – a kúriát, a hajógyárat, a halászok torzsalkodásait, sőt még a királyt is értesíti a láthatáron feltűnő ismeretlen hajókról. Mik miatt főhet egy uraság feje a kontinensen?

– Ó, például…

– Szép estét, hölgyeim – szólt egy hang a folyosó messzeségéből. Egy szempillantásra rá megjelent Alexander, az árnyékok közül tolta ki magát. – Mindketten mesésen festenek.

Ő is átöltözött a vacsorához. A makulátlan tengerészkék öltönyétől csak úgy tündökölt a világosabb szeme, mustársárga selyemsálját pedig mindennél káprázatosabb csomósorba kötötte.

– Thaumas kisasszony, megtisztelne azzal, hogy bekísérhetem az étkezőbe?

Dauphine kiszabadította a karját.

– Hajrá! Mindjárt megyünk Gerard-ral.

Lenéztem Alexanderre.

– Megtisztel. Köszönöm, Laurent uraság.

Nekivágtunk, egymás mellett. Lassan lökte a székét, a lépteimhez igazította a tempóját.

– Szólítson Alexandernek – mondta. – De inkább Alexnek. És tegezhetsz.

– Akkor én ragaszkodom a Verityhez.

– Verity – ismételte lassan, melegen és olyan zamatosan, mint egy bögre gőzölgő kávé. – Salann tényleg ennyire ragaszkodik a formaságokhoz? A só népe állítólag szigorúan tartja a két lépés távolságot.

Leesett az állam a döbbenetes állítására.

– Így beszélnek rólunk?

Szikrázott a szeme, mire az a gyanúm támadt, hogy a bolondját járatja velem, akárcsak az apja.

Eltökéltem, hogy átveszem a fesztelen, blazírt modorukat, és felpróbálom, akár egy sikkes új köpenyt.

– Benned sem maradna melegség egy salanni tél után.

Hahotázott, és ínyemre volt a hangja. Olyan könnyed. Zabolátlan.

– Még sosem jártál a szigeteken? – tippeltem.

– Szinte sehol – ismerte be. – Itt, Chauntilalie-ben egész szabadon közlekedhetek, de a világ többi része nemigen számol a magamfajtákkal. – A szék karfájára koppintott. – Vagy azzal, ami velünk jár.

– Őszintén sajnálom – szabadkoztam, nem tudtam, mit illik mondani erre, azt pedig végképp nem, hogyan.

– Ne tedd! – mondta, és újra nekifeszült a kerekeknek. – Inkább gondolj arra, hogy ha odakint lébecolnék a királyságban, most nem lehetnék itt, hogy veled beszélgessek.

– Talán máshol találkoztunk volna – vélekedtem.

Megrázta a fejét.

– Kétlem. A szigetlakók ritkán mozdulnak ki, és arra már rámutattál, hogy én csak fázni mennék oda.

Ha akartam, sem tudtam volna elrejteni a mosolyomat. Még soha senkivel nem cseverésztem ilyen fesztelenül. Derűsen lüktetett a szívem, és azon kaptam magam, hogy fel szeretnék érni a sziporkáihoz.

– Mindig így vág az eszed?

– Csak ha el vagyok bűvölve – vágta rá. – Csak akkor.

Alexander megállt egy előre kinyitott tágas ajtónál, és egy intéssel maga elé terelt.

A terem közepén hosszú asztal terpeszkedett. Ötven vendégnek is elég, de csak ötnek terítettek. Az egyik falon magas ablakok sorakoztak. Elhúzták a hosszan hullámzó rózsás bársonyfüggönyöket, hadd látsszon a művészien elrendezett cserepes virágokkal teli, holdsütötte erkély.

A rózsaszínben és zöldben tündöklő gyertyák tucatjainak sora meghitt fészket teremtett a csarnok végtelen ürességében. Felettünk három csillár lógott gyújtatlanul, de jégként sziporkázva.

Előlépett egy lakáj, hogy kihúzzon nekem egy széket. Alexander a jobbomra gördült. Gerard elfoglalta a helyét az asztalfőn, a balomon. Dauphine a fiával szemben foglalt helyet, szabadon hagyva az enyémmel szemközti széket.

Különös zümmögés támadt, fogaskerék-csikorgás és mozgásba lendülő gépezetek egyvelege. Mintha egyszeriben az egész ház nyöszörögne a hirtelen erőfeszítéstől.

– A felvonó – magyarázta Alex lopva.

– Biztosan anya is elindult – közölte Gerard.

Összerezzentem a szavait aláhúzó hangos puffanásra.

Az uraság és Dauphine szinte egy emberként pattant fel a székéből az új jövevény üdvözlésére. Alex röpke biccentéssel jelezte, hogy nekem is illene felállnom. Rózsás melegség öntötte el az orcámat, ahogy követtem a példájukat.

Az apró, szürke hölgy zord, gyönggyel kivarrt fekete damasztruhát viselt, és bambuszpálcára támaszkodott. Az üveggombján megcsillanó gyertyafény egy pillanatra elvakított, miközben az idős nő átvágott a szobán. Gerard már indult, hogy az asztalhoz segítse, de egy durcás legyintéssel leintette.

– Maradjatok, maradjatok csak!

Noha ritkás fehér tincseit gondosan felcsavarták és tornyos frizurába tűzték a feje búbján, néhol mégis átütött a rózsaszín fejbőre. Törékenység ide vagy oda, az arca meglepően sima volt, szürke szeme éles és figyelmes, a látásban a fitos orra hegyére tűzött apró, ezüstkeretes szemüveg segítette.

Kivártuk, hogy leüljön, aztán újra kényelembe helyezkedtünk.

– Anyám, szeretnélek bemutatni Verity Thaumas kisasszonynak. Velünk tölti a következő néhány hetet. Eljött megfesteni Alexander portréját. – Az asszonyság egy horkantással nyugtázta a hallottakat, de a tekintetét az asztalra szegezte. Gerard felém fordult. – Thaumas kisasszony, ő itt az anyám, Madame Marguerite Laurent.

Eszembe jutott, mit mondott Alexander Salann merev formaságairól, így meleg mosollyal próbálkoztam az idős hölgynél.

– Marguerite, részemről a szerencse, hogy megismerhetem.

A tekintete komótosan megkereste az enyémet.

– Már megbocsáss – mondta egy vén, nyikorgó hintaszék hangján –, de nem hinném, hogy ismerjük egymást.

– Tényleg nem – helyeseltem, és felötlött bennem, hogy a korral talán eltompult az elméje. Az egyik nagynéném is hasonló kórban szenvedett. Az unokatestvéreim nem győzték emlékeztetni, hol és mikor van éppen. Vagy arra, kik ők. Az ilyen szenvedés mindig ellágyít. – Ma este érkeztem Chauntilalie-be.

Megfeszült a pengeajka.

– Akkor hogy merészelsz úgy beszélni velem, mintha barátok lennénk? – Tapintható nehezteléssel hunyorított rám.

– Én… igazán sajnálom, borzasztóan… Madame Laurent. Én…

– Ha társalkodónőre vágynék, én vettelek volna fel, de mivel nem tettem… – Felfújta magát, amennyire a szűkös fűzője engedte, és elfordult.

– Anyám, Verity Thaumas nem puszta…

Homlokráncolás.

– Jól hallottam, Gerard, Thaumas? Az egyik Thaumas lány?

A férfi bólintott, és szabadkozó pillantást vetett rám.

– Hát, igen, anyám. A legidősebb nővére Salann hercegnő…

– Tudom, hová valósiak, fiam – reccsent rá. Marguerite feltámadó érdeklődéssel méricskélt az asztal felett. – Thaumas… Hallottam hírüket. Az egész fajtájának – helyesbített, és röpke nyalintással megnedvesítette az ajkát. – Igen… Szóval, Gerard… a házamba hívtad az elátkozott nőszemélyek egyikét.

10

– Elátkozott? – visszhangozta Dauphine, kiszaladt a szín az arcából. Ettől véres vágásnak tűnt a kihúzott ajka.

A vénasszony röpkén bólintott, diadal villant a szúrós szemében.

– Igen, igen. Ne mondd, hogy még sosem hallottál róluk! A Thaumas-tucat. A Thaumas-átok.

Megköszörültem a torkomat, nagy nehezen megeredt a nyelvem.

– Ez nem igaz.

– Azt mondod, egyik nővéred sem halott? – kérdezte Marguerite szúrós szemmel, ami billogként égetett. – Sem az apád? Vagy mindkét anyád?

– Azok… balesetek voltak. – Dauphine-hoz fordultam, rettegtem, hogy elhiszi, és kihajít a házból, nehogy megfertőzzem őket. – Szörnyű balesetek. De igazából nincs semmi…

– Leves! – harsogta a lakáj, majd kinyitott egy oldalajtót.

Pincérek serege áradt befelé, egy-egy ezüstkupolás edénnyel mindenkinek. Begyakorlott táncként, ugyanabban a pillanatban emelték fel a fedőket, a mozdulatot gőzfellegek kísérték.

A tálak mentazöld üvegében kacskaringós orchideaerezet cikázott. A krémfehér virágokkal megszórt levesre pislogtam.

– Rukkolaszirom-leves – magyarázta Gerard. – Raphael egyik specialitása.

Marguerite összehúzta a szemét, nem hagyta annyiban a dolgot.

– Visszatérve a lányra…

– Anyám – reccsent rá a férfi, beléfojtva a szót.

– Raphael a szakácsunk – vette át a szót Dauphine, egyre az ölébe terített szalvétát simogatva. – Kész konyhatündér. – Kimunkált álarccá szabta a vonásait, mintha legszívesebben nemcsak az anyósa vádjait, de magát az asszonyságot is szőnyeg alá söpörné.

– Tessék, kóstold meg – biztatott Gerard.

– De én… – Be akartam fejezni a beszélgetést, biztosítani akartam a pártfogóimat, hogy nem holmi szörnyen veszélyes óment hívtak a házukba, de Alexander röpke köhintésére megdermedtem.

Rásandítottam. Lopva megrázta a fejét, mintha kérlelne, hogy inkább ne erőltessem.

– Még… még sosem kóstoltam virágszirmos levest – fejeztem be cincogva.

– Az egyik kedvencem – mondta Alexander, tökéletes féloldalas vigyorral. Mesterkélt mohósággal kapott be egy falatot. Elmondhatatlanul hálás voltam az apró szívességéért.

– Mik ezek? – kérdeztem, és kiválasztottam a leveseskanalat a tálat közrefogó arany evőeszközök sorából. A nyélen hegyes virágok pufók csokrai burjánzottak a tüzes Laurent-címer körül.

– Euphorbia marginata – felelte Gerard. – Kutyatej. A mi házunkban minden herceg választ egy virágot, minden reményünk és célunk jelképét.

– Milyen mesés szokás! Mi nemzedékek óta ragaszkodunk a jó öreg poliphoz. El sem hinné, hány csáp tekereg szerte Highmoorban. – Csak a szót szaporítottam, az idegességtől a szám elengedte a gyeplőt, és ostobaságokat fecsegett. Sietősen a levesbe mártottam a kanalamat. Ha eszek, legalább lefoglalom a számat. – Ó! – Émelyítően édes, virágos ízt vártam, mintha parfümfellegbe haraptam volna, de a leves meglehetősen pikánsnak, fűszeresnek és sűrűnek bizonyult, némi borsos utóízzel. – Egyszerűen ínycsiklandó!

Gerard nyelt, aztán a vékony ajka sarkához szorította a szalvétáját.

– Tudod, mit jelképez az Euphorbia?

– Nem tudtam, hogy a virágok szépségen kívül bármit is jelképeznek – ismertem be a következő kóstoló közben.

Gerard hangos, önfeledt hahotát hallatott, és még Dauphine is kuncogott, mintha a tudatlanságom tökéletesen időzített tréfa lenne. Marguerite nem állt le a megvető vizslatással, kóstolás helyett csak lökdöste a kornyadozó szirmokat a táljában.

Alexander fészkelődött ültében, a karfára támaszkodva felém hajolt, mintha magunkban lennénk.

– A virágok kész nyelvet alkotnak.

– Nyelvet? – ismételtem feltámadó kíváncsisággal.

– Ha ismernéd, szavak nélkül is beszélgethetnénk. Például… – Egy csokorra mutatott az asztal közepe táján. – Azt az élénk, fehér virágot a tetején úgy hívják: őszirózsa. Azzal szokás üdvözölni az idegeneket.

Dauphine bólintott.

– Én rakattam bele az egyik kertésszel, amikor megtudtam, hogy csatlakozol hozzánk ma este.

Meghatott a figyelmessége.

– És azok a lila virágok?

– Azok kunkorok – magyarázta Gerard. – Saját kezűleg szedtem őket ma reggel Dauphine-nak – kacsintott a nevezettre.

– Az elkötelezettség jelképei – mondta Alexander. Hátradőlt a székén, és töprengve figyelt. – Ha én is választok neked egy virágot ma este, azt hiszem, nem lehetne más, mint… a gardénia.

– Ó, Alexander – motyogta Dauphine boldog pihegéssel.

– Okos fiú – szólt Gerard elismerően.

Marguerite egy szippantással végighúzta a szalvétáját az orra alatt.

– Az… az mit jelent? – néztem végig az asztalon.

Alexander szája sarka derűsen rángott.

– Nézz utána, és meglátod!

A bizalmas szavaitól különös rebegés támadt a keblemben. Olyan érzés, mintha… csak nem flörtölt velem? Érzésre volt rá esély, de ilyen nyíltan? A családja előtt? Talán alábecsültem a szirmok és a só népe közti szakadékot.

– Én… – A perzselő tekintetek kereszttüzében eluralkodott rajtam a tehetetlenség. – Úgy lesz. Szeretnék többet tudni. – Hirtelen ötlet hasított belém. – Csodás adalék lenne a portrédhoz. Kiválasztottad már a hercegi virágodat?

A szeme azon nyomban az apjára villant, aztán vissza az ölébe.

– Azt hiszem, a mézvirág.

Felderültem, hiszen ismertem őket a highmoori birtokról, a kertet szegélyező magas égereket övezték.

– A kicsi, fehér és rózsaszín virágok? Imádom őket. Olyan édesen illatoznak a nyári hónapokban!

Csend borult az asztalra, és felötlött bennem, hogy talán elnéztem a virágot.

– Az mit… mit jelképez?

Dauphine a levesét vizslatta, nem volt hajlandó felnézni.

Rövid szünet után Alexander megköszörülte a torkát.

– A belső szépséget.

– Ami képtelenül nevetséges választás a családunknak – motyogta Gerard, és csörömpölve a levesébe vágta a kanalát.

– A hercegi örökség már csak ilyen, ugye, apám? – jegyezte meg Alexander óvatosan. – Mindenki magának választja.

Gerard füle hegye égővörösre váltott, hosszan meghúzta a borát, a fellobbanó haragja pedig kellemetlen súllyal nehezedett a teremre.

– Az Euphorbia mit jelent? – súgtam Alexnek, miközben végighúztam az ujjamat az átkos leveseskanálon. Kellett nekem szóba hoznom azokat a csíkos virágocskákat!

A szája sarkát lapogató szalvétájával takarta a válaszát.

– Kitartást.

– Következő fogás – vakkantotta Gerard a lakájoknak.

A levest elvitték, mielőtt bármelyikünk befejezhette volna.

– Rossz irányba mész.

Letudtuk a vacsorát – Pontuszra, hány fogás kell egyetlen családnak? –, és inam szakadtából iszkoltam az asztaltól azzal az ígérettel, hogy másnap együtt reggelizek Dauphine-nal, mielőtt hozzálátok a munkához.

A beszélő felé fordultam, Alexander már a sarkamban volt.

– Arra az épület hátsó traktusába jutsz.

Elnéztem az előttem húzódó folyosót. Ha nem csalt a szemem, egy magas, csillagfényes csarnokra nyílt.

– Az az előtér… ugye?

– Téves – nevetett Alexander.

– Biztosra vettem, hogy…

– A sok növény miatt – mondta, elgurult mellettem. – Elhitetik az emberrel, hogy jó nyomon jár. Azt hitted, ugyanazon az ajtón távoztál, mint amin bejöttünk, ugye?

Bólintottam, biztos voltam a dolgomban.

Megrázta a fejét.

– Az ikertestvérén mentél ki. Mindkettőt páfrányok keretezik. Bárkivel megeshet. Gyere, megmutatom!

– Az ikertestvére? – visszhangoztam.

– A ház alaprajza sosem volt éppenséggel… pofonegyszerű, de a balesetem után apa megtoldotta a hátsó szárnnyal. Látod?

Az elém táruló terem az eredeti célom, az előtér szakasztott mása volt, de a kecses kettős lépcsősor helyett fémoszlop nyúlt az emelet felé.

– A ház hátsó traktusa az elülső rész tükörképe, csak az én igényeim szerint átalakítva. Fényes nappal könnyen kiokoskodja az ember, melyik oldalon van, de ha besötétedik, ráadásul új itt… A felvonó – magyarázta a tekintetemet elcsípő Alexander. – Szeretnéd kipróbálni?

– Én… – Megdermesztett a látvány, hiába borította példátlanul kacskaringós ötvösmunka. Egy rettenetes szörnyeteg ketrecére emlékeztetett. – Még sosem használtam ilyet. Mire való?

– A név nem hazudik. Felemelkedik a földről, és magával visz. Néha erre, néha arra. – Széles mozdulattal mutatott a szoba egyik, majd másik végébe.

Elsápadtam, a gondolatra felkavarodott a gyomrom.

– Tényleg?

Keskenyre húzta össze a szemét.

– Ugyan már! Sínen fut. Látod? – A falhoz szegecselt, gondosan olajozott fémvonalra mutatott. – Teljesen biztonságos. Mindennap használom. – Feltolta magát egy rámpán, és félretolt egy harmonikaszerű ajtót. – Hölgyeké az elsőbbség!

Elmentem mellette, be az apró fülkébe.

– Elférünk majd mindketten?

Begördült, a térde meglökte a szoknyám szegélyét.

– Szűkösen. – Hirtelen vörösség lobbant az orcáján, amit a legnagyobb döbbenetemre elragadónak találtam. – Behúznád az ajtót? Nem indul, míg nincs a helyén a retesz.

Sovány vigasz, de több a semminél.

Maga felé húzott egy kart, mire velőtrázó gépi búgás támadt körülöttünk.

– Csak a gőz – biztosított. – A kar meghúzása elindítja a gőzt, az a gomb pedig az emelkedést.

– Honnan jön?

– A tóból. A víz csöveken érkezik, a ház alatt melegítik fel. Néha olyan érzés, mintha az egész kúria nyöszörögne.

Elképzeltem a kínjában visítozó házat, és nagyot nyeltem.

– Félsz? Komolyan?

Megráztam a fejemet, bátor akartam lenni. A szememet a ketrec padlójára szegeztem. Ami biztatóan szilárdnak és mozdíthatatlannak látszott. Talán bebeszélhetném magamnak, hogy mégsem…

Megnyomta a gombot, mire egy berregő kattanással hirtelen mozgásba lendültünk, felemelkedtünk a földről, a hálóját eltökélten megmászó pók módjára követtük a fal vonalát. Végül fel mertem nézni, és gyönyörködve bámultam ki a szemközti fal széles ablakain. Fényes nappal káprázatos látványt nyújthatott.

– Az micsoda? – mutattam egy impozáns, üvegtáblákból álló épületre, ami nappali fénybe borította az éjt.

– Apa melegháza – felelte Alexander, miközben elértük az emeletet. Olyan hirtelen torpantunk meg, hogy meginogtam, mire felém nyúlt, hogy megtartson, a keze melegen fonódott az enyémre.

– Legalább akkora, mint Chauntilalie.

Magasságban felért hozzá, széltében pedig túlnyúlt az ablakon. Az üveget pára lepte, így nem lehetett belátni. Homályos zöldben ragyogott a sötétben.

– Majdnem akkora. – Elengedte a kezemet, elfordított egy tárcsát, és újra meghúzta a kart. – Az ajtó?

Félretoltam, előreengedtem, aztán követtem.

A pihenőről három folyosó indult a ház különböző részeibe. Egyik sem tűnt ismerősnek.

– Verity – szólított meg Alexander, újra magára vonva a figyelmemet. – A legfontosabb az, hogy mindig behúzd magad után az ajtót, és told a helyére a reteszt. Grandmère is használja a felvonót, és ha valaki elfelejti a reteszt, akkor se előre, se hátra, amíg nem jön segítség.

Engedelmesen figyeltem, ahogy zárt állásba tolta a reteszt.

– Próbáld ki! – nógatott, és bólintott, amikor pontosan megismételtem a mozdulatot. – Ügyes. – Felnézett rám. – Biztosan kifárasztott az egész napos út. Azaz… a többnapos – helyesbített. – Megtalálod innen a szobádat?

Újra szétnéztem az elágazásban, eszembe jutott, hogy a hátsó traktusban járok, és rámutattam a jobb oldali folyosóra.

A vigyorára mély gödröcskék jelentek meg az arcán, miközben a középső folyosóra mutatott. Azzal a lendülettel neki is vágott.

– Gyere, kövess!

– Ugyan már, igazán nem… – A gondolat, hogy egészen a küszöbömig kísér, furcsán bizalmasnak tűnt, pláne úgy, hogy nem tudtam, mit jelent a korábbi gardénia.

– Nem hagyhatom, hogy egyedül bolyongj a házban éjszaka, az egyforma folyosók tengerében. Miféle házigazda az ilyen?

– A szó szoros értelmében nem vagy a házigazdám – jegyeztem meg utánasietve. A kerekesszék sokkal gyorsabb volt nálam. – Az anyád írt, ő hívott ide. Ő a házigazd… asszonyom.

Nevetett.

– A salanniak minden apró-cseprő részleten fennakadnak? Itt jobbra – mondta egy elágazásnál, és az egyik folyosóra mutatott.

– Verity, Alexander? Ti vagytok azok? – szólongatott Dauphine, hirtelen megjelent a folyosó végén. Amikor odaértünk, az előtér lépcsőpihenőjében várakozott. A csillár gázgömbjeit időközben lecsavarták, a lenti előcsarnok pedig szürke és levendula árnyakban fürdött.

– Alexander, kísérd Thaumas kisasszonyt a lakosztályába! Ha jól látom, csak egy hajszál választja el attól, hogy itt helyben elaludjon.

– Épp oda tartottunk…

– Innen átveszem – szólt közbe, hangja és mosolya kellemes, de hajthatatlan.

– Természetesen – engedett Alexander, röpke meghajlással elbúcsúzott. – Jó éjszakát, anya, Verity. Szép álmokat mindkettőtöknek!

Hasonló semmiségeket dünnyögtünk, utána megfordult, és elgurult egy folyosón, amit eddig észre sem vettem.

Dauphine addig figyelte, míg el nem tűnt az egyik sarkon túl.

– Áldott jó fiú – mondta, majd a hátamra tett kézzel elindított. – Mindig olyan kedves, figyelmes. Csak remélhetem, hogy ezt a portréd is visszaadja majd.

– Minden tőlem telhetőt megteszek.

– Abban biztos vagyok. Elnézést kérek a vacsora alatti… kellemetlenségekért. Gerard és Alexander… mint azok a gyapjas kosok a hegyekben, állandóan ölre mennek, marják egymást. Mindig egy világ választotta el őket. Alexander tervek garmadáját tartogatja a birtoknak, a hercegségnek, a Laurent névnek… Gerard-nak nehezére esik beismerni, mennyire különböznek.

Összerezzentem, amikor megtorpant. Furcsamód már el is értük a lilaakác-domborműves ajtót. A gyertyák villódzva táncoltak, mintha üdvözölnének.

– Nos, megjöttünk.

– Nagyon köszönöm, Dauphine. Önnél kedvesebb, udvariasabb házigazdát kívánni sem lehetne.

Elmosolyodott.

– Nagyon szívesen látunk. A begóniateremben szeretek reggelizni, egyszerűen páratlan a keletre néző rózsaablaka. Közben alaposan megbeszélhetjük a portrét.

Bólintottam, pirulva próbáltam elfojtani egy hirtelen ásítást. Egyszerre zúdult rám az elmúlt hét minden eseménye, egyszerűen kiszipolyoztak.

– Csodásan hangzik.

– Akkor jó éjszakát – búcsúzott, távoztában megszorította a karomat.

– Jó éjszakát! – kiáltottam utána.

A szalonba lépve letaglózott az égő rózsaszín gyertyák illata, megülte a nyelvemet az émelyítően édeskés aromájuk.

Kinyitottam Annaleigh ládáját, és szótlanul kicseréltem minden gyertyát az ő sózott zsályásaira. Bevallom, azoknak sem voltam kibékülve az illatával, de legalább ismerősebb, otthonosabb lett tőlük a szoba.

A távollétemben biztosan benézett egy szobalány, mert minden bőröndömet eltették, nyomuk sem volt. A gardróbba nézve minden ruhám takaros sorokban, frissen vasalva, ráncmentesen lógott.

Kiszúrtam a hálóingemet, elővettem, és komolyan, ki akartam bújni az estélyimből. De amikor leültem az ágy szélére, hogy levegyem a harisnyámat, a fáradt elmém átvette a kormányt. Hátraereszkedtem a párnák csábító halmára, elnehezülő tagokkal behunytam a szemem, és várt az öntudatlanság.

Drága nővérem!

Legdrágább Camille-em!

Írni akartam neked, hogy

Őfelségének, Salann tiszteletre méltó hercegnőjének

Camille…

Nyilván esélytelen, hogy elolvasod ezt a levelet, így valahol mindegy, hogyan kezdem. Ha jól sejtem, mostanra már cafatokra tépted.

Csakhogy.

Tudatni akartam veled, hogy megérkeztem Bloembe, az utam eseménytelenül telt. Sosem hittem volna, hogy Arcannia ennyire végtelen. Még ilyen felfoghatatlan távolságból is érzem, hogy árgus szemmel követed minden mozdulatomat. Mintha el sem jöttem volna Highmoorból.

Bocsánatot szeretnék kérni a távozásomért… amiért szó nélkül megszöktem. Egyszerűen nem láttam más megoldást. Kész kínzás lett volna még egy éjszaka abban a házban, miután… Miután kiderült… minden, aminek ki kellett derülnie. Érthető az aggodalmad, és ígérem, minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ne hozzak szégyent a családunkra.

Igazából előttem is rejtély, miért vetem papírra mindezt. Arra sem volt merszem, hogy feladjam, és jó eséllyel el fogom dugni az itteni íróasztalom mélyére, hogy elfelejtsem, egészen addig, míg le nem jár az itteni megbízatásom, és újra nekiláthatok a pakolásnak.

Mégis élvezem ezt a beszélgetést. Szinte látlak magam előtt, ahogy meghallgatod és megérted mindazt, amit annyira szeretnék elmondani.

Vajon innen hová megyek?

Remélem, vissza hozzád, vissza Highmoorba.

Egy szép napon.

Előbb vagy utóbb.

Húgod:

Verity

11

A szénceruza hegye sercegett a papíron, határozottan csálé fekete vonalat hagyva maga után. Elkentem a hüvelykujjam élével, hátha jó irányba terelhetem. Alexander pillantása minden mozdulatomat követte.

Napfény áradt a háta mögötti ablakokból, arany glóriával övezte a hollófekete haját, amitől földre szállt szentnek látszott. Még a mindkét oldalról belógó pálmalevelek is kecses, ájtatos ívben hajoltak felé, teljessé téve a szentképet.

Dauphine reggeli után terelt ide minket azzal az ígérettel, hogy a kúriában nem találni az ittenihez fogható fényeket. A keleti télikertnek nevezte, mire önkéntelenül belegondoltam, hánnyal büszkélkedhet Chauntilalie.

A fény tényleg tökéletes volt, de olyan bőségesen áradt befelé az üvegezett falakon, hogy majd megfőttünk, a pára pedig lecsapódott a bőrömön. Szinte éreztem a keményített fodorgallérom puhulását.

– Mennyit mozoghatok? – kérdezte Alexander a szája sarkából. Mióta egy órája hozzáláttunk az első körnek, csak lopva vett levegőt, alig mozgott a mellkasa.

– Amennyit tetszik.

Szobormerev maradt.

– Semmit nem fogok tönkretenni?

– Ezek csak előzetes vázlatok. – Felskicceltem az arccsontja vonalát. – Még csak ismerkedem az arcoddal. – Ledermedtem, amikor rádöbbentem, hogy ezt könnyen félreértheti. Vajon neki is feltűnt?

Megtörte a merevségét, egy mozdulattal áttette a súlyát a kerekesszék karfájára.

– És milyen? – A somolygása már-már vigyorral felért. – Az arcom?

A vázlatfüzetem fedezékébe húzódtam.

– Kellőképpen elfogadható.

– Kellőképpen elfogadható? – visszhangozta. – Ugyan, Thaumas kisasszony, meg akar sérteni?

– Túl hosszú az orrod – incselkedtem katonás modorban. – A festmény végső címe legyen, mondjuk, Alexander… mi is a teljes neved?

– Alexander Etienne Cornelius Leopold Laurent – szavalta epés ünnepélyességgel.

– Komolyan? Még az orrodnál is hosszabb. – Elvigyorodott, mire az állvány felett elnézve megkerestem a szemét. – Remek alany leszel. A Laurent család majdani nemzedékei azt mondják majd a láttodra, hogy „Ennek a fickónak túl sok volt a neve, de nézd, milyen szemrevaló volt, és milyen tökéletesen arányos orr ékeskedett az arcán!”.

– Anya örülni fog neki. – Elröppent egy szótlan perc. – Ez belefér? Ha beszélgetünk? Nem akarok zavarni, de így mégis kellemesebben telik az idő.

Az ujjaim szinte suhantak a lapon, hajfürtöket árnyékoltam, a szemöldöke ívét csinosítgattam.

– Belefér. Bevallom, még szeretem is, ha új alanyt rajzolok. Minél többet tudok meg, annál többet ültethetek át a vászonra.

– Mesélj Salannról! – kérte, hátradőlt, és a lekefélt bársonyzakója gombjait babrálta. Az aznapi selyemsálja kiemelte a szeme színét, ami ragyogni látszott a kora reggeli fényben.

– Ha magamról beszélek, azzal nem tudok meg többet rólad. – Átfordítottam a rajztáblát, hogy új vázlatba kezdjek. Ezúttal biztos, határozott vonásokkal. A vonalaim magabiztosan cikáztak a lapon.

Megvakarta a tarkóját.

– Tény, de nehezemre esik megnyílni egy idegennek. Semmit nem tudok rólad.

– Érthető. – Elővettem egy keményebb belű ceruzát, és gyors, éles vonalakkal meghúztam a széke piszkozatát. – Tegyünk fel kérdéseket felváltva!

Bólintott.

Rövid szünet, mialatt tökéletesítettem a fonott háttámla szögét. Magasabb volt nála, fejmagasságban bojtos párnával.

– Ha nem velem lennél, hogy modellt ülj nekem, mit csinálnál éppen?

Alexander lazán, fesztelenül kacagott.

– Jó eséllyel máshol ücsörögnék. Szokásommá vált… hagyjuk – utasított.

Nyitva maradt a szabadkozásra nyitott szám.

– Igen?

– Éppen bocsánatot szeretnél kérni. Ne. Kérlek. – Felsóhajtott. – Mindenki feszeng a széktől és attól, hogy benne ülök. Felesleges. Neked is – tette hozzá nyomatékosan. – Így éltem le az életem legjavát. Nem is emlékszem, milyen volt előtte. A részemmé vált, de nem csak ez határoz meg. Nem kényelmetlen, ha szóba kerül, komolyan vagy tréfásan.

Letettem a ceruzámat, a szemébe néztem.

– Azt… azt hallottam, baleset történt.

– Az.

– Megkérdezhetem… pontosan mi?

– Az előtéri lépcső. Túl meredek egy kisfiúnak. Annak idején, a negyedik születésnapom reggelén éppen reggelizni rohantam… és leestem.

– És ettől… – Lenyeltem a folytatást. Mit mondhatnék erre?

– Mindkét lábam lebénult. Innentől lefelé semmit nem érzek, és mozgatni sem tudom. – A combjára mutatott.

– És a…

– Ejnye-bejnye! – szakított félbe a fejét rázó Alexander. – Nem úgy volt, hogy felváltva kérdezünk? Te már a másodiknál tartasz. – Visszadőlt a fejtámlára, onnan vizslatott. – Miért hiszi a nagyanyám, hogy meg vagy átkozva?

Savanyú szájízzel kívántam, bár valami mást kérdezett volna.

– Talán… nyilván a nővéreim miatt. Akik… meghaltak.

– Hányan?

– Hatan.

Összeszorított foggal füttyentett.

– Ez tényleg… halmozott balszerencsének tűnik.

Csak bólogatni tudtam. Újra felvettem a ceruzát, az ujjaim között forgattam.

– De vannak még többen is, ugye? Több nővéred?

– Öten.

– Mekkora család! – Szelíd, merengő tekintete elszakadt az enyémtől. – Mindig is érdekelt, milyen lehet korombéliek társaságában felnőni.

– Nem vagyunk mind egykorúak. A legidősebb nővérem, Camille tizennégy évvel öregebb nálam.

Halk hümmögést hallatott.

– Én öcsikét akartam. Annak idején, kis koromban éjt nappallá téve könyörögtem anyának, hogy menjen el a boltba, és válasszon egyet nekem… mintha így menne a dolog. – Vágyódás költözött a mosolyába. – Egy ekkora kúriában könnyen jön a magány.

Tényleg pazarlásnak tűnt, hogy egy ilyen végtelen ház szinte üresen ásítozott. Minden teremnek és folyosónak tipegő léptek zajától, kiabálástól és kacagástól kellett volna zengenie. Megint lapoztam, de nem tudtam rávenni magam egy újabb vázlatra.

– Próbálkoztak második gyerekkel? – kérdeztem, mire észbe kaptam, már ki is bukott belőlem a tolakodó kérdés.

Alex megrázta a fejét.

– Apa akart… de egyszerűen nem… anyának nem… – Megköszörülte a torkát. – Nyilván megviselte a terhessége.

– Az minden nőnek megerőltető. Az anyám meghalt, miután a világra hozott – ismertem be óvatosan, aztán megengedtem magamnak valami nevetésszerűt. – Talán én vagyok elátkozva.

Alex a homlokát ráncolta.

– Az ki van zárva. Az istenek… ők alkottak minket, ezt az egészet. – Szélesre tárt karral intett, így utalva a télikerten túli nagyvilágra. – Mi értelme megátkozni a saját alkotásukat?

– Szórakozás? – tippeltem.

Újra megrázta a fejét.

– Ahhoz túlságosan törődnek velünk. Néha egyenesen túlzásba viszik. Tudtad, hogy anya… – Ennyiben hagyta, de a szeme felcsillant.

– Igen?

– Ha megtudja, hogy elmondtam, biztosan legszívesebben elsüllyedne, de… – Halkabbra váltott. – Igazából Arina leszármazottja.

Felvontam a szemöldököm.

– Komolyan?

Annaleigh férje, Cassius maga is félig halhatatlan volt – Versia, az éjistennő fia –, de többnyire kerülte a témát. A legtöbben ódzkodtak az isteni szikrák örököseitől, mert rejtély, milyen erőknek parancsoltak. A legjavuk teljesen átlagos, jottányit sem lógott ki a sorból, de elég történet szólt másokról, olyanokról, akik az egész fajtát megbélyegezték a káprázatos képességeikkel.

Alex az ajkába harapott, idegesen, mint aki túl sokat mondott.

– Az anyja… állítólag viszonyt folytatott Arina egyik fiával, de Dauphine-ról váltig állította, hogy a férjétől van.

– Sikerrel?

Megvillantotta a gödröcskéit.

– A szóbeszéd még kitart… Szerinted?

Összemosolyogtunk, miután újabb képmásba fogtam.

– Amúgy elment – említette meg félszegen. – Grandmère. Ma reggel.

– Elment? – visszhangoztam riadtan. – Miért?

Alex úgy kerülte a pillantásomat, mint halász az örvényt.

– Hogy minél messzebb kerüljön „attól az átkozott Thaumas lánytól”.

Égett az orcám, ledöbbentett, hogy a puszta jelenlétem ilyen hatással volt az asszonyságra. Az arcom belsejét rágcsáltam, miközben a következő szavaimat latolgattam.

– Talán, ha ilyen állhatatos… az anyád biztosan talál másik festőt… akár… már ma indulhatok, ha…

Eddig bírtam.

Indulhatok, de hová?

Highmoorba semmiképp.

Camille-hez semmiképp.

Kinézem belőle, hogy egész flottát állíttatott Salten kikötője köré, amivel visszazavarja a csónakocskámat a kontinensre, hogy világos legyen a lecke és a haragja.

– Ugyan, kérlek – sietett leszögezni Alex. – Az ki van zárva. Grandmère igazi primadonna. Biztosan csak anyát bünteti… – Vállat vont. – Valamiért, mit lehet tudni.

– De így elmenni…

– Biztosítalak, nem Bloem utcáin kóborol – mondta hamiskás mosollyal. – Szerte az országban vannak még kisebb birtokaink. Egy tóparti házikó Forestiában. Egy lakás a fővárosban. És természetesen a Fülöp-ház.

– A Fülöp-ház – ismételtem a nevet lassan, ízlelgetve.

Bólintott.

– A téli lakunk, bár anya és apa évek óta nem használja. Pontosabban azóta… – Jelentőségteljesen lepillantott a lábára. – A nagyapám építtette, nem sokkal azután, hogy herceg lett. Látni sem bírta, ahogy telente Chauntilalie növényei tavaszig kornyadoznak vagy szunnyadnak. Apát nyilván kevésbé zavarja, elvégre neki ott a melegház.

Úgy kavargott a gyomrom, mintha lábujjhegyen kötéltáncolnék. Elég egy rossz mozdulat, és eldőlök, hogy a vesztembe zuhanjak.

– Szóval… mit gondolsz, a Fülöp-házban lehet?

Megrázta a fejét.

– Túl hosszú út lenne az a grandmère-nek. A főváros valószínűbb. Meglátogatja a régi barátait az udvarban, kipróbál néhány új éttermet. A szokásos.

Hátradőltem; érdemes egyáltalán befejezni a megkezdett vázlatot?

– Szót sem érdemel, de komolyan. Anya szívesen lát. Én… is szívesen látlak – biztosított Alex szelíd mosollyal.

Megrezzent a szám sarka, de kelletlenül és kínosan. Visszatértem a vázlathoz, csupán fél gőzzel húzogattam a vonalakat.

– Olvasnék – törte meg Alex váratlanul a ránk borult kínos csendet. – Azt kérdezted, mit csinálnék, ha nem itt lennék. Szeretek… szeretek olvasni. A tóparton, ha az idő engedi. Vagy van egy apró szoba az emeleten nagy, kertre néző ablakokkal. Viharos napokon oda megyek a könyvemmel. Szeretem nézni a mennykő táncát az égbolton, és érezni, ahogy a dörgés az ablakot rázza.

– Olvasnál.

Könnyűszerrel el tudtam képzelni a jelenetet, a mellette tornyosuló könyvkupacot, a lapok zizegését, a vihar és a tinta illatát. Illett hozzá. Kényelmet, boldogságot sugárzott.

Alex lelkesen bólogatott, feledésbe merült a korábbi téma.

– Ha kimennék a nagyvilágba, kevés olyan helyet találnék, ahol elboldogulok, székestül-mindenestül. De a könyveknek hála bárhová, bármikor és gond nélkül ellátogathatok. Bejárhatom Arcannus utcáit, gyilkossági nyomozó lehetek Pelage-ben, még azt is láthatom, milyenek az otthonod kis szigetei.

Beszéd közben szenvedély szikrája gyúlt az arcán, amit sietősen megörökítettem, elegyítettem a saját látomásommal.

– Mi a kedvenc helyed a tóparton?

Alexander merengő töprengéssel hajtotta félre a fejét.

– Akad egy fás liget…

– Állj! – Az állványomat félretolva felálltam. – Ne mesélj róla! Mutasd meg!

– Ó, egek… – motyogtam felnézve.

Szinte eltörpültünk Alex kedvenc fái mellett, vékony ágaik élénk rózsaszín szirmok és apró zöld levelek zuhatagaként borultak ránk. A rajtuk átszűrődő napfény pedig árnyékfoltok és vakító fehér pászmák szédítő egyvelegévé állt össze. A ligeten túl hatalmas tó terpeszkedett, ameddig a szem ellátott. Szürke vize átláthatatlan, a tükrén tajték cikázott.

– Júdásfa – magyarázta Alexander, és úgy lapogatott egy vékonyka fehér törzset, mintha régi barátok lennének. – Arcanniában nemigen találni ebből a fajtából.

– Talán… kipusztultak? – Megérintettem a körülöttünk táncoló virágokat. A bimbójuk csodálatos vörösben pompázott, szívecskék módjára rejtőztek a mutatós szirmok között.

– Nem, apa csak ennyit készített.

– Saját nemesítés?

– Oltás – pontosított. – Ez a munkája. Botanikus. Virágfélékkel kísérletezik, keresztezéssel hibrideket hoz létre, de fiatalabb korában a fákat kedvelte. Ez az öt az ő keze munkája, egyet még Aldernon királynak is elküldött. Állítólag él és virul valahol a palota kertjében.

– Egyszerűen elképesztő. – Szellő támadt, megrázta az ágakat, illékony virágzamattal töltötte meg a levegőt. – Értem már, miért ez a kedvenc helyed.

– Szívesen nézem a vizet – mondta, és áttért a tóra. – Nincs két egyforma nap… a tükre tegnap türkizes volt, és majdnem tómerev, hullámzásnak se híre, se hamva. Erre ma… – A fodrokra mutatott. – De neked nem kell ecsetelnem.

Leterítettem a pokrócot, amit Alexander talált nekünk, méghozzá közvetlenül a legmagasabb fa alá. Ő lenyomott két kart, hogy lefékezze a kerekeit, amikor a lakája, Frederick odalépett, hogy kisegítse a székéből.

Dauphine nem tréfált. Nála magasabb férfival még sosem találkoztam, kész óriás volt, és az erejére sem lehetett panasz. Úgy kapta fel Alexandert, mint egy kisgyereket, aztán letette a pokrócra. Utána egy darabig a lábával babrált, hogy kényelembe helyezze Alexet, majd egy másik szolga is megjelent párnákkal, hogy legyen mire ledőlnie.

– Köszönöm, Frederick, Johann – hálálkodott Alexander egy biccentéssel a hátráló párosnak. – A közelben maradnak, ha netán szükség lenne rájuk – magyarázta, visszanézett rám. – Mondd, pontosan mit is keresünk itt?

– Ennek a portrénak örök időkig őriznie kell téged… a mostani énedet. Rengeteg portréfestő képtelen túllépni a bársonyékek, a földgömb és a könyvtár, a kardok és a jelképek cicomáján. Méghozzá azért, hogy az alany fontosabbnak, emberfelettinek tűnjön, aki mellett eltörpül a közönség. De én azt akarom, hogy később, sok-sok év múlva is felismerd benne önmagadat. Azt akarom, hogy azt mondd a láttán: „Emlékszem erre a fiatalemberre, szívesen olvasgatott a tóparton, miközben a júdásfákat nézegette! Az volt aztán az élet!”

Alexander megnézett magának, és a fövenyt nyaldosó hullámok és a körülöttünk ingó bimbófüggönyök ölén felmerült bennem, hogy talán túllőttem a célon, talán elviselhetetlenül fellengzősnek találta, egy bimbózó festő tévképzetének, aki a fejébe merte venni, hogy megörökíthet egy jövendő herceget.

– Ez… ezt még soha senkinek nem sikerült így szavakba öntenie. Nagyjából… pontosan ugyanezt érzem. A bloemiek hajlamosak nagyzolás mögé bújni. Fején találtad a szöget, többre tartják a látszatot az értéknél. Nem azzal törődnek, aki a szívükben lakik, hanem hogy milyennek látják őket. Kit érdekel, hogy a só népe képtelen levetkőzni a szigorú szokásait? A szirmok népe ki sem látszik a sallang alól! Mindig csak a mázat nézzük. Ezért… ezért… választom jelképül a mézvirágot, bármit gondoljon is apa.

– Rejtett szépség – idéztem fel az előző esti szavait. – Sosem hittem volna, hogy csupán egy apró virágon kaptatok hajba.

Bólintott.

– Apámmal két külön világ vagyunk. Késhegyre megyünk mindenben. Nem hinném, hogy mi, a népünk mindig ilyen volt, mindig az újat, a makulátlant áhítottuk. Vissza kell térnünk a régi módihoz, az egyszerűbb időkhöz. – Megfeszült az álla. – Amit apa látványosan ellenez.

– És mások?

Alex vállat vont.

– Számít?

– Talán nem, de ha egyszer a szerelem és a szépség istennőjét imádjátok! Nyilván Arina hódolóinak is megvan a véleményük a dologról. El sem tudom képzelni, mit szólna a főtengerészünk, ha Camille fogná magát, és hajózási moratóriumot hirdetne.

Sűrű, sötét vonallá húzta össze a szemöldökét.

– Félreértesz. Eszemben sincs betiltani azt, amit Arina jelképez. Az lehetetlen lenne. A szépség áthat a világon mindent. A szerelem ott rejlik mindenkiben. Ez a lényeg. Csak… csak a dolgok mögé kellene nézni. Meg kell mutatni, hogy mélység nem csupán akad, de kell is mindenbe. Az természetes, hogy minden mátka gyönyörű az esküvője napján, de ez a szikra nem huny ki a korral, amikor már túl fáradt ahhoz, hogy lépést tartson a nevetséges divattal, amivel a boltok és a szalonok előállnak.

Tudom, hogy Arina az öreg párokra is mosolyog, akik együtt járják a várost, és ugyanúgy ragaszkodnak egymáshoz, mint annak idején. A betegek, a gyengék és a csúnyák ápolásában is ott a szeretet. A hervadó virágban is ott a bimbózó pompája. Az emberek nem győzik piedesztálra emelni a frisset, az újat. Mi több, bálványozzák. – Megdörzsölte a homlokát, a szemében lázas nóva. – Miért ünnepelnénk egyiket a másik nélkül?

– Semmiért – feleltem lázasan dolgozó kézzel, ezt papírra kellett vetnem, ha addig élek is. Hajszálpontosan akartam megörökíteni a fejtartását, a szenvedély és a meggyőződés pírját az arcán, a tüzes tekintetét.

Így. Így fest majd Alexander portréja.

12

A tóparton maradtunk, míg el nem lepték a birtokot a hosszú délutáni árnyak.

Dauphine friss kenyérrel és hideg sült hússal, sajttal és gyümölccsel megrakott tálakat küldött a rögtönzött piknikhez, amiket egy teljes teáskészlettel és apró műalkotásoknak látszó sütemények tornyaival megrakott zsúrkocsi követett.

Majdnem a fél füzetemet megtöltöttem Alexander-töredékekkel. Tucatnyi tanulmánnyal a kezéről, a mosolya ívéről, a szeméről. A rajzaimon minden ismerkedéssel töltött perccel gyarapodtak a részletek. Néhány munkám szinte életre kelt a lapon, olyan élethűre sikerült.

Néha beszélgettünk; néha hallgattunk. Hozott magával egy könyvet a fonott székében, és ebéd után felolvasást tartott, megnevettetett, ahogy vicces hangokon előadta a szereplőket, bemutatva a színészi vénáját. Létezhet ennél tökéletesebb délután?

– Azt hiszem, ideje indulnunk, nem gondolod? – vetette fel, amikor a levelibékák rázendítettek az alkonyi dalukra. – Át kell öltöznünk a vacsorához… Arina óvjon minket, ha a délutáni ruhámban jelenek meg.

Összeszorított szájjal gyűrtem le az árulkodó mosolyomat. Az ő szájából még ez is botrányosnak hangzott.

Hosszan fújtatott, a vizet figyelte.

– Páratlan nap volt! Milyen kár, hogy vége!

– Tényleg mesés volt – helyeseltem, a dobozukba lapátoltam a szénceruzáimat, és lesöpörtem az ölembe hegyezett girbegurba forgácsokat. Foltoktól feketéllő kezem fáradt, de elégedett sajgástól bizsergett. – És micsoda szerencse, hogy holnap megismételhetjük!

– Nem lesz ugyanaz. Megváltozik a víz. Akárcsak te. A szirmok öregednek egy napot. Akárcsak én… Nem hiszek az átkodban, érjen ez bármi keveset – ismerte be halkan, végre elfordult a tótól, egyenesen felém. – Csak… azt akartam, hogy tudd. És sajnálom, hogy grandmère felhánytorgatta azt a fájdalmas időszakot.

– Semmi gond… – vettem át a szót, de gyorsan belém fojtotta.

– Dehogynem – szögezte le. – És mindenképp beszélek vele, amikor visszatér. Erre szavamat adom.

Elmosolyodtam. Bár alig ismertük egymást, az már feltűnt, hogy Alexander mindig a helyes utat keresi. Az erkölcsi iránytűje sziklaszilárd és rendíthetetlen. Még soha senkivel nem találkoztam, aki ilyen jó, ilyen tiszta.

Megmelengette a keblemet a heves bizonygatása, és kénytelen voltam elfordulni, mielőtt teljesen elöntött a pír.

– Az micsoda? – kérdeztem, csak akkor tűnt fel egy sötét alak a tó messzi közepén. A nyugvó nap a körvonalain csillant, amitől sziporkázni látszott. Szobornak tűnt. Hunyorogtam, hátha sikerül kivenni. Majdnem olyan, mint…

– Arina égő szíve – magyarázta Alexander. – A régi Laurent-szentély része.

– Egy szobor? A tó közepén? Mi tartja? A víz nagyon mélynek tűnik.

– Egy amolyan szigetecske. Egy szép napon majd kiviszlek oda.

Zene volt a füleimnek az odavetett feltételezése, hogy lesznek még ilyen szép napjaink.

Röpke szünet után egy intéssel odahívta Fredericket és Johannt. Alexander fintorgott, amikor Frederick felsegítette a földről, és visszaeresztette a székébe.

– Köszönöm.

– Azokat felvigyem a szobájába, Thaumas kisasszony? – kérdezte Johann, és felnyalábolta a ceruzáimat a pokrócról.

– Ó, köszönöm, hálás lennék érte – feleltem, és a füzetet is kiengedtem a kezemből.

Alex a kúriához vezető ösvényre gurította magát, erőnek erejével vett akkora lendületet, hogy megmássza a rézsűt.

– Megengeded? – érdeklődtem.

– Ó, igazán feles…

– Tudom – feleltem, beléfojtva a szót. – De megy, és akarom is. – Megragadtam a háttámla fogantyúit. Meglepően könnyen gurult, de még így is minden erőmet be kellett vetnem, hogy a deszkajárdán tartsam.

– Akkor köszönöm. – Vöröslött a hirtelen megerőltetéstől. – Annyi mindenben kell Frederickre támaszkodnom… ő segít be- és kiszállnom a székből, egyéb… bizalmas ügyekről… nem is beszélve, de ha tehetem, inkább önállóan mozgok a birtokon.

– Élvezed az önállóságot.

Bólintott.

– Az elágazásnál jobbra.

A kért irányba kormányoztam a széket, az egyik fogantyúra nehezedtem, hogy simábban menjen a kanyarodás. Simább talajra érve hátranyúlt, és meglapogatta a kezemet.

– Kegyed elképesztően kedves ember, Thaumas kisasszony.

A marka elidőzött az enyémen, a melegség cseppet sem hagyott hidegen.

– Egész nap az ment, hogy Thaumas kisasszony így, Thaumas kisasszony úgy. Nem abban maradtunk, hogy Veritynek hívsz?

Bólintott.

– Az tegnap este volt. Sötétben könnyebb a merész gavallérszerep. Könnyebb eljátszani a bűbájos fiú szerepét, aki megismerkedik a csinos lánnyal. A napfény első sugara elkergeti az efféle arcátlanságot. Eszébe juttatja, hogy talán túl egyenes volt, túl szeles. – Tapogatózva, bizonytalan tekintettel hátralesett.

Úgy éreztem, válaszúthoz értem, ismeretlen vidékre tévedtem. Bár sok fiatalember dolgozott Highmoorban, Camille leszögezte, hogy csak semmi bizalmas barátkozás. Egy hercegnő húga, mondogatta nekem, sütögessen nagyobb pecsenyét, ám a szigeten nem hágtak egymás sarkára a gavallérjelöltek, így arra jutottam, hogy arra még jócskán várnom kell.

Csak nem mostanáig?

Az nem kifejezés, hogy élveztem az Alexanderrel töltött napot. Okos volt, vicces, és noha egy egész délutánon át rajzolgattam minden egyes porcikáját, egyikre sem untam rá, sőt.

De új vizeken eveztem.

Új érzések gyötörtek.

Vajon az új helyzet varázsa kavart fel, vagy Alex elragadó bűbája?

Mert végtelenül bűbájos volt; efelől semmi kétségem.

El tudtam képzelni, ahogy átvág egy báltermen, és fél tucat ifjú hölgy lesi minden mozdulatát, megbabonázott szemükben csillagtánc.

Elképzeltem, ahogy rám veti a tekintetét, engem választ.

– Ezen… – Elhallgattam, elcsuklott a hangom. – Ezen igazán ne főjön a fejed! Egy kicsit se. És azt hiszem, jobban tetszene a Verity.

Tőlem szokatlan merészséggel megfordítottam a kezemet, hogy találkozzon a tenyerünk. A hüvelykujja végigcirógatta a csuklóm puha bőrét, mire a torkomon akadt a szusz, feldobott a tapintható közeledése.

Ez semmit nem jelent, győzködtem magam. Egyáltalán semmit.

Hiába voltunk mindketten hercegi sarjak, mit értem én a nővéreimhez képest? Egy magamfajta lány sosem kötne ki egy hozzá fogható fiú mellett.

De így… Akár bele is kóstolhatnék az ártalmatlan flörtölésbe. Alig vártam.

– Verity – engedett. Vigyorgott, megszorította a kezemet. – Alex. És Verity.

– Alex! – csendült egy hang, mire felelhettem volna. – Te vagy az? – Gerard Laurent bukkant elő egy magas, ápolt sövény mögül, mire kiszabadítottam a kezemet, és a kerekesszék mögé dugtam, mintha valami szörnyűségen kapott volna minket. – Ó, és Verity, kiváló! Végre siker! Gyertek, ezt látnotok kell! Gyerünk, gyerünk! – Eltűnt egy másik bokorcsoport mögött.

Alex felsandított rám, nem hervadt le a lelkes mosolya.

– Hölgyeké az elsőbbség… Verity.

– Mik ezek? – kérdeztem értetlenkedve.

A tegnap este látott hatalmas melegházban álltunk, egy hosszú munkaasztal előtt. Az élüknél összeillesztett üveglapok szivárványként szórták a fényt a benti növényekre. A levegő meleg volt, párás és zöldillatú. Szinte éreztem a klorofill friss, élénk ízét.

Az asztal ki sem látszott a több tucat cserép, a kiömlött föld, a száraz mohatelepek és a színpompás folyadékkal teli fiolák alól. Nagy műgonddal előkészített bronzeszközök is sorakoztak. Lenyűgöző csendélet lehetett volna belőle, de Gerard-t egyes-egyedül három cserepes növény érdekelte középen.

Kacskaringós indák és sötétlila bimbók különös, gubancos, ökölnél is szorosabbra zárt összevisszasága.

– Apa már legalább egy éve nyűglődik ezekkel a virágokkal – magyarázta Alex.

– És egyszer sem nyíltak ki – vette át a szót Gerard, fel sem vette a fia leplezett korholását. – A bimbók elhervadtak, kicsi, száraz porhüvelyük lett a kudarcom sírköve. De most… ide süssetek! – lelkendezett Gerard, a középső cserepet igazgatta.

Az egyik bimbó lazábbnak, nagyobbnak és puhábbnak tűnt a többinél, mintha lustán, félálomban nyújtózkodna, készen arra, hogy üdvözölje a csodás új napot. A pereme rojtos, akár egy konfettiágyú, de káprázatos bizánci kék és borvörös pettyekkel.

– Még sosem láttam ilyesmit – motyogtam, és odahajoltam, hogy megnézzem magamnak.

Erre lassan, fenségesen kibontakozott, akár egy bálteremben piruettező úrihölgy. A színjátszó szirmok hivalkodóan sűrű csomójának puha felülete a csecsemőarc bolyhaira emlékeztetett.

Amikor teljesen kinyílt, a mélyéből élénkvörös porzószál tört elő büszkén.

– Gratulálok, apám – mondta Alex kötelességtudóan.

– Ó – suttogta Gerard nehezen forgó, rajongó nyelvvel. – Álmomban sem képzeltem, hogy ilyen csodálatos lesz. – A virág felé emelte a jobbját, egy hátborzongató pillanatra attól féltem, letépi, helyette szélesen körözött az ujjaival, hogy felénk terelje az illatát.

Érdekes aroma, átható, mint a fenyőgyanta, de elfedte egy ismerős egyveleg, amit nem tudtam hová tenni.

– Szóval ezt… más virágokból hozta létre? – kérdeztem, hajótöröttként az ismeretlen gondolatok tengerében.

Gerard bólintott.

– Ez szüntelen keresztbe porzás és oltás eredménye. Az alap egy személyes kedvencem, egy csinos kis őszirózsa és egy nyxmist volt.

Szinte éreztem az Alexből áradó néma neheztelést, és jóformán a fejébe láttam: jobb volt ennek a két növénynek külön, egyedi fajokként, ahogy az istenek akarták.

Felnyúltam, és a fülem mögé tűrtem egy hajfürtöt, hátha elterelhetem Gerard figyelmét a fia dohogásáról. Bármit érez is Alex, az apja áttörést ért el, amiért keményen megdolgozott.

– Még sosem hallottam a nyxmistről. – Legszívesebben odanyúltam volna, hogy megsimogassam a bársonyos, sötétségükben már-már fekete leveleket, de megálltam.

– Ritka virág, ami csak a Cardanian-hegységben található, az ottani savanyú vidéken kívül alig terem meg. De végre sikerült tökéletesítenem a helyi talajba kevert műtrágyakeveréket. – Rákoppintott az egyik üvegfiolára. – Kén, hamu és tealevél.

– Tényleg? – A homályos folyadékra sandítottam. – Mégis, honnan jött az ötlet?

– Próba szerencse, kedves Veritym, próba szerencse.

Megszámoltam a látható cserepeket.

– És megáll háromnál?

– Ennél a kísérletnél igen. Három. Mindig három. Egyetlen minta fabatkát sem érne. Minden eredmény vaklárma lenne. Kettő sem elég. Ha mindkettő kudarc, akkor vissza a rajtvonalra. De háromnál már megfigyelhetőek a felmerülő problémák. A ballépések. – Komolyan bólogatott. – Mindig három.

– Éppen vacsorázni indultunk – jegyezte meg Alex, eltolva a székét a munkaasztaltól.

– Persze, persze. Vacsora… – Ennyiben maradt, számára csak a növényei léteztek. – Attól tartok, ma este kihagyom. Ki sem látok a munkából. El kell végeznem a méréseket, aztán jöhetnek a vázlatok…

– Vázlatok? – kaptam fel a fejemet érdeklődve.

Gerard felnézett, meglepetten pislogott rám.

– Igen, természetesen. Mindent dokumentálni kell… Mondd, lenne kedved segíteni nekem? Dauphine szerint igazi varázsló vagy az ecsettel.

– Apa, egész nap dolgozott. Szerintem inkább…

– Ezer örömmel – közöltem, félbeszakítva Alex tiltakozását.

A szemöldöke döbbenten felszaladt.

– Ez a virág egyszeri és megismételhetetlen – magyaráztam biztató mosollyal. – Hagyjam ki egy egyszerű vacsora miatt? Ráadásul… így nekem nem kell átöltözni.

Derűs vigyor villant át Alex arcán.

– Talált.

– Kiváló. – Gerard emberes erővel meglapogatta a hátamat. – Itt a legfrissebb növényhatározó… – Az asztal alá nyúlt, és előhúzott egy hatalmas főkönyvet. – A vízfestéket pedig abban a dobozban találod. – Kihúzott egy fiókot, hogy kicsi vonalzókat és fognyomos ceruzavégeket kaparjon elő a zűrzavaros mélyéből. – Alexander… üzenem édesanyádnak, hogy ne várjon ránk… de küldjön néhány falatot, jó? És talán egy üveg pezsgőt… igen! Ez ünneplésért kiált, nem gondolod?

– Anya, vacsora és pezsgő – szavalta Alex. – Még valamit? Verity?

Már attól lángra lobbant az orcám, ahogy a szájára vette a nevemet, és nem lehettem elég hálás azért, hogy Gerard-nak csak a kellékei léteztek.

A fejrázásomra azzal a lendülettel elindult a székével, rükvercben haladt a melegház járólapos ösvényén, hogy egészen a kúriába vezető rámpáig az enyémbe fonódjon a tekintete. Mielőtt kigördült, rám kacsintott, aztán eltűnt.

13

– Mennyei, egyszerűen mennyei – dünnyögte a vállam fölé görnyedő Gerard a munkám láttán.

A virág két társa is nyiladozni kezdett, én pedig eltökéltem, hogy élethűen megörökítem a folyamatot, a különös szirmok kibomlásának minden állomását.

Az asztallapon szétszórt vízfestékes bödönök eszembe juttatták a kirakósokat, amikkel Marina és Elodie szívesen elütötte a délutánokat. Megmártottam egy nedves ecsetet egy borókazöldes bödönben, aztán végighúztam a lapon, hogy megörökítsem az egyik növény kacskaringós szárát. Ezt az árny lepte virágcserép vöröse követte.

Gerard átment a munkaasztal túloldalára, közben hosszan kortyolgatott a pezsgőspoharából. Az üveg legjavát már kiürítette, így már csak kóválygásra futotta tőle.

– Tudod – vágott bele merengőn –, amikor Dauphine előállt egy salanni festő meghívásával, őrültségnek gondoltam. Nem voltam éppenséggel besózva – horkantva nevetett a saját szóviccén –, holmi külhoniért. Bloem talán smafu? A helyiek kijártak egy itteni akadémiát, találtak egy mecénást, és a galériájuk manzárdjában dorbézolnak. – Gerard ünnepélyes tósztra emelte felém a poharát. – Tévedtem, és erről a feleségem is tudni fog, azt elhiheted.

Salann említésére eltöltött a feszültség. Míg Alexander vázlatain dolgoztam, könnyűszerrel kizárhattam a nővérem hátborzongató gondolatát, de itt, a sötétben az aggályaim feltámadtak, a mellcsontom mögé gyűltek, hogy a tüdőmet szorongassák.

Egyelőre elégedett volt a munkámmal, de mi lesz, ha Camille megírja neki, milyen szörnyűségeket gondol rólam?

Biztosan nem merné.

Hiszen megmondta, az őrület gyanúja mindenkit bemocskolna, őt is beleértve.

Mégis feszülten, kitartóan babráltam a hüvelykujjam körmét.

Talán írnom kellene neki – ezúttal igaziból –, sőt fel is adhatnám ahelyett, hogy a hajóládám mélyébe rejteném.

Gerard nem neszelte meg a gondjaimat. Rákoppintott egy korábban befejezett rajzomra, ki sem lehetett zökkenteni a munkából.

– Egy csoda a kezed, Verity. Komolyan. Bár te dokumentáltad volna minden kísérletemet! A szobám tele van vázlatokkal, de egyik sem olyan élethű, mint amit most alkottál. Szinte… – Megrázta a fejét, és a magában tartott gondolatain kuncogott.

– Igen?

Felfelé rándult a szája sarka, mint akit lefüleltek.

– Régóta reménykedem abban, hogy Alexanderrel is osztozhatok ilyen pillanatokon; vállvetve, könyékig a munkában, egy közös cél érdekében. – Lehervadt a félmosolya. – De egyszer sem érdeklődött a dolgaim iránt. Hála neked, ma este megízlelhettem a leghőbb ábrándomat.

Megdermedtem, az ecset a papír felett lebegett. Vajon hogyan firtassam ezt a láthatóan érzékeny témát?

– Mit gondol, miért?

Gerard végigcirógatta az egyik levél peremét.

– Szerinte a munkám közönséges. Sőt botrányos.

– Botrányos?

Az üvegház tetejére emelte a tekintetét.

– Alexander néha szakasztott az apám. Makacs hívő. Az elvek makacs embere. – Megrázta a fejét, és felhajtotta a pezsgője utolját. – A szívem szakadna, ha az apám nyomdokába lépne. Elviselhetetlenül keményfejű alak volt.

– A keményfejűség nem feltétlenül rossz – dünnyögtem tapogatózva. Feltámadt bennem a gyanú, hogy mindketten magukhoz akarnak csalogatni ebben a vitában, és egyiküket sem akartam cserben hagyni. – Alex szerint egy éve növeszti már ezeket a virágokat, mindig a kályhától kezdi.

Gerard bólintott.

– Ez micsoda, ha nem megátalkodott makacsság? – Utolsó simítás gyanánt finom árnyat kanyarítottam a cserép alá.

– Tökéletes – helyeselt, és ennyiben hagyta a dolgot, inkább az utolsó cseppig kitöltötte az italt. – Rád… és Alexander portréjára! Ha feleolyan jó, mint ezek a vízfestmények, akkor kiemelt helyet kell keresnem neki a nagyteremben.

– Önre – mondtam, fülig pirultam a dicséretétől. Felé emeltem a poharamat. – És a mai áttörésére! Igazi csodát alkotott.

Büszkén dagadozott a keble, és derűs csörrenéssel koccintottunk. A táncoló buborékok csiklandozták a torkomat lefelé menet, átmelegítettek, és kissé fejbe is kólintottak.

– Alexander megmutatta a vörös virágú fáit. Igazán meseszépek.

Elégedetten mosolygott.

– Meg is szenvedtem velük.

– Hogyan választja ki az oltásai alanyait? Én azt sem tudnám, hogyan vágjak bele.

Gerard egy jókora korty kíséretében elmerengett a kérdésen.

– A világot figyelem, és bármi kerüljön elém, megpróbálom a legjobb változatát elképzelni. Például… látod azt a szamócasort? – mutatta. – A melegház klímájának hála egész évben teremnek, de a téliek érezhetően kevésbé édesek. Egy nap egy kiadós hóvihar után erdei túrára indultam, és felfedeztem egy rózsaszín bogyófürtöt, ami a tél derekán is termett. Finomnak találtam. Kiástam a tövet, és visszahoztam tanulmányozásra. Megdolgoztam érte, de most már egész évben tökéletes a termés.

– Igazán vérpezsdítő lehetett – merengtem. – Hasznosat létrehozni a semmiből.

– Ilyen lehet befejezni egy festményt. Egy üres vászonnal kezdesz, aztán… íme! Művészet! Istennek érzi magát tőle az ember, ugye?

Igyekeztem közöny álarca mögé bújni. Hogy lehet képes ilyen félvállról emlegetni az isteneket? Ennek hallatán nyugtalanság mardosta a bensőmet.

– Lehet benne valami. Egy kicsit. Talán.

Ismét poharat emelt.

– Az istenlét megízlelésére!

A nagy mellényű hetvenkedése mosolyt csalt az arcomra, de azért nem merészeltem megismételni. Amikor az övéhez koccintottam a poharamat, kilöttyent a pezsgője maradéka, ami ékesen jelezte, hogy ideje eltenni magunkat holnapra.

– Mi lesz a neve? – kérdeztem, és egy búcsúpillantást vetettem a virágra.

Letette a poharát, és kóválygó tekintettel odafordult.

– Callistephous constancensia.

– Gyönyörű.

– Kiérdemelte – bólintott. – Annyit segített vele.

– Dauphine? – tippeltem. Vajon miért nem csatlakozott hozzánk? Pláne azok után, mióta gürcölt már Gerard a bimbóztatással. Mostanra biztosan véget ért a vacsora. Hiába kerestem órát, hogy biztos legyek a dolgomban, de éreztem, hogy éjfélre járhat.

– Constance – helyesbített magyarázat nélkül. – Azt hiszem, igencsak elszaladt az idő… és te kidolgoztad magad mára. – Gerard kinézett a párától sikamlós mennyezeti ablakokon. – Telihold van. – Az ajka sarkát rágcsálta, mintha morfondírozna valamin. – Szeretnéd egy igazi látványossággal búcsúztatni a napot?

A kíváncsiság félresöpörte a fáradtságom minden morzsáját.

– Látványossággal?

Újra bólintott.

– Azt megígérhetem, hogy ehhez foghatót hiába keresnél Highmoorban. Gyere utánam!

Chauntilalie végtelen kertjében szempárok tucatjai villództak ránk, méghozzá élethű pislogással, miközben a virágok a szelíd éjjeli szellőben hullámoztak.

– Fekete lidércek – magyarázta Gerard az ágyásra mutatva, ha netán elkerülték volna a figyelmemet. – Éjszaka virágoznak, csakis a legerősebb holdfényben.

Hunyorogva épphogy ki tudtam venni a körvonalaikat, a csapkodó, gyermekrajzra emlékeztető szirmokat. A kékjük végtelen sötétje beleolvadt az éjbe, ami kiemelte a fehérrel övezett rettentő belsőt.

– Annak idején élt a közelben egy vén uhu. Jókora példány volt, a kitárt szárnya mellett eltörpült a karom. Lenyűgöző látvány volt, de az átkozott letarolta az ágyásaimat. Valahányszor lecsapott egy gyanútlan pocokra, marékszám tépte ki a földet a karmával, és kicibálta a hónapok óta nevelt körömvirágokat. De mióta körbeültettem ezekkel a kedvenc vadászterületeit, nem zargatott minket.

– Hátborzongatóak – közöltem, és leguggoltam, hogy megnézzem őket magamnak. – Még csak nem is hasonlítanak virágokra. Ha engem kérdez, inkább…

– Démonok – segített ki Gerard. – Egy utazótól szereztem a magokat, azt állította, a Szentélyből csempészték ki őket. El tudod képzelni, mi minden nőhet az istenek földjén?

Fejcsóválva nézelődtem a kertben, ahol a sötétben minden kifordult önmagából, olyan gyorsan, olyan nagyra és olyan felfoghatatlanra nőtt, ami nem lehetett e világi.

– Miféle csodák várhatók… miféle szédítő áldás…

– Őszintén hiszi, hogy jobbá teheti az istenek kertjének terméseit? – Amennyire tőlem telt, próbáltam igazodni Gerard derűs kedélyességéhez, de a könnyed szemtelensége baljós, zsigeri ellenérzést plántált belém.

– Drága Veritym, nem hiszem – felelte huncut kacsintással –, hanem tudom.

– Nem aggasztja, hogy végül Seland fülébe jut a dolog, és a nyomába ered? – Elképzeltem a Gerard kertjében dúló földistent, úgy kapná fel őt, mint gazda az érett répát. – Okkal alkotta meg a virágokat és a fákat olyanra, amilyenek.

– Igen, de a saját okai miatt. Magának alkotta meg a világunkat, mégis visszavonult egy másikra. Egy évezrede nem látták, még a legszentebb ünnepnapjain sem. Nyilván mindent okkal formált ilyenre, de van merszem továbbképzelni. Istenként őrzöm ezt a birtokot, úgy metszek és alkotok, ahogy nekem kell. Ahogy kedvem szottyan. – A hajába túrt, amivel már nem bírt a pomádé, és végigmérte a birodalmát. Ívbe hajlott az ajka, elégedett volt a látottakkal, mire próbáltam megállni a borzongást. – De gyere, gyere! Dauphine kitekeri a nyakamat, ha túl sokáig marasztallak. Erre lesz a rövidebb út…

Egy keskeny ösvényhez vezetett a kert végében.

– Itt átvágunk, és… – Hátrasandított, megérezte, hogy eltűntem mellőle. A pillantása követte az enyémet. – Ó, igen, hát persze.

Sírkőcsokortól gyökerezett földbe a lábam.

Egy fűzfa lelógó ágai alatt bújtak meg, akár a kotlós alatt menedéket kereső csibék. A holdfényben sziporkázó kvarckövek túlvilági fehérséget árasztottak.

De nem stimmelt az elrendezés, túl közel voltak egymáshoz, túl közel a házhoz.

– Talán… háziállatok?

Az alsó ajkát rágcsálta.

– Azok… nos…, a kicsikéim.

Megdermedt a szívem.

Hogy lehettem ilyen tapintatlan? Nyilván félreértettem Alex korábbi megjegyzését. Dauphine biztosan sokszor, sőt rengetegszer próbált teherbe esni. Megindultam felé, félszegen próbáltam orvosolni a szavaim okozta kárt.

– Őszinte részvétem ezért… a töméntelen veszteségért – motyogtam, megszámoltam az apró sírköveket. Összesen kilenc.

Megrázta a fejét, mint akit már a legkevésbé sem zavar a látvány.

– Van úgy… hogy valami nem erre a világra való.

Együtt meredtünk a kicsiny emlékművekre, és sajgott érte a szívem. Nem ismertem hozzá foghatót, aki ilyen eltökélten próbált javítani a környező világon, de bizonyos dolgokhoz még Gerard Laurent is kevés volt.

– Későre jár – dünnyögte a néma tiszteletadás után. – Tényleg mennünk kellene.

– Köszönöm, hogy megmutatta a lidérceket – jegyeztem meg, miután visszatértünk az épületbe, ahol a gázlámpások fénye szinte elvakított a kinti sötét után. Szapora pislogással oszlattam a fényességet, színörvények takarták el a világot. – És a calli… a calla… a constance-t.

Megmerevedett, és úgy sandított körbe, mintha fültanúktól tartana.

– Én nem… így belegondolva, talán elkapkodtam a nevet. Majd visszatérek rá. Erre – terelgetett, és benyomott egy virágformát a folyosó lambériáján.

Feltárult a fal egy szakasza, mögötte keskeny lépcső.

– Egy titkos átjáró! – lelkendeztem.

Gerard megrázta a fejét.

– Nem ilyen regényes a helyzet. Amikor az őseim megépítették Chauntilalie-t, nyomát sem akarták látni a hatalmas személyzetnek, ami nélkül egy ekkora kúria összeomlana. Minden személyzeti átjárót elrejtettek, hogy ne mocskolják be az épület szépségét.

– Ó! – Csalódottság csendült a hangomban. Izgalmasabb választ vártam.

– Aztán csak óvatosan! Elég meredek – intett, és görnyedve az élre állt. – Megfizethetetlen volt a segítséged – vetette hátra, miközben felfelé kanyarogtunk a csigalépcsőn. Szavai a kőfalakon visszhangoztak. – Később nagy hasznát veszem majd ennek a bőséges képanyagnak. És a közös munkát is rettentően élveztem. Remélem, egy nap… Alexander talál egy arát, aki felér hozzád tehetségben és észben.

Tehetetlenségemben csak bólintani tudtam, és reméltem, hogy a helyeslésemet nem hiúságnak könyveli el.

– Felteszem, dugig lehet a táncrended – merengett a lépcső tetejére érve. Kilökött egy ajtót, mögüle a lakosztályomhoz vezető folyosó tárult elénk. – Ha élhetek ilyen hasonlattal.

– Jaj… ugyan – dadogtam. – Még nem akadtak… partnerek.

Meglepetésében égnek szaladt a szemöldöke.

– Milyen különös! Nos… biztosra veszem, hogy akad majd olyan fiatalember, aki meglátja, mekkora főnyeremény vagy. – Bólintott. – Igen. Igen, a nyakamat rá.

Lovagias lendülettel tárta ki a lakosztályom ajtaját, majd beterelt.

– Én is élveztem az esténket – mondtam búcsú gyanánt. A szobámat már előkészítették a pihenéshez. Megágyaztak, és apró lángocskák pislákoltak a kandallóban.

– Igen, én… – Gerard elhallgatott, arcán érthetetlen fintor. Nem várta meg, hogy behívjam, benyomult mellettem, a tekintete ide-oda cikázott a szalonban. Nagyot szusszantott. – Milyen különös illat!

Egy szippantással megéreztem Annaleigh gyertyáinak zamatát. A szobám ismeretlen előkészítője hármat is meggyújtott az éjjeliszekrényemen.

– A gyertyák – magyaráztam egy intéssel. – A nővérem küldött egy ládával Salannról. Honvágy ellen.

– Milyen figyelmes – dörmögte. – Zsálya és… – újra a levegőbe szimatolt – só, ha nem tévedek. – Elhúzta a száját. – Milyen különös keverék!

– Annaleigh régi receptje.

– Biztosan egy régi szigeti babona.

– Babona? – visszhangoztam.

Bólintott, láthatóan elkerülte a figyelmét az értetlenkedésem.

– Só. Zsálya. Együtt állítólag elkergetik a nemkívánatos lelkeket. A szellemeket – pontosított, mire a szívem fájdalmasan görcsölt odabent.

– Ó – nyögtem ki erőltetett mosollyal. Mi ez a méricskélő tekintet? Éreztem a súlyát, a vesémbe látott. – Még sosem hallottam erről.

A lelki szemeim előtt megjelent minden gyertyával teli láda, amit Annaleigh adott minden születésnapomra, minden ünnepnapra, vagy figyelmes ajándék gyanánt „csak úgy.”

Csak úgy.

Csak úgy.

Csak azért, mert tudta, miket látok.

Gerard vajon tudja?

Kifordult a hálóból, könnyed léptekkel célba vette az ajtót, arca semmit nem árult el. Szemre nem tűnt fel neki a vívódásom, kétkedésnek semmi nyoma nem látszott rajta.

– Szörnyen későre jár; nem lábatlankodom itt tovább. Még egyszer köszönöm a mai munkádat.

– Ez csak természetes – fordultam utána, sasszemmel lestem minden rezdülését.

Faarccal mosolygott, és ő is kissé törődöttnek látszott.

– Akkor szép álmokat, Verity!

14

Sötétségre riadtam. Annaleigh vékony gyertyái rég kihunytak, egyedül a megkeményedett viasz őrizte az emléküket, ami a gyertyatartóról lecsorogva bemocskolta az éjjeliszekrényt.

Az üledék alá fúrtam a körmömet, só- és zsályaszemcséket szabadítottam ki.

Kész csoda, hogy nem gyújtottam fel a házat.

Álmosan nézelődtem a hálóban, megneszeltem, hogy valami nem stimmel.

A fülemet hegyeztem, hátha elcsípek valamilyen, bármilyen visszhangot, ami felriaszthatott. Ki van zárva, hogy az éber elmém nem valami zajra lendült akcióba, hogy az álmomba mélyessze a kíméletlen karmait. A két pohár pezsgő a melegházban, hozzá Gerard döbbenetes magyarázata a nővérem gyertyáira, amitől a fejem egyszerre kóválygott és sajgott, és csak arra vágytam, hogy igyak egy pohár vizet, és visszafeküdjek.

Halk nyögéssel nyomtam fel magam a párnák meleg fészkéből, és felültem, hogy csipás szemmel sandítsak a vizestálra.

Fülsértő rikácsolás hasított a csendbe, amitől a fogamat csikorgattam.

Ledobtam minden ágyneműmet, a gázlámpások kapcsolójához tántorogtam, ami egy szisszenéssel fénybe borította a szobát. Egy pillanatra semmit sem láttam a vakító izzástól, csak a megismétlődő zajt hallottam, ami egyenesen belém hasított.

Csak nem… zokogás?

Elvergődtem a szalonig. Hűvös volt, és huzatos. Visszavonultam a hálóba, és köntöst ragadtam. Nagy nehezen megkötöttem, az ujjaimon kis híján kifogott a selyemzsineg.

Újra feltámadt a zaj.

Befogtam a fülem, de így is hallottam, sőt éreztem, beleremegtek a csontjaim, megtáncoltatta a bordáimat, és belesajdult a szegycsontom minden centije.

Nem zokogás.

Sikoly.

Miközben elhalt, megkockáztattam egy pillantást a folyosóra. Segítségért kiabáló szolgákra, dübörgő léptekre és elkínzott nyöszörgésre számítottam, bármire, ami megmagyarázhatna efféle szenvedést, de mindenhol béke honolt. És némaság.

Megismétlődött a visítás.

Ha nem csalt a fülem, a hátam mögül.

A kert.

A melegház.

Odakintről érkezett.

Kilestem az ablakon, az árnyas birtokot fürkésztem.

A sikoltozás elmélyült, éles lett, és undorító, mint amit a tulajdonosa zsigereiből marcangolnak ki. Talán állat volt, holmi balszerencsés, sarokba szorított préda?

A telihold puha fénnyel árasztotta el a kertet, fákat kontúrozott, a szobrokat övezte, felszikráztatta a kvarc járólapokat.

Ekkor megláttam.

Méretes alak iszkolt elő a fakoronák alól.

Méghozzá női, magas, mögötte hosszú szoknya uszálya. A holdfénytől különös, hátborzongató kékben ragyogott.

Hunyorogtam. Csak nem… Dauphine?

Mit keres ilyen későn odakint a kertben? Talán ő is meghallotta a ricsajt, és kiment utánajárni?

Az ablakkal küszködtem, ki akartam nyitni, hogy megkérdezzem tőle, minden rendben van-e, vagy segítségre van szüksége, de sehol egy rés. A lapokat beágyazták. Helyette az öklömmel kopogtam az üvegen, tudnia kellett, hogy nincs egyedül, és ha rajtam múlik, biztonságba vezetem.

Összerezzent a kopácsolásom zajára, és felém fordult. Egy éles fordulattal szörnyű, képtelen szögbe csavarodott a nyaka. Mintha lecsavarták volna a testéről. Aztán kitátotta a száját, és ismét sikoltott.

Az ijedtségtől olyan sietősen hátráltam el az ablaktól, hogy átbuktam egy rojtos puffon, egyenesen a padlódeszkákra, és oldalba találtam egy vitrinszekrényt.

A fájdalmas kiáltásom bezengte a helyiséget.

Fintorogva ültem fel, a tarkómat dörzsölgettem. Már éreztem a púp kezdetét, érzékenyen lüktető lúdtojásként növekedett a fejbőröm alatt. A szoba bizonytalanul hullámzott körülöttem, miközben az ablakhoz másztam.

Arra néztem ki, hogy duplán látok.

Immár két nő állt a kertben, ragyogó fehér ruhában, szemüket a kúriára vetették.

Énrám.

Két nő bámult felfelé.

Pislogtam, hátha kitisztul a világ.

Az egyik nő felsikoltott.

Aztán a másik.

Az egyik elindult, egyenesen a kert mélyébe.

A másik hátramaradt.

Mégsem kettős látás.

Lebuktam, egyenesen a fátyolfüggönyök fedezékébe, gyerekesen győzködtem magam, hogy ha nem látom őket, akkor nyilván ők sem láthatnak engem, tehát biztonságban leszek.

Mik lehettek?

Ilyen sikoly, ilyen rikoltozás nem származhat emberi torokból. Ahhoz túl éles volt, túl hangos, túl… komisz.

Megborzongtam, pedig verejtékben fürödtem. A hideg rázott, és émelyegtem, miközben eszembe jutott Rosalie és Ligeia hátborzongató menete Highmoor folyosóin, miként hallottam a hátam mögül a hangjukat, miközben a szemem láttára távolodtak.

Megkockáztattam még egy pillantást a kertre.

A nő nem maradt.

Időközben felült egy faágra, tíz lábra a földtől, a szoknyája szaténzuhatagként omlott a gallyakra. Kitárult a szája, képtelenül szélesre, tátongóra, és megismétlődött az a hang.

– Lehetetlen – motyogtam.

Hogyan mászott fel ilyen gyorsan? Hogyan adhat ki…

Újabb rikoltás.

…ilyen hangokat?

A falnak dőltem, háttal az ablaknak, a nőnek, annak a szörnyű ricsajnak, és befogtam a fülem.

Kísértet, suttogta a fejemben egy cincogó hang. Kísértetet láttál.

– Lehetetlen – visszhangoztam konok határozottsággal. – A gyertyák – motyogtam, és a mentőöv után nyúló fuldokló dacával kapaszkodtam a gondolatba. – A gyertyák távol tartják őket. Gyújts még egyet!

Mikor Hanna ezerszer gyújtott ilyet neked? – kérdezte a kétkedő hangocska. Hanna Whitten, aki immár tizenkét éve halott? Egy olyan gyertyát?

Újabb sikoly visszhangzott az éjszakában.

Miért nem hallotta senki más?

Akaratlanul is felidéztem a búcsúbeszélgetésemet Camille-lel, az emlékek úgy öntöttek el, mint fekélyes pattanást a genny.

Tudod, milyen furán festesz, amikor beszélgetsz velük? Kívülről úgy tűnik, kedélyesen elcsevegsz a nagy semmivel. Akár egy őrült, Verity, mintha teljesen elment volna az eszed.

A mindent betöltő sikoltozás visszhangjai közepette szipogtam, gyűrtem le a könnyeimet.

Kinézve kihalt folyosó fogadott.

A kúriában senki más nem hallott semmit.

Ha tényleg kísértetek, ha léteznek kísértetek, mások is látták volna őket. Mások is hallották volna őket.

De nem látták. Nem hallották.

Bennem volt a hiba.

A fejemben.

Camille jól mondta.

Megőrültem.

Drága Camille!

A szalonom padlóján kuporogva írok neked, pirkadat előtt, miközben odakint egy halott nő rikoltozza a halálsikolyát, és már tudom, hogy minden, amit mondtál nekem, igaz volt.

Bujkál bennem valami, ez a fájdalmas igazság. Úgy érzem, van egy részem – egy pótolhatatlan, létfontosságú részem –, ami tönkrement. És nem tudom, helyrejön-e valaha.

Meg akartam mutatni neked, hogy erős vagyok és megbízható. Olyan akartam lenni, mint te –a saját sorsom és végzetem ura –, de most, hogy tudom, amit tudok, egyszerűen eltévedtem.

Kérlek, küldj segítséget! Tudom, feldühítettelek, de attól még a húgod maradtam, és a kegyelmedért esedezem. Bármilyen büntetéssel állsz elő, én vállalom. Csak siess! Gyere! Kérlek!

Húgod:

Verity

15

Kopogás vert fel az álmomból. Fénysugarak hulltak az arcomra, hunyorogva védekeztem a fájdalmas pászmáktól.

– Thaumas kisasszony? Reggeli – közölte egy fojtott hang a túloldalról.

Reggeli?

Reggel.

Felvirradt.

Kibogoztam az összegabalyodott végtagjaimat, fintorogtam minden gerincroppanásra és ízületnyikorgásra. Mégis sikerült elbóbiskolnom, a függönybe gömbölyödve rejtőztem el a rettentő rémek elől, akiket előző este megidéztem. Körülöttem szétszórt papírlapok – Camille-nek szánt levelek félkész, félsikerű vázlatai – lepték a padlót.

– Jövök! – kiáltottam a lakájnak. De olyan rekedten, mint aki végigsikoltozta az előző estét.

Ez történt?

Nem.

Azt biztosan meghallja valaki, és rám néz.

Az ajtóhoz botladoztam, résnyire nyitottam, és kihunyorogtam a folyosóra.

Alex volt az. Megnyúlt a képe a gyűröttségem láttán.

– Ó, Verity, jól vagy? Gyengélkedsz?

– Én… – hebegtem, zavaromban nehezen forgott a nyelvem. – Sajnálom, azt hittem… összekevertelek egy… – Rádöbbentem, hogy tárva-nyitva a köntösöm, így sietősen magamra csavartam, de addigra már láthatott hálóingben. Ráadásul a forgolódástól kioldódott a csomó a nyakamnál, kivillant a csupasz kulcscsontom.

Azon nyomban elpirult.

– Ja, igen… viccnek szántam. Rosszul sült el – ismerte el. – Borzasztóan sajnálom. Elmúlt kilenc. Gondoltam…

Alex végignézett a folyosón, mint aki hőn vágyja, hogy jöjjön valaki, és húzza ki a csávából.

Az államig húztam a köntösöm gallérját, minden porcikám égett a szégyentől.

– Dehogy, én sajnálom. Rosszul aludtam tegnap este, és attól tartok, még nem vagyok szalonképes.

– Mit szólnál, ha hozatnék neked reggelit? – vetette fel, gondosan került a tekintetével. – Gondolhattam volna, hogy apa későig dolgoztat, és… én… intézkedek, hogy hozzanak neked valamit. Igen. – Visszafelé gurult a folyosón, majd hirtelen megtorpant. – Kávét? Kávét kérsz? Vagy teát?

Úgy ügyeskedtem az ajtórésnél, hogy csak a fejem kandikáljon ki.

– Bármelyik megfelel. Bár… kávét – döntöttem. Egy ilyen éjszaka után elkél minden segítség. – Feketén kérem. Köszönöm.

Alex egy biccentéssel elszelelt, csak úgy pörögtek a kerekei.

– Borzasztóan sajnálom – szabadkoztam újra később a szalon egyik székén ülve, miközben lesimítottam a legjobb, virágmintás ruhám szoknyarészét. Abban a reményben választottam, hogy a hímzett bokrok majd feldobnak, a fehér batiszttól pedig pirospozsgásabbnak fogok tűnni. Ráadásul minden ruhám közül egyedül ez nem volt kivágott, három gyöngygomb fogta össze a nyakszirtemen.

Alex tapintatosan várt fél órát, mielőtt visszajött. Nem sokkal később egy lakáj követte, a tálcáján kávé, pirítós, egy ínycsiklandó buggyantott tojás és színpompás gyümölcsválogatás.

– Csak magamra vethetek. Amikor nem jöttél le ma reggel, azt gondoltam… – Visszatért a vörössége. – Biztosra vettem, hogy tegnap mondtam valamit, vagy… Sajnálattal hallom, hogy kellemetlen estéd volt.

Élesen, szaggatottan felnevettem, hiszen fogalma sincs, milyen enyhén fogalmazott.

– Egyszerűen… – Elhallgattam, eszembe jutott a Camille-nek körmölt, békejobbnak szánt levelem, mielőtt álomba sírtam magam. Az a rettentő nőszemély még álmomban is folytatta a rikoltozást. – Rettenetes volt. Félre ne érts, nem miattad – tettem hozzá sietősen.

Fájt szembenézni Alexszel, hiszen már tudtam, hogy bennem van a helyrehozhatatlan hiba. Amikor megtudja – és kétségkívül nem ha, hanem amikor –, a bimbózó barátságunk keserű véget ér.

Vajon hogy fogadja majd? Azonnal hátat fordít, és hálát ad a szerencsecsillagának, hogy megóvta egy ilyen balszerencsés ismeretségtől? Vagy ezt is alulmúlja, és a szánakozástól fátyolos szemmel félti majd az őrült leányzót? Inkább a tűzhalál.

– Én sem aludtam jól – ismerte be, miután belekortyolt a saját kávéjába. – Azok az átkozott madarak a fél házat felverték.

– Madarak? – visszhangoztam, biztosra vettem, hogy rosszul hallottam.

– Rikoltoznak, mint a démonok. Biztosan hallottad őket.

– Hallottam… hallottam valamit tegnap este, de semmiképp sem lehettek madarak.

Bólintott.

– Anya pávái. Kis szörnyetegek. Mérföldekre elhallatszanak.

Rápislogtam.

Alex hitetlenkedő kuncogással rakta össze a képet.

– Ó, Verity! Ha belegondolok, mennyire megijeszthetett, hogy nem tudod, mi az…

Előrehajoltam, ezt muszáj volt még egyszer hallanom.

– Te… te is felébredtél?

– Többnyire csendben elülnek a fákon, de teliholdkor egyszerűen… Egész este rikácsolnak. Sajnálom, eszünkbe sem jutott, hogy figyelmeztessünk.

– De, amit én… azaz azt hittem… – Lenyeltem a folytatást, nehogy szóba hozzam a birtokot járó fehér ruhás asszonyokat. – Jól hallottam, elülnek a fákon?

– Fehérek! – kiáltottam az oldalkertbe lépve.

Két páva masírozott előttünk a gyepen, hat láb hosszú, pettyes tolluszályt húzva maguk után.

– Anya ragaszkodik hozzá – magyarázta Alex.

– Albínó pávák – motyogtam lenyűgözve.

Igen. Sötétben, holdfényben könnyűszerrel nőknek nézhettem őket. Elképesztően nagyra nőttek, a derekam fölé értek. A tollaik pedig… egy selyemszövet légiességével suhantak utánuk.

– Nem albínók – helyesbített. – Igazából egy kék alfajhoz tartoznak, de egy mutációtól kifakultak a tollaik. Látod a szemüket? Kék, nem piros. Az egész csapatunk leucisztikus fehérekből áll. Bár megesik, hogy az ivarérett csibék tollain kék vagy zöld foltok jelennek meg. Ez a részleges albinizmus.

– Velük mi lesz? – kérdeztem a kertet fürkészve, hátha elcsípek egy ilyen különleges madarat.

– Megesszük őket – vágta rá Alex pléhpofával.

Vártam a tréfát követő nevetést.

Hiába.

Nyeltem egyet.

– Tehát… a tegnap esti zajok… ők voltak?

Bólintott, mire az egyik hím, mint aki jelre várt, hátracsapta a fejét, és torokhangú rikoltást hallatott. Mire azon nyomban felállt a karomon a szőr.

Amit röpke, megkönnyebbült nevetés követett.

– Van fogalmad róla, mekkora kő esett le a szívemről?

– Tényleg? – kérdezte a fülét befogó Alex.

– Annyi rémséget elképzeltem tegnap este. Azt hittem… – Röpke habozás után kiböktem, készen álltam szavakba önteni a félelmeimet. – Azt hittem, elment az eszem.

– Mint bárki, aki fél éjszakán át ezt hallgatja – biztosított, miközben a másik páva felelt az elsőnek. Aztán harcra készen megrázta magát, és lenyűgöző legyezővé terítette szét a hosszú uszályát. A tollai végéről élettelen, rémálomba illő, krémszínű szemek bámultak rám.

Elnéztem a pávák párbaját, fejben már össze is gyűrtem a Camille-nek körmölt levelemet.

– Csodás reggelünk van – jegyezte meg Alex az amúgy makulátlan eget megtörő pehelyfelhőcsíkra pillantva. – Tegyünk egy kört a ház körül, mielőtt hozzálátunk a munkához?

– Persze – helyeseltem, a nyomába eredtem.

Befordultunk egy sarkon, egyenesen a ház túlsó végéhez.

Újabb kert köszöntött minket, tele rózsaszín és sárga bimbókkal. Méhek és kolibrik cikáztak a korai napfényben.

– Az micsoda? – kérdeztem a területet körülvevő alacsony sövényen túlra hunyorogva.

Alex a jelzett irányba pillantott.

– Ja, az? – Egy székfordulattal elindult a különös alakzatok felé vezető ösvényen.

A kerten túli mezőn gondosan lekerekített, gaz lepte földhányások sorakoztak. Akadt köztük hosszúkás, többlépésnyi, de szakaszokra osztott is. Bár hiába kerestem egyértelmű mintát, az világos volt, hogy a hantoknak céljuk volt, mielőtt hátrahagyták és elfelejtették őket.

– Egy tőrőlmetszett apa-ötlet. – Alexnek láthatóan nem tűnt fel a saját vicce.

– Mi akart lenni?

– Rózsakert. Apa rózsákból akart növénylabirintust. A halmokat állítólag alapozásnak szánta. Mit tudom én – felelte röpke vállrándítással.

– Mesés terv – mondtam, miközben elképzeltem, milyen kép élhetett Gerard fejében.

– Csak éppen sok hűhó semmiért. A talaj sosem akart összeállni. Túl sok nap, nem elég árnyék. – Alex a fejét csóválta. – Ez az egyetlen, amivel hiába próbálkozik, aztán idővel mindig megjelenik egy új földkupac, ő pedig elkezd azzal dobálózni, hogy most aztán tényleg meglesz az útvesztő.

Odaléptem a hozzánk legközelebbi hanthoz, aztán megkerültem az egész kupacot.

– Elég baljós, nem gondolod? Természetes buckának nem elég lapos, rendes dombnak túl alacsony.

Alex tolatni kezdett a székével az ösvényen, pontot téve az expedíció végére.

– A hálószobaablakom erre a kertre néz – jegyezte meg a kúriára mutatva. – Gyerekkoromban rémálmok gyötörtek tőle.

Egy pillantással elbúcsúztam a halmoktól, és követtem.

– Rémálmok?

– Ó, igen – nevetett. – Anya hiába dugott ágyba, gyakran késő éjszakáig olvastam rémmeséket gyertyafénynél. Mindig elszaladt a ló a képzeletemmel.

– Miről álmodtál?

– Arról, hogy a halmok tele vannak csontokkal – felelte, huncut vigyort villantott. – Arról, hogy kicsíráznak a fekete földből, és úgy nőnek, mint apa áhított rózsái. – Felemelte a kezét, és görcsös csomóba fonta az ujjait.

– Felkavaró gondolat – motyogtam. A reggeli meleg dacára libabőr lepte a karomat.

– Kisfiúként tele voltam velük – helyeselt, kibogozta az ujjait, majd továbbgurult a ház felé.

Hatalmas fehér alak suhant le a lombkoronából, hogy előttünk érjen földet. A páva kihúzta magát, félrecsapta a fejét, és elnyújtott rikoltást hallatott.

– Leucisztikus – kóstolgattam újra a szót az állványom fedezékében, miközben a körvonalakat vázoltam a próbafestményhez. Miután a durcás páva kikergetett minket a kertből, behúzódtunk egy kicsi könyvtárba az emeleten, hogy munkához lássunk.

– Leucisztikus – ismételte Alexander, elnyújtva a középső szótagot.

– Leucisssssssztikus.

– Jobb.

– Milyen furcsa! – Félretettem a ceruzámat, és előhúztam az egyik fapalettámat.

– A szó? – kérdezte a fiú, és a csuklóját feszegetve előrenyújtotta a karját.

– A jelenség. Kéknek szánt fehér madarak… vagy fehérré vált kék madarak?

– Valahol mindkettő.

Különböző színeket nyomtam a paletta közepére. A keverékükből jön majd létre az Alex bőréhez illő meleg árnyalat.

– Miért fehér? Nem a kéket tartják káprázatosnak?

– Anyának kis korában volt egy leucisztikusa. Az volt a kedvenc kisállata. Amikor Chauntilalie úrnője lett, úgy gondolta, a birtok tökéletes ékei lehetnének. Apa belement. Éveken át csiszolgatták a csapatot. Csak azok a példányok érhették el a teljes ivarérettséget, amikben megjelent a mutáció.

Hozzáláttam a színkeveréshez.

– Más szóval piedesztálra emeltek egy egész… vérvonalat – hebegtem az egyelőre ismeretlen szavakat és fogalmakat – dekoráció gyanánt?

Alex arca megrezzent, egyetlen megvető fintorba sűrítette a véleményét az egész eljárásról.

– Pontosan. Érted már, miért ragaszkodom a mézvirághoz címernövény gyanánt?

– Értem.

Értettem is.

Ha valaha kénytelen lennék letenni a garast az ügyben, biztosan Alex pártját fognám. Elrettentett a gondolat, hogy annyi csodás foltos madarat feláldozzanak csupán a Laurent-birtok egységes stílusáért. Kivertem a fejemből a véres látomást.

– Azt hiszem, hozzáláthatunk. Az arcoddal kezdem, szóval miután elkaptam a megfelelő testtartást, sokat segítene, ha minél mozdulatlanabb maradnál.

– Egy szót se?

– Egy-kettő belefér, de a lehető legpontosabban kell tartanod a pózt. – Megfelelő ecsetet keresve túrtam a készletembe. – Nem kínzásnak szánom. Ha úgy érzed, egyszerűen muszáj – „felállnod”, javasoltam volna szokás szerint, de időben észbe kaptam – fészkelődnöd, innod, vagy bármi mást, szünetet tarthatunk. Mindig igyekszem észben tartani, hogy egy hús-vér embert vetek vászonra, de ha magával ragad a pillanat, és emlékeztetni kellene rá… emlékeztess!

– Ígérem – mosolygott. – Hogyan fogjunk hozzá?

Frederick kivette Alexet a tolószékből, és leültette a steppelt kanapé olajzöld bársonykárpitjára.

– Hogyan érzed magad a legtermészetesebben? – kérdeztem, szakértő szemmel méricskéltem.

Kinyújtózott, pózokkal kísérletezett; az egyik tenyerébe hajtotta az arcát, szertartásos és nyílegyenes tartással ült a kanapé szélén, a párnákra dőlt, egyik karját a támlára terítve.

Egyik sem stimmelt igazán.

– Tegyünk egy próbát az utóbbival – vetettem fel kétkedve, a legkevésbé sem repestem érte, de kezdetnek megteszi. Később úgyis egy réteg alapozót kenek majd a vászonra, hogy eltakarja az előtanulmányt.

– Egy árnyalatnyit jobbra döntenéd a fejed? Neked jobbra – helyesbítettem, amikor rossz irányt választott. – És vissza? Túl sok… – A kezem fáradhatatlanul táncolt. – Megengeded, hogy én igazítsalak? – kérdeztem.

– Ezer örömmel. Elég nevetségesen érzem magam – vallotta be, a homloka a kelleténél messzebb dőlt a súlypontjától.

– Az látszik – húztam az agyát.

Megtorpantam, mielőtt az arcához értem. Tucatszám festettem már portrékat, megtöltöttem Highmoor termeit a nővéreimmel és az unokahúgaimmal, a kis Artie-val és Williammel. Rábeszéltem a szobalányokat és a lakájokat, hogy üljenek le elém, ha van egy szabad percük, lopva elcsíptem a dokkon ülő, kapásra váró halászokat.

De még sosem festettem Alexhez fogható megismételhetetlen szépséget. Aki a kortársam. Aki mágnesként vonzott magához. Egy érintés, hogy a bőrén táncoló ujjbegyeimmel a megfelelő irányba fordítsam…

Olyan érzékinek tűnt.

Élesen felszisszent, amikor végre összeszedtem a bátorságomat, megfogtam az arcát, és megigazítottam a fejtartását.

– Hideg a kezed.

– Bocsánat.

Összedörzsöltem, mielőtt folytattam. Nem vártam, hogy a bőre ilyen puha lesz, ilyen frissen borotvált, borostának semmi nyoma. Ujjheggyel megnyomtam az állkapcsát, hogy kissé jobbra fordítsam a fejét. Utáltam az egyenesen előre meredő képmásokat. A félprofil mindig érdekesebb, figyelemfelkeltőbb. Ráveszi a közönséget, hogy maradjon, és derítsen fényt az alany titkaira.

– Valahogy így.

Megérintettem az állát, a hüvelykem alig egy hajszálra az ajkától, gyengéden igazgattam. Közben megérintette az arcához simuló kezemet, és a tenyerembe simult, amitől leírhatatlan borzongás futott végig a hátamon.

– Ilyennek képzelem a tenger illatát – dünnyögte.

– A krémem – magyaráztam a Highmoorból elhozott kicsiny tégelyre gondolva. A Salten partján termesztett hínár hosszú szárából készült. Félszegen elhúzódtam. – Túl erős?

Lassan a kezébe vette az enyémet, a csuklómhoz szorította az orrát, és nagy levegőt vett.

– A legkevésbé sem. Maga a finomság. Maga a puhaság. Maga Verity.

– Ó!

Csak ennyit tudtam kinyögni, miközben elszorult a torkom, a zsigereim hirtelen ismeretlen vággyal eltelve ficánkoltak.

Nem.

Ennél többről volt szó, szögeztem le, melegségszikrák járták be a testemet.

Nem puszta vágy volt ez.

Hanem sajgás, szükség.

Sóvárgás.

Még sosem éreztem ehhez foghatót. Egyszerűen letarolt, akár egy partfalról aláhulló szikla. Sosem hittem volna, hogy képes vagyok efféle érzésekre. Highmoorban nem akadt senki – sem fiú, sem lány –, aki ilyen tüzes tombolást lobbantott volna bennem.

Az ajka közel volt, bizsergetően közel, és elöntött az ellenállhatatlan inger, hogy lehajoljak, és rátapadjak a sajátommal. Elképzeltem a cirógató táncukat, ahogy bejárnak minden szegletet, az övé résnyire nyílik, én pedig a telt ívét harapdálom…

Mire valóra válthattam volna ezeket a vad gondolatokat, kihúztam magam, és elhúzódtam.

– Még kiszárad a festék…

Visszaültem a sámlimra, izzó arcomat legyezgettem a vászon rejtekében.

– Ez megfelel? – kérdezte, mire megkockáztattam egy pillantást az állvány mögül. Visszatért a pózhoz, amibe eredetileg állítottam.

– Tökéletes vagy – bukott ki belőlem gondolkodás nélkül. – A póz. A póz. A póz tökéletes – helyesbítettem, de a mosolya kaján vigyorrá mélyült.

– Akkor lássunk hozzá, rendben?

Drága Annaleigh!

Borzasztóan köszönöm a leveledet és a gyertyás ládát. Majdnem mindennap elfogyasztok egyet. Értesíteni akartalak, hogy biztonságban és jól vagyok. Remekül halad a megbízás, ami idehívott, és… én… azt hiszem, Chauntilalie örököse holmi udvarlást vehetett a fejébe…

Feltűnt, hogy három ponttal zártam a mondatot? Ez nem kijelentés volt, de kérdés sem, mert még bennem is maradtak kétségek. Bevallom, egyelőre sötétben tapogatózom.

Iszonyúan hízelgő, és azt hiszem, én is kezdek gyengéd érzelmeket táplálni iránta – hiszen iszonyúan okos, vicces és nagyon-nagyon jóképű.

De…

(Már megint azok a fránya írásjelek!)

Nekem még új az efféle figyelem. A gyanú, hogy érdeklődik irántam, különös, mámorító érzés. Beleszerethet valaki a szerelem gondolatába? Már sejtem, honnan a közmondásos rózsaszín köd.

Bár itt lennél! Bár elvonulhatnánk a szobámba, hogy nyíltan beszéljünk a dologról! Hiányoznak a bölcs tanácsaid. Hiányoznak a nővéreim.

Felteszem, rosszul sült el a beszélgetésed Camille-lel. Bármennyire fájt, azért írtam neki, hogy biztosítsam, épségben megérkeztem, de azóta sem hallottam felőle. Legszívesebben bebeszélném magamnak, hogy a nagy távolság miatt késik a posta, de a te leveled villámgyorsan megérkezett. Azt hiszem, bizonyos bajokra nincs orvosság.

Írj mielőbb! A festmény még eltart néhány hétig. Csókolom Ceciliát.

Végtelen szeretettel:

Verity

16

A késő délután a szobámban talált, a kicsiny íróasztalomnál. Egy tintatartó, egy toll és egy boríték hevert előttem. Jádezöld tintavonással fejeztem be Annaleigh címét.

– Verity?

Dauphine kukkantott be a folyosóról, nem akart bejönni az engedélyem nélkül. Aznap bonyolult égkék brokátredőkbe bújt. Hajfürtjeit vakítóan csillogó pávaszemes fésű fogta hátra, fel is ötlött bennem, hogy talán az egyik halálra ítélt részleges albínó maradványa.

– Szabad! – üdvözöltem, felálltam a székből. – Éppen megírtam a nővéremnek, hogy rendben megérkeztem. – A borítékba tömtem a levelet, nehogy Dauphine kiszúrja a fiával kapcsolatos ábrándjaimat.

– Szívesen átveszem – ajánlkozott, és maga felé húzta a borítékot az asztallapon.

– Ó, még nem pecsételtem le – szabadkoztam, de könnyed mosollyal belém fojtotta a szót.

– Ugyan már! Majd Bastian elintézi, mielőtt beviszi a városba a többi küldeménnyel együtt.

Mire tiltakozhattam volna, a levél eltűnt a szoknyája mélyén.

– Hiányoltunk tegnap este. És ma reggel – tette hozzá aggodalmas homlokráncolással. – Alexander említette, hogy megijesztettek a pávák. Rettenetesen sajnálom, hogy nem szóltam róluk. Remélem, nem volt túl szörnyű az éjszakád.

Tudtam, hogy feloldozást szeretne.

– Nem tesz semmit.

– És… arra gondoltam, meghívnálak holnap a városba. Keményen dolgoztál a portréval és Gerard gügye virágaival, igazán kijár a lazítás. Esetleg elmehetnénk ebédelni, és benéznénk néhány üzletbe. Reggeli után indulhatnánk.

– Ez igazán… – Elhallgattam, nem találtam szavakat. Kétségkívül váratlanul ért. Hiszen még alig értem ide, Dauphine-tól pedig azt vártam, hogy a megbízás dolgában nem tűr halogatást.

– Ó, kérlek, mondj igent! – folytatta, mint aki meg sem hallotta a habozásomat. – Kész rabság, hogy két dolog vesz körül, férfiak és… Marguerite. – Sejtelmes, huncut mosolyt vetett rám. – Minden új arcnak örülök.

Röpke szünet után bólintottam.

– Ezer örömmel, Dauphine. Köszönöm.

Elmosolyodott, amitől derű költözött a szobába.

– Ó, alig várom! Értesítem a kocsist. Mesélj, hogy alakul a festmény?

– Azt hiszem, szépen. Ma reggel belevágtam az első tanulmányba, hogy ráérezzek a pózra. De az ideális helyet is meg kell még találnunk.

Dauphine bólintott.

– Alexander említette, mennyire élvezi a társaságodat.

Eszembe jutott a csuklómra fonódó marka, mire fülig pirultam.

– Keresve sem találhatnék csodásabb alanyt.

A bal keze gyűrűit csavargatta, az ékkövek még a késő délutáni fényben is sziporkáztak.

– Páratlan fiú. Neki is elkélt már egy új ismerős. Attól tartok, ritka madár errefelé a társaság. Pláne a magadfajta ifjú hölgyeké.

– Ritka? – hüledeztem. – Azt hinné az ember…

Dauphine megrázta a fejét, mire a fülbevalói – hatalmas smaragdgömbök – előre-hátra himbálóztak.

– Alexander gondosan megválogatja, kit enged be az életébe. Borzasztóan magányos volt a gyerekkora. A balesete után a széltől is óvtam, nehogy újabb katasztrófa érje. Talán egy kicsit túllőttem a célon.

– Ismerős érzés az elszigetelt gyermekkor.

– Meghiszem azt – közölte. – Hiszen Highmoor az egyetlen birtok a szigeteden, ugye?

– Háromórás hajóút választja el a közvetlen szomszédoktól. Jó időben – tettem hozzá.

Aggodalom árkolta a homlokát.

– Akkor rengeteg lehet a közös téma. Nemsokára biztosan elválaszthatatlanok lesztek.

– Azt… nagyon remélem.

Dauphine elmosolyodott.

– Akárcsak én.

– Az a kék árnyalat nem illik kegyedhez – szögezte le a boltossegéd, és kikapta a kezemből a szövetmintát.

– De mindig is szerettem…

– Nem, nem. Túlságosan üti kegyed bőrszínét. Látja?

Ismét felemelte a szatént, majd egy aranyhattyúkkal és aranyozott sziromesővel övezett tükör felé mutatott. A fintora megtestesült borzalom.

– Szerintem egész szemrevaló.

Az ifjú nő a fejét rázva tüntette el a szövetet, mintha azt hinné, hogy visszaszerzem, ha addig élek is.

Dauphine együttérző mosolyt vetett rám. A boltos heverője ki sem látszott a ruhatervek alól.

– Az ilyesmit mindig így túllihegik? – suttogtam, nehogy a boltossegéd meghalljon.

– Csak akkor, ha valaki ellent merészel mondani nekik – motyogta derűs kuncogással. – Attól a kéktől tényleg vérszegénynek tűntél.

– Erre semmi szükség – közöltem, leléptem a pódiumról. – Nem kell új ruha. Pláne nem olyan puccos, mint ezek. – Helyet foglaltam a heverő túlvégén, és átfutottam a szétszórt terveket.

Mind kész giccsrobbanás – feltupírozott és életveszélyesen hosszú szegéllyel megspékelt szoknyák, olyan szögletes szabású vállak, hogy a viselőjük nő helyett inkább tűnik hüllőnek, a flitterektől és divatékszerektől roskadozó fűzőkről nem is beszélve.

– A nőknek mindig elkél az új ruha – makacskodott Dauphine. – Ez a kedvenc szalonom Bloemben, és szeretném, ha vinnél innen egy kis emléket. – Felsóhajtott, mintha a szíve szakadna a gondolatba. – Mi a következő állomás, miután befejezed a portrét?

Igazából még nem töprengtem a Laurent-megbízatás utáni életen. Kétesélyes, hogy Camille tárt karokkal vár vissza Highmoorba, arról nem is beszélve, én milyen szívesen térnék vissza oda.

De nem volt más megoldás. Mercy szobák végtelen sorát mondhatta a magáénak a palotában, de csakis a király jóvoltából. Az otthona nem volt a sajátja, hogy szükség esetén minden jöttment rokont befogadhasson. Bentlakásos nevelőnőként Honor hasonló cipőben járt, Annaleigh és Cassius heszperoszi kunyhójában pedig a kólikás babájuk érkezése előtt is alig volt hely.

Magamban összeszámoltam a Chauntilalie-ben hagyott útitáskámban rejtőző kevéske florettemet.

– Mindnyájunknak nagyon fogsz hiányozni – tette hozzá, amikor világossá vált, hogy tőlem hiába vár választ.

– Az érzés kölcsönös.

– De talán… – Merengő szünet, majd fejrázás, mintha magát korholná.

– Mi az?

– Egy anya ostoba ábrándja, semmi több.

Eszembe jutott Camille véleménye Dauphine leveléről, amikor azt hitte, Mercyt akarja meghívni magukhoz, hogy összeboronálja vele Alexet.

Okkal hittem, hogy egy Alex-féle vonzó és bűbájos fiatalembernek minden ujjára jut eladósorban levő lány, de Dauphine említette a bogarait és a zárkózottságát.

Talán Camille fején találta a szöget.

Talán a Laurent család tényleg mátkát keres a fiuknak.

Nem elleneztem az elrendezett nászokat. A házasságok – pláne nemesi családok között – szinte kivétel nélkül gondos szülői tervezés eredményei. Az árvaságom még nem ok arra, hogy a jövőmet ne lehessen hajszálpontosan megtervezni…

– Köztünk vagy még, kedves? – szólongatott Dauphine, félbeszakítva az elmémben és a szívemben dúló csatát. – Minden rendben?

Ráharaptam a nyelvem hegyére, ahogy megsejtettem a rám váró pillanat súlyát. Ha hallgatok, és hagyom, hogy rám erőltesse azt a puccos ruhát, Highmoorba visszaküldve csak a port fogná egy gardróbban, és kétségkívül soha többé nem látná a napvilágot. Ha visszatérek, Camille árgus szemmel figyelne, míg világ a világ.

Ha visszatérek…

És mi lesz, ha mégsem? Volt egy kevés – tényleg nagyon kevés – megtakarított pénzem, ráadásul Laurent-ék is megfizetnének Alexander kész portréjáért. Azzal ellennék egy darabig… de hol? Mi végre? Mire vágytam a szívem mélyén?

Festeni.

Kalandozni.

És igen, akár azt is, hogy megoszthassam valakivel.

Idővel.

Alex pedig kedves volt. Okos. Tapintatosan és tisztelettel bánt velem. Meghallgatott és megnevettetett. Idővel herceg lesz. Hercegné lehetek. Akárcsak Camille. Semmi kétség, teljes és boldog élet várna rám.

Összeszorítottam az ajkamat, a ruhaterveket lapozgattam, készen álltam hurokba dugni a fejemet.

– Csak… most döbbentem rá, hogy milyen iszonyúan hiányzik majd ez az egész. Tudom, alig néhány napja érkeztem, de ennyi is elég volt ahhoz, hogy beleszeressek Bloembe. Nehéz lesz hátrahagyni.

Rásandítottam, hogy lássam, mit szól az alakításomhoz, de abban a pillanatban tért vissza a boltossegéd, méghozzá egy ölnyi levendula-, barack- és aranyszínű tüllanyaggal. Dauphine számára újra csak a vázlatok léteztek, töprengve dünnyögött az egyik ruhadarab derékbőségéről.

De közben elcsíptem, ahogy a szája sarka apró, lopott mosolyra görbül.

17

– Ezeket neked hoztam – közölte Gerard, egy szó nélkül lépett be a dolgozószobába, hogy egy halom könyvet zúdítson az állványomtól balra álló asztalkára.

– A titkok kulcsa – motyogtam, kicsavart nyakkal olvastam a gerinceket. – Leckék a növényi nyelv titkos világából. A kötészet művészete.

Helyeslően bólogatott.

– Dauphine említette, hogy végül úgy döntöttél, itt fested meg Alexander portréját – intett a szobára. – Arra gondoltam, feldobhatnád a kép előterét egy csokorral. Ugyan az örökségébe nincs beleszólásom, de az elődjeire attól még emlékeztethetem.

– Értem. Konkrét virágokra gondolt?

– Tessék – nyomott a kezembe egy listát.

Amit bólogatva átolvastam, noha fogalmam sem volt a mögöttes üzenetről. A könyvtoronyra sandítottam. Sűrű délelőttöm lesz.

– Akad köztük néhány… sőt igazából rengeteg, amit nem ismerek. A melegházban láthatnék mintapéldányokat?

– Mindből akad, kivéve a Fragraria vescát. Akkor azt egyelőre lehúzhatod. Kell még neki néhány hét – közölte, majd azzal a lendülettel kikapta a ceruzámat a kezemből, és saját kezűleg satírozta át.

– Apa… – Alex a küszöbön állt meg, összehúzta a szemét, mielőtt begördült a dolgozószobába. – Meglep, hogy itt látlak. Nézni szeretnéd Verity munkáját? Hogy biztosan megfeleljen az igényeidnek?

A nevezett hümmögve nézett szét a helyiségben, sorra véve a változtatásaimat – áttetettem az íróasztalt, hogy a képben maradhasson, de Alexander is a legjobb fényt kapja, a háttérbe elismert könyveket, továbbá Arina lángoló szívének szobrocskáját és Chauntilalie bekeretezett képmását rendeztem.

Alexander pedig mindennek a közepén helyezkedett el, pontosan ott, amiben a legutóbbi alkalom végén megállapodtunk.

– Ugye nem maradsz a székben? – kérdezte Gerard, és mellém hajolt, hogy az én szememmel is láthassa az összhatást. Aztán otthagyott, hogy az egyik szobrot babrálja.

Alexet nem sikerült meghatnia.

– Van jobb ötleted?

Gerard kioldotta egy függöny zsinegét, és a szemnek kellemesebb szögbe rendezte a hullámokat, pedig már felvázoltam a körvonalát a vászonra.

– Tucatnyi szék közül válogathatnál. Tényleg azt akarod, hogy abban a régi rattanvacakban emlékezzen rád az örökkévalóság?

– Te talán nem?

– Hát… nem – ismerte el Gerard, végre a fiához fordult. Lesepert egy porszemcsét Alex válláról, tényleg nem bírt magával. – Te… sokkal több vagy annál a széknél, Alexander. Mi szükség rá?

– Hozzám tartozik, apa. És ezen az sem segít, ha átfesteted plüssfotellé. Csak kényelmetlenebb lenne.

– De tényleg azt akarod, hogy a majdani Laurent-ok úgy emlékezzenek rád, mint egy… – Gerard lenyelte a folytatást.

– Kriplire? – kérdezte Alexander kihívóan. – Fogyatékosra? Bénára?

Az apja szemöldöke összeszaladt, mintha kín gyötörné. Látványosan ökölbe szorította a kezét.

– A… bemocskolt tökélyre.

Hosszú, kényelmetlen pillanaton osztoztak.

– Ha tökélyre vágysz, akkor talán festesd át Verityvel azt a nagy, randa orrodat.

Hevesen felszisszentem. Gerard hitetlenkedve bámult le a fiára, én pedig felkészültem az elkerülhetetlen kitörésre.

Helyette hahotázott.

Méghozzá olyan heves kacagással, hogy ha nem szorítja a kezét a hasára, biztosan kétrét görnyed.

– Mondasz valamit, mondasz valamit. – Gerard a szeme sarkát törölgette, és helyeslően kurjantva hátba vágta a fiát. – Azt hiszem, eleget lábatlankodtam – intett a vászonra.

– Nem szeretne maradni? – vetettem fel, amivel mindkettejüket megleptem, de nem hagyhattam, hogy pocsékba menjen a váratlan és felhőtlen pillanat. – Ma vázolom az alapokat, hogy holnap hozzáláthassunk a festésnek.

Gerard csak legyintett a javaslatomra.

– Nem, nem, halaszthatatlan munkám van.

– A constance-ok? – kérdeztem.

Egy hete ismerkedtem meg a lila virágokkal. Én azon ügyködtem, hogy előkészítsem Alexander portréját, Gerard pedig ki sem látszott a babramunkákból, étkezéseket hagyott ki, éjt nappallá téve dolgozott, a melegház még akkor is máglyaként ragyogott, amikor én lefekvéskor már a gyertyáimat oltogattam.

A tekintete előbb Alexre, majd ugyanolyan gyorsan másfelé villant.

– Nem, nem. Mások. Más virágok. De látnod kell őket. Még több kivirult, lehetnek úgy ekkorák… – emelte fel az ökölbe szorított kezét. – Nézd át a listámat és a könyveket, aztán keress fel! Valamelyik melegházban mindig megtalálsz. – Gerard szórakozottan bólintott, aztán távozott, a léptei jóval az indulása után is a folyosón visszhangoztak.

– Női nevet adott a lila virágának? – kérdezte Alexander, amikor biztos lehetett abban, hogy Gerard tisztes távra, hallótávolságon kívül jár.

– Először. Callistephus constancensia – feleltem, csak remélhettem, hogy pontosan idéztem fel a nevet, amit Gerard a hajtásokra aggatott. – De utána azt mondta, hogy még meggondolhatja magát.

Erre neheztelő szippantás volt a felelet.

– Ha nem lenne…

– Állítólag a nő segített neki. Kiről beszélt? Egy asszisztensről? Egy kertészről?

Alex hosszan felsóhajtott.

– Előbb vagy utóbb úgyis feltűnne. Apa… – A mennyezetre emelt tekintettel kereste a legillőbb kifejezést. – Apa olyan ember, akinek… kielégíthetetlen az étvágya.

A szeme visszatért rám, méghozzá olyan fagyosan, hogy semmi kétség, Alex nem arra célzott, mennyire rajong Gerard a hosszú, éjbe nyúló vacsorákért.

– Ó – motyogtam, elöntött a vörösség.

– Kis koromban nemigen állt össze a kép. Sosem értettem, ki az a rengeteg nő. Felbukkantak, aztán nyomuk veszett… Gyorsan végez velük, mindig az újdonságot hajszolja.

– Szegény Dauphine. – A szívem szakadt érte. – Szerinted tudja?

Alex komor képet vágott.

– Azt hiszem, anya azért temetkezik a saját időtöltéseibe, a társasági életbe és a vásárolgatásba, hogy minél kevesebbet őrlődjön rajta. De biztosan gyötri. Sőt, tudom – tette hozzá. – Szóval, ez a Constance… – Eltöprengett, majd vállat vont. – Fogalmam sincs, kicsoda, de van egy tippem, milyen segítséget nyújtott neki.

Fészkelődtem. Mit mondhatnék erre?

– Egy listát is említett – jegyezte meg Alex hirtelen témát váltva, majd rátehénkedett az íróasztalra, hogy visszafordítsa a szobrot. – Miféle listát?

Felálltam, hogy visszakössem a függönyzsinórt, és odanyújtottam a papírszeletet.

– Ó, apa…

– Mi az? Mit jelentenek?

Összegyűrte a listát, majd a papírkosárba hajította.

– Csak azt, hogy kutyából biztosan nem lesz szalonna. Hozzáfestetne egy csokrot? – tippelt a munkaasztalomra tornyozott könyvek láttán. Bólintottam, mire felvette őket. – Hagyd csak! Ez nem az ő képmása.

– Várj… – szóltam közbe, visszamartam a köteget. – Igazából szívesen átfutnám őket. A virágok jelentése… Szeretnék többet tudni.

Alex megadta magát, elengedte őket.

– Ahogy óhajtod.

Felcsaptam az elsőt, futólag átpörgettem, megbabonáztak a növénytani ábrák és a különféle virágok töméntelen jelentése. – Talán még ma csinálok is neked egy csokrot. Legyen benne mondjuk… – Átpörgettem egy másik oldalra, hátha találok valami odaillőt. Ami feléleszti a mosolyát. – Egy rózsa.

A nevetéstől derűs ráncok övezték a szemét.

– Micsoda közhely!

– Most beszéltem először virágul! – kiáltottam megjátszott méltatlankodással.

– Akkor alaposan fontold meg a színt! Mit választasz?

Végigfutottam a meglepően hosszú bejegyzést.

– Legyen, mondjuk, hajnalpiros! – Folytattam az olvasást. – Egy tüske nélküli hajnalpiros rózsa. – Felpillantottam, reméltem, telibe találtam. Azzal szokás kifejezni a bimbózó, tiszta szívvel kínált, viszonzásra váró vonzalmat.

Ezen eltöprengett, miközben a modellt ülésre készülve fészkelődött ültében.

– Megtisztelnél egy ilyen ajándékkal.

Felvettem egy ceruzát, és szétnéztem az állványon.

– Viszonoznád valamivel?

Alexander tökéletes mosolyra húzta az ajkát, mire hozzáláttam, hogy vászonra vigyem.

– Ó, Verity, türelem, és meglátod!

18

– Mit keresünk errefelé? – kérdeztem, miközben magunk mögött hagytuk a kertet, és egy deszka fedte ösvényt követve elértük Chauntilalie közeli erdejét.

Az erdő kifejezés talán túlzás. Az aljnövényzetet láthatóan féltőn gondozták – gondosan megmetszettek minden rekettyét és indát, amitől többnyire lépni sem lehetett az erdőkben, hogy Alex székével is járható legyen a csapás. De a mord, elvadult fáknak hála megvolt a felelőtlen kaland illúziója.

Többnyire a szabadban ebédeltünk. Alexander szívesen dicsekedett a végtelen birtok titkos kincseivel, a piknikek pedig kellemes változatosságot jelentettek a hosszú délelőtti foglalkozásaink után.

– Láttad a Vadfalat, mikor a városba értél? – kérdezte Alex, a széke kerekei lelkesen zörömböltek a deszkajárdán. Bólintottam. – Kevesen tudják, hogy van egy maroknyi szobor, amit a falhoz készítettek, de végül kimaradtak. Túl ijesztőnek tartották őket. Állítólag még a szobrászok gyerekei is elsírták magukat, amikor meglátták a szüleik munkáját. A dédapám Chauntilalie-be hozatta őket.

– Mi sem természetesebb – nevettem. – Te pedig éppen ide, ilyen lidércekhez viszel piknikezni?

– Inkább választod anyámat és a társasági villásreggelijét? Mert még biztosan visszaérnénk. – Felkacsintott rám. – A helyedben felkészülnék – folytatta, ahogy a járda elkanyarodott. – Meglepetésnek szánták őket, és az első elég döbbenetes.

A látványra még a figyelmeztetése sem készíthetett fel.

A szobrot egy fűzfaóriáshoz erősítették. Önkéntelenül is felfelé indult a tekintetem, arra számítottam, hogy a lelógó ágak ringó koronájának csodája fogad.

Nem egy szörny, ami fejjel előre mászott lefelé a törzsön. Képtelen szögben kicsavart nyakkal vizslatta a kert lakóit.

Vicsorra húzta a döbbenetesen széles száját, görbe agyarak íveltek az alsó és felső ínyéből.

– Miért alkotna bárki ilyesmit? – kérdeztem, hogy leplezzem a hüledezésemet.

– A Vadfal építése idején Bloemet aprócska, jelentéktelen tartománynak tartották. Mindenki a szirmok népén köszörülte a nyelvét, amiért a szerelmet és a szépséget imádták, amikor az egész világ szűkölködött. A Vadfallal azt akarták bizonyítani, hogy a művészet is szolgálhat célt, és a szépségben is rejlik erő. – Eltolta magát a fűz mellett. – Mindjárt láthatod az egyik kedvencemet.

– Mi az? – kérdeztem, amikor felbukkant előttünk a böhöm óriás.

Nem egészen medve, nem egészen béka, de elég hatalmas ahhoz, hogy eltakarja a kert maradékát. Szögletes pofájából golyószemek duzzadoztak. Széles, iromba lába úszóhártyás lábfejben végződött.

– Brutusnak neveztem el – közölte Alex mosolyogva. – Kisfiú koromban állandóan itt lebzseltem, hogy felolvassak neki. Anya meg teát küldött.

Önkéntelenül elmosolyodtam, miközben elképzeltem, ahogy a szörny mancsai között kuporog, és koccint a fenevad különös lábujjával.

– Az biztos, hogy jobb társaságnak tűnik az előzőnél. Szia, Brutus! – köszöntem a szobornak. Kvarcszeme kacsintani látszott.

– Kár, hogy nem hoztad a vázlatfüzetedet.

– Igaz. Hol lássunk hozzá? – A vesszőkosár az egyik karomon lógott. Raphaelnek hála volt súlya; vastag sonkaszeletekkel és sós vajjal megspékelt szendvicsek, egy limonádéval teli zárt kancsó és mindenféle pohár, tányér és evőeszköz, amire csak szükségünk lehetett.

– Arra – mondta Alex a járdára mutatva – Íme, az Óriások Kertje.

Brutust megkerülve végtelen tér fogadott. Középen kékeszöld tó. A deszkajárda a sötétzöld víz felé vezetett, helyenként padokkal, hogy az üldögélők elnézhessék a fák alól és a bokrok mögül kikandikáló teremtményeket. Mindenféle rém akadt, lenyűgöző és borzasztó egyaránt.

– Ez megteszi? – kérdezte Alex, és megállt az egyik pad mellett. Torz kőfej kandikált ki a víz alól, rovarszerű volt, leszámítva a deszkaperembe kapaszkodó, gyanúsan emberszerű ujjait.

Borzongással küszködve bólintottam, és hozzáláttam a kosár kipakolásához.

– Milyen csodás délután – dörmögte Alex elégedetten, és a nap felé fordította az arcát, miközben két fekete hattyú úszott el mellettünk, dölyfös megvetéssel méricskélve minket.

A kertben nézelődve észrevettem egy sárkányt a parton, amit úgy ellepett a moha és a zuzmó, hogy szinte beleolvadt a környezetébe. A jószág szemgödrét kacskaringós inda szelte át, zöldellő íriszt kölcsönzött neki.

– Furcsán idilli – ismertem el. – Legszívesebben az egészet megörökíteném.

Elmosolyodott, lerítt róla, mennyire elégedett a választásával, majd nekilátott a szendvicsének.

– Ebéd után vissza is szaladhatnék a házba – folytattam merengve. – A portré remekül halad. Belefér egy szabad délután.

Alex megrázta a fejét.

– A délutánod már foglalt. Anya reggel említett egy üzenetet. A ruhád készen áll az igazításra. – Előrehajolt a székében, sötét és tág szembogárral méricskélt. – Alig várom, hogy lássalak benne.

Ellepett a borzongató pír, a torkom gödrét csiklandozta, majd nekivágott a nyakamnak, hogy forrón és bizsergetőn fusson végig az arcomon. Még soha senki nem nézett rám így, és nem tudtam betelni vele.

– A ruha? Ki venne fel ilyen csicsát hétköznap?

– És a partin? – Egy kandírozott szedret pattintott a szájába.

– Partin?

– Biztosan hallottad, anya nem győz áradozni róla. Jövő héten.

A homlokomat ráncoltam.

– Szűk körű vacsorát emlegetett…

– Dauphine Laurent szemében – vigyorgott – a szűk körű rendezvény fogalma húsz családnál kezdődik.

Letaglózott a döbbenet.

– Hogy… mennyi?

– Alig várja, hogy bemutasson minden barátjának, és bezsebelje az elismerést, amiért felfedezte a tehetségedet. – Összeszorította az ajkait, gondosan mérlegelte a következő szavait. – Én pedig abban reménykedtem, hogy megragadhatom az alkalmat, hogy eldicsekedjek veled. Kettőnkkel.

– Kettőnkkel? – visszhangoztam, tűkön ülve vártam a folytatást.

A közös foglalkozásaink alatt mindenféle téma szóba került – legyen az művészet vagy a kedvenc könyvei, tréfás történetek távoli rokonokról vagy a Bloemnek szánt rengeteg változtatása. Alexander maga volt a fesztelen, bűbájos sárm, és hiába tudtam, hogy élvezi a társaságomat – a szülei pedig nem győztek összeboronálni minket –, világosan sosem fejezte ki a szándékait.

És mivel ő mélyen hallgatott, úgy éreztem, nekem sem osztottak lapot. Így noha minden szóba került, mégiscsak kerülgettük a forró kását, megismertük egymás észjárását, szófordulatait és hanglejtését. A közös tréfáink pedig kivétel nélkül vihogásba torkolltak.

Bezzeg Camille és William udvarlása, amit suttyomban végignéztem… Egymással szemben ültek az aranyteremben, és ezüstszegélyes teáscsészék mögül dünnyögtek egymásnak az időjárásról vagy a halpiaci árakról.

Nálunk nyoma sem volt kimért formaságnak vagy pillanatok kínos strigulázásának – bezzeg bókcseréből és kölcsönös pillantásokból bőven akadt. Egyszerűen így volt ez… kettőnkkel.

– Kettőnkkel – ismételte habozva. – Mármint… ha szeretnéd, hogy legyen belőled és belőlem… egy?

Megnyalta az ajkát, mire legszívesebben odanyúltam volna, hogy megszorítsam. Elmondhatatlanul feszengett, mint akit elöntött a tehetetlen aggodalom attól, hogy végre nevet adott a kapcsolatunknak.

– Én… egészen megkedveltelek, Verity. Remélem, tudod.

Bólintottam, attól tartottam, egyetlen szó, és oda a pillanat.

– Mindig ódzkodtam attól, hogy ábrándozni merjek egy ilyen lehetőségről… hogy megismerkedek egy hozzád fogható bűbájos és csodálatos illetővel, aki végtelenül tehetséges és okos, és annyira illik…

Felém nyúlt, az arcomra simította a tenyerét, hüvelykujját finoman végighúzta az ívén. Egy mosollyal bátorítottam.

– Eddig abban a hitben éltem, hogy emiatt – a szabad kezével a tolószék karjára koppintott – sosem fogok megnősülni. – Pír lepte el az arcát, végig az orcáján és a nyakán, mire elhúzódott, a kezét lóbálva küzdött a szavakkal. – Nem arra célzok, hogy össze fogunk házasodni. Én csak… egyszerűen… – Összeszorította a szemét. – Azt próbálom elmondani, hogy… nagyon szeretnék udvarolni neked, Verity Thaumas. Ha megengeded. – Hebegő áradatként buktak ki belőle a szavak, mintha csak túl akarna esni az egészen. Röpke szünet, és azután is csak fél szemmel mert rám nézni. – Te… te kinevetsz engem!

Nem bírtam a mosolyommal.

– Hogy lehet valaki ilyen ideges?

– Gőzöm sincs – ismerte el.

– Nagyon sajnálom – szabadkoztam, és biztatóan megcirógattam a kezét. – De felesleges… ugye tudod?

– Nehezemre esik ilyesmiről beszélni, ezért is halogattam ilyen sokáig… Kedvellek, Verity. Mi több… fon… fontos vagy nekem. Nagyon. – Ujjai eltűntek a sötét fürtjeiben. – Amikor kinyitom a szemem, te vagy az első gondolatom, és esténként az egyetlen álmom. De tudom, hogy egy élet velem… ezzel a székkel… Talán nem pont erről ábrándoztál.

A szívem majd szétpattant a bánattól, ahogy elképzeltem a fejében cikázó sötét és magányos gondolatokat. Óvatosan végigcsúsztam a padon, egyre közelebb hozzá.

– Eddig sem zavart – fogadkoztam –, és nem hinném, hogy ezután fog.

– Nem tudhatod – tiltakozott –, te…

– Tudom, hogy akarom, sőt mindig is akartam azt, ami köztünk van – bizonygattam, és mindkettőnket meglepve előrehajoltam, hogy az övére tapasszam az ajkamat.

Ez volt az első csókunk, az én első csókom, és egyszerűen…

Csak egy első csók, emlékeztettem magam, nemigen éreztem át a pillanatot.

Nyugtáztam, hogy az ízében limonádé, bogyók és édes délutáni napfény elegyedik. Az ujjhegyeim bejárták az arcát, követték a vonásokat, amiket több tucatszor lerajzoltam, de mostanáig igazából fel sem fogtam.

Minden lépést, minden mozdulatot, minden érzést, még az illatát és az ízét is elemeztem, és a végeredmény zavarba ejtő üresség lett a keblemben. Nem kellene éreznem valamit? Nem kellene elragadnia a mámor áradatának, a fullasztó epekedésnek és… valaminek? Bárminek?

Talán…

Talán ennyiben fullad ki egy csók?

Ez nem stimmelt.

Miféle költő írna erről szonetett?

Ez mióta érdemel dalt?

Mikor olyan… semmilyen?

Elhúzódtam, hátha rájöhetek, mit rontottam el. Mit rontottunk el.

A szöget? A nyomást?

Alex mosolygott, de azon kaptam magam, hogy hiába fürkészem, hiába találgatom a fejében cikázó gondolatokat.

Ugyanúgy összezavarodott, mint én?

Az biztos, hogy kívántam – gyakran gondoltam rá, és mind bujábban –, de vajon tévedtem? Vagy a szerelem testisége fel sem érhet a vad ábrándjaimhoz és a túlpörgött képzelőerőmhöz? Tapasztalatlanság ide vagy oda, nem voltam prűd. Átfutottam a nővéreim szamárfüles szerelmes regényeit. Jártam operába. Tudtam, hogy minden csók a földrengető diadal pillanata.

Hiába vártam, hogy betöltsön és elragadjon ez az érzés, hogy a szívembe költözve robbanásig feszítse, és elárassza a világot az új szerelem vigalmával.

Semmi.

Zsémbes sóhajjal döftem az utolsó tűt a hajamba, aztán a tükör felé fordultam, hogy megnézzem magamnak a képmásomat. Mogorva pokrócnak tűntem, mire mosolyt erőltettem az arcomra, hátha segít.

Nem segített.

Miután Dauphine-nal visszajöttünk az igazításról, csak arra maradt időm, hogy átöltözzek a vacsorához, és noha szörnyen kapkodtam, mindenképp a lehető legjobb formámat akartam hozni Alexander kedvéért.

Aggasztott az első csókunk.

Tűzijátékot és hullócsillagokat vártam, fortyogó gejzírt és gyönyört.

Nem…

Ennyit.

A városba menet csak fél füllel hallgattam Dauphine-t, miközben fejben sorra vettem mindent, amiben régen kontár voltam, de gyakorlással fejlődtem.

Rajzolás.

Vitorlázás.

Hímzés.

A kézírásom.

Biztosan eljön a nap, amikor a csók is ide kerül.

Megvolt az oka, nem is egy, amiért balul sülhetett el. Hiszen köztudott, mennyire körülményes a dolog – két arc összeszorítása abban a reményben, hogy mámorítóan kellemes lesz az élmény.

Idővel biztosan elfogadhatóbb lesz.

Remélem.

Annál jobban aggasztott Alex véleménye.

Ha ő is félsikernek érezte a csókot, vajon figyelembe veszi a tapasztalatlanságomat? Vajon számol azzal, hogy igazi eminens leszek, aki javulni szeretne? Mi lesz, ha esélyt sem ad, és leír?

Miközben az arcomat csipkedtem, hogy pirospozsgásabbnak tűnjek, finoman kopogtak a szalon ajtaján, mire elfogott a rosszullét. A következő beszélgetésünkön állt vagy bukott a hátralevő életem. Chauntilalie-ben maradok, vagy kihajítanak, és árulhatom a petrezselymet?

– Jövök! – kiáltottam, hiszen ez csak Alexander lehetett. Mielőtt elfordítottam az üveg ajtógombot, mélyet, nyugtatót sóhajtottam.

De mögötte a folyosó üresen ásított.

Tanácstalanul előreléptem, amivel kis híján széttapostam a küszöbön hagyott apró csomagot.

Egy bokréta!

Lehajoltam a csokrocskáért, nem tudtam betelni a hófehér és a rózsaszín szegélyű bimbókkal. A virágokat összekötő szalagba egy kicsi kártyát tűztek.

Néha nem kell szó (csak napvirágok és gardéniák). állt rajta Alex lendületes, szálkás betűivel.

Mosolyogva vittem be a hálómba, hogy beledugjam az egyik nagy vázába az éjjeliszekrényemen, aztán jöhetett Gerard könyvkupaca.

Először a gardéniának néztem utána. Eszembe jutott, hogy Alex említette a birtokra érkezésem estéjén.

– Gardenia jasminoides – olvastam fennhangon. Sok mindent jelenthetett. – „Annyira csodálatos vagy – szólt az első. – Engem is eltölt a boldogság, a derű, a leggyengédebb szeretet.”

A vajpuha szirmokhoz szorítottam az orromat, letüdőztem édes illatukat, mielőtt a napvirághoz lapoztam.

– Cistaceae – szavaltam, és az üzenete láttán szívből jövő mosolyra fakadtam. – „Ez mindennél biztosabb.”

Biztos.

Biztos a dolgában.

Minden szorongás, amit egész délután szítottam, azzal a lendülettel elillant, akár a peremen alábukó vízesés.

Biztos a dolgában.

Az udvarlásnak lesz folytatása. A jövő nem délibáb.

Alexszel.

Biztos a dolgában.

Röpke, baljós gondolat csírázott ki bennem, de kigyomláltam, mielőtt gyökeret vert volna.

Ő biztos, hát te?

Drága Mercy!

Azt sem tudom, hol kezdjem.

Legdrágább Mercy!

Köszönöm, köszönöm, mindent neked köszönhetek, imádott nővérem! Ez a harmadik hetem Chauntilalie-ben, és ha engem kérdezel, egy darabig még maradni fogok.

Alexander Laurent megkérdezte, udvarolhat-e nekem, és igent mondtam.

Drága nővérem!

Borzasztóan köszönöm, hogy beajánlottál Laurent úrnőnek. Munkához láttam Alexander portréján, és

Mercy!

Bár itt lennél! Annyi mindent kellene elmondanom… Bármit megadnék, hogy velem légy.

Camille…

Miért van az, hogy bármit is teszek, végül nálad kötök ki?

19

Az óra a dolgozószoba íróasztalán halk ketyegéssel, gúnyos kitartással hirdette az illanó másodperceket. A kisasztalra előkészített festékeket babráltam, aztán felsorakoztattam az ecseteket. Addig böködtem őket, míg katonásan nem sorakoztak.

Az alakuló képmást vizsgáltam. Alexander félkész alakja szinte lelépett a vászonról. Mellkastól felfelé látszó teste szinte teljesen elkészült. Már csak az ujjait és a ruhaujján fodrozódó szövetet kiemelő utolsó vonások voltak hátra, de félkészen is büszke lehettem a munkámra.

Ettől az óra még ketyegett.

Mogorva szusszanással álltam fel, átvágtam a szobán, kiengedtem a függönyöket, hogy megváltozzon az összkép, aztán felvertem a rövid kerevet párnáit, közben végig a szüntelen ketyegést hallgattam.

Hol lehet Alex?

Nem szokott késni.

Általában reggeli után csatlakozott Dauphine-hoz és hozzám, aztán irány az emelet és az első közös foglalkozás. De aznap reggel egyedül ettem, Dauphine megüzente, hogy migrén kínozza. Az üzenetet kézbesítő lakáj szenvtelenül közvetítette Dauphine szabadkozását, méghozzá azzal, hogy a hercegnőt gyakran kínozza fejfájás.

Először Dauphine, aztán Alexander.

Kitartó ketyegés.

Negyedkor a szüntelen járkálástól felkorbácsolt szorongás kikergetett a dolgozószobából, egyenesen a déli szárny gyomrába. Nagyjából sejtettem, merre találom Alex hálószobáját, és amikor hirtelen ismerős baritonnal csendülő nyögést hallottam, tudtam, hogy jó irányba tartok.

Az ajtaja nyitva állt.

– Alex? – kérdeztem a szalonba lépve.

Vergődés hangja, fájdalmas, elkínzott kiáltások szűrődtek a szemközti hálóból. Egy hang, amiben Frederickre ismertem, egy kézitáskáért küldetett.

Felcsapódott a kérdéses ajtó.

– Thaumas kisasszony, mit keres itt? – kérdezte Johann döbbenettől tágra nyílt szemmel.

Még sosem láttam ilyen toprongyosnak. Levette a zakóját, az ingujja feltűrve. A kigombolt mellénye féloldalasan lógott rajta, mintha valami – vagy valaki – megcibálta volna. Az általában gondosan hátranyalt szőke fürtjei pedig a szemébe lógtak, miközben a száján kapkodta a levegőt.

– Úgy volt, hogy Alexanderrel ma reggel folytatjuk, de hiába vártam rá. Gondoltam, benézek hozzá. – A szemközti szobában Alex olyan rikoltást hallatott, ami szinte felnyársalt. – Mi történt?

– Lábfájás – magyarázta Johann, a tekintete a szobát kutatta. – Előfordul néha.

– Azt hittem, nem érez semmit…

– Hol az az átkozott táska? – bömbölte túl Frederick Alex kínjának feltámadó orkánját.

– Legyen vége, könyörgöm, Arina, legyen már vége! – zokogta.

Johann egy vetődéssel kikapta a fekete táskát egy asztalka alól.

– Laurent úrfi ma nem fog tudni megjelenni.

– Verity az? – kiáltotta Alex kétségbeesve. – Ne. Ne! Nem akarom, hogy így… – Elharapta a végét, nyögésbe fúlt a hangja. – Nem láthat engem… így…

Súlyos léptek közeledtek a szalon felé. Frederick kukkantott ki a résen, arca mocskos, szeme sötét.

– Mennie kell – közölte szigorúan.

Nem akartam nyakaskodni, de attól még nem hagyhattam annyiban.

– Azért láthatnám egy percre, kérem? Csak jobbulást kí…

– Nem – szögezte le Frederick. – Menjen!

Az ajtó ellentmondást nem tűrő véglegességgel kattant.

Még elidőztem egy darabig a szalonban, a borzasztó ricsajt hallgatva vándorolt a tekintetem a szobában. Íme, Alexander magánmenedéke Chauntilalie többi részétől, egy hely, ami csak az övé.

Az ő illatát árasztotta: papír, tinta, fűszeres tea és lenyírt fű.

Minden felületen könyvkupacok tornyosultak. Néhánynak papírok vagy szalagok kandikáltak ki a tetejéből könyvjelző gyanánt. Másokat felfordítva tett le, egy karfa vagy egy asztal széle tartotta nyitva az oldalakat. Az íróasztalán őrizte az egyik legelső vázlatomat, amit a júdásfa alatti délutánon rajzoltam róla. Végighúztam az ujjamat a ceruzavonásain, bármit megadtam volna, hogy segítsek rajta.

Velőtrázó és rettenetes sikoly zendült a semmiből, libabőrös lettem tőle. De fel sem ért az ezt követő csendhez. Amit a suttogása követett.

– Köszönöm, köszönöm – darálta suttogva, megtört felszabadultsággal. – Köszönöm.

Megfordultam, és kirohantam a szobából.

Gerard a központi melegház egyik asztala fölött görnyedt, ami ki sem látszott az apró terrakottacserepek sorai alól, mindegyikbe műgonddal kanalazgatta a zsíros fekete talajmintákat.

Majdnem megöleltem, annyira megkönnyebbültem, hogy legalább egy Laurent állja még a sarat.

– Verity – üdvözölt, a lépteim hallatán felnézett a munkájából. A zsebórájára pillantott, az apró rózsaarany ékesség egy csillogó láncon lógott a derekáról. Felpattintotta, egyik oldalán a számlap, a másikon Dauphine egy sokkal fiatalabb képmása fogadott. – Azt hittem, Alexanderrel vagy.

– Ő… gyengélkedik – motyogtam, nem találtam szavakat arra, amit futólag láttam és hallottam odafent. – Az ön helyében meglátogatnám.

A szeme elsötétült, majd Chauntilalie tornyosuló árnyára villant.

– Rohama van?

– Nem mehettem be… de a hangok alapján iszonyatosan szenvedett.

Komoran bólintott.

– Megesik néha. Frederick vele volt?

– Johann is.

Megenyhült az arca.

– Helyes.

Hiába vártam, hogy elinduljon, mert azonnal visszafordult a cserépsorhoz.

– Nem nézi meg?

– Értő kezekben van – rázta a fejét. – Már biztosan beadták neki a gyógyszerét… utána órákig alig lesz magánál.

– Mi… mi lelte?

– Izomgörcsök. A baleset óta hajlamos rá. Beállnak a tagjai, de olyan merevre, mint az üveg. – Felemelte a kezét, ellazította, majd szorosan ökölbe szorította. – Mondanom sem kell, meglehetősen fájdalmas.

– És az orvosság? – kérdeztem a fekete táskára gondolva.

Felvidult, csak úgy dagadt a keble.

– Mi tagadás, a saját keverékem. Nyugtató kamilla, gyulladáscsökkentő cseresznye és fűzfakéreg keveréke. Természetesen egyéb hatóanyagokkal megspékelve.

– Természetesen – visszhangoztam, aggasztott ez a kedélyes hangsúly, mintha csak uzsonnáznánk, Alex pedig nem az emeleten vergődne kínjában. Vagy heverne eszméletlenül. Vajon melyik lenne rosszabb?

– És minden morzsája itt termett – tette hozzá a melegház lakóira intve.

– Sosem hittem volna, hogy nem csak dekorációnak használják a növényeket – vallottam be a munkaasztalán nézelődve. – Vagy parfümnek. Alex szájából hallva ez az egész olyan…

– Közönséges? – tippelt, arcán röpke méltatlankodás.

Most hazudjak?

Gerard felsóhajtott.

– Az a fiú nem látja a fától az erdőt… A munkám sokkal több szép szirmoknál és illatoknál. Nézd meg ezeket a növényeket, Verity! Nem tagadom, gyönyörűek, de a munkám igenis fontos. Jelentőségteljes. Ezek a növények enyhülést hoznak, gyógyhatásúak. Oldják Alexander görcseit, csillapítják a tagjai kínját. Égést gyógyítanak, betegséget orvosolnak, heget tüntetnek el. Ezek a növények, mindaz, ami a fiam szemében fabatkát sem ér, életet hozhatnak, de halált is.

– Halált? – Felpillantottam oda, ahol Alex ablakát sejtettem.

– Látod azt az elkerített részt?

Egy elkülönített parcellára mutatott, tisztes távra az üvegház többi növényétől. Körülötte magas kapu kovácsoltvas ötvösmunkából. A kerítés csúcsáról gúnyos fémkoponyák vigyorogtak le. Kilógtak az örök virulás zöld világából, de annyira, hogy összeszorult a torkom.

– Az meg micsoda?

– Tökéletes pusztulás – felelte Gerard megbabonázva. Felkapott egy védőkesztyűt, és odanyújtotta nekem. Miután felvettem, elővett egy másikat a mellényzsebéből, és felhúzta. – Velem jöhetsz, de mindent a szemnek, semmit a kéznek vagy az orrnak!

– Az orrnak? – értetlenkedtem, de válasz helyett már a retesszel babrált.

Fülsértő fémcsikorgással nyitotta ki a kaput.

– Meg kellene olajozni – jegyeztem meg. Vajon tényleg kövessem?

– Évek óta ilyen – mondta mosolyogva. – Csak nekem van kulcsom a melegházhoz, de munka közben általában nyitva hagyom. Így Dauphine vagy Alexander bármikor szólíthat. Ha bárki más beosonna, miközben el vagyok foglalva, hogy megpróbálja meglovasítani innen valamelyik növényt… – Előre-hátra rángatta a kaput. – Jobb minden riasztónál.

Elfogott a hányinger. Miféle növénynek kell védőőrizet?

– Gyere, gyere! – Nekivágott a központi ösvénynek. – Mit látsz?

Körbefordultam, és kritikus szemmel végigmértem a raboskodó növényeket. Úgy illant el a szívemre telepedett feszültség, mint a köd pirkadatkor.

– Minden annyira… átlagos.

Kuncogott.

– Ez a növények nagy átverése! Az ember minden élőlénynél felsőbbrendűnek hiszi magát; hiszen civilizált, flancos hintókban utazik, időtálló műalkotásokat alkot, és szerelembe esik. Egy világ választ el minket a sok kosztól, gyomtól és ettől – mutatott egy ocsmány, tömzsi törzsű fácskára. Levelei sötétzöld tűk voltak, ágairól néhány narancssárga gömb lógott. – Strychnos nux-vomica. Aki belélegzi a gyümölcsei összemorzsolt magját, néhány percen belül görcsrohamot kap. Egy órán belül pedig meghal.

Egy másik ösvényre húzott, és csinos lila harangocskákkal megkoronázott zöld hajtások ágyása előtt fékezett le.

– Ilyeneket Highmoor birtokán is találni – jegyeztem meg, és lehajoltam, hogy megvizsgáljam a hengeres szirmokat. Riadtan néztem fel. – Kiirtsuk őket?

Gerard kuncogott.

– A gyűszűvirág ritkán halálos, de ellenszer nélkül sem az emésztőrendszer, sem a szív nem ússza meg szárazon.

Riadtan pillantottam a bűbájos bimbókra. Most, hogy már ismertem a titkukat, hirtelen gyanús gyomoknak tűntek.

– Érdekel a büszkeségem?

– Azt… azt hiszem. – Lenyeltem a félelem növekvő gombócát.

Felsegített, és bevezetett a méregkert kellős közepébe. Gerard úgy mutatott rá egy velem majdnem egyforma magas csemetére, mintha egy udvari dámát prezentálna. – Íme, az Atropa belladonna!

Apró, zúzódásszínű virágok bújtak meg a levelei között, és sötét bogyók fürtjei csillogtak csábítóan a reggeli fényben.

– Az ismert világ egyik legveszélyesebb növénye – magyarázta elbűvölt csodálattal. – Ez az egyetlen példány, amit sikerült ivarérettségig nevelnem. Szinte lehetetlen csíráztatni. De nézd csak! Hát nem fenséges? Annyira bájos, annyira halálos! Néhány bogyó lenyelése elég…

– Elég! – szakítottam félbe. – Nem akarom tudni.

Félrehajtotta a fejét, mintha nem tudná hova tenni a viszolygásomat.

– Csak úgy gondoltam…

Elfordultam a növénytől, alig vártam, hogy kijussak ebből a halálkertből. A növényzet, ami alig néhány perce még maga volt a béke, a bűbáj, most baljós vérszomjjal hajolt felénk, mintha lelkes kárörömmel forralná a végünket.

A menekülésemet sápadt, csillagforma levelű és szúrós, pattanásvörös bimbójú növények, sárga hányásként himbálózó virágzatú fák és egy sűrű, furcsamód mandulaillatú sövény kísérte, hátborzongató kitartással bizsergették az orromat. Hullámzott előttem a világ, túl fényesen, túl vakítóan pörgött, és éreztem, hogy a térdem megadja magát. A fejem a levendulamintás járólapon koccant, és sötétbe borult a világ.

20

A világ szemfájdítóan szédítő színviharral tért vissza, ragyogó üstökösök húztak csóvát a szaruhártyámon.

– Verity? Verity! – szólongatott Gerard, fölém hajolt, hogy megrázzon. Fénypettyek lövelltek az arcából; a szeme sistergő zsarátnokként égett. Glória övezte, akár egy istent.

Lüktetett a fejem, minden egyes szívverésem erejétől eszelős rezgések visszhangoztak a tagjaimban.

Hirtelen meglódult a világ, más szóval valószínűleg felültem, de magam elé meredve csupán a melegház üveglapjait láttam. Pörögtek, mint egy kaleidoszkóp prizmái, nem lehetett betelni a vakító táncukkal.

– Verity! – szólongatott egy incselkedő és hebrencs hang.

Arra néztem fel, hogy ott vannak a nővéreim, a hat halott nővérem, velem, a melegházban.

Ava bőrén még mindig pestiskelések burjánzottak. Octavia kicsavartan tekergő tagjainak láttán azt hittem, menten elhányom magam. Elizabeth csuklója fürdővizet és vért ontott a földre, meleg nyári esőként áztatta a száraz talajt.

– Nem vagytok itt – daráltam, a nyelvem olyan lassan és akadozva forgott, mint egy élettelen húsdarab. – Nem vagytok itt, mert meghaltatok.

– Verity… – ismétlődött meg a hang.

Gerard.

Azt hiszem.

Pislogtam, erőnek erejével szemmel tartottam a nővéreimet. Sarkon akartak fordulni, hogy visszavonuljanak, vissza a fejembe, vissza az üdvözítő feledésbe, vissza a zord, kopár ürességbe.

– Verity…

Felpattant a szemem. Egyenesen a hang felé.

Csak éppenséggel nem Gerard szólongatott.

Hanem egy sápadt és hamuszín bőrű nő. Vállára hosszú fekete hajfürtök omlottak, felkapta őket a szellő, amiről tudtam, hogy a melegházban nincs. A mosolya hegyes szürke fogsort villantott, és a szeme…

Szűkölve próbáltam elhúzódni, kiutat keresni, de a földhöz szegezett, akár egy tűvel átszúrt lepkét egy rovargyűjteményben. Feneketlen, fekete szemgödre megbabonázó erővel meredt rám. Fehérje, írisz sehol. Csak sűrű, örvénylő fekete.

– Verity… – szólt, úgy formálva a nevemet, mintha játszadoznánk, mintha táncot járnánk. Pislogott, mire a fekete – az a rémes, iszonytató fekete – lecsorgott az arcára, hogy baljós árnyékba borítsa.

– Mi olyan furcsa? – merengett, és olyan virgoncan csapta félre a fejét, ami erőltetett volt, különös, és a legkevésbé sem illett hozzá. – Mintha meglepne a találkozás.

– Én… én… – Elnehezült a fejem, és oldalra dőlt, miközben cserben hagytak a szavak.

– Mint a partra vetett hal, kicsi szívem. Bár… – Kivárt, körülnézett a melegházban. – Valahol az is vagy.

– Ki… ki vagy te?

Felvillant a fekete szempár, fénye hideg, mint a kígyóbőr.

– Nem emlékszel? Régi barátok vagyunk, bizony ám!

– Nem vagyunk. – Erőnek erejével próbáltam feltápászkodni, miközben ki tudja, miért, de fehér, cérnaszerű gyökerek fakadtak a karomból, hogy a földbe mélyedve megbéklyózzanak. A közeli fákról indák tekeredtek felém, hogy a bokámra fonódjanak, felkígyózzanak a lábamon, és a húsomba fúrjanak, miközben hiába ficánkoltam mohó markukban. Kacskaringós zöld hajtások pattantak a mellemből, hogy lidércvirágokká nyíljanak, amik felém kaffogtak és martak. – Nem ismerlek.

– Ugyan, dehogynem! Ismerlek téged… ismerem őket… – mondta, és hátralesett a nővéreimre.

Eulalie röpke intésre emelte a kezét – dacára annak, hogy a feje a mellkasára lógott, a kulcscsontja pedig darabokra tört, a gerincéről nem is beszélve.

– Verity – mondta, de olyan letörten, amilyennek sosem hallottam életében.

Ez a gondolat volt az utolsó csepp, túlcsordult a pohár.

Sosem hallhattam életében.

Eulalie-t semmiképp.

Vagy mégis?

– Verity – nyekeregte a fekete szemű nő. – Nyisd ki a füled, lányom! Méghozzá nagyra.

Pislogtam, mire eltűnt rólam, egyenesen a melegház túlvégébe, a lombkoronába, elérhetetlenül csüngött az ágakon.

– Hallasz engem? – tátogta, és tényleg hallottam, a hangja a fülemben, az elmémben csendült, az ereimben duruzsolt, méghozzá émelyítő tekergéssel.

Erőtlenül bólintottam.

– Helyes – mondta, és egy szempillantás alatt visszatért, a súlya még mélyebbre préselt. – El kell hagynod ezt a helyet. – Előrehajolt, a nyakamba fúrta a hegyes könyökét, belém fojtva a szuszt. – Felfogtad? Chauntilalie tabu!

Sötét csillagok kavarogtak a szememben, és úgy éreztem, mindjárt megfulladok, pedig teli szájjal kapkodtam a levegőt.

– Hallasz engem, Verity? – kérdezte a lidérc, de nem tudtam felelni.

Tőzeg és agyag lepte el a számat. Föld fojtogatott.

– Verity? – Az arca közel, túl közel volt az enyémhez. A szeme tóként hullámzott, nőttön-nőtt, végül mindent betöltött a végtelen tintamély.

– Verity!

Villámgyors kéz törte át az ijesztő ürességet, és keményen arcul csapott. Lihegve ültem fel, hunyorogtam a fénybe boruló világtól.

Gerard ült mellettem egy fonott karosszékben. Odakint voltunk a kertben. Friss levegő cirógatta az arcomat. A nő – a szörny – nyomtalanul eltűnt. Akárcsak a nővéreim, a nyomukban csupán Eulalie reménytelen hangja visszhangzott.

– Ó, hála Arinának – hálálkodott Gerard kifulladva, mint egy maratoni futó.

Egy láthatatlan alak poharat nyomott a kezembe, Gerard pedig segített felemelni, hogy a torkomba áradó hideg víz kimossa belőlem a kábaságot.

– Mi… mi történt?

– A babérsövény – közölte, mintha ezzel mindent megmagyarázna. – Ma reggel metszettem meg. Eszembe sem jutott… – Elhallgatott, fojtott szitkokkal korholta magát. – Mekkora ökör voltam!

– Nem… nem értem…

– A babérfa gyantája erős mérget tartalmaz… Metszéskor ügyelni kell arra, hogy az ember ne lélegezze be a gőzeit… Sarkig nyitottam minden ajtót, hogy kiszellőztessek. Fel sem ötlött bennem, hogy ennyire megült mindent, vagy hogy ennyire megvisel téged. Egész délelőtt a melegházban dolgoztam, és semmit nem láttam.

– Látni. – Megnyaltam az ajkamat. – Mit kellett volna látnom?

Gerard behúzta a nyakát.

– Sokan tévképzeteket emlegettek, lidérces kómát, amiből nincs ébredés. Néha torokgörccsel járt… De előfordult fulladás is torokgörcs vagy felhólyagosodott nyelv miatt. – Lepislogott rám. – Borzasztóan röstellem magam. Hogy lehettem ilyen felelőtlen?

– Szóval… ez egy álom volt? – kérdeztem, elöntött a megkönnyebbülés hulláma.

Csak egy álom.

Nem én.

Nem az elmém.

Nem igazán.

– Jó kérdés – ráncolta a homlokát Gerard. – Egyesek szerint ennél azért több. Igazából élmény, egy másik világra nyíló ajtó, betekintés egy másik világba. Számtalan túlélő számolt be arról, hogy elképzelhetetlen csodákat látott. Néhányan egyenesen arról, hogy istenekkel beszéltek. – Gerard előredőlt. – Ilyesmit láttál?

– Ilyesmit… – ismételtem.

A szurokszemű asszony.

Ember nem lehetett, efelől semmi kétség.

Akkor talán isten?

Kinyitottam a számat, a válasz a nyelvem hegyén volt.

El akartam mondani neki. Töviről hegyire.

A szellemek.

Egy isten.

De mit gondolna rólam Gerard?

Egy lány, aki ilyen borzasztó gondolatok – felvillant előttem Eulalie szanaszét tört kulcscsontja –, ilyen borzasztó látomások tárháza, talán nem a legjobb parti a fiának.

Kísértettek Camille szavai.

Senki nem kérne egy őrült menyasszonykából, egy őrült asszonykából, aki őrült porontyocskáknak ad életet. Örökre megbélyegezne.

De nem önhibámból.

Nem az őrület tette.

Hanem a babér.

Ugye?

Hol volt a babér azon az estén, mikor azokat a nőket láttad? – gúnyolt egy hangocska a fejem legmélyéből.

Azok pávák voltak.

És Hanna? Hanna Whitten, aki immár tizenkét éve halott? - emlékeztetett.

Elég!

Eddig, és ne tovább!

Nem álmok, és nem a babér, kötötte az ebet a karóhoz a hang, ami hátborzongatóan emlékeztetett a könnyező asszonyra. Csak te, és senki más.

Nagyot kortyoltam a vízből, abba fojtottam a feltörni készülő sikolyt.

Gerard nem tudhatja meg. Sem most, sem máskor. Nem tehetem kockára a bimbózó kapcsolatomat Alexszel, Chauntilalie mentsvárát, a jövőm puszta biztonságát.

Egyszerűen nem.

– Nem emlékszem – hazudtam, majd újra meghúztam a vizet.

– Csak rémlik valami – makacskodott a férfi furcsa fénnyel a szemében. – Látszott, mennyire fejbe kólintott. Nekem elmondhatod, Verity. Még akkor is, ha csak egy emlékszilánk. – Az enyémre simuló keze aggodalmat sugallt.

Megráztam a fejemet.

– A világon semmi. Komolyan.

– Többször is kiáltottál.

Tehetetlenül vonogattam a vállam.

– Beszéltél valakihez. Akitől láthatóan féltél. – Megszorította az ujjaimat, méghozzá szokatlan erővel.

– Én nem… nem emlékszem. – Csapdában éreztem magam, képtelen voltam szabadulni a markától vagy a lázas tekintetétől. – Gerard, ez fáj – nyögtem.

Azon nyomban elengedett.

– Én… őszintén sajnálom, Verity. Nem tudom, mi lelt engem. – Hátrasepert egy hajfürtöt. – Talán nekem is megártott a sok babérgőz… – Meg akart érinteni, mintha azzal oldhatná a kezem kitartó sajgását, de végül megdermedt, meggondolta magát. – Annyira sajnálom!

– Semmi baj – mondtam, igyekeztem leplezni a remegésemet. – Furcsa nap volt ez mindenkinek.

Hálásan bólintott.

– Bizony. Bizony.

– Most szeretnék visszavonulni a lakosztályomba – közöltem, nehezemre esett feltápászkodni a heverőről.

– Hát persze, igen. Majd elkísérlek – ajánlkozott, felpattant, és felkínálta a karját.

– Ne – siettem leszögezni. – Én… tudom, mennyi sürgős dolga van. Például… mindenképp alaposabban ki kellene szellőztetni a melegházat.

Gerard bosszúsnak tűnt.

– Mindenképp. Igen, mindenképp. Azzal kezdem.

Tétován távolodtam tőle. Egy lépés, kettő.

– Remek. Köszönöm.

Akkor szólt utánam, amikor elértem a teraszlépcső második fokát.

– Verity!

Összerezzentem az ajkáról szálló nevemre. Szakasztott úgy ejtette, mint Eulalie.

Hogyan emlékezhetek Eulalie hangjára?

Megfordultam.

– Ha bármi eszedbe jutna, ugye értesítesz?

Vacogásroham csapott át rajtam, és a meleg idő dacára hirtelen csípős hideg öntött el.

– Természetesen – hazudtam.

Gerard elmosolyodott, és visszafordult a melegház felé.

21

Nem lehettem elég hálás, amiért egyetlen szolgát sem találtam a lakosztályomban, mert úgy éreztem, belülről fogok összeomlani.

– Vizet – motyogtam, csak magamra támaszkodhattam a mindenemet elöntő pánik ellen. Teljesen kiszáradt a torkom. Reszkető kézzel megtöltöttem egy poharat az ágyam melletti kancsóból, amit gyorsan, fenékig felhajtottam. – Még.

Elképzeltem, ahogy a torkomon végigcsorgó víz kimossa belőlem a babérméreg maradékát, a lidérces nő emlékének nyomairól nem is beszélve.

De még ez sem volt elég.

Az üres kancsóra meredtem, és mire meghúztam volna az ágyam mellett lógó plüsszsineget, felötlött bennem, mit kötött Hanna a lelkemre.

Ha rágja valami, a vízhez mindig fordulhat.

Bólintással nyugtáztam a lélekhangja bölcs tanácsát.

Csak több vízre lesz szükségem.

Metszett virágfüzérek kacskaringóztak a rózsaarany csaptelep körül. Víz zúdult a süllyesztett kádba. A fürdőszoba öltözőasztalán sorokban álltak a sókkal, pelyhekkel, olajokkal és szárított virágokkal teli üvegcsék. Eszelősen bontogattam őket, hogy válogatás és mérték nélkül töltsek belőlük a kádba. Csábítóan terpeszkedtek a víztükrön, szivárványos csillogásuk elvakított, a levegő pedig illatozott.

Nagy ívben tettem az egészre, a színekre, a kellemes illatokra. Csak vízre vágytam.

Kivergődtem a vászon felsőrészből és a szoknyámból. Rám tapadtak a párától, a felsőrész kis híján szétszakadt, mire megszabadultam tőle. Mint akit ráérősen fojtogatnak. A fűzőm szoros ölelése kínosan emlékeztetett a bőrömön tekergőző indákra. Remegő ujjakkal oldottam ki az utolsó kapcsokat és dobtam a padlóra a ruhadarabot.

Szinte beestem a káprázó vízbe.

A kád döbbenetesen mélynek és hosszúnak bizonyult, lebuktam a felszín alá, teljesen alámerültem, amíg bírtam tüdővel.

Amikor kifulladva felbukkantam, a víz már a mellkasomig ért, az államat nyalogatta. Egyetlen lábujjmozdulattal elzártam a kart, mire a csapvíz egyenletes zubogása csermellyé apadt, majd abbamaradt. Nagy levegőt véve lubickoltam az otthonos vízben, végre úgy éreztem, rendesen fellélegezhetek.

A meleg és a megnyugtató víztömeg otthonos öleléssel vett körül. A hátamra fekve kinyújtóztam, és felmeredtem a festett mennyezetre. Ellepte a levelek, bimbók és madarak sűrű erdeje, ami csak a plafon közepén lógó csillár körül ritkult meg.

Előre-hátra ringott a testem, a visszaverődő hullámok lendülete dobálta. Természetesen tisztálkodtam már, mióta megérkeztem, de ez volt az első alkalom, hogy az időmet nem sajnálva elgyönyörködtem a helyiség, a kád szépségeiben.

A meglepően síkos víz érzékien cirógatott, mire felsandítottam a félig kiürült olajos üvegekre, már szégyelltem, hogy annyit elpocsékoltam a nagy kapkodásban.

Majd később pótlom.

Egyelőre csak arra vágytam, hogy behunyjam a szemem, hadd gyógyítsa a víz a megtépázott idegeimet.

Szinte éreztem, miként illan el a feszültség a fejemből, elpárolgott, akár a tengerbe hulló gleccsertöredék, ami mind kisebbre olvad, végül eggyé válik a vízzel.

Amikor végül kiszálltam a kádból, a kezemen és a lábamon mazsolaként ráncosodtak az ujjbegyek, de úgy éreztem, végre újra önmagam vagyok.

A lubickolásnak hála zavartalanul gondolkodhattam, számba vehettem az aggályaimat, amik a sorsfordító highmoori este óta kínoztak, amikor először láttam Rosalie és Ligeia esti sétáját.

Camille szerint szellemeket láttam, és miután beszéltem Hannával, miután láttam a villanását, és éreztem, miként megy át rajta a kezem, igazat adtam neki.

Léteznek szellemek. Látom őket.

De ettől még nem leszek bolond.

A méregkertben történtek… abban már kevésbé voltam biztos, és világos magyarázatot is hiába kerestem.

Ott voltak a nővéreim – a rég halott nővéreim.

Ha tényleg szellemek voltak, márpedig azok biztosan léteznek, akkor mi lehetett a zokogó asszony?

Mindenképp valódi, de szellem?

Nem feltétlenül.

Gerard elmélete arról, hogy a babér gőzei elég mérgezőek ahhoz, hogy kaput nyissanak az elmében, egy tűhegynyi pontot egy másik világba, aminek a túloldalán pompás és rémes csodák várnak, elfogadhatónak tűnt. Főleg annak, aki eleve hajlamos túlvilági alakokat látni…

Istent láttam? Vagy akad e világi magyarázat?

Talán látomás volt? Méreg az elmémben? Amit megtöltenek az elfojtott, rég elfeledett emlékek, és belőlük született a felfoghatatlan bestia?

Vagy…

Talán még egyszerűbb a magyarázat?

Az összes válasz tévút. A szellemek, az istenek csak a fejemben léteznek. A bensőm jóvátehetetlenül megtört, torz és selejtes.

Őrült lennék?

Nem éreztem magam annak. Mi több, a puszta tény, hogy eljátszadoztam ezzel a kósza gondolattal, gondosan mérlegeltem és észszerűen elemeztem, a józanság bizonyítéka.

Camille mérgező gondolatokkal fertőzött meg, félelmet és kétséget plántált belém, olyan ő, akár egy tövis, ami örökké gyötör, és tönkretesz minden esélyt arra, hogy teljes életet éljek messze tőle és Highmoortól.

Hirtelen eltökéltséggel rántottam magamra a köpenyemet, és meg sem álltam a kicsiny íróasztalig, ahol újabb, Camille-nek szánt félkész levél várakozott. Felkaptam a lapot, és azzal a lendülettel kettő, utána négy, majd nyolc darabra téptem, módszeresen elpusztítottam a sunyi távozásom miatti bűntudatom utolsó morzsáját is. Semmi szükség bocsánatkérésre. Nem tettem semmi rosszat.

Amikor a papírból már csupán konfetti maradt, helyrehozhatatlan cafrangok, a papírkosárba szórtam, és visszaültem a székembe. Csak ekkor döbbentem rá, mennyire elszaladt az idő.

Alkonyba borult a világ, tündöklő levendulával festette az eget. Csillagcsokrok villództak lelkesen, az ábrándosan merengő holdsarló pedig hosszan terpeszkedett a lombkoronák felett.

Nagy levegőt vettem, a pillanatba kapaszkodtam. Ott vagyok, ahol lenni akarok. Nem Highmoor rejtekében, a nővérem rabláncán, mindig az elérhetetlenért ácsingózva.

Itt akartam lenni. Itt maradni. Alexszel.

A halk kopogás mintha az imáimra felelt volna.

– Szabad! – kiáltottam a székemből, a vendégtől pedig felderültem.

– Maradj csak, maradj! – mondta Alex a tápászkodásom láttán. Inkább ő gurult hozzám, és aggodalmasan a tenyerébe vette az arcomat, hogy megvizsgáljon. – Sajnálom, hogy nem jöttem hamarabb. Csak most keltem, és hallottam, mi történt. Jól vagy?

Lázat kereső tenyere melegen ért a homlokomhoz, erre elhúztam, és összefontam az ujjainkat.

– Te jól vagy?

A beteges arcszínét a szeme alatt monokliként sötétlő karikák tetézték. Pizsamát viselt, azon bolyhos, smaragdzöld köpenyt, haja álomtól kócos. El tudtam képzelni, milyen lehetett kisfiú korában.

Alex bólintott.

– Már elmúlt a fájdalom. Apa tinktúrái mindig beválnak, de annyira sajnálom, hogy hallanod kellett…

– Hagyd! – szakítottam félbe. – Ezért sose kérj bocsánatot se most, se máskor. Nagyon aggódtam érted.

– Akkor azt sajnálom – makacskodott. – Szörnyen érzem magam. Szólnom kellett volna a rohamokról, de olyan rég volt az utolsó, hogy reméltem, végre vége. Nekem szégyen, hogy felzaklattalak.

– Valami változás okozhatta? – A délutáni piknikeink, a birtok körüli barangolás… Talán túlerőltette magát a kedvemért?

– Nem hinném. Többnyire minden ok nélkül törnek rám. Ez… kifejezetten súlyos volt, de már vége.

Végighúztam a hüvelykujjam begyét a bütykein.

– Miért keltél fel? Pihenned kellene.

Megfeszült a marka, mintha attól félne, el akarom zavarni.

– Muszáj volt eljönnöm hozzád. Amikor apa elmondta, mi történt, azt sem tudtam, hová legyek. – Elfúlt. – Idesiettem, amilyen gyorsan csak tudtam. Végig a legrosszabbra számítottam, és… hihetetlen, hogy ilyen veszélyeset művelt. Ilyen ostobaságot. – Megdörzsölte a szemét a keze fejével. – El kéne pusztítani azt a kertet.

– Alex…

– Komolyan – szögezte le. – És ha másik növényhez érsz hozzá? Ha elveszítelek? Verity… Én… egyszerűen nem… – Az enyémhez szorította a homlokát, és cserben hagyták a szavak, ahogy székestül, szorosan átölelt.

Behunyt szemmel bújtam hozzá. Biztonságban éreztem magam, elillant a szellemek és lidércek puszta gondolata is. Itt csak Alex volt. Csak mi ketten.

– A hajad – motyogta, ujjai elmerültek a sötét kócban.

– Még vizes, bocsánat – szabadkoztam elhúzódva, hiszen a hosszú szálak biztosan eláztatták.

De mosolygott.

– Még sosem láttam kiengedve. Olyan hosszú. Olyan gyönyörű. – Megköszörülte a torkát, mintha feszélyezné a bók. – Akárcsak te.

Végigsimította az arcomat, mire belém nyilallt az a váratlan és kínos felismerés, hogy mindketten csupán hálóruhát viselünk. Alex felfigyelt a köntöseink összegabalyodott rojtjaira. Az övé sötétzöld és arany, az enyém halványjáde.

– Szép kis páros vagyunk – dörmögte.

Nehezemre esett lélegezni. Beszélni még inkább. Csak bólintottam.

– Mondd el az igazat… Jól vagy?

– Most már igen – fogadkoztam.

– Annyi rémmesét hallottam olyanokról, akik…

– Alex – mondtam, hátha leállíthatom.

– Sajnálom, egyszerűen… Azt a szörnyűséget vettem a fejembe, hogy hiába sietek, mert mire ideérek, te már rég… – Lenyelte a folytatást. – És én… nem állok készen egy olyan világra, amin nem veled osztozom, Verity.

– Itt vagyok. Jobban vagyok. Nem megyek sehová.

A keze közrefogta az arcomat, az orcámra feszült, hogy csak őt láthassam.

– Szeretlek – mondta nyíltan, belém fojtva minden tiltakozást. – Azt próbálom kinyögni, hogy szeretlek.

Elfúltam, megdermedtem.

Alex képtelenül nagy szeme őszinte volt, a tekintete törékeny, miközben a válaszomat várta. A tapintható feszültsége és reménye kézzelfogható súllyal nehezedett rám. Nem akartam cserben hagyni.

– Szeretsz engem?

– Talán… sőt biztosan elkapkodtam a dolgot, de érzem, amit érzek, méghozzá szívvel-lélekkel, és Verity, szeretlek.

– Én…

Az ajkamhoz kapott ujjával megállított.

– A kedvemért nem kell viszonoznod. Tudom… tudom, hogy alig néhány hete, legfeljebb egy hónapja ismerjük egymást, de élveztem minden közös pillanatunkat, minden vidám beszélgetést… Van fogalmad róla, mennyire imádom, amikor nevetni látlak? Amikor távol vagy, számolom a perceket, a pillanatokat a viszontlátásig. Néha úgy érzem, elment az eszem, pedig tudom, hogy nem. Egyszerűen…

– Ó, Alex… – Tanácstalanság ide vagy oda, ezt nem lehetett kibírni mosoly nélkül. Virágnak éreztem magam, aki a nap felé fordul, hogy sütkérezzen.

Nem szerettem, még nem, nem azzal a szenvedélyes hévvel, amit ő ecsetelt, de nagyra tartottam. Élveztem a társaságát, tiszteltem a véleményét, és aggódtam a hogylétéért.

Ez a szerelem, nem? A maga módján?

– Te is fontos vagy nekem – bukott ki belőlem, és komolyan is gondoltam.

Az alap sziklaszilárd. A többi csak idő kérdése.

Ebben biztos voltam.

Tapintható megkönnyebbüléssel megdermedt.

– Komolyan?

Eltökélten bólintottam.

– Igen.

Alexből szinte kirobbant a szusz.

– Tényleg?

– Tényleg.

Örömujjongást hallatva előredőlt, és a számra tapasztotta az ajkát.

Azonnal ledermedtem, meglepett a csevegés és az érzékiség hirtelen váltása. Az ajka gyengéden, de szenvedélyesen mozgott az enyémen. Honnan tudta, mi a teendő? Nem mertem viszonozni, még a végén elrontom.

Tarkón ragadott, nem tudtam hová tenni a magabiztos érintését. Nem félt, hogy talán tolakodónak találom? Nem aggódott, hogy talán nincs ínyemre a cirógatása?

Alex helyeslő nyögdécselésétől elsodort a gondolataim örvénye. Mikor érzi meg, hogy nem osztom vele a pillanatot, nem tölt el annyira a felfedezés lelkes öröme, mint őt? Mindent megosztottunk egymással, minden gondolatunkat és álmunkat. De a testi egyesülés pillanatában olyan érzésem támadt, mintha lemaradtam volna.

A lihegése alapján jólesett neki a dolog.

Ő élvezettel csókolózott.

Én miért nem? Mi bajom lehet?

Csak el ne rontsam! Nagy merészen, ujjheggyel végül csak megérintettem a vállát. Pontusz, kérlek, nehogy bakot lőjek.

Egy elnyújtott pillanatra rá Alex lelkes vigyorral elhúzódott.

– Holnap találkozzunk a tónál! Mutatni szeretnék neked valamit.

Akartam. Olyan lány akartam lenni, aki készen áll a másik szerelmére. Kettesben bejártuk a birtok minden szegletét, méghozzá gardedám nélkül. Akkor honnan ez a hirtelen rémület a gondolatra, hogy kettesben maradjak vele?

Ugyanerre kell készülnöm. Ugyanilyen csókokra. Ugyanilyen pillanatokra, amiket biztosan elszúrok, és mindent tönkreteszek.

– Holnap lesz a nagy estély – emlékeztettem. Nem hallja a szívem félrevert harangját? Lehetetlen forróság áradt az arcomból – nem látja a rákvörös orcámat? Mire vélhette, a gyönyör pírjának vagy egy csávába került lány kínos feszengésének?

– Tudom.

– Édesanyádnak nem kell segítség… a dolgokkal? – Camille ritkán hívott vendégeket Highmoorba, de olyankor az egész kúriában elszabadult a káosz. A közös reggelik során Dauphine egyes-egyedül a partiról áradozott. Ilyen apróságok tervezése, olyan részletek intézése.

– Azok után, amennyi lakájt hozatott még?

– De…

– Biztosra veszem, hogy imádni fogod. Ne felejtsd a vázlatfüzetedet!

Felhorgadt bennem a kíváncsiság, elég erősen ahhoz, hogy legyűrje a minden porcikámat elöntő szorongást.

– Biztosan nem fognak hiányolni minket?

– És vedd fel a ruhádat – utasított. – Azt, amiről anyának be nem áll a szája.

– Azt akarod, hogy rajzoljak… estélyiben? – kérdeztem kétkedően.

– Kettőnk közül te szeretsz rajzolni… én csak látni szeretnélek az estélyidben. – A rám villantott vigyorára egyszerűen nem mondhattam nemet.

– Holnap – ígértem.

Alex keze megtalálta az enyémet, csókot nyomott a tenyerembe, szakasztott úgy, mint amikor megismerkedtünk, amivel röpke vonzalmat lobbantott a mellkasomban. Ilyen csókok jöhetnek, amíg mind gyengéd, egyoldalú, és nem vár viszonzást.

– Most hagylak pihenni. El sem tudom képzelni, milyen fáradt lehetsz. – Búcsúcsókot nyomott a homlokomra. A szája meleg volt, és gyengéd, és bármit megadtam volna, hogy átélhessem a feltétlen ragaszkodást, ami neki ösztönös, nekem kínszenvedés.

– Szép álmokat – motyogtam, próbaképpen végigcirógattam a karját. Merevre és kínosra sikerült, ettől még Alex mosollyal jutalmazta.

– Van választásom? – felelte, és végiggurult a szobán a székével. A küszöbön visszafordult, hogy rám kacsintson. – Hiszen rólad fogok álmodni.

22

A szoba egy katlannal felért.

A takaró a bokámra tekeredett, ugyanolyan szoros csomókba, mint a Chauntilalie körül burjánzó borostyán szálai. Megint átfordítottam a párnámat, hátha a hűvös alja majd segít, de hiába reménykedtem.

Nyöszörögve ültem fel a párás estébe hasító első pávarikoltásra.

Úgysem jön álom a szememre, ha megint rákezdik azok a szárnyasok.

Az ágy melletti asztalon két gyertya állt – az egyik Annaleigh küldeménye, a másik Chauntilalie rózsaszín viasza. Elbabráltam a melléjük készített kicsi gyertyabúrával, ügyetlenül matattam egy gyufáért, miközben azon töprengtem, melyiket gyújtsam meg.

Furcsamód a legkevésbé sem találtam megdöbbentőnek Gerard magyarázatát a nővérem ajándékáról. Nem volt abban semmi meglepő, hogy Annaleigh távol akarta tartani tőlem a szellemeket. Ő már csak ilyen – védelmez, mindig csak védelmez, még a világ túlfeléről is.

Bár szívesen elkönyveltem volna a dolgot szigeti babonának, a gyertyák biztosan használnak. Mióta megérkeztem Chauntilalie-be, nyomát sem láttam jelenéseknek.

De ott volt Hanna, emlékeztetett a szörnyű hangocska a fejemben. Hanna Whitten, aki immár tizenkét éve halott, a saját kezével gyújtogatta őket. Százszámra. Vajon mennyire lehetnek hatékonyak?

De vajon hány szellemtől óvtak meg?

A gondos renoválás dacára Highmoor megmaradt ódon, sőt évszázados kastélynak. Korántsem a nővéreim és a szüleink voltak az első Thaumasok, akik a falai között szenderültek jobblétre.

– És csak Hannát láttam – bizonygattam a hangnak fennhangon, amitől ostobának éreztem magam. – Hannát, aki állítólag ellenállt, hogy velünk… hogy velem maradhasson.

És a hármas ikrek?, vágott vissza. Őket is láttad.

Ez a részlet nem hagyott nyugodni, szúnyogként zümmögött az elmém rejtett zugaiban, és hiába próbáltam elhajtani, bosszantó konoksággal, újra és újra visszatért.

Az estén, amikor Rosalie és Ligeia a szemem láttára bódorogtak a folyosón, az estén, amikor megtudtam, hogy léteznek szellemek, és rejtőzik bennem holmi adomány…

…átok…

…mi változott? Miért láttam őket, amikor korábban soha?

Nem vittem gyertyát?

Camille próbált rám tukmálni egyet. Nemet mondtam. Vagy mégis a kezembe nyomta? Kinézem belőle.

Kinézem belőle, hogy fittyet hány a tiltakozásomra.

De az emlékeim cserben hagytak.

Egy határozott csuklómozdulattal életre lobbantottam egy gyufát, és meggyújtottam Annaleigh gyertyáját.

Nem lehettem elég óvatos. Csak semmi felesleges kockázat. Ebben a házban, ezzel a családdal, ilyen bizonytalan jövővel semmiképp.

Miután bebújtam a köntösömbe, kilopództam a szalonba, és kerestem valami tennivalót. Az egyik asztalkáról szinte szemrehányóan meredtek rám Gerard könyvei. El akartam olvasni őket, tényleg, de sosem volt rá elég időm.

A kandallópárkány kicsi órája kétszer kongott, amikor felkaptam az első könyvet, és a címet egy pillantásra se méltatva lapozgatni kezdtem.

– Withania somnifera – olvastam hangosan, nyelvtörőnek találtam az ismeretlen kifejezést. – Álombogyó.

A mellékelt ábrán egy levelektől zöldellő ág fogadott, rajta narancssárga termések sora, mindegyiken papírlampionra emlékeztető, ráncos burok.

Csupán egyetlen értelmezés tartozott hozzá. „Megtévesztés.”

A szót kicsi koponya követte, annak a jele, hogy a növény mérgező, mire egy pillanatra eltöprengtem, Gerard nevel-e álombogyót a halálkertjében.

Hirtelen megborzongtam, és becsaptam a könyvet.

Nem akartam azon rágódni, mit rejt az a baljós kapu.

De ücsörögni sem akartam, oldalszám falva a tényeket, amik úgyis kimennek majd a fejemből.

Muszáj felállnom.

Mozognom.

Felderítenem.

Táncolnod, vetette fel a hang.

Újabb éles rikoltás csendült, de olyan fülsértően, mintha az utálatos madár odakint, a teraszomon kuporogna.

Mire egyáltalán felfogtam, hogy kész, én megyek, már fel is álltam a heverőről, onnan ki a folyosóra, minél messzebb a páváktól.

Egy darabig céltalanul kóboroltam, olyan folyosókon járkáltam, ahol napközben semmi okom nem volt megfordulni. A titkos csigalépcsőt kerestem, amit Gerard mutatott. Felismertem a falszakaszt, ami mögött megbújt, és dacosan bámultam, míg észre nem vettem egy levélfreskót, ami a számtalan érintéstől elszíneződött, így kissé kilógott a társai közül. Megnyomtam, és gratuláltam magamnak, amikor az ajtó kicsapódott, és feltárult a lépcső.

Még sosem láttam ilyen sötétnek a kastélyt. Az erőtlen holdfény különös dicsfénnyel övezte a festett falakat és a lógó szőtteseket. Mi tagadás, gyönyörű épület volt, elfeledtette Highmoor komor szigorát.

Ez az épület kész műalkotás volt, a tetőszerkezet vázától a zsanérokat rögzítő legkisebb csavarokig. Megálltam egy féldombormű előtt, hogy minden részletét megcsodáljam.

Vadvirágos lapályt ábrázolt. Olyan műgonddal vésték, hogy körbe lehetett nézni minden egyes bimbót, mesterien ábrázolt minden kúpvirágot, pipacsot és az ismeretlen fajták tucatjait. Lassan követtem a domborművet, miközben azt latolgattam, vajon meddig bíbelődhetett a művész ezzel az egyetlen falszakasszal.

Az egyik végén a cikornyás keret ráncos, apró csengettyűcskéket rejtett, akár egy sor…

Papírlampion.

– Withania somnifera – kiáltottam az üres folyosón, feldobott, hogy még megmaradt a nemrég elolvasott cikkely. – Márványként nem tűnsz olyan félelmetesnek – mondtam, és végighúztam az ujjam a ráncos felszínén.

Kicsit messzebbről ajtónyitásra emlékeztető halk kattanás és szisszenés hallatszott, mire megdermedtem, biztosra vettem, hogy mindjárt belém botlik egy korán kelő lakáj.

Hátralestem, magamban már fogalmaztam is a mentséget a kései bóklászásomra, de megdermedtem.

Tényleg kinyílt egy ajtó.

Egy nagyon rejtett ajtó.

A lapja cakkos volt, és alaktalan, a vadvirágok változatos körvonalait követte, hogy ne legyen szem előtt. Az ajtó végig ott volt, az orrom előtt.

Egy újabb titkos átjáró!

Hátrasandítottam az ártatlannak látszó álombogyókra, és felnevettem.

– Ezt nevezem én megtévesztésnek!

Az ajtón túli folyosó sötétségbe burkolódzott, egy tátongó pofa, készen arra, hogy egészben elnyeljen.

Úgy éreztem, tilosban járok, mégis bedugtam a gyertyámat, hátha kideríthetem, hová vezet ez a váratlan bejárat. Úgy láttam, nem lépcsőházba, hanem csak egy keskeny, vékony lécekkel lambériázott folyosóra.

– Hová vezetsz? – kérdeztem, és nagy merészen belestem. A gyertyám világa nem hatolt el a folyosó végéig, és röpke habozás után beléptem.

Az ajtó azon nyomban becsapódott, olyan tökéletesen beleolvadt a belső falba, hogy hirtelen azt sem tudtam, hol nyílik. Gondosan végigtapogattam a belső oldalát, hátha újra feltárul.

Zárva maradt.

Csapdába estem.

– Beragadt – közöltem, igyekeztem legyűrni a mellemben felhorgadó kétségbeesést. – Inkább nézd meg, hová vezet ez a folyosó, és majd a másik végén kijutsz.

Lassan vágtam neki, nehogy bármilyen kilincsféle elkerülje a figyelmemet. Néhány tucat lépés után a járat elágazott.

– Biztosan az egész házat behálózza – dünnyögtem, megpróbáltam elképzelni, az épület melyik részén járhatok.

A bal oldali folyosót választottam.

Szélesebb volt, de zsúfoltabb.

A folyosó egyik oldalát három, a padlótól a plafonig magasodó könyvszekrény foglalta el. Minden polc dugig volt ódon fóliánsokkal és szorosan betömött iratokkal. Felemelt gyertyával fürkésztem a gerinceket, de a betűk legjavát már lekoptatta az idő. Erőt vett rajtam a kíváncsiság, letettem a gyertyámat, és kikaptam az első kezem ügyébe akadó könyvet.

Felcsaptam, és azon nyomban megértettem, miért ide dugták ezeket a könyveket Chauntilalie szabad bejárású könyvtára helyett.

Újra lapoztam, aztán még egyet, méghozzá rákvörösen.

Képeskönyvet forgattam, hiányos ruházatú emberek sokaságát ábrázolta, méghozzá intim testmozgás közben. A lapokon egymást követték a rózsás keblek és a nyitott szájak, az ijesztően ágaskodó falloszok és a kéjtől kiforduló szemek.

Férfiak simogattak nőket mások kéjtől buzgó tekintete láttára. Nők csókoltak nőket, ujjaik fedetlen húson szánkáztak, és olyan lendülettel nyúltak a másikba, amitől megütköztem. Férfikezek nyúltak, hogy megérintsék egymás…

Elfordítottam a könyvet, hátha felfoghatom, mi is történik pontosan azon a rajzon, és mihelyt sikerült, becsaptam. A szívem érthetetlen, illetlen buzgalommal zakatolt. Visszalöktem a kötetet a helyére, tűztenger öntötte el a mellkasomat.

Noha Chauntilalie előtt még a kézfogásig sem jutottam el az ellenkező nemnél, halványan azért sejtettem, mi zajlik zárt ajtók mögött. De a legvadabb álmomban sem képzeltem ilyen… találékonyságot.

Nyugtalan éhséggel pillantottam a könyvtengerre.

Alexszel elég volt egy puszta csók, hogy ledermedjek a pániktól, nemcsak magamban kételkedtem, de a saját szerepemben is. A rajzokon látott emberek nem csupán értették a dolgukat, de élvezték is, amitől minden szemérmetlen tettük vérpezsdítőnek tűnt. Érzékinek. Kívánatosnak.

Talán…

Félresepertem a komisz gondolatot, pedig a kezem már a következő kötetért nyúlt.

Az alaposság sosem árt.

Mi több, talán segít.

Hiszen nem arra van a könyv, hogy tanuljunk?

Ezúttal másfajta kötet került a kezembe, naplót találtam, tele Gerard ismerős macskakaparásával.

Az ujjammal követtem az apró betűket.

A könyvet megtöltő szavak közül egyet sem ismertem. Talán titkosírás? Néhol apró firkákat rajzolt a margóra. Növényekre tippeltem, noha még sosem láttam hozzájuk foghatót. Az egyik rajz egy dupla oldalt elfoglalt – a háromszögletű alap mindkét felső sarkából gömbforma bimbópár sarjadt. Furcsamód izmosnak látszott, ami eszembe juttatta az Annaleigh heszperoszi könyvtárában látott anatómiakönyvet.

Megborzongva visszatettem, és elővettem egy másikat.

Újabb napló, de ezúttal olvasható.

Nagyrészt.

Névsor volt.

Női nevek sora.

Női nevek rettentően hosszú sora, döbbentem rá lapozgatás közben.

Néhol dátumok is akadtak, évtizedeken átívelők, és újabb titkosírásos feljegyzések a női nevek mellett. Néhány alatt zárójelek, bennük más nevek, mindig hármasával.

Bevillant a másik könyv egyik ábráján látott közös, kölcsönös kéjelgés. Csak nem… erről volt szó? Alex említette, hogy az apjának kielégíthetetlen az étvágya. Naplózta minden intim együttlétét, nem csupán a résztvevőket, de a kéjelgéseik kódolt listáját is? Annyi név sorakozott a könyvben…

Szegény Dauphine.

Visszatoltam a könyvet a polcra, és újra magamhoz vettem a gyertyámat.

Kavargott a gyomrom, ahogy elképzeltem Gerard-t azzal a temérdek emberrel a megörökített tettek élő előadása közben. Ki akartam jutni erről a folyosóról, olyan messze ezektől a könyvektől és a bennük rejlő komisz gondolatoktól, amennyire csak lehetett. Végigbotladoztam a járaton, előbb jobbra, majd balra kanyarodtam, így kerültem végül egy kőlépcső tövébe.

A semmibe meredve sikerült megpillantanom egy fémzsanér halovány villanását.

Egy ajtó!

Könnyedén kinyílt, méghozzá egy olyan folyosóra, ami a lakosztályom közelében húzódott.

Halkan becsuktam, nem győztem csodálkozni, milyen tökéletesen illenek a bejárat körvonalai a tapéta mintájába, aztán közeledő lépteket hallottam, hozzá hamis kornyikálás halk zümmögését.

Gerard! Más sem hiányzott.

A szobám túl messze volt ahhoz, hogy nekivágjak, így a legközelebbi ajtóra vetettem magam, és fojtottan szitkozódtam a kilincs meddő zörgése hallatán. Zárva.

Mire olajra léphettem volna, Gerard befordult a sarkon. Amikor észrevett a folyosón, megtorpant, és hunyorgott a szórt fényben.

– Verity?

– Én… – Újabb próbát tettem az ajtóval, pedig tudtam, hogy hiába, ettől még reménykedtem. – Merre találom az… – Eddig jutottam, légből kapottnak éreztem minden lehetséges mentséget.

– Az a dolgozószobám – közölte, a helyén maradt, figyelmesen nézett.

– Tényleg? – A kezem lehullt a metszettüveg ajtógombról.

Noha a kettőnket elválasztó távolság szakadéknak tűnt, mégis alig vártam, hogy kiszélesítsem.

– Igen.

– Nem akartam… – Mivel nem tudtam, mit is akartam tagadni, inkább leálltam. – Be van zárva.

Elbabrált a nyaksáljával, aztán előhúzott egy ezüstkulcsot, ami láncon lógott a nyakában.

– A kúriában kevés ajtót zárunk, de ez köztük van – magyarázta. – Egy hercegnek rengeteg a fontos irata, amit hét lakat alatt kell őrizni.

Világos magyarázat.

– Ez csak természetes.

– Kétségkívül a nővéred is így szokta.

Bólintottam.

Visszadugta a kulcsot az inge alá.

– Segíthetek valamiben?

Még egy lépést hátráltam, ahogy kéretlenül felvillantak előttem a korábbi rajzok.

– Nem. Köszönöm. Inkább… inkább visszamegyek a szobámba. Lefeküdni – pontosítottam, eddig szóvá sem tettem, milyen későre jár. Egy röpke mosollyal a lakosztályom felé fordultam.

– Rémálmok? – kiáltott utánam, mire kénytelen voltam visszafordulni.

– Tessék?

– Öreg este van. Rémálmod volt? Nem is csoda, a ma történtek után.

– Nem – siettem leszögezni, nehogy megint a méregkertben látottakat firtassa. – Csak… sokáig fent maradtam, a könyveket olvastam, amiket kölcsönadott, és… alig értem őket – magyaráztam, megragadtam a hirtelen beugró mentséget. – Virágtan. Botanikai szakkifejezések. Gondoltam, elmegyek a könyvtárba.

– A könyvtárba – visszhangozta olyan színtelenül, hogy rejtély, elhitte-e.

Egy biccentéssel továbbszőttem a szálakat.

– Egy szótárért. Hogy később kérdezősködhessek a könyvekről, de ne tűnjek ostobának.

Gerard látható elégedettséggel mosolygott.

– Nem lett meg?

Félrehajtottam a fejemet, elvesztettem a fonalat.

– A szótár.

A kezemre sandítottam, amiben csak egy gyertyatartót szorongattam. Egy szempillantás alatt újra előkapta a kulcsot, és mire közbeszólhattam volna, már ki is nyitotta a dolgozószoba ajtaját. Bement, és egy vaskos fóliánssal tért vissza.

– Így könnyebben boldogulsz majd a kutatással – nyújtotta felém.

A karomban dajkáltam a túlméretezett kötetet.

– Köszönöm. Az életemet mentette meg.

Gerard bólintott, a dolgozószobája küszöbén ácsorgott.

– Miért van fent ilyen későn? – kérdeztem a lakosztályom felé araszolva. – Vagy korán? Inkább korán, nem? – Az ajkamat nyalogattam, nehogy a végén kikotyogjak valamit, közben sorra törtek rám a titkos könyvtára képei.

– Azt hiszem, későn – mondta. – Most jöttem a melegházból. Van egy levél, amit pirkadatkor fel kell adnom.

– Akkor nem is zavarom tovább – vágtam rá, nem lehettem elég hálás, hogy végre lezárhattuk a beszélgetést. – Köszönöm a szótárat.

– Ez a legkevesebb. Jó éjszakát, Verity.

– Jó éjszakát, Gerard – visszhangoztam, miközben elkezdte becsukni a dolgozószoba ajtaját.

Közel jártam a szobámhoz, amikor utánam szólt.

– Azért ne éjszakázz sokáig! Holnap lesz Dauphine estélye. Ugye a legjobb formádat szeretnéd hozni a nagy napon?

– Persze – feleltem, és visszafordultam felé.

A folyosó közepén állva figyelt, az arcán nem tudtam eligazodni.

Lendületesen csuktam be az ajtómat, de lassan fordítottam rá a zárat, nehogy meghallja a kattanást.

23

A reggel vörös és karmazsin tündökléssel virradt. Az ég véresen kibomló szaténvégre emlékeztetett. A szigeti neveltetésem miatt nem örültem a látványnak, megneszeltem a kitörni készülő vihart.

A szalon teraszáról figyeltem a kerti sürgölődést. A lakájok lámpássorokat aggattak, és gyertyákkal tűzdelték végig a korlátokat és a párkányokat.

Szegény Dauphine…

Mennyi munka lesz az eső martaléka.

A hátam mögül zizegés hallatszott a szobából, mire megfordultam.

Egy fiatal, szőke, sötét szemű, nálam alig néhány évvel idősebb nő állt a társalgó közepén, és a próbababa felé araszolt, amit Dauphine korábban küldetett fel. Az estélyim tegnap délután érkezett, de ő már kigőzöltette és tökélyig tupíroztatta.

Levendula, hajnalpiros és pezsgőszín tüll felülmúlhatatlan műalkotása. A pliszírozott szoknya habcsókként dagadozott, de meglepően súlytalannak bizonyult, mintha egy égből alászállt felhőt szabtak volna rám. A huncutul áttetsző mídert mesteri, gyöngyhímzett virágok díszítették, a dekoltázsomat pedig fémszálak takarták. A szoknya minden egyes hajtásába a fenti virágok másait hímezték, így minden lépésem olyan hatást keltett, mintha virágokat sodorna a ködös szellő, de eltűnnek, mire az ember biztos lehetne abban, hogy nem káprázik a szeme.

A nő kinyúlt, hogy önfeledt mohósággal megérintse a selyemtüllt, végül mégis meggondolta magát. A keze a magasban maradt, kinyújtva és szoborrá dermedve.

Ő volt az első szobalány, akit Chauntilalie-ben láttam. Furcsálltam is, hogy lakájból és inasból bezzeg bőven akad. De miután tudomást szereztem Gerard házasságtörő hajlamairól, kalapot emeltem Dauphine furmányos kiskapuja előtt.

Ezért ez a – felettébb fiatal és egész csinos – lány egyszerűen kilógott innen.

Megdermedve pillantottam a tegnap esti gyertyára, ami mostanra tömpe csonkká olvadt. Vajon egy hús-vér szobalány jelent meg nálam, vagy Chauntilalie egyik régi és elfeledett szolgája?

Haját egyszerű, időtlen fonatokba fogta, bezzeg a ruhája, ez a kék vászon ingruha nem pusztán kilógott innen, de nem is igazították rá. A derékrészt elöl magasabbra szabták, mint hátul, ráadásul jócskán lötyögött rajta.

– Jó reggelt – szólítottam meg. Vajon tudomást vesz rólam az állítólagos kísértet?

Az ifjú nő összerezzent, mintha nem vett volna észre a teraszon. Üdvözlés gyanánt fejet hajtott, hogy elrejtse a zavarát.

– Jó reggelt.

Más szóval látott.

– Csak nem… Dauphine küldött, hogy segíts felöltözni? – A szememet meregetve lestem, a titkát leleplező röpke villanást várva.

– Elég bonyolultnak tűnik – állapította meg, és megkerülte a próbababát, hogy a kérdéseimre ügyet sem vetve megismerje az öltözék minden titkát.

A ruha hátának finom hálójáról tizennyolc gomb lógott, divatosan kiemelve a gerincet. Egyetlen rossz mozdulat az egész mídert tönkretette volna.

– Meghiszem azt – dünnyögtem, és gondosan szemmel tartottam. Biztosra vettem, hogy kiszúrok rajta valami túlvilági jelet, de könnyedén, kézzelfoghatóan mozgott a szobában, és nem úgy tűnt, hátra akarja hagyni a világunkat.

Kétség bizsergette a torkomat.

– Ez alá nem fér el a fűző.

Megráztam a fejemet, éreztem a keblemet elöntő pírt.

– Ez… Bloemben így szokás? Mindenki ilyen… fedetlen?

Vállat vont, a tekintetét a hosszú, dísztelen ruhaujjra szegezte.

– A divatban nem létezik átlagos, nem? Ami mindennapos lesz, az rögtön átlagossá válik, és leváltja a következő újdonság.

Közelebb léptem hozzá.

– De az emberek… nem fognak… ledérnek tartani? – Aggodalmat mímelve felé nyúltam, hogy megérintsem a vállát, és kis híján felnevettem a megkönnyebbüléstől, amikor megéreztem a teste hús-vér tapintását.

Árnyékra vetődtem.

Ez a szobalány ugyanolyan valódi, mint én magam.

Az éber álomtól kimerült elmém a bolondját járatta velem.

A fiatal nő végre a szemembe nézett, és gúnymosolyra húzta az ajkát.

– Kegyed lesz köztük a legszemérmesebb.

Égnek szaladt a szemöldököm a döbbenettől.

– Akár segíthetnék is – mondta.

– Ó, köszönöm – mondtam, nem tettem szóvá a szemtelenségét, miközben a társalgó közepére vonultam, minél messzebb a bútoroktól. Előre feltűztem a hajamat egy fonatos-virágos kontyba, és már felvettem a harisnyakötőt és a harisnyát a köntös alá. – Még be sem mutatkoztunk egymásnak – jegyeztem meg feszengve, miközben lehúzta rólam a köntöst, közszemlére téve mindenemet.

A szobalány gyakorlott ujjakkal oldotta ki a gombsort, aztán fel, majd áthúzta a ruhát a próbababán. Szótlanul emelte a fejem fölé, belesegített a hosszú ujjakba, és ügyelt rá, hogy minden oda kerüljön, ahová kell. Végül hozzálátott a gombokhoz, aztán elém lépett, és tetőtől talpig, szigorú tekintettel végigmért.

– Verity vagyok – tettem hozzá.

– Tudom. – Rám pislogott, sötétbarna szemében közöny. – A cipővel is kell segítség?

A hálószobám felé pillantottam, ahol pezsgő- és aranyszín csillámmal megszórt vajpuha bőrcipellő várt. Egy kirakatban láttam, és noha Dauphine váltig állította, hogy egy ifjú hölgynek magas sarkúban kellene leélnie az életét, furcsamód nem eresztett.

Szótlanul megráztam a fejemet.

– Biztos… – Lenyelte a folytatást, és nem volt nehéz kitalálni, hogy a kérdése túlmutat a cipőkön. – Biztosan ezt akarja?

Egyik lábamról a másikra álltam az estélyiben, amiben, mi tagadás, egy egész tánckar elbújhatott volna.

– Őszintén? Nem. Dauphine választotta helyettem. Kicsit sok ez az én ízlésemnek.

Összehúzta a szemét, és úgy nézett rám, mint egy félkegyelműre.

– Nem a ruhát. Ezt. Ezt az egészet. – Egy intéssel átfogta a szobát. – Ezt a társaságot.

– A Laurent családot?

Bólintott.

– A helyében vigyáznék – jegyezte meg, sietősen belém fojtotta a szót, a válaszomat. – Maga… jó embernek tűnik. Ne hagyja, hogy bántsák.

– Bántsanak? – Leesett az állam. – Alex soha…

– Nem ő – sziszegte, és a közeledő léptek zajára az ajtó felé kapta a fejét. – Azt hiszem, mindennel végeztünk. Élvezze a partit!

Mielőtt tiltakozhattam volna, kiiszkolt a szobából, elnyelte a folyosó.

– Ó, kedves, álomszépen festesz, de korán van még a kiöltözéshez! – sápítozott az asztaláról felnéző Dauphine, amikor beléptem a külön bejáratú szalonjába.

– Alex meg akar mutatni nekem valamit a mai estély előtt… Megkért, hogy ebben jöjjek.

A szeme sejtelmesen villant.

– Ó, de csodás! Akkor nem is tartalak fel… csak oda akartam adni a napirendet… de úgy látom, a legjaván már túl is vagy. Megfordulnál a kedvemért?

Lassú piruett, hogy megnézhessen magának, lobogtak a tüllrétegek.

– Ez a lila árnyalat egyszerűen tökéletes a bőrszínedhez – zümmögte. – Szinte éterinek látszol. Ha a Hév nővérei meglátnának, azon nyomban elragadnának, hogy Arina szolgálatában éld le a hátralevő életedet. – Halkan sóhajtott. – Alexander el lesz ragadtatva.

Lesandítottam a szoknyákra, a zsigereimet szorongató görcs engedett. Nem az ő figyelme aggasztott leginkább.

– Gondolja?

– Tudom. – Felállt, megfogta mindkét kezemet, és szélesen rám mosolygott. – Remélem, te is tudod, mennyire boldoggá teszed. Mielőtt hozzánk költöztél… mindig annyira bezárkózott a saját fejébe, a saját világába. Tudtam, hogy magányos, de azt már nem, hogyan segítsek rajta, mit tegyek… Neked hála kihajtott, mi több, kivirágzott. Sosem lehetek elég hálás azért, amit érte tettél.

– Végtelenül fontos nekem – bizonygattam, legalább annyira neki, mint önmagamnak.

Dauphine bólintott.

– Ezt a vak is látja. Mint a borsó meg a héja. Repes a szívem. Amikor Gerard udvarolni kezdett nekem… azt hiszem, más idők jártak. – Röpke mosolyt vetett rám, mire a sziporkázó cipellőm mélyén görcsbe rándultak a lábujjaim. – Errefelé, Bloemben egy pár tagjai ezerféleképpen szerethetik egymást, és mind ugyanolyan fontos és megbecsült.

Kiszáradt a szám, miközben ő a forró kását kerülgette.

– Mit gondol… csak nem azt tervezi… – Elfúltam, beleroppantam a gondolat puszta súlyába. – Tudja, hová akar vinni Alex?

Vállat vont, noha látszott rajta, hogy nagyon is sejti.

– Bárhová is, nem tarthat sokáig. Ma bőven lesz mit ünnepelnünk.

Alex megkéri a kezemet.

Ma.

Ez mindennél biztosabb.

Végigsiettem Chauntilalie folyosóin, a végtelen szoknyahalmom úgy követett, mint hajót a tajték. Lakájok ugrottak félre előlem, de annyira emésztettek Dauphine szavai, hogy fel sem tűnt elborzadt, zavart arcuk.

Ma bőven lesz mit ünnepelnünk, mondta.

Mi másra gondolhatnék?

Egy ajánlat.

Házasságra.

Alextől.

A következő gyomorgörcs egy alkóvba hajtott, biztonságos menedékbe az estélyszervezés fejetlen sürgölődése elől. Egy békés sarokba, ahol magamra maradhattam a gondolataimmal. És a rettegésemmel.

– Házasság – nyögtem remegő kézzel.

Miért lepett meg a dolog? A bolond is láthatta, mire megy ki a játékunk. Elkezdtük az udvarlást. Szerelmet vallott. Dauphine jóformán kacsintva búcsúzott.

Az ablaküveghez szorítottam a homlokomat, hadd hűtse a hűvös lap a lázas gondolataimat.

– Alexről van szó – emlékeztettem magam. – Jó ember. Akiből remek ember lesz. – A légzésem lelassult, nyugalom áradt szét az egész testemben. – Ezt akartad.

Bólintottam.

Alex feleségének lenni.

Megdermedtem, a gondolatot latolgattam, elképzeltem, milyen lesz az életem, miután örökre összefonódik az övével. Megjelent előttem az öregedő arca, ráncok és deres haj vette át a jól ismert sima vonások helyét. Láttam a kezét, a korral vaskosabb lett, és májfoltos, az enyémet fogta, és szelíd ragaszkodással kapaszkodott belé, miközben egy kerti padon ücsörögtünk, ő egy könyvbe temetkezett, az én ölemben vázlatfüzet. Körülöttünk mézvirágok burjánzottak.

Majd szétpattant a szívem a melegségtől.

Több volt ez, mint puszta ábránd.

Inkább látomás.

Jövendölés.

A jó szerencse előjele.

Boldog életünk lesz együtt.

Békével és bizonyossággal eltelve nyitottam ki a szemem, és azonnal összerezzentem.

Az ablak túloldaláról Alex figyelt elmélyülten. Mire üdvözlést kiálthattam volna, megfordult, és elsétált.

Leesett az állam, vad kétségbeesés fogott el.

Pislogtam. Vajon csak a szemem káprázott?

Alex, és járt.

Kétségek között rohantam végig a folyosón, és kisiettem a kertre nyíló legközelebbi ajtón.

Megkerültem egy magas sövényt, egyenesen belerohantam, és nevethetnékem támadt.

Nem Alex volt.

Az öltözéke alapján bérlakáj lehetett, akit nyilván Dauphine hívatott kisegítőnek. A sötét haja és az alkata kísértetiesen emlékeztetett Alexre, de semmi több.

– Őszintén sajnálom – szabadkoztam, és elléptem az útjából. Egy tálca teamécsest cipelt. – Egy… egy pillanatra összekevertem valakivel.

Röpke mosollyal nyugtázta, aztán megkerült, magamra hagyott a kert sarkában.

Mélykékbe csavarodott az ég, a láthatáron felhőfoszlányok úsztak. Alex mostanra biztosan a tónál vár. Végigsimítottam a ruhámon, hogy minden a helyén legyen, mielőtt megkeresem a helyes ösvényt, hogy állhatatos és eltökélt szívvel meginduljak a jövőm felé.

24

Mire a mólóhoz értem, Alex már a csónakban ült.

Méghozzá különleges csónakban, döbbentem rá. A lábát fedett kengyelbe csúsztatta, hogy ne csúszkáljon, miközben az evezőket forgatja, a deszkaülést pedig fa háttámlával toldották meg. Kétségkívül Frederick segítette bele, de neki nyomát sem láttam.

Alex csak késve vette észre, hogy jövök, annyira a vízre koncentrált. Már ő is felvette az ünneplőjét. Régimódi frakkjáról hosszú fecskefarok lógott alá, nyaksálját pedig kifinomultan bonyolult csomósorba kötötték.

Kavics csikordult a cipellőm alatt, mire megfordult.

Egy pillanatra nemhogy nem szólt, még csak nem is moccant. Csak bámult. Némán. Imádattal.

Aztán világszép mosoly terült szét az arcán.

– Ó, Verity! Álmomban sem hittem volna, hogy ilyen tüneményes leszel!

– Tetszik? – kérdeztem egy játékos pördüléssel, hadd lássa az összhatást.

– Gyönyörű. Én… – Összeszorította az ajkát, kis híján felfalt a szemével, mintha örökre a fejébe akarná vésni a pillanatot. – El vagyok bűvölve. Komolyan.

Pír futotta el az arcomat, jólesett a döbbenete.

– Mit… mit keresel odalent? – kérdeztem a csónakra biccentve.

– Gyere te is! – nógatott szélesedő mosollyal.

A mólóra sandítottam. A korhadozó, szürke fát hosszú szálkák csúfították el.

Haboztam.

– Nem hiszem, hogy szoknyástul beférek.

– Megoldjuk. Ott találsz egy létrát. Az majd segít – biztatott kezet nyújtva. A másikkal egy cölöpbe kapaszkodott, hogy ne himbálózzon a csónak.

Visszafordultam Chauntilalie felé, hőn reméltem, hogy Dauphine nem látja, ahogy felszedem, majd a térdemhez gyűröm a tüll- és selyemhalmot, mintha csak gabardin lenne, aztán nekivágtam a létrának.

– Köszönöm – mondtam, majd leereszkedtem a másik deszkára. Nem először szálltam vízre, de ebben a hosszú, kényes öltözékben legfeljebb tipegni tudtam, olyan esetlenné váltam tőle, mint egy gólyalábú, lúdtalpas kisliba. Elrendeztem a szoknyákat, nehogy víz érje őket. – Azt hiszem, nem esett bajuk.

Egy percig csak néztük egymást, szótlanul fejeztük ki a hálánkat egymásnak. Alex kész műalkotássá pomádézta a sötét fürtjeit, ragyogott a frissen borotvált arca.

– Igazán jóképűen festesz – böktem ki szégyenlősen, fojtott motyogással.

– Hálásan köszönöm – felelte elégedetten. – Te pedig… Nem találok szavakat. – Megfogta a kezemet, és csókot nyomott rá. – Maga Arina is elbújhatna a bájaid mellett.

– Hová megyünk?

Elmélyültek a gödröcskéi.

– Majd meglátod.

Erőteljesen ellökte a csónakot a mólótól, aztán evezőt ragadott, és nekivágott a tónak.

Röpke szellők cikáztak a tó felett, alga és vízililiomok illatát sodorták magukkal. Egy közeli hullámból hal pattant elő, röpke, ezüst villanása szinte azonnal eltűnt.

– Innen talán még szebb a kúria – dünnyögtem, és Chauntilalie festői homlokzatára hunyorítottam a tavon túl.

– Mondtam, hogy hozz vázlatfüzetet – incselkedett.

Lenéztem a a páratlan ruhakölteményre.

– És mégis, hová tettem volna?

– Ó… tudod – hebegett, és az egyik evezőt elengedve a szoknyámra intett. – Az az izé egyszerűen hatalmas. Csak akad rajta valahol egy zseb.

Közös nevetésünk felderítette a pirkadatot.

– Micsoda kár – motyogtam az egész birtokot betöltő szorgoskodás láttán. A lakájok már a csipkézett, virágos napernyőket és a szalagos lobogókat aggatták.

– Mire célzol?

– Vörös hajnalra virradtunk. Nem érzed a közelgő vihart? – Nyugat felé sötétkék felhőtakaró gyülekezett és sűrűsödött.

– Nincs az a rossz idő, ami keresztbe merne tenni Dauphine Laurent tervének – vélekedett Alex, mégis elcsíptem, hogy újra a felhőkre pillant, miközben töprengve rágcsálja az ajkát.

– Nem is tűnt fel, milyen hatalmas a tó – mondtam, hogy megtörjem az evezése csendjét. – Egy forrás táplálja? Pedig semmi nyoma bejövő folyóvíznek.

– Éles a szemed. Igazából pangó, mesterséges. Annak idején volt egy tó arra, a birtok északi határán, de a dédapám elvezettette… némi tereprendezés után.

– Átköltöztetett egy egész tavat? – Ezt felfoghatatlannak találtam. – Miért?

Újra elmosolyodott.

– Majd meglátod… ott! – kiáltott, és mögém mutatott.

Arina szobra, a tüzes szívbe mutató óriáskéz kiugró bálna módjára emelkedett a víz fölé. Halványszürke kőből készült, amiben kígyózó aranytelérek kölcsönöztek élethű villódzást a lángoknak.

– A szentély – mondtam lenyűgözve. A szobor fölénk magasodott, de ahogy közeledtünk, észrevettem egy apró földnyelvet, ami alig emelkedett a víz fölé, így addig nem is tűnt fel. – Egy sziget!

A földdarab minden sarkán márvány virágcsokrok őrködtek. Merev szalagjuk lefelé kígyózott, és szemrevaló korláttá fonódtak össze a part mentén.

– Ez a szentély? – kérdeztem az apró földdarabot méricskélve. Frederick már várt ránk, haptákban állt a mólónál. Mindenre gondoltak.

Alex a sziget hátsó fertályához evezett, odadobta Fredericknek a kötelet, aki megkötötte, majd kezet nyújtott nekem, hogy kisegítsen a ladikból.

Körbeballagtam a szigetecskét, miközben Frederick kisegítette Alexandert a csónakból. A világos járólapokba furcsamód méretes zöld üvegkarikákat ágyaztak. Összesen tízet, konfettiként pettyezték a szigetet. Vajon mit jelképezhetnek a szirmok népének?

Összeszedtem a bátorságomat, és áthajoltam az egyik szalagos korláton. A sötétzöld víz mélyén megláthattam a szerkezet homályos, boltíves körvonalát, ami a helyén tartotta Arina égő szívét.

– Milyen mély a tó?

– Eléggé. Úsznál egyet? – kérdezte Alex cinkos mosollyal. Egyenesen, félig Frederickre támaszkodva állt, tolószéknek se híre, se hamva. Eddig még bele sem gondoltam, milyen magas lehet, de még így, féloldalasan is fölém tornyosult.

– Ha belelöksz, az anyád sosem bocsát meg neked.

– Nem untam meg az életem!

– Csak az jutott eszembe, miért épült ez a szobor ilyen messze a szigettől. Nem lett volna könnyebb ezt használni alapnak?

– Gyere, mutatok valamit!

Frederick hirtelen felkapta, és a sziget alá kanyargó csigalépcsőhöz cipelte Alexet.

– Az meg micsoda? – kérdeztem. A sötétben semmit nem láttam.

Alex hahotázott.

– Te és a kérdéseid! Esküszöm, mindent megmutatok. Chauntilalie-ben már alig akad rámpa nélküli hely, és sajnos ez is közéjük tartozik, bár apa tart itt nekem egy széket. Frederickre pedig mindig lehet számítani.

Az inas előrement, lecipelte Alexet a keskeny fémlépcsőn. Búcsúzóul szétnéztem a szigeten, és követtem őket. A lépcső tövébe érve csak gyönyörködni tudtam az elém táruló titkos teremben, ahová tetőablakokon, a fent látott tíz hatalmas körön át érkezett a fény.

– Milyen ötletes! – dünnyögtem az ablakokat nézegetve.

A vaskos támoszlopokat féltő gonddal elrendezett cserepes virágokkal próbálták eltakarni. A szoba közepén játékasztal állt. Négy steppelt füles fotelt állítottak köré, mintha esti kártyapartira készülnének. A galériafalon lovas vadászatok és virágos csendéletek bekeretezett képei lógtak. A szemközti sarokban mahagóni pohárszekrény állt tucatnyi üveggel és kancsóval megpakolva. A levegőt megülő szivarfüst jellegzetes férfiillattal töltötte meg a helyiséget.

– Hol vagyunk?

Alex, immár újra székben, mellém gurulva csatlakozott hozzám. Zömökebb volt, mint a megszokott fonott széke.

– Apa egyik kis rejtekhelyén. A meleg hónapokban, vacsorapartik után itt szórakoztatja a vendégeit.

A lelki szemeim előtt megjelent egy kártyázó, brandyt iszogató, füstpamacsokba és lármás nevetésbe burkolódzó férfitársaság. A szoba furcsaságai elfeledtették velem az enyhe penészszagot és a mindent belengő nedvességet.

Frederick megköszörülte a torkát, mintha emlékeztetne minket a jelenlétére.

– Igen, természetesen. Köszönöm, Frederick, elmehetsz – dörmögte Alex. – Nemsokára találkozunk.

Az inas visszafordult a lépcsőn, eltűnt odafent.

– Hová megy?

– Visszaviszi a csónakot. A tetőn megemlítettem neki a vihart. Mi másik úton megyünk haza.

– Másik úton? – ismételtem. A föld alatt voltunk, egy szigeten, egy tó közepén. Miféle út vezethet még haza?

– Gyere – hívott, és odagurult a szoba hátuljában nyíló ajtóhoz, ami hosszúkás könnycseppet formált, és egy ugyanilyen alakú alagútba nyílt. Elcsíptem a kijárat csillanását, de a folyosóra sötét árnyék borult.

– Menj csak! – nógatott Alex.

Haboztam. Milyen mélyen lehettünk? Az alagút nem tűnt hosszúnak, de semmi kétség, elfelé vezetett a szigetről, a tó mélyére.

– Nem járunk tilosban idelent? – húztam az időt, a szavaim visszhangot vertek a fehér stukkófalakon. – Biztonságos?

Alexander szinte táncot járt a székében az izgatottságtól.

– Menj csak, menj!

A járat túl keskeny volt ahhoz, hogy egymás mellett vágjunk neki. Alexander sajnos nem állt az élre, inkább szelíden előreterelt. Óvatosan indultam el, attól tartottam, hogy kimehet a bokám a betonpadló egyik láthatatlan gödrében. A szemem hamar megszokta a sötétséget, amitől a folyosó kijáratát megvilágító ismeretlen eredetű fényt elviselhetetlenül vakítónak éreztem.

Odaérve olyan hirtelen torpantam meg, hogy Alex belém rohant. Nevetve tolt előre.

– Hihetetlen – fúltam el, és ráérősen körbefordultam, hogy megemésszem a látványt.

Döbbenet, de még mindig a víz alatt voltunk, egy hatalmas, a tó fenekére süllyesztett üvegkupola kellős közepén. A padlótól a félgömb két emelet magas csúcsáig ívelt üveglapok százai magasodtak. Vastag malter- és fémcsíkok tartották őket össze, minden illesztésnél apró rózsadísszel. A napfény algaszín árnyalatot öltve szűrődött a vízen át a kupolába. Az ívelt falak mentén emelt virágágyások sorakoztak, bennük színes és zöld növények lenyűgöző választéka. A terem közepére vastag gyapjúszőnyeget terítettek, rajta éjfélkék és elefántcsontszín virágmintával.

– Mi ez a hely? – suttogtam, nehogy megtörjem a pillanat varázsát. Soha életemben nem láttam még ennél bűbájosabbat.

– Dédapa zene- és táncteremnek használta. Mi több, a partikra még egy koncertzongorát is lehozatott, darabonként, aztán összerakatta.

– Most hol van? – Micsoda képtelen helyszín egy koncertnek! Viszketett a tenyerem, hogy megörökítsem a gondolatot, ahogy nemes urak és hölgyek ropják a párás, patinás ablakok előtt.

– Papíron remek ötlet volt, míg rá nem jött, milyen iszonyatos idelent a pára. A zongora mindig hamisan szólt, a húrjai pedig idővel eltorzultak. Szét kellett szedni és kivinni. Grandpére itt imádkozott, ő toldotta meg az Égő Szív szobrával is. Apa végül rájött, hogy az itteni klíma tökéletes néhány finnyásabb példányának. – A dobozokra mutatott. – Esküszöm, egyik sem mérgező.

– Még sosem láttam ilyen csodát – motyogtam, végighúztam az ujjam az egyik ablakon. A több hüvelyk vastag üveg eltorzította a külvilágot.

Sötét alak villant az iszapos mélyben, és az ablaknak ütközött. A döbbenettől riadt kiáltással ugrottam hátra.

– Ugyan, nem kell félned – csitított az azonnal mellettem termő Alex. – A tóban nyüzsögnek a halak. A pontyok kifejezetten rámenősek.

– Látnak minket idelent.

Bólintott, közelebb húzódott.

– Természetesen. Odanézz!

Megfogta a kezemet, majd visszanyomta az üvegre, és ott tartotta. A ponty egy szempillantásra rá visszatért, egy társa is követte. Egymást taszigálták, mindkettő a lehető legközelebb akart férkőzni az ujjaimhoz. Tátogtak a széles szájukkal, ajkuk az üvegnek feszült, farkuk ádázul csapkodott.

Elképesztően kövérek voltak. Reméltem, hogy csak a vastag üveg torzít, de a mellúszóik még Alex kezénél is nagyobbnak tűntek, aki ugyancsak az üvegre simította a tenyerét, hogy magához is vonzzon jószágokat.

– Kisfiú koromban rettegtem tőlük – vallotta be. – Most… inkább lenyűgöznek.

Elléptem, a szemem a csúcsig bejárta a kupolát. Ott erősebb volt a fény, és kivehettem a víztükör tajtékos hullámait. Kisebb halak cikáztak el, ha jól láttam, egy kacsa elől.

– Még sosem láttam úszóhártyás lábakat ilyen szögből – kuncogtam.

– A szív odafent áll – magyarázta a tekintetemet követő Alex. – A kupola tartja. Valahányszor apa idelent, a gázlámpások fényében tölti az estét, a ragyogás körbeveszi a szobrot, mintha Arina tényleg beköltözött volna a szentélybe, hogy mindent elárasszon a fényével.

– Egyszerűen döbbenetes, Alex. – Elmosolyodtam, a helyiség varázsa mindenemet megbizsergette. – Mit tervezel vele?

Döbbentnek látszott.

– Én?

Bólintottam.

– Még… fogalmam sincs. Varázslatos, és nagy dolgokra méltó. Hiszen elképesztő hely… elképesztő dolgokra rendeltetett. – Nagyot nyelt, és összevonta a szemöldökét, miközben a székében fészkelődött. – De… nem az enyém. Még. De azt hiszem, tudom, mi lesz itt az első elképesztő tettem.

Alex mélyet, reszketeget sóhajtott, és elővett egy apró bársonydobozkát a zakója belső zsebéből.

Megdermedtem.

A nagy pillanat.

Tényleg megtörténik.

Itt, egy minden álmomnál varázslatosabb és romantikusabb helyen.

– Verity… nem tudom, hogy szokás a só népénél, de itt, Bloemben aki tudja, hogy megtalálta a szerelmet, az a tettek mezejére lép. Egy ilyen eszelős világban nem szabad elszalasztani a szerelmet, és becsülni kell minden közös pillanatot.

Felnyúlt, az arcomhoz ért, az orcámat cirógatta.

– Én megtaláltam a szerelmet. Megtaláltalak téged, amit meg akarok ünnepelni, méghozzá itt, a hullámok és a szirmok találkozásánál. Te és én. El sem tudok képzelni illőbb helyet a kérdésemnek… Verity Adelaide Thaumas, megengeded, hogy szeresselek az életem hátralevő részében?

A szokatlan szófordulat hallatán elfúltam, a torkomon akadt a szusz, ami kíméletlenül belém fojtotta a válaszomat. Így egy pillanatra rá bólintottam.

Mire a keze az enyémhez ért, hogy vattapuha szorításba fogja.

– Megengeded, hogy őszintén óvjalak, imádjalak, tiszteljelek és becsüljelek?

Újra bólintottam, könnyek csípték a szememet.

– Megengeded, hogy a sorsunk összefonódjon, és ezután nemcsak külön, de egyként is folytatódhasson?

Vékony vonallá préseltem az ajkamat, hogy legyűrjem a remegését. Mi ez, ha nem óda a nagykönyvben megírt házassághoz?

– És te megígéred, hogy ettől a naptól fogva leszel a kedvesem, a jobbik énem, a… feleségem?

Arra számítottam, hogy kinyitja a dobozt az eljegyzési gyűrűvel, de mozdulatlan maradt, csupán a kezemet, a szememet, a szívemet ejtette rabul.

Végül elmosolyodott, és suttogva előredőlt.

– Most jön az, amikor visszamondod nekem.

– Tényleg? – kérdeztem riadtan, röpke nevetés kerülgetett. – Salannon ennél egyszerűbb, szűkszavúbb a dolog.

Alex látványosan megütközött.

– Egyszerű? Miféle eljegyzés egyszerű?

Egyik lábamról a másikra álltam, a kezem még mindig az övében.

– A férjjelölt általában fél térdre ereszkedik, és azzal indít, milyen gyönyörű a nő, vagy milyen boldoggá teszi, aztán elővesz egy gyűrűt, és megkéri a kezét.

Kikapta a kezét az enyémből.

– Ereszkedjek fél térdre? Egy… egy próbát megér.

– Ne! Ne, a tiéd maga volt a tökély. Minden, az egész, maga a tökély.

A mosolyától ráncok jelentek meg a szeme sarkában.

– Még nincs vége.

– Nincs?

Kinyitotta a dobozt, és felemelt egy gyűrűt, káprázott a szemem a karikába ágyazott gyémántcsokortól. Akár egy viruló kert, akár egy csillagfátylas éjszakai égbolt.

– A dédanyám gyűrűje volt, de nemzedékek óta a Laurent család tulajdona.

– Meseszép – hebegtem. A tükörsimára fényezett aranykarika szinte elvakított, a középső gyémánt pedig mintha kacsingatott volna rám.

– Illik hozzád.

Alex megfogta a kezemet, és elkezdte az ujjamra húzni a sziporkázó gyűrűt.

Elrántottam a kezemet.

– Várj, nem úgy volt, hogy utánad én teszem fel a nagy kérdést?

Megrázta a fejét.

– Nem kell ragaszkodnunk hozzá. Nem bloemi vagy, nem muszáj…

Hirtelen ötlettől hajtva félretoltam a dagadozó szoknyáimat, hogy fél térdre ereszkedve szembenézhessek vele. Megfogtam mindkét kezét, ahogy ő az enyémet, ami remegett, annyira szíven ütött a pillanat súlya.

– Alexander Etienne Cornelius Leopold Laurent… bár túl sok a neved, de mindet a szívembe véstem. Megengeded, hogy az életem hátralevő részében érted dobogjon?

A mosolyánál én sem festhettem volna szebbet.

– Meg.

– Megengeded, hogy becsüljelek, tiszteljelek és megnevettesselek? – kérdeztem, nem jutott eszembe a pontos szöveg.

Az enyémre feszült a keze, összefonta az ujjainkat. A gyűrű mázsás súlyként szorult közénk.

– Mindennap, az örökkévalóságig.

– Osztozol velem egy közös életben mint barátom, kedvesem, férjem?

Alex szája fülig ért.

– Mindennél boldogabbá tenne. Most… felhúzhatom a gyűrűt?

Bólintottam, mire az ujjamra csúsztatta. Felemelte a kezemet, ide-oda forgatta, hadd csillogjanak a gyémántok a fényben.

– Köszönöm – motyogta nehezen forgó nyelvvel. – Ez tényleg életem egyik legboldogabb pillanata. Nem lehet betelni veled, Verity. – Végigcirógatta az arcomat, az ajkam vonalát. – Azt hiszem, csókkal kellene megpecsételnünk, nem gondolod?

Nagy levegőt vettem, hátha itt és most, e páratlan pillanatban sikerül végre.

– Bloemben így szokás az ifjú jegyesek között?

– Bizony ám – vigyorgott, és előredőlt, hogy az ajka megtalálja az enyémet.

Nem volt… pocsék.

Felhúzott magához a székébe, hogy az ölébe ülve a térdére kuporodjak. Eleinte feszengtem, attól tartottam, fájdalmat okozok neki, de aztán az enyémre tapadt az ajka, és más miatt főhetett a fejem.

– Alex – suttogtam, miközben a szám sarkát harapdálta. Egy pillanatra eljátszottam az ötlettel, hogy viszonzom, de észbe kaptam, féltem, hogy vért fakasztanék. – Alex, ideje lenne visszamennünk.

– Inkább maradnunk kellene – ellenkezett kifulladt, kába hangon, összefonta az ujjainkat.

Idegennek éreztem a kezemet így, Alex gyűrűjének a súlyával. Fontosabbnak, felnőttebbnek. Megszűnt kislánykéznek lenni, fiatal nőé lett, akit szeretnek és becsülnek. Ebbe az érzésbe, ebbe a megnyugtató bizonyosságba kapaszkodtam.

– A parti – emlékeztettem.

Egy nyögéssel elmélyítette a csókot, a nyelve megtalálta az enyémet. Egy röpke pillanatra megpróbáltam elképzelni, mi zajlik külön-külön a két szájban. Minél többet rágódtam rajta, annál kuszábbnak tűnt. Mind szaggatottabban kapkodta a levegőt, és némi elégedettséggel töltött el, hogy így örömét leli abban, amit csinálok.

– Fredericket mikorra várhatjuk?

– Már elvitte a csónakot.

– Akkor hogyan jutunk vissza? – merengtem, megfogtam az arcát, és eltoltam, hadd nézzünk egymás szemébe, hadd érjen végre véget a csókolózás.

– A lépcsőn – felelte értetlenkedve, erőlködve és némiképp kifulladva. Tényleg néhány csókocskától került ilyen állapotba? Miért lihegem túl annyira ezt a pillanatot ahelyett, hogy megosztanám vele?

– Miféle lépcsőn?

– A lentin – dörmögte, és a terem szemközti oldalán nyíló alagútra mutatott.

– Egy másik alagút?

Válasz helyett csak hümmögött, és a derekamra font karral megpróbált visszahúzni.

Viszont én inkább kimásztam az öléből, és hiába tiltakozott, lesimítottam a szoknyáimat.

– Hová vezet?

Alex arca imádni valóan rózsás, életteli vörösben játszott, miközben a hajába túrt, hátha lelapíthatja a kócot, amit csináltam.

– Dédapa tudta, hogy két kijáratra lesz szükség, ha netán történne valami idelent. Az az alagút visszavezet a partra. A mólótól egy sarokra álló kis kapusfülkébe. Már láthattad séta közben. Csak egy csigalépcső, és vissza is érünk Chauntilalie-be.

– Frederick pedig ott vár majd ránk?

Megfogta a kezemet, hátha visszahúzhat.

– De szerintem kibír még néhány percet…

– Ne kísérts! – feleltem, pedig eszem ágában sem volt engedni, és visszatérni az ölébe.

– Ne? – Alex elfúló dörmögéssel gördült közelebb. – Talán sikerülne?

– Persze… – feleltem óvatos hátrálással. – De ott a vacsora, és a szüleid biztosan még előtte szeretnék megtudni.

– Már tudják – vallotta be Alex. – Meg kellett kérnem apát, hogy vegye elő a gyűrűt a családi széfből, anya pedig természetesen mindent hallani akart. Madarat lehet majd fogatni velük!

– De a válaszomat még nem tudják – mutattam rá. – Menjünk, mondjuk el nekik a jó hírt!

Mély, megadó sóhajjal beadta a derekát.

Nekivágtunk az alagútnak. Sokkal hosszabb volt az elsőnél, és sokkal sötétebb is.

Csak ekkor tudatosult bennem, mennyi víz vesz körül minket, és milyen dermesztő súllyal nehezedik ránk.

Menet közben a bal kezemet a falon tartva egyensúlyoztam. Még a gyér fényben is ki tudtam venni a gigantikus gyémántkoszorút.

Alex ért először a kijárathoz.

Ezúttal is kerek tetőablakok világították meg a talajszinti pihenőre kanyargó csigalépcsőt. Tompa fényük elárulta, hogy amíg mi elvoltunk a habok alatti titkos kis világunkban, végül megérkezhetett a sötét felhőtakaró.

– Frederick? – szólt fel Alex habozva.

Semmi válasz.

– Azt hiszem, felmegyek, és megkeresem – ajánlkoztam, és nekivágtam a lépcsőnek. A lábam zöld üledéken csúszkált, a korlátot pedig szivacsos moha lepte. Elhagyatott helyiségnek tűnt, kétségkívül ritkábban használták, mint a látványosabb és megkapóbb tavi bejáratot.

Amikor felértem az ajtóhoz, tettem egy próbát a kilinccsel. Csak zörgött, de nem engedett.

Még egy próba, hátha csak egy kis erő kell a rozsdás fémnek.

Nem engedett, nem fordult.

Itt ragadtunk.

25

Itt. Itt ragadtunk.

Egy bálteremben.

A tó alatt.

Hitetlenkedéssel fűszerezett nevetés bukott ki belőlem.

Hiába dörömböltem, a súlyos fém tompa döndüléssel nyelte el az ütéseimet.

– Verity? – visszhangzott fel Alex bizonytalan szólongatása a kerek szobából.

– Még megvagyok! – kiáltottam vissza, és tettem még egy próbát az öklömmel.

Hiába.

Lepillantottam a lépcsőn. Alex reménykedve nézett fel rám.

– Zárva.

– Zárva? – visszhangozta. – Pedig Fredericknek mostanra itt kellene lennie. Talán mégis a szigeten maradt, ott vár ránk a hajóval.

– Talán – dörmögtem, hőn reméltem, hogy így lesz.

Ózon íze töltötte meg a levegőt. A vihar sebesen közeledett. Visszamentem a lépcső tövébe. Az utolsó fokon sikamlós zuzmófoltra léptem, és kicsúszott alólam a lábam. Alex segítőkészen elkapta a könyököm.

– Jól vagy?

Bólintottam.

– Inkább előreengedlek – vetette fel Alex. – Úgy jobban látod a bálterem fényét.

Hálásan léptem a sötét alagútba. Elértük az üvegkupolát, és továbbmentünk. A dohányzószobában sötétség honolt, miközben nekivágtam a lépcsőnek, Alex tekintete mázsás súllyal tapadt rám, de én már tudtam, hogy elkéstünk. A vihar megérkezett.

– Frederick? – szólongattam a földdarabra lépve.

Üres. A hajó eltűnt.

Az égbolt sötétségbe borult, ahogy időközben beborult, megérkeztek a korábban látott esőfelhők, és felkészültek, hogy kiadják a terhüket. A feltámadó szélbe hunyorogtam, hátha elcsípek odakint egy kósza lakájt, akinek segítségért kiálthatok. De a partiszervezés félbeszakadt. A jelek szerint mindenki bemenekült, hogy ott várja ki a vihart.

Felötlött bennem, hogy kiúszom a partra. Szólhatnék a személyzetnek a bezárt ajtóról, és kiszabadíthatnánk Alexet. De az sokáig tartana, és az ünneplőm bánná.

– Itt hagyhatnám a ruhát – dörmögtem magamnak, a lehetőségeinket latolgattam. Áthajoltam a korláton, a vízbe dugtam az ujjamat, és elfintorodtam. Még hűtötte a tavaszi olvadás, de úsztam már rosszabban is Saltennél. A szoknyahalom nélkül szabadon lábtempózhatnék, márpedig semmi kétség, minden erőmre szükségem lenne. Azokból az óriáspontyokból kinéztem, hogy bármit megtámadnak, ami mozog.

Erőre kapott a szél, ostorként csapta az arcomba a kósza hajszálakat. Villám sújtott le egy sötét felhőből, és eltalált egy parti fát. A dörgés az egész belsőmben továbbrezgett, mire megráztam a fejemet. Öngyilkosság lenne.

A magasban újabb fényszalag cikázott a felhők között, hogy földet érhessen. Csak egy komplett őrült maradt volna odakint. Már a lépcsők felé futottam, amikor megindult az áldás, egyenesen a nyakamba. Egy szempillantás alatt bőrig áztam.

A fakorlátba kapaszkodva lesiettem a lépcsőn. A dohányzószobában besötétedett. A magasban tompán ragyogtak a tetőablakok, de vajmi keveset értek a homály ellen. Eső csépelte őket, kis híján megsüketítettek.

– Se Frederick, se csónak – közöltem Alexszel, és a karomat dörzsölgettem, hogy elmúljon a kíméletlen hidegrázás. – Van idebent lámpás?

Számos viharlámpást felállítottak a szobában, de gyufa sehol. A lépcsőn leáradó esővíz növekvő tócsája befelé araszolt a helyiségbe, egyenesen egy lefolyó felé.

– Jól emlékszem, a kupola esténként ragyog, ugye? – kiabáltam, hátha túlharsoghatom a lármát. A következő mennydörgésre zörömböltek az üvegek a pohárszéken.

Alex a füléhez emelte a kezét.

– Tessék?

– Gázlámpások. A kupolában?

Bólintott, és sietősen visszafordult az alagút felé. A kupola bejáratánál talált egy kicsiny bronzlemezt, és átfordította a kapcsolóját.

A lámpások fénye zavaros zöld mélységre vetült. Megkönnyebbülten dobtam le magam egy padra Gerard ágyásai között. Víz csepegett a hajamból, vacogott a fogam.

Egy hirtelen puffanásra elugrottam az üvegtől.

Életre kelt a kupola körüli víz, ahogy pontyok tucatjai feszültek az ablakoknak, a fény vonzotta, a vihar heve hajtotta őket. Tátogó szájjal csapódtak egymásnak. Undorítónak találtam a különös izomzatú, túlméretezett testüket. Mint egy életre kelt lázálom.

– Szerinted áttörhetnek?

Alex az ablakokat figyelte, miközben egyre szaporodtak a kupolát ostromló csücsörítő halak, eszelősen csapkodó farkuk barna iszapot korbácsolt.

– Nem… a vázat úgy tervezték, hogy ellenálljon az állandó nyomásnak és a víz súlyának. A pontyok hiába próbálkoznak, esélyük sincs. – Az egyik a kupola csúcsát találta el, ami egy ágyúdörgéssel felért. – De a biztonság kedvéért inkább gyere ide! Nem… nem hiszem, hogy látnának minket a szoba közepén.

– A fényre jönnek – jegyeztem meg az üvegbúrákra biccentve. – Az vonzza őket.

Felsandított a terem csúcsára, habozva nézte a vízen átszűrődő fényt.

– Szerinted… lekapcsoljuk?

Újabb reccsenés az üveg felől, mire bólintottam.

Alex lecsapta a kapcsolót, feketébe borítva a kupolát.

Az első pillanat vaksággal is felért, de aztán megszokta a szemem a sötétet. A beszüremlő félhomály zöldesre festett minket, árnyalaknak láttuk a másikat.

– Remegsz – állapította meg a közelebb guruló Alex. Levette a zakóját, és felém nyújtotta.

– Köszönöm – motyogtam, és felhúztam. Még őrizte a teste melegét és az illatát.

– Kisegítenél a székből? Ha engem kérdezel, itt leszünk egy darabig… akár kényelembe is helyezkedhetnénk. – Bekattintotta a fékeket, aztán az utasításait követve nagy nehezen kiügyeskedtem a székből. Mihelyt Alex a padlóra került, arrébb toltam a széket, hadd nyújtózzon egy nagyot, aztán szégyenlősen leültem mellé. A korábban káprázatosan hullámzó szoknyámból csak egy bánatos tulipán maradt, kókadtan kornyadozott a víz súlyától.

A pontyok fickándozva vergődő árnyait figyeltük, olyasmiért küszködtek, amit immár nem is láttak. Végül ráuntak a dologra, és nekivágtak a tónak, hogy új ijesztgetnivaló után nézzenek. Ujjongani tudtam volna, amikor az utolsó jószág is elment, és visszatért a bálterem békéje.

– Rettentően sajnálom, Verity – szabadkozott Alex halkan.

Felé fordultam. A kezét bámulta, arcát bánat árkolta.

– Mi a baj?

– Minden. Azt akartam, hogy ez legyen a kettőnk megismételhetetlen pillanata, amikor megmutatom, milyen meglepő és csodálatos mellettem az élet, erre most egy tó fenekén ülve várjuk egy égiháború végét, ráadásul tönkretettem a ruhádat. Tönkretettem az egész napot. Mert én… – Alig értettem halk zárszavát.

– Mit mondtál? – hajoltam oda.

Sóhaj robbant ki belőle.

– Mert én mindent tönkreteszek.

– Alex… ez nem igaz.

Nevetett. Keserűen, kínosan, egy mákszemnyi derű nélkül.

– Az egész életem… a Laurent család vérvonala, a hercegi szék, minden veszélyben forog, mert kis koromban leestem a lépcsőn.

– Nem a te hibád volt. Megesik az ilyen. Bárkivel.

– Ezt mondd az apámnak!

Leesett az állam a döbbenettől.

– Gerard képes téged hibáztatni?

– Szemtől szemben soha, de hallottam már esténként a dolgozószobájában, amikor azt hiszi, már mindenki lefeküdt. Sír. Kiabál. Kesereg, hogy minden hiába.

– Alex, ez borzalmas. Annyira… annyira sajnálom, hogy hallanod kellett, de tudnod kell, hogy ez nem igaz. Remek herceg lesz belőled. Tele vagy ötletekkel, mindent megváltoztató, mindent jobbá tevő, merész, páratlan ötletekkel.

– Hiába leszek a tartomány történelmének legkiválóbb vezetője, ha a legfontosabb hercegi kötelességben kudarcot vallok.

– Mégpedig?

Olyan hosszan hallgatott, hogy már azt hittem, nem hallott. Aztán újra sóhajtott.

– Örökös.

– Ó. – Egy pillanatra rá megértettem az egyetlen szavában rejlő célzást, ami, akár egy tócsába hulló tintacsepp, mindent megváltoztatott maga körül. – Ó!

Egymás mellett ültünk a sötétben, mindenfélét gondoltunk, mégis hallgattunk.

Mondanom sem kell, tudtam, honnan jönnek az örökösök. Segédkeztem Camille minden terhességénél, és kénytelen voltam bábáskodni Annaleigh tavalyi szülésénél, amikor az egyik heszperoszi látogatásomkor idő előtt jött a baba.

– Tudod… tudod, hogy menne-e…? – Teljesen cserben hagytak a szavak, csak arra futotta tőlem, hogy rákvörösen dadogjak

– Sosem volt okom próbálkozni – tájékoztatott. – Azt… azt hiszem, mindenem teszi a dolgát, de… – Hevesen fújt. – Ez nevetséges. Te vagy az egyetlen a világon, akivel szégyenkezés nélkül beszélhetnék ilyesmiről, erre… – Röpke zokogás fojtotta belé a szót. – Előre rettegek, hogy kudarcot vallok.

– Alex.

A tenyerem a kezét kereste, hiszen kitől várhatna megnyugtatást, ha nem tőlem? De elkapta a kezét, és karba fonta.

– Dehogy vallasz kudarcot. Sem az én, sem a családod szemében. Majd… majd találunk megoldást, ha…

– Ha mi? – ismételte elgyötörten.

Én is felsóhajtottam.

– Bármi lesz is, megbirkózunk vele.

– De nem akarom, hogy bármivel meg kelljen birkóznunk. Nem akarom, hogy megbánd. Azt akarom, de mindennél jobban, hogy bármit megadhassak neked. Akár az egész világot. De nem megy. És ez… – széles mozdulattal az elsötétült kupolára intett – ékesen bizonyítja. Nekem még egy lánykérést is sikerült elbarmolni.

Felnéztem a kupolára. A tövében a víz, amit barna iszappá kavartak a pontyok, ülepedni kezdett, újra sötétzöld lett. A csúcs tájékán világosodni kezdett a patinaszín, és felfelé nézve olyasmit láttam a néhány hüvelyknyi vízben, amire a legvadabb álmomban sem számítottam.

– Alex, nézd! – mondtam, és odamutattam.

Hátrahajtotta a fejét, a nyaka megfeszült.

– Nem, így! – A segítségemmel lefeküdt a vastag gyapjúszőnyegre, hogy láthassa a csúcsot. Csatlakoztam hozzá, odakucorodtam hosszú, merev testéhez.

– Mit is kellene látnunk?

– Odafent! Ott, ahol a legvilágosabb a víz. Látod őket? A kicsi szikrákat?

Összevonta a szemöldökét.

– Az esőcseppeket?

Bólintottam.

– Víz körül éltem le az egész életemet. Megtanultam úszni benne, hajózni rajta, időjósnak használni. Teljesen meghatározta az életemet, legyen szó utazásról vagy evésről. A véremben érzem az árapályt. Azt hittem, a víz minden arcát ismerem, hiszen Salann minddel szolgál, hullámokkal és jéggel, viharral és csermellyel. De eddig még soha, de soha – ismételtem jelentőségteljesen – nem láttam ilyennek az esőt.

Halk, merengő dünnyögéssel próbálta az én szememmel nézni a tótágast álló cseppeket.

– És nélküled sosem láttam volna. – Puszit nyomtam az arcára, aztán a mellkasára hajtottam a fejemet, hogy a tóra zúduló esőben gyönyörködjünk. – Köszönöm. Ez… maga a csoda.

Éreztem, hogy szóra nyitja a száját, de végül egy fejcsóválással meggondolta magát. Képtelenül gyengéd és édes csókot nyomott a fejem búbjára.

– Te – dünnyögte, és újra megcsókolt. – Nekem te vagy a csoda.

Felragyogott az egész tó, ahogy villám cikázott végig az égbolton, magasan a kis menedékünk felett.

– Tudom, mihez kezdek ezzel a csarnokkal, amikor eljön az ideje – jegyezte meg Alex, és a hátam mögé fonta a karját, hogy magához húzzon.

Felnéztem rá.

– Mit?

– Lehozatok egy hatalmas ágyat ide, a szoba közepére, megrakom a legpuhább párnákkal és vánkosokkal, hogy minden zápornál lejöhessünk, és nézhessük. Csak mi ketten.

– És a pontyok – helyesbítettem.

– Természetesen.

Odahajoltam, hogy megcsókoljam.

– Ez… Ez, Alexander Laurent, ez több mint elképesztő.

26

– Aztán Alexander inasa betörte az ajtót, és megtalálta őket, bőrig áztak, alig éltek, Gerard konzervatóriumában bújtak össze, hogy melegítsék egymást! Hihetetlen, micsoda hátborzongató eset! Szegény, rettenthetetlen Verity egyes-egyedül nézett szembe a viharral, de hiába. – Dauphine ismét belekortyolt a borába, és megcsóválta a fejét. – De odanézzetek! Nézzétek, milyen vakítóan sugárzik a leendő menyem! Az én büszkeségeim!

Minden vendég felénk fordult, hogy leplezetlenül megbámuljanak minket. A bankettasztal kellős közepénél kaptunk helyet, Alex a balomon, hogy egyetlen kérésre felemelhesse a kezemet, és megvillanthassa a gyémántgyűrűt.

Márpedig kérésből nem volt hiány.

– A káprázatos elméjű és meseszép Veritynkre! – rikkantotta Gerard, és zajos lelkesedéssel felkapta a borospoharát. – És a káprázatosan szerencsés fiamra, Alexanderre. Legyen az egyesülésük is… káprázatos – kacagott.

Poharat emelve fogadtam a sokaság jókívánságait, és műmosolyt vetettem Gerard-ra. Sem elfelejteni, sem megbocsátani nem fogom, amit Alex mondott az apjáról. De a szembesítés még odébb van.

– Mégis, hogyan záródhatott be az az ajtó? – kérdezte egy idősebb asszonyság felénk fordulva, a rézszín bőre mesés fénnyel ragyogott a gyertyafényben. Binita Peaseblossom, egy szomszédos birtok márkinéja.

Alex megköszörülte a torkát.

– Ami azt illeti…

– Ez teszi fel az egészre a koronát! – szakította félbe Dauphine, a pírja elárulta, hogy alig bír magával. – Azon az ajtón nincs zár! Legalábbis nem igazi. Gerard felszerelt ugyan egy zárpajzsot, hogy távol tartsa a kíváncsiskodókat, de nyitva tartja…

– A biztonság kedvéért, éppen ilyen esetekre. Méghozzá titokban, drágám – szakította félbe a férje, és még kedélyes hangneme sem leplezhette a bosszúságát.

– Ugyan, kedves, barátok közt vagyunk. Ugye? – kérdezte Dauphine lelkesen az asztaltársaságtól.

Mindenki bólintott, újra poharat emeltek.

– Ha nincs zár, hogyan zárták be? – Binita nem hagyta annyiban.

– Megbabrálták! Egy vasrudat dugtak át a kilincsen.

A szobában döbbent pusmogás kezdődött.

– El sem tudom képzelni, ki… – Dauphine ennyiben hagyta, amikor az érkező lakájsereglet behozta a következő fogást.

Mihelyt az utolsó szolga is távozott a teremből, Dauphine felsóhajtott.

– Micsoda rejtély! Bele lehet őrülni.

Néhány székkel arrébb Marguerite egy horkantással fejezte ki a kétségeit.

A gyanúsítottak között nálam aranyérmes volt.

A Laurent család mátriárkája aznap délelőtt tért vissza Chauntilalie-be, búcsút vett az ismeretlen nyári laktól, ahol az elmúlt hetekben meghúzta magát.

A kimentésünk után Alex összehívta a családot, hogy őket is beavassa, mire Marguerite sírva fakadt. Nem örömkönnyekre, mint Dauphine, hanem igaziakra. Méghozzá olyan hevesen, hogy Gerard kénytelen volt kikísérni a szobából, távozás közben lopva biztatóan mosolygott ránk.

– Milyen különös eset! Biztosan rettegett – szánakozott egy idősebb vikomt, mire újra a figyelem középpontjába kerültünk.

– Alexander ott volt velem – feleltem, határozottan úgy éreztem, mintha egy darabot adnák elő. – Nem féltem semmitől.

A nevezett az ajkához emelte a kezemet, mire a vendégek megéljenezték.

Kimerítő volt ilyen sokáig talpon lenni.

Frederick alig néhány órája bukkant ránk. Alex bocsánatáért esedezett, esküdözött, hogy korábban látta a házban, és arra jutott, hogy valahogy sikerült segítség nélkül visszajutnunk a birtokra. Csak akkor döbbentek rá, hogy valami nincs rendjén, amikor személyesen Dauphine eredt a keresésünkre.

Miután kihirdettük az eljegyzésünket, Dauphine visszacsempészett a szobámba, hogy a ruhám állapotán sápítozzon.

– Természetesen értékelem a nemes gesztust – dünnyögte, miközben megszabadított a gombjaimtól. – De most már ajjaj. Ajjaj, ajjaj, ajjaj.

Elvitette gőzöltetni a ruhát, ami így elvesztette a korábbi fényét, de ilyen szolidan inkább illett hozzám.

– Csináltatnunk kell neked még néhány estélyit – fogadkozott Dauphine, mielőtt magamra hagyott, hogy rendezzem a frizurámat.

Az asztal végén egy férfi megköszörülte a torkát, amivel visszarántott a jelenbe. Még ültében is a többi vendég fölé magasodott, és ragyogó zöld bársonyöltönye kiemelte sötét bőrét és finom mosolyát.

– A különös esetekről jut eszembe, Gerard, már rég meg akartam kérdezni, hogy áll a Fülöp-ház? Mikor szakít időt arra, hogy ellenőrizze a kárt?

– Lord Udoh, a birtoka északon van, a téli házunk közelében – magyarázta Alex odahajolva.

– Kár? – visszhangozta Binita aggodalmas homlokráncolással. – Történt valami?

Dauphine azon nyomban megrázta a fejét, de mire tiltakozhatott volna, Gerard bólintott.

– Apró baleset, semmi több. A múlt heti viharban kigyulladt a kúria egyik szárnya. Hiszen köztudott, milyen csalóka a villám a hegyekben.

– Ó, egek – hebegett a márkiné, védekezés gyanánt görcsösen morzsolgatta a nyakláncait. – Megsérült valaki?

Gerard megtörölte a szája sarkát a szalvétájával.

– Szerencsére nem. Időtlen idők óta nem tartunk ott személyzetet. Annyira leköt a munka, hogy sosincs időm odalátogatni.

Lord Udoh előrehajolt, hogy elcsípje a herceg tekintetét.

– Biztos ebben?

Gerard értetlenkedve hajtotta félre a fejét.

– A faluban gyakran emlegetik a Fülöp-házat. Különös zajok. Sikolyok az éjszakában. Vérfagyasztó zokogás.

Számos vendég döbbenten összesúgott.

– Amikor a fülünkbe jutott a tűz híre – folytatta Lord Udoh –, odaküldtem a lakájomat körülnézni. Arról számolt be, hogy a bejárati ajtó nyitva állt, és kormos lábnyomokat talált a küszöbön. Valaki biztosan járt ott.

Gerard megköszörülte a torkát.

– Állítólag a falusiak odagyűltek, amikor felcsaptak a lángok. Hogy segítsenek eloltani a tüzet, ugyebár. – Nyugtalanul táncoltak az ujjai. – Bizonyára az ő lábnyomaik lehettek.

Lord Udoh összehúzta a szemét. Rá sem lehetett ismerni a két férfira, mintha ráuntak volna arra, hogy fenntartsák az udvariasság látszatát.

– De ez még nem magyarázat a különös zajokra, nemde? Azok évek óta tartanak.

Gerard szóra nyitotta a száját, de Dauphine egy röpke tapssal belefojtotta a szót.

– Mindenki végzett az osztrigával? Alig várom, hogy megkóstolják a sörbetet! Raphael egész héten új keverékekkel kísérletezett. Muszáj hallanom a véleményüket!

A lelkendezésével sikeresen lehűtötte a Gerard és a gróf között tomboló indulatokat, a többi vacsroa vendég pedig szemrebbenés nélkül folytatta a könnyed fecsegést.

– Mire véljem ezt? – suttogtam Alexnek, miközben Lord Udoh visszafordult a tányérjához. A belépő felszolgálók elkezdték összeszedni a tálakat.

Alex megrázta a fejét, nem hatotta meg a dolog.

– Évek óta marakodnak apával. Lord Udoh szívesen méhészkedik. Nyaggatja apát, hogy felállíthasson egy kaptárt Chauntilalie-ben. A fejébe vette, hogy apa egyedi virágjainak hála páratlan mézféléket termelhetne.

– Igazán csodás ötlet.

– Szerintem is. De apát… aggasztja, hogy a méhek miatt odalenne az ellenőrzött beporzása. „Ellenőrzött környezetbe kaptárt állítani? Maga a fejetlenség! Fejetlenség!” – Meglepően élethűen utánozta Gerard-t.

– Szóval az éjszakai sikolyok…

Alex kacagott.

– Biztosra veszem, hogy Lord Udoh csak apa barátai előtt játssza meg magát. Vagy… – Elmerengett, ajkán mosoly játszott. – Anya páváinak kedvük szottyant kirándulni!

Mindenki elé fedett tálcát tettek, és a vendégek tapsviharban törtek ki, amikor az ezüstkupolák alól előkerültek az egzotikus gyümölcsökkel gazdagon megpakolt sörbetes kelyhek. Természetesen minden Gerard kertjében termett, akinek dagadt a keble a lelkendező kiáltások hallatán.

A beszélgetés éppolyan zavartalanul folytatódott, mint az étkezés, Dauphine pedig lelkesen ecsetelni kezdte, mi történt vele nemrég egy jótékonysági villásreggelin.

A sörbet semmi perc alatt elfogyott, mire visszatért a lakájsereg, hogy rutinos eleganciával összeszedjék a tálakat.

– Köszönöm – hálálkodtam a pincérnek. Sápadt, szeplős arca hirtelen majdnem olyan vörös lett, mint az üstöke színe, mielőtt elsietett, és csatlakozott a teremből távozó lakájok sorához.

Mielőtt elmentek, megnéztem magamnak mindegyiket, hátha felbukkan közöttük Alex korábbi hasonmása. Biztosan Frederick is ugyanitt hibázott, az ismeretlen lakájt keverte össze a védencével.

De ezúttal hiába kerestem a teremben dolgozó fiatalemberek között.

– Mehetünk? – kérdezte Alex, visszazökkentett a jelenbe, a leszedett asztalhoz.

– Hová?

– Anya a könyvtárba várja a társaságot brandyzni. – Töprengve méricskélt. – Köztünk vagy még?

– Csak nem hagy nyugodni az az ajtó.

– Ne rágódj rajta! Beszéltem Frederickkel, miután elcsitultak a kedélyek. A vihar letört egy ágat, ami beékelte a kijáratot. Napestig erőlködhettünk volna hiába, de nem szándékosan zártak be minket.

– De Dauphine említett valami rudat…

Derűs fintort vágott.

– Anya sosem hagyná, hogy az igazság egy jó történet útjába álljon, pláne egy partin, ahol ő a házigazda.

Jellemző.

– És a hasonmásod?

Vállat vont.

– Ma tele a ház új arcokkal… bármelyikük lehetett.

Ebben lehetett valami, és repestem az örömtől, hogy nem vagyok egyedül a baklövésemmel.

– Igazából velem is megesett, csak korábban – vallottam be. – Láttalak az ablakból, a kertben.

– Tényleg? – Alex derűsen félrehajtotta a fejét. – Ugyanolyan jóképű volt, mint én?

Hunyorogva próbáltam felidézni a másik férfi arcát.

– Nagyjából, azt hiszem. De szerénységben a nyomába sem érnél.

Kuncogott, miközben elindultunk a könyvtár felé.

– Akkor a helyedben inkább őhozzá mennék.

27

A sikolyok ébresztettek.

Felpattant a szemem, és azon nyomban felültem, hogy a sötét szobám minden apró neszét elcsípjem.

Azt sem tudtam, hol áll a fejem, nem hiányzott a hirtelen ébresztő.

A vacsoraparti tovább tartott a kelleténél. A könyvtári brandyzés hatására néhány merészebb vendég felvetette, hogy szívesen megnézné a híres-hírhedt víz alatti termet. Becsípve és vihorászva vágtak át a félhomályos kerten, hogy megkeressék a kapusházat. Fáradt lakájok cikáztak előttük, hogy meggyújtsák a lámpásokat, de a márkinénak így is sikerült megbotlania, a bokája bánta, hogy mindenképp elsőként akarta megtalálni az ajtót. Alex bölcsen hátramaradt, leszögezte, hogy az ő székének már nem maradna hely a zsúfolt teremben. Reméltem, hogy én is maradhatok, de Gerard ellentmondást nem tűrően vetette át a karját a vállamon, és biztatott, hogy meséljem el újra a történetet.

A pirkadat első óráiban tértem vissza a lakosztályomba, a testem kimerült, a fejem kóválygott. A bárpult mögül előkerült egy rekesz pezsgő, a vendégek pedig lelkesen és sorra pukkantgatták a dugókat, hogy áldomást igyanak az eljegyzésre, a víz alatti csarnokra és a pontyokra, akik a világítás felkapcsolására természetesen visszarajzottak.

Újabb sikoly visszhangzott az éjben, mire visszarogytam az ágyneműmre.

– Átkozott pávák – morogtam, aztán átfordultam, és egy párnát szorítottam a fülemre, hogy tompítsam a rikácsolásukat.

Az álom sebesen elragadott, vékony takaróként borult rám, és ugyanolyan könnyedén elillant a következő fülsértő sikolyra, mire fojtott szitkozódással lelöktem a párnát.

Valamit csak lehet kezdeni ezekkel az átkozott madarakkal! Léteznek zárt ketrecek, ülőrudas ólak. Legyen már valami. Bármi.

Töltöttem egy pohár vizet, lassan kortyolgattam, álomért fohászkodtam.

Azonban az ezután felhangzó sikoly nem a kertből érkezett.

Ha nem csalt a fülem, inkább a házból, a kinti folyosóról.

Homlokráncolva tettem félre a vizet.

Az egyik madár bejutott a házba?

Egy nyögéssel feltápászkodtam, és megkerestem a köntösömet. Magamra kanyarítottam a hideg ellen, majd irány a folyosó, miközben azon töprengtem, másnak is feltűnt-e, hogy Dauphine egyik imádott kedvence belopózott a kúriába.

Újabb sikoly, ezúttal élesebb és elhalóbb. Végül fojtott és lihegő fuldoklásba torkollt.

Csak nem… egy gyerek?

Visszamentem a szalonba, hogy gyertyát gyújtsak, és elhúztam a számat annak láttán, hogy rózsaszín. Szétnéztem a szobában, hátha találok egy Annaleigh-félét. De a jelek szerint az egyik lakáj lecserélhette az összes sós-zsályásat friss rózsaszínre.

Újabb sikoly csendült, szörnyű és elnyújtott, mire égnek állt a szőr a tarkómon.

Ez nem lehetett páva.

Csak ember. Aki komoly bajban van.

Szinte hallottam a kegyelemért könyörgő szavait.

Ezt nem tűrhettem tétlenül. Annaleigh gyertyái ráérnek. Valaki segítségre szorul.

Ismét elhagytam a lakosztályomat, odakint megrezzent a fedetlen láng, mire táncra perdültek körülöttem a rémes árnyak. Rémálomba illő, éteri és lenyűgöző denevérek módjára cikáztak a folyosón, de nem vehették fel a versenyt a képzeletem rémeivel.

Az elkínzott, szívet tépő nyöszörgés hallatán kis híján eldobtam a gyertyát, hogy befogjam a fülemet.

Mi volt az?

Ki volt az?

Elfúltam, ahogy eszembe jutott Alex üvöltözése. Újabb roham tört rá?

Félretettem a félelmemet, és meg sem álltam a távolabbi szárnyig. Segíteni fogok, amiben csak tudok.

De Alex folyosójára érve némaság fogadott. A nagy állóóra ketyegését még néhány ajtóval arrébbról is hallani lehetett. Egyenletes kattogása, akár a metronóm nyugodt ritmusa. A tovaszálló pillanatokat számolgatva vártam a következő kiáltást, de hiába.

Három néma perc után visszaindultam a szárnyamba. A bensőmben teljes volt a káosz. Kábaság ide vagy oda, tudtam, hogy úgysem jönne álom a szememre, így az előtérbe érve a lépcsőt választottam.

Irány a konyha, hátha akad egy csésze tea.

Dauphine szívesen kísérletezett a kert gyógynövény- és levélválasztékával. Mindig új alkotásokkal traktált a közös reggeliken. Biztosan akad valami idegnyugtató, ami visszatereli az elmémet az álom útjára.

A konyhában megtöltöttem egy kannát, és kerestem egy gyufásskatulyát. A tűzhely pillanatokon belül lobogott, a víz pedig melegedett.

Az egyik fal mentén fém teásdobozok sorakoztak, én pedig félrehajtott fejjel vettem sorra a kézzel körmölt címkéket. Éppen a kamillához értem, amikor megvillantak a szoba gázlámpásai, és összerezzentem.

Megfordultam, inast vagy lakájt vártam, netán a korán kelő kuktát, aki éppen hozzálátna a napi kenyérhez, de Gerard érkezett a konyhába.

– Verity! – kiáltotta, és olyan hévvel ugrott hátra a döbbenettől, hogy majdnem lebucskázott az alacsony lépcsőkön. – Mit keresel itt ilyenkor?

– Zajokat… hallottam. Mintha sikoltoztak volna.

– Átkozott pávák – morogta, és a munkakötényébe törölte a kezét. – Csak a bajnak vannak.

A kötényt csillogó foltok borították.

Rikító, vérvörös foltok.

A végső, rettentő sikoly emléke a fejemben visszhangzott, mire ösztönösen hátráltam egy lépést.

A szeme követte a szörnyülködő pillantásomat, és megdermedt. Vadul kapkodtam a tekintetemet, hátha akad egy biztos kiút. Egyetlen ajtót láttam, de épp azt állta el. Észrevettem egy késtartó blokkot, mire kiszáradt a szám. Tényleg képes lennék fegyverrel támadni egy másik emberre? Megelőzhetem egyáltalán?

De Gerard bosszankodó mosolyt vetett rám.

– Éppen egy új céklafajtát daráltam le komposztnak a melegházban. Minden csupa mocsok!

A talpamon ringatóztam, fel akartam készülni arra, hogy ha kell, a kések után kapjak.

– A vacsoraparti után? Ilyen későn? – A remegő hangom elárulta a kételkedésemet.

Láthatóan nem vette észre.

– Az ördög sosem alszik, ahogy a mondás tartja.

– Úgy fest, mint egy hentes nyitás előtt – mutattam rá, és mérhetetlen megkönnyebbüléssel vettem észre a körömágyába ragadt földet.

Gerard élesen felnevetett.

– Vérnek hitted? Nem csoda, hogy úgy elsápadtál! Jaj, Verity, mint aki kísértetet látott!

– Mert… – vágtam bele, de az izgatottság feszengésbe fúlt. Még szép, hogy csak céklalé! – Még meglepi? Előbb a sikoltozás, utána így látom…!

– Tény, tény – ciccegett. – Még én is segítségért kiabálnék. Hálás vagyok a higgadtságodért. A tegnapi hűhó után más sem hiányzik a személyzetnek, mint egy esti ribillió. Egy menekülő gyilkos. Chauntilalie eszelőse.

Fülig pirultam, amikor újra nevetett.

– Micsoda ötlet…! – Letörölte a nevetéstől kibuggyant könnyeit, amivel rőt csíkot húzott. – Csak azért jöttem le, hogy harapjak valamit lefekvés előtt. Dauphine mindig olyan spórolósan porciózza az ételt a partijain. Szeretnél csatlakozni hozzám?

A csaphoz fordult, és kezet mosott. Fekete föld és céklalé – igen, biztosan az – csepegett a porcelánkagylóba és örvénylett a lefolyóba.

Megráztam a fejemet.

– Csak teát főzök.

A kanna, mintha csak erre várt volna, fütyülni kezdett.

– Valami alvássegítőt?

Felemeltem a kamillát.

Két lépéssel átvágott a konyhán, és kikapta a kezemből. A dobozok közé túrt, keresett valamit.

Próbáltam ügyet sem vetni a szagára. Áradt belőle a talaj és a nedves penész csípős szaga, a verejték állott bűze, de mindezt tetézte valami ennél is szörnyűbb és orrfacsaróbb, ami égette az orromat és felkavarta a gyomromat.

– Ez… ezt ajánlom helyette – közölte, és felemelt egy hatszögletű dobozt. – Kóstoltál már virulóteát?

– Még csak nem is hallottam róla – vallottam be, és egy észrevétlen orrbefogási módszerért imádkoztam.

Elővett egy átlátszó, üveg teáskancsót, és beleszórt egy jókora bot- és levélcsomót, ami zörögve hullt az üvegfenékre, és rovarként csúszkált a kanna kerek hasában. Gerard átnyúlt előttem, felvette a gőzölgő kannát, és forró vizet töltött az ismeretlen keverékre.

– Most pedig – mondta, miután visszatette a kannát, és elzárta a rózsákat –, egy pislogást se!

Meredten figyeltem. Úgy tűnt, a sötét gombóc mocorog a vízben. Egy levél bomlott ki a hüvely közepéből, még több követte, és hirtelen az egész kivirult, káprázatos virággá vált. A szirmai szétterültek, és apró búgócsigaként piruettezett a vízben.

– Egek… – motyogtam. Az átázó virág élénkkék teává változtatta a folyadékot. – Ez meseszép.

Gerard csak bólintott és figyelt.

– Ráadásul sokkal hatékonyabb, mint Dauphine lőréje. Ezzel életed legmélyebb álma vár rád, a pávák pedig ribilliózhatnak, ahogy a torkukon kifér.

Erre elmosolyodtam.

– Meglep, hogy a ház e részén nem hallani őket. Azt hittem, a fél kúriát felébresztik a korábbi hangzavarukkal.

Félrehajtotta a fejét, miközben levett egy csészét és egy aljat az egyik polcról.

– Talán a tollasai berekedtek végre.

– Reméljük.

Egy tálcára rendezte a kancsót, a csészét és az aljat, valamint egy kanalat és egy csupor mézet.

– Elsőre mindenkinek kesernyés.

– Köszönöm. – Már nyúltam is, hogy átvegyem tőle, de a pulton tartotta, szorosan lefogta a tálcát.

– Verity… én… a korábbi fejetlenségben nem tudtam nyíltan beszélni veled, de boldoggá tesz, hogy családtag leszel. Alexander elég… elég különleges, és mindig is tudtam, hogy ez arra is áll majd, akit a szívébe fogad. – Megnyalta az ajkát. – Azt hiszem, kiválóan választott.

– Köszönöm, Lord Laurent. Gerard – helyesbítettem.

– Papa – ajánlotta. – Bár talán… az még kissé… – A hangjából sütött a feszengés. – A házasság tele van buktatókkal, még a legjobb körülmények között is, és örülök, hogy előtte első kézből megtapasztaltad az itteni életet. Egy herceg lánya… egy hercegnő húga bizonyára megérti, hogy… a magunkfajta családoknak vannak bizonyos feladatai, kötelességei… Kislány korodban nyilván megtanították…?

Felidéztem az iskolai napokat, a nevelőnőnk monoton monológjait a bérlők és az adók, a raktárkészletek és az intézőség ügyes-bajos dolgairól. Bólintottam.

– Remek. Remek. Kiváló. Akkor tudod, hogy az efféle birtokokon hogyan öröklődik az ilyesmi.

Azonnal fülig vörösödtem. Pontusz, add, hogy birtokviszonyokról beszéljen, és ne öröklésről. Camille szavai ugyanolyan izzón égtek a fejemben, mint azon az estén, amikor a képembe sziszegte őket.

Senki nem kérne egy őrült menyasszonykából, egy őrült asszonykából, aki őrült porontyocskáknak ad életet.

Nem szívesen ismertem be, tény, igazat mondott. A világon senki.

Alex lánykérése egy lépés volt a biztos jövőm felé, ettől még elég egy rossz szó, egy óvatlan pillanat, és máris oda.

Egy hajszál választott el attól, hogy elmeséljem Gerard-nak a méregkertben látott szörnyűségeket. Semmi kétség, ha megteszem, búcsút inthetnék Alex gyűrűjének.

Lankadatlan éberség. És rengeteg Annaleigh-féle gyertya.

– Természetesen – dörmögtem, amikor rájöttem, hogy szóbeli választ vár.

– Mit gondolsz, te miket hagysz majd a tieidre?

Megdermedtem, a fájdalmasan kalapáló szívem úgy erőlködött, hogy még az ujjbegyeim is lüktettek a szétáradó vértől.

Tudta.

Tudott valamit.

De hogyan?

– A hozományra céloz? – kérdeztem, megtaláltam a hangom. – Nem… nem ismerek minden részletet. Camille természetesen igen.

– Természetesen. – Gerard kivárt, mintha nem találná a megfelelő szavakat. – Egy nap kiváló hercegné lesz belőled. – Kinyitotta a száját, mintha folytatni akarná, de ekkor elmartam előle a tálcát.

– Örömmel hallom, hogy ilyen különlegesnek tartja Alexandert – vágtam bele, pedig legszívesebben elszeleltem volna. – Talán neki is gyakrabban mondhatná. Szerintem sokat jelentene neki, ha az ön szájából hallaná.

Rám pislogott, és mindent bele kellett adnom, hogy álljam a tekintetét.

– Mondasz valamit.

– Tudom jól… azt hiszem, lassan kihűl a teám.

– Ó, igen. Természetesen. – A deres fürtjeibe túrt. A céklalé a hajába is utat talált, finoman lepték a cseppecskék. – A lehető legszebb álmokat, Verity, és mielőbb.

Jó éjszakát kívántam neki, és felvittem a tálcát, ügyelve arra, hogy ráérősen, mi több, gondtalanságot sugallva lépkedjek. A magamfajta lányok nem iszkolnak a szorult helyzetekből. Minden a legnagyobb rendben volt.

A tea keserű maradt, pedig émelyítően sok mézet csorgattam belé, de legalább már nem hallottam a pávákat.

28

Másnap zavartan ébredtem egy csatakos és bűzös ágyban. A nap furcsa szögben sütött be az ablakon, a kelleténél jóval magasabbról, és csak a kandallópárkány órájára pillantva döbbentem rá, hogy átaludtam a delet.

Kitartó és halk kopogás hallatszott az ajtómon.

– Sza… szabad – nyögtem ki furcsán reszelős hangon. Rettenetesen kiszáradtam, mintha tátott szájjal aludtam volna végig az éjszakát. Gerard teájának ismeretlen virága értette a dolgát.

Dauphine lépett be, méghozzá egy hatalmas főkönyvvel, a nyomában két lakájjal. Az egyik ezüstfedőkkel és evőeszközökkel megpakolt zsúrkocsit tolt. Hőn reméltem, hogy egy kanna kávé is akad. A másik lakáj ijesztően magas könyvtoronnyal érkezett.

Dauphine utasítására mindent letettek a szalonban, majd távoztak.

– Előre sejtettem – jegyezte meg, miután értő mosollyal bekukkantott a hálóba. Az államig húztam a takarót. – Nem szívesen ébresztelek fel, de egyszerűen annyi a teendő, hogy attól tartok, sosem érünk a végére. Készen állsz hozzálátni?

– Mihez?

– Természetesen az esküvőszervezéshez!

– Ó. – Enyhe émelygéssel hátrasepertem a kósza fürtjeimet. Pedig Dauphine több pezsgőt ivott nálam. Honnan ez a virágos jókedv? – Ahhoz nem kellene Alexnek is itt lennie?

– Ejnye, valaki nagyon kókadtan kelt – jegyezte meg mosolyogva, a szobában sürgölődött, szétrántotta a függönyöket, és összefogta őket a zsinórjukkal. – Azt hiszem, most már mindenképp kell neked egy szolgáló.

– Ó, arra semmi szükség. Egyedül is…

– Jaj, dehogynem – legyintett Dauphine, megfordult, hogy megnézzen magának. – Már a család tagja vagy, Verity. Azt akarjuk, hogy otthon érezd magad, hogy ez legyen az otthonod. Már nem csupán vendég vagy nálunk. Chauntilalie a te otthonod is. Gondoskodunk róla, hogy minden igényed teljesüljön.

Ezt alaposan megfontoltam.

– Ebben az esetben… megoldható, hogy kicseréljék a gyertyákat a szobámban?

– A gyertyákat? – visszhangozta, értetlenkedve pislogott körbe a lakosztályban.

Annaleigh sós-zsályás gyertyás ládájára mutattam.

– Ezeket a nővérem küldte. Highmoorra emlékeztetnek. Inkább ezeket szeretném a szobámba. A személyzet mindig lecseréli a gyertyáimat azokra a rózsaszínekre. Borzasztóan tetszenek, de a szaguk bántja az orromat, még akkor is, amikor nem égnek.

Felvette az egyik előző esti darabot, és próbaképp megszimatolta.

– Azt sem tudom, honnan vannak ezek – ismerte el fintorogva. – Intézkedem, hogy mindet eltávolítsák. Mi több – pontosított jegyzetelés közben –, gondoskodom róla, hogy ez legyen az új inasod első dolga.

– Pazarlásnak tűnik tovább bővíteni a személyzetet. Majd kölcsönkérem az önét, ha úgy hozza a szükség.

– Az enyémet? Kire célzol?

– A szobalányára. Nem mutatkozott be.

Értetlenkedve pislogott rám.

– A szőke… nagyon sötét szemű?

– Nincs szobalányom… az én inasom Bastian. A keze kecsesebb minden szolgálólányénál. – Kivirult a mosolya, mintha az emlegetett ujjak elképesztő fürgesége járna a fejében, aztán felnevetett. – Rajtam mindig kifognak a ruháim képtelenül apró gombjai.

– Értem – nyugtáztam, eszembe jutott az alacsony emberke, aki a könyvekkel követte. – Természetesen. Akkor csak egy szobalány lehetett.

Dauphine értetlenkedve meredt rám.

– Nálunk nincsenek szobalányok, Verity. Én… szeretem gondosan kézben tartani… – az ajkába harapott – a háztartási kiadásokat. Kész pénzszórás lenne annyi lábatlankodó nőszemély.

– De… – Nagyot nyeltem, amikor rádöbbentem, ki is lehetett igazából az ifjú nő.

Nem szobalány, hanem Gerard egyik új hódítása.

Egy szerető.

Egy kitartott, Dauphine orra előtt.

Szóra, vallomásra nyitottam a számat, de volt valami a szemében. Tudta. Tudta, vagy legalábbis sejtette, és már készült az elkerülhetetlen fájdalomra. Pont én szembesítsem? Azt nem tudnám elviselni.

Így zavart színlelve megdörzsöltem a homlokomat.

– Szobalányt mondtam? Lakájra céloztam. Én ostoba. – Szabadkozó mosolyt vetettem rá. – Attól tartok, a tegnap esti pezsgő túlságosan a fejembe szállt.

Dauphine röpke szünet után, kissé megkésve elmosolyodott.

– Csak magamra vethetek. Hiba volt ajtóstul rontani a házba, amikor még félálomban vagy. Inkább hagylak, készülj csak fel a napra, és majd aztán hozzálátunk. Hoztunk kávét és könnyű reggelit. Azt hiszem, életmentőnek fogod találni. Egy óra elég lesz?

Bólintottam.

– A teraszon várunk, minél messzebb ettől a gyertyafüsttől!

– Azt nem mondtad, hogy csatlakozik hozzánk – morogta Marguerite, amikor egy órára rá kiléptem a teraszra. A legjobb délutáni összeállításomat vettem fel, halványpiros vászonruhát, a mídert horgolt csipke párhuzamos vonalai díszítették. Ebben már hasonlítottam egy, az esküvőjét szervező menyasszonyra. Sziklaszilárd önbizalommal jártam Chauntilalie folyosóit. De Marguerite zúgolódásától rögtön kornyadozni kezdtem.

– Az esküvő részleteit vesszük át – közölte Dauphine, festett szája dacosan megfeszült. – Hol máshol lenne?

– Ezt sem mondtad. – Marguerite belekortyolt a teájába, amin apró orgonaszirmok lebegtek. Egyetlen hűvös pillantással végigmért, aztán elfordult, ékesen kifejezve a véleményét.

– Hát akkor… – vágott bele Dauphine, félretette a saját csészéjét, és felkapott egy tollat. A közös asztalunk ki sem látszott a papírok és a tinta, a szövetminták és egy naptár alól. – Minden nővéred segítségére számíthatunk?

– Az átkozott lányok? Ide fognak jönni? – Marguerite a halántékát dörzsölte. – Ez már tényleg több a soknál.

– Mama – sziszegte Dauphine.

– Segíteni, az esküvőn – ismételtem, próbáltam semmibe venni az asszonyságot. – A nővéreim biztosan eljönnek, bár előtte megkérdezném őket. Hiszen természetesen még mit sem tudnak erről az egészről.

Mindnek írnom kell, tőlem kell hallaniuk. Honor és Mercy biztosan repesni fog az örömtől. Talán Annaleigh is. Pontusz a tudója, elő tudják-e keríteni Lenore-t, hogy szóljanak neki. És Camille…

A szívem mélyén hittem, hogy boldog lesz. Elvégre egy herceg vesz el, ami nagy dicsőség a családunknak, és megszilárdítja a szárazföldi szövetségeit. Ettől még…

Eleve nem akarta, hogy elmenjek. Talán rosszul fogadná, hogy ide akarok költözni. Vajon megpróbál az utamba állni? Aggodalom szikrája gyúlt bennem. Belőle végképp kinéztem volna, hogy előáll valami mondvacsinált érvvel, hogy keresztbe tegyen az esküvőnek.

– Az idősebb unokahúgaid lehetnének a koszorúslányok.

– Kedves öntől, hogy mindkettőre gondol. Nehéz lett volna választani.

– Ugyan, kedvesem, nem érhetjük be csak velük! A virágkör a szertartás egyik legfontosabb része… természetesen az eskük után. Legalább nyolc kell a hagyományos szirmokhoz. Alexander bizonyára mézvirágot is szeretne… – jegyzetelt dünnyögve. – Azaz kilenc… Van virág, ami különösen sokat jelent neked?

– Nem… nem is tudom. Ahogy azt sem, mi az a virágkör.

Marguerite fojtott nyögéssel fejezte ki a döbbenetét.

– Ezért rángattál vissza? Hogy az ördögbe hagyhatod, hogy Alexander elvegye ezt a semmirekellő libát?

Dauphine egy korty teába fojtotta a sóhaját. Vajon az anyósának szánta, vagy nekem?

– Gondolhattam volna, hogy a só népénél gyökeresen mások a szokások. A virágkör indítja a szertartást. Miután a vendégek helyet foglalnak, jönnek a kislányok. Mindegyikük egy-egy virágot, egy jelképet képvisel. A szent szerelem mirtusza, a majdani öröm boglárkája, és így tovább. A lányok sziromkört szórnak a szertartás helyszíne köré, hogy szépségbe és szerelembe zárják a párt. A nyolcas szabály állítólag egyenesen Arinától, a Vaipanyval kötött frigyéből ered.

– Milyen bűbájos ötlet – motyogtam, miközben gyakorlatban is elképzeltem. – Legyen napvirág. Alextől kaptam olyat egy csokorban.

Helyeslő bólintás.

– Meghiszem azt. – „Tökéletes választás”, kanyarította cirkalmasan. – Utána… a kelengyéd. Bizonyára szívesen küldetnél az otthoni dolgaidért, de… bocsásd meg az őszinteségemet, Verity, de a választékodból hiányzik az a bizonyos… stílus, amit a bloemi nők elvárnak.

Marguerite hahotázott, az én arcom pedig felöltötte az öltözékem színét.

– Ezer örömmel segítek egy új ruhatár összeállításában. Természetesen a saját öltözékeidet is beleveheted, de a következő hetekben egymást érik majd az alkalmak, ahol nélkülözhetetlen… egy kis többlet.

– Többlet? Miből? – kérdeztem, és megnéztem magamnak mindkét asszony öltözékét.

– Mindenből – közölte Marguerite.

Dauphine aggodalmasan vonta össze a szemöldökét.

– Ó, nem akartalak felzaklatni, drága Verity. Nekem az a legfontosabb, hogy a lehető legjobb benyomást keltsd, érted? Ez más világ, mint amit megszoktál.

– Tudom jól. És eszem ágában sincs kínos helyzetbe hozni Alexandert vagy a család többi tagját.

– Az képtelenség – szögezte le Dauphine.

Marguerite egy szusszanással fejezte ki a tiltakozását.

Bólintottam, mire elővette a naptárat.

– Maga az esküvő pedig… a legjobb lenne… tizennyolcadikán, azaz csipkednünk kell magunkat.

– Tizennyolcadikán, de…

– A jövő hónapban.

– A jövő hónapban? – fúltam el. – Nem tarthatjuk a jövő hónapban… ugye?

Dauphine pislogott a hitetlenkedésem láttán.

– Nem kellene… előkerítenünk Alexet? Nehogy azt higgye, mindent a háta mögött intézünk!

– Már biztosan mindenről tud. Láttad, mennyire elkötelezett, és csupán maroknyi dátum elég szent egy esküvőhöz. A következő a tizennyolcadika. Ha nem azt választjuk, akkor a frigyre nem kerülhet sor… – a naptárt pörgetve átfutott vagy fél tucat lapot – késő őszig.

– Az vállalható lenne, nem? Akkor bőven lenne időnk mindent megszervezni… meghívókat küldeni, és bevárni a visszajelzéseket…

Dauphine láthatóan elborzadt.

– Miféle visszajelzéseket?

– Csak… a rövid határidő miatt néhányan már biztosan elígérkeztek…

Marguerite lecsapott az asztallapra, mire a csészék aljastól csörömpölni kezdtek.

– Mi az ördög lehet fontosabb egy esküvőnél? Két lélek egyesül. Ha képtelen vagy felfogni, mekkora fába vágtad a fejszédet, akkor inkább add vissza az unokámnak a gyűrűjét, és kívül tágasabb! – Úgy nyújtotta a kezét, mintha azonnali megadást várna.

– Anya! – csendült egy új hang. Egy emberként fordultunk a ház felé, ahol Gerard állt, méghozzá a terasz küszöbén, onnan hallgatta Marguerite szakadatlan fröcsögését. – Elnézést, amiért félbeszakítom a teázást, hölgyeim, de beszélnem kell az anyámmal. Most azonnal.

– De…

– Azonnal – ismételte szigorúan, aztán odajött, hogy kihúzza a hölgy székét. Ha nem veszem észre, hogy haragtól elfehéredő ujjakkal szorongatja a háttámlát, biztosan merő udvariasságnak vélem.

Szólni akartam, mondani valamit, amivel mindenkit biztosítok, hogy Alex helyesen döntött, és méltó leszek hozzá – az egész családhoz –, de hiába. Kevés voltam én ehhez, hiszen azt sem tudtam, hogyan vágjak bele.

Gerard röpkén biccentett a feleségének, aztán nekem, majd távozott, a könyökénél fogva, ellentmondást nem tűrően magával húzva Marguerite-et. Szótlanul hallgattuk a távolodó lépteiket.

– Nos… – Dauphine csak egy hosszú percre rá találta meg a hangját. Borzasztóan erőltetett mosollyal szólalt meg. – Tizennyolcadika. Kellenek még ruhák az eljegyzési partira, az áldási szertartásra… – Dauphine ujja heteken cikázott át, a jegyzeteit olvasgatta. – A nyakunkon Peaseblossomék évfordulós ünnepélye. És az új füvészkert megnyitója… Odáig leszel a tavirózsákért, egyszerűen fenséges…

– Az esküvőről nem is beszélve – tréfáltam, hátha megtörik a jég. Nem nevetett. – Vissza kell mennem Salannba, azt hiszem, legalább kétszer. – Előre féltem a gondolattól.

– Mire fel?

– A menyasszonyi ruháért. A Thaumas nők ruháit évtizedek óta egy astreai szabász készíti. Drexel asszony. Az ő keze munkája volt mindkét nővérem menyasszonyi ruhája… és az anyámé is.

Dauphine a fejét rázta.

– Te magad mondtad, hogy ilyesmire nem lesz idő. Ráadásul egy salanni tervező honnan is tudhatná a menyasszonyi ruhák kötelező öltéseit?

Mosolyogtam, hiszen biztosan a bolondját járatta velem.

– Drexel asszonyság munkái legendaszámba mennek a szigeteken. Állítólag Arina is állandó vevő… Nekem elhiheti, kitesz majd magáért.

– Biztosan mesés lenne, de a bloemi menyegzői ruhák elképzelhetetlenek jellegzetes csomók és öltések nélkül. A halcsont merevítésbe papírfecniket varrnak imákkal és szirmokkal. A szegélybe gyökereket, amik összefűzik az ifjú párt. Minden csomó, minden redő a két egyesülő lélek szimbóluma. Egy kívülálló szemében ostoba szokásnak tűnhet, de nekünk sokat jelent. És neki is – tette hozzá nyomatékosan.

– Én… – Keményen az ajkamba haraptam, hogy összeszedjem a merszemet a folytatáshoz. – Nem akarok kívülállónak tűnni, és nem akarok csalódást okozni Alexnek.

Dauphine megenyhült.

– Tudom, sok ez így egyszerre. De lapozd át a terveket – biztatott, és előhúzott egy vázlatköteget a főkönyv alól. – Hát nem döbbenetesek?

A mátka minden vázlaton szakasztott olyan volt, mint én.

Kínos kuncogás bizsergette a torkomat.

– A lánykérés csak tegnap volt… mi ez az egész?

Erre Dauphine mosolygott.

– Jaj, Verity, az ember annyi mindent elintézhet, ha nem lazsál egész délelőtt az ágyban… – Ivott a teájából, az ajka tökéletes korallvörös ívet hagyott a csésze peremén.

Drága Mercy!

Sajnálom, hogy ennyit kellett várnod a következő levelemre. Errefelé olyan gyorsan zajlik az élet, hogy azt sem tudom, hol kezdjek bele. Legszívesebben személyesen, szemtől szemben közölném a hírt, hogy… eljegyeztek! Méghozzá Alexander Laurent! Azonban a szirmok népe annyi nászszokásnak hódol, hogy kénytelenek leszünk egy hónapon belül, a következő szent napjukon megesküdni. A Laurent család leggyorsabb futárjával küldöm ezt az üzenetet, hogy személyesen kérjelek fel az egyik nyoszolyólányomnak. Azt megígérhetem, hogy bőven lesz választék ünneplőkből és a legszebb csokrokból.

Írj mielőbb!

Őszinte szeretettel:

Verity

Drága Annaleigh!

Alexander nem aprózta el az udvarlást – időközben el is jegyzett, és ha vállalod, szeretném, ha te lennél az egyik nyoszolyólányom. A dátumot jövő hónapra tűztük ki – el sem hinnéd, hány hihetetlen szokásnak hódol a Laurent család –, de remélem, hogy te, Cassius és a kis Cecelia el tudtok majd szabadulni. Azt tudom, hogy a Camille-helyzet eléggé… feszült, de teljes szívből kívánom, hogy képes legyen félretenni a neheztelését, és ünneplésre készen idejönni. Azt akarom, hogy minden olyan legyen, mint régen. Visszakapni az összes nővéremet. Szerinted érdemes lenne tennem nála még egy próbát? Egyik levelemre sem válaszolt, de erre biztosan… egy ilyen örömhírre? Illetve… ha szépen kérlek, hoznál még egy-két láda sós-zsályás gyertyát? Sokat segítettek abban, hogy kordában tartsam a… honvágyat.

Őszinte szeretettel:

Verity

Camille…

Előttem is rejtély, miért írom ezt neked. Tudom, hogy nem fogod elolvasni, de… a nővérem vagy, szeretlek, hiányzol, és bár itt lennél, hogy személyesen közöljem… Alexander Laurent megkérte a kezemet, és elfogadtam az ajánlatát. Jövő hónapban megesküszünk – a közeljövőben mindenképp megkapod a hivatalos meghívót –, de azt akartam, hogy tőlem tudd meg. Tudom, mennyire ellenezted, hogy idejöjjek, és inkább bele sem gondolok, mit szólsz majd ehhez a hírhez… de remélem, örülsz.

Mert én igen.

Gyűlölöm a széthúzásunkat. Gyűlölöm, hogy olyan rég vagyok már itt, és egy szót sem hallottam felőled. Tudom, hogy haragszol, de kérlek, szépen kérlek, tedd félre a neheztelésedet. A nagy napra. Csak egyetlen napra. A kedvemért. A legkisebb húgodért. Aki szeret téged.

Őszinte szívvel:

Verity

29

– Csendesnek tűnsz ma – állapította meg Alex olyan szobormerev tartással, hogy az ajka is alig moccant. – Minden rendben?

Megmártottam az ecsetemet a palettám szürke foltjában.

– Azt hiszem, csak a fáradtság.

– A hangodon is érzem – mondta. – Újabb rossz éjszaka?

– Fogalmam sincs, hogy tudsz aludni ebben a pávazajban – ismertem be, miközben az ecsetet táncoltattam a vásznon. A kezem értette a dolgát, de aznap kissé remegett. Az álmatlan hetek kezdtek megviselni. A reggelihez megengedtem magamnak még egy bögre kávét, amitől pattanásig feszülő zongorahúrnak éreztem magam. – Tényleg nem hallod őket?

Még akkor is hallottam a pávák fülsértő rikácsolását, miután befejezték. Ébredés után még órákig forgolódtam, a zaklatottságtól nem jött álom a szememre, míg le nem mentem a konyhába, hogy lefőzzek magamnak egy kanna Gerard-féle virulóteát. Csak az tudott eléggé lenyugtatni az álomhoz.

– Megesik, de egészen másként. Valamiért biztosan a kert északi fertályát kedvelik. Majd szólok az egyik vadőrnek. Ácsolhatnának nekik egy ólat a háztól kicsit messzebb.

– Egy életre leköteleznél. Tegnap este olyan közelről hallottam őket, hogy nem túlzok, fogtam egy piszkavasat, és kimentem a folyosóra.

Az volt a mélypont, azok a fülsértő, torokhangú sikolyok. Az újszülött ikreket juttatta az eszembe, nem lehetett meglenni Highmoorban a bömbölésüktől.

– Jaj, Verity – dünnyögte Alex látható aggodalommal. A pillanatnak a horkantó nevetése vetett véget.

– Szórakoztat a szenvedésem? – kérdeztem, kilestem a vászon mögül. – Ugye tudod, hogy telefesthetném a képedet szemölcsökkel? Laurent-nemzedékek sora köszörüli majd a nyelvét a portrédon!

Felemelt kézzel jelezte, hogy próbál leállni, mégis újra kétrét görnyedt.

– Csak elképzeltelek, ahogy a folyosón rohangálsz, természetesen szívdöglesztően, a hálóingedben – sietett hozzátenni –, előreszegezett, harcra kész piszkavassal. – Alex eljátszotta, ahogy felveszem a harcot az egyik jószággal, aztán felpillantott rám. Olyan derű táncolt a szemében, hogy a bosszantó madarakat elfeledve viszonoztam a mosolyát, majd folytattam a festést.

Az utolsó simításoknál tartottam. Már csak a kihúzás és az árnyékolás volt hátra, hogy élethűbb legyen az alkotás, végül pontot teszek a háttér néhány apró részletére, mielőtt hozzálátok az arcához. Azt szerettem utoljára hagyni.

Mi tagadás, nem akartam véget vetni a foglalkozásainknak.

Az Alexszel töltött pillanatok voltak a napom fénypontjai.

Dauphine minden ébren töltött pillanatomat gondosan eltervezte. Mindig talált mentséget arra, hogy bemenjünk a városba, makacsul hátráltatva az amúgy is feledésbe merült portréfestést. Látható élvezettel bírálta felül minden javaslatomat vagy ötletemet az esküvőről. Vagy a ruhámról. Vagy a puszta külsőmről.

Éppen aznap reggel jelentette ki, hogy időpontunk van egy parfümériába, ki kell választanunk az új egyedi illatomat, olyasmit, ami méltó egy majdani hercegnőhöz.

– Ritkán élek ilyesmivel – jegyeztem meg, a harmadik bögre kávémból felnézve.

Bólintott, mint aki előre sejtette.

Gerard-t alig lehetett kicsalogatni a melegházból, vacsorákat mondott le, amitől Dauphine arcára vörös foltokat festett a düh. Arra bezzeg mindig megtalálta a lehető legrosszabb pillanatokat, hogy kikérdezzen Arcannia nemesi házairól, továbbá leplezett célzásokat és egyre bárdolatlanabb megjegyzéseket tegyen arra, hogy örökösök egész garmadájára számít tőlem.

A szalonomban gombamód szaporodtak a könyvkupacok, mindenféle olyan témában, amikből szerinte szakértőnek kellene lennem. Toronymagasan ingadoztak az íróasztalomon. El akartam olvasni őket, komolyan, de a nap végére, a portréfestés és a ruhapróbák, az ételkóstolók és a Dauphine barátnőivel elköltött villásreggelik után többnyire holtfáradtan rogytam az ágyamba.

Végszóra pedig… a pávák.

Úgy éreztem magam, mint akit elragadott egy örvény, hogy körbe-körbe pörgesse, mind beljebb húzza, miközben hiábavalóan tempózik kifelé. Az Alexszel töltött pillanatokban önmagam lehettem. Az együtt töltött idő maga volt a béke és a boldogság… kettőnknek. Se hátba döfés, se epés megjegyzések. Fellélegezhettem.

– Peaseblossomék évfordulós estélye ezen a héten lesz – jegyezte meg merengve.

Eszembe jutott az idősebb pár Dauphine vacsorájáról. Alig három hete, de mintha egy másik életben történt volna.

– Hány éve vannak együtt?

– Ötvenöt.

Elismerően felhúztam a szemöldököm.

– Ránk is ugyanez vár – jósolta magabiztosan. – Ötvenöt év múlva rád nézek majd a partinkon, és felidézem neked a tavaszt, amikor megfestetted a portrémat. Azt a régi bolond fiatalembert. Mert azt hitte, életed virágjában voltál, pedig… akkor még azt is felülmúlod majd.

– Én pedig odahajolok, és a füledbe rikácsolom, hogy ismételd meg, mert egy szót sem értettem.

Alexnek fülig szaladt a szája.

– De bármennyit romlik is a hallásunk, az biztos, hogy a szerelmünk erősebb lesz, mint valaha.

A mosolyom megdermedt, majd lehervadt.

– Mi az? – kérdezte Alex a szokásos éleslátásával.

Egy festékpettyet babráltam a palettán, hogy nyerjek egy kis időt. Még nem meséltem Alexnek, hogy a lánykérés napján összefutottam Gerard szeretőjével. Tudtam, hogy muszáj lesz – minek tetézzem a titkaim sokaságát? –, de vajon hogyan vágjak bele? Az ilyesmit nem szokás csak úgy felhozni egy hétköznapi beszélgetésben.

– Verity? – szólongatott előrébb gurulva. A kezem után nyúlt, de visszafogta magát. – Valami rosszat mondtam?

– Nem, dehogy.

– Néha attól tartok… – Lenyelte a folytatást.

– Mitől?

– Semmi. – Elfordult.

Félrehajtott fejjel kerestem a pillantását.

Összeszorította az ajkát.

– Annyira új nekem ez az egész. Félek… aggaszt, hogy talán túlságosan rád telepszem, elnyomlak.

– Ó, Alex, dehogy! – vágtam rá, aztán célba ért a vallomása. – Idegeskedsz?

Bólintott, amitől a fellegekben jártam, megérintett a kitárulkozó beismerése.

– Én is. – Félretettem a palettát és az ecsetet. – Aggódom… állandóan.

Alex összevonta a szemöldökét.

– Miért?

– Hogy elég egyetlen ballépés, és fuccs az egésznek… fuccs kettőnknek. Esküszöm, mindig csak ügyetlenkedek, főleg veled. Nem akarok bakot lőni, mert még a végén… kevés leszek.

– Ó, Verity – motyogta, a keze megtalálta az enyémet. – Az lehetetlen. Képtelenség.

– Mondod ezt most, de… – Ennyiben maradtam, eszembe jutott Dauphine és az örök megbántottság a tekintetében.

– A legkevésbé sem hasonlítok az apámra – szögezte le, kitalálta a kimondatlan szavaimat. – Esküszöm neked, itt és most, hogy nem kell más. Te vagy a mindenem. A világon senki más nem lophatna el tőled engem. – A két kezébe vette az arcomat. – Sosem tennék olyat, amivel megbántanálak. – A homlokomhoz szorította az ajkát, csókkal pecsételve meg az esküjét. – Sosem leszel kevés – újabb csók –, mert nem kell több.

Görcsbe rándult a gyomrom a gondolatra, hogy akkor is így fogadkozna-e, ha megosztanám vele mindenemet, ha megosztanám vele a kísérteties látomásaimat, az elmém rejtett titkait.

– Van… van neked egy kis meglepetésem – bökte ki.

– Tényleg?

Bólintott, és újra megfogta a kezemet.

– Ülj át egy kicsit a kanapéra!

– Ajjaj. – Lepillantottam a nadrágomra. Ráhúzhatnék valamit.

– Nem tart sokáig, de addig is ülj kényelmesen – tette hozzá, látva a feszengésemet. A bojtos kanapéhoz húzott, majd miután kényelembe helyezkedtem, mellém állt a székével. – Gondolkodtam rajta, mi legyen az esküvő után.

– Után? – visszhangoztam. Dauphine annyira ráállított a nagy napra, hogy a folytatás kiment a fejemből.

– A legtöbb pár elutazik, bejárja a kontinenst, vagy elvonul valahová, míg az otthonukat felkészítik az új úrnőre.

– Ó, természetesen. – Camille majdnem egy hónapra eltűnt, miután hozzáment Williamhez. Mercy, Honor és én Highmoorban maradtunk a nevelőnők és Hanna felügyelete alatt. Ez csak félig igaz, pontosítottam, és szokás szerint most is gombóccal a torkomban gondoltam rá.

Alex megnyalta az ajkát.

– De az otthon dolgában… eléggé gondban vagyunk… miattam. Számtalan házat választhatunk fészeknek… míg el nem jön a nap, hogy visszaköltözzünk Chauntilalie-be.

Ezt olyan bizonyossággal közölte, hogy eltöprengtem, milyen érzés lehet, ha az ember életét ilyen aprólékosan eltervezték. Camille nem a hercegnői cím várományosaként nőtt fel. Ötödiknek született a tizenkettőből. Elég egyforma gyerekkorunk lehetett, tele ábrándokkal, mit tartogat az élet, ábrándokkal arról, hol és hogyan találjuk meg a helyünket a világban.

De Alex végig tudta. Ő volt az örökös. Herceg lesz belőle.

Az arca belsejét rágcsálta.

– Ugyanakkor… apa említette, hogy szívesen látnak minket itt, Chauntilalie-ben, ameddig tetszik…

Nyeltem egyet, tiltakozni akartam, de nem tudtam, Alex merre hajlik. Nehogy durva önzésnek tartsa, hogy alig várom a jövőt, amikor nem Dauphine rendelkezik az életem minden pillanatával, ahol nem kell tartanom attól, hogy összefutok Marguerite-tel és a savanyú képével. Ahol Gerard nem fürkészi ki minden titkomat, mint egy szimatot fogott kopó.

– De nemet mondtam neki – folytatta röpke, aggodalmas fintorral.

– Tényleg?

– Azt akarom, hogy magunkban legyünk… minél messzebb tőlük… mindentől, legalább egy darabig.

Azzal a lendülettel megfogtam az arcát, finoman cirógattam a hüvelykujjammal. Ezt éreztem helyesnek, és engem is meglepett, milyen ösztönösen, egy csepp túlgondolás nélkül történt.

– Annyira örülök!

– Tényleg?

Elmosolyodtam.

– El sem hinnéd.

Alex megkönnyebbülten sóhajtott.

– Szinte rettegtem, hogy Chauntilalie-ben akarsz maradni. Csodás ódon ház, és itt akarok megöregedni veled, de…

– De előbb kell egy otthon, csak kettőnknek.

– Pontosan. Csak kettőnknek. – A tekintete meleg volt, a szembogara sötét tányér. – Verity? Megengeded… Nem bánnád, ha most… Megölelhetlek?

– Megölelni? – visszhangoztam. Mire célzott?

Reményteli, őszinte tekintettel bólintott.

– Hogyan?

Óvatosan előrébb araszolt a székével, aztán kinyúlt, hogy az ölébe kapjon. Meglepetten nevettem, még feszengeni is elfelejtettem a közelségünktől. Félregyűrte a szoknyámat a kerekek útjából. A keze egy pillanatra megpihent a combom tetején, pehelysúllyal, szinte kérdőn. Aztán átkarolt, azzal a lendülettel a mellkasához szorította az arcomat. Alexander mindenemet eltöltötte, a fülemet a szívverése, az orromat a jellegzetes illata, a szappanja, az arcszesze és valamilyen növény keveréke.

– Kell egy műhely – merengett révedezve. – A házunkba. Egy ragyogó, nagy ablakú szoba, ami vízre néz. Azt akarom, hogy mindig legyen a közeledben nyílt víz.

– A házunk – ismételtem, elbűvölt mosoly játszott az ajkamon. – Neked pedig egy könyvtár. Amit alacsony könyvespolcok öveznek. Hogy bármit elérhess.

– Tetszik az ötlet. – Halkan, ábrándosan beszélt, aztán átkarolt, magához szorított.

Kellemesnek találtam. Szerettem kettőnket.

Úgy éreztem, a nap csak kettőnkre süt, hogy megáldja a közös jövőnk gondolatát. Ilyen a kényelem és a boldogság, amikor senki nem kényszerít, hogy bármi mást csináljak.

Odabújtam Alexhez, puhatolózó csókot nyomtam az arcára.

Nem rágódtam rajta.

Mert akartam.

És megtettem.

Érzésre egész… kellemes.

Könnyed.

Helyénvaló.

Végre.

– Ez maga a tökély – suttogtam.

Kámforrá vált minden bosszantó fejfájás, amit a lánykérés óta éreztem. Kit érdekel, hogy az anyja szerint bárdolatlan trampli vagyok? Az meg pláne, hogy a nagyanyja szerint meg elátkozott?

Csak Alex érdekelt. Az egyetlen, akiben teljesen és ösztönösen megbíztam.

A történetünk csak a sajátunk.

A kettőnké, senki másé.

Együtt.

– Ez a jövő vár ránk – esküdözött, és olyan imádni való gyengédséggel csókolt homlokon, hogy rögtön repetára vágytam. – Ránk, kettőnkre.

A pávák aznap este is felébresztettek.

A hatalmas telihold alacsonyan lógott az égen, kísértetiesen kékes ragyogásba borította a hálótermemet.

– Lemenni, teázni – dörmögtem, és egy sóhajjal lehámoztam magamról a takarót.

Túl kimerült voltam ahhoz, hogy papucsot keressek, a hideg padlódeszkák hűtötték a meztelen talpamat, miközben lebattyogtam. Annyira belém ivódott az út, hogy már gyertyával sem bajlódtam. Ösztönösen arra vitt a lábam.

A kúriában minden fényt lekapcsoltak, de a nyitott ablakokon át beáradó holdfény megvilágított minden termet és folyosót. A levegő édesen illatozott, ahogy a szél besodorta Gerard éjjel nyíló jázminjának illatát.

Élénken élt a fejemben a beszélgetésem Alexszel, és miközben a hosszú folyosókon talpaltam, megpróbáltam elképzelni magam ennyi csoda úrnőjének.

Milyen festményt akasztok ide vagy oda, ha eljön az ideje? Vajon megtartom a damasztfüggönyöket? Miként hagyunk nyomot ezen az épületen?

Bárhogy döntünk is, tudtam, együtt tesszük. Laurent-ok nemzedékei emlegetnek majd minket lenyűgözött áhítattal. A szerelmünk családi legenda lesz.

Mozgásra figyeltem fel a folyosó túlsó végében.

A messzeségben alak állt a boltíves átjáróban, egy falra függesztett portrét tanulmányozott.

Túl férfias volt ahhoz, hogy Dauphine legyen, és túl magas, hogy Gerard.

Más szóval egy lakáj volt, aki éjszakázik, akárcsak én.

Egy köhintéssel hívtam fel magamra a figyelmét, mire riadtan odafordult. Holdfény vetült az arcára, én pedig megdöbbentem a látványtól.

Előttem, minden segítség, bármilyen támogatás nélkül ott állt Alex.

Egy hosszú percig meredtünk egymásra. A hitetlenkedés belém fojtotta a szót.

Az ajkához emelt ujjal könyörgött a hallgatásomért. Aztán elmosolyodott, de ismerős ajka furcsán torz ívben hajlott, aztán megfordult, és elsétált.

30

Csak bámultam a hűlt helyét, ahol ott állt…

Alex.

Állt.

…pislogtam, mintha azzal visszahozhatnám, de természetesen hiába.

Így a nyomába eredtem.

Mihelyt befordultam a következő folyosóra, ahol a falakat vadvirágos mezők freskói borították, rögtön tudtam, hogy Chauntilalie egyik ismeretlen szárnyába tévedtem. A padlóra terített puha futószőnyegek elnyelték a lépteim zaját. Azok után, hogy egy hónapja visszhang kísérte minden léptemet a házban, felkavart ez a hirtelen némaság.

Megálltam, hátha mozgást hallok az egyik szobából, de hiába.

Különös, fémes zaj. Talán üvegcsörömpölés? Élesen, valahonnan a folyosó sötétjéből.

Több ajtó is nyitva állt, és óvatosan bekukkantottam mindegyiken. Az egyik mögött hangversenyzongora fekete, behemót árnya fogadott egy máskülönben üres szobában. A következőben ládák és hordók garmadája – a kúria raktárhelyisége.

A harmadik résnyire nyitva állt, így belöktem, majd összerezzentem.

Újabb raktárt találtam, de ezúttal nem szárított élelem vagy sózott húsok vártak odabent. Hanem műalkotások.

Szobrok.

Életnagyságúak, seregként töltötték meg a termet, mindegyikre világos szövethuzatot borítottak.

Alex csak ide jöhetett, semmi kétség. A korábbiakkal ellentétben éreztem, hogy ez nem üres, itt bujkál valaki. A levegő puszta mozgása elárulta, hogy másvalaki is felkavarta.

– Alex? – szólongattam, csak cincogásra futotta tőlem.

Mit keresett itt?

Ilyen későn?

A saját lábán?

Sétálgatva?

Felsóhajtottam.

– Tudom, hogy itt vagy.

A szoba ismeretlen mélyében, a takarótenger fedezékében megrezzent valami.

Beljebb léptem, letüdőztem a feledésbe merült ékességek és a por szagát.

– Alex, tudom, hogy te vagy az. Csak gyere elő! Gyere elő, és magyarázd…

Mögöttem újabb, torokköszörülésre emlékeztető hang.

Gyanakodva néztem meg magamnak az ajtót közrefogó szoborpárt.

Talán az egyik mögött bujkált?

Figyelmeztetés nélkül lekaptam a huzatot, feltárva a szárnyas angyalok hármasát, akik összegabalyodott tagokkal és üdvözült mosollyal szárnyaltak.

A második szobor darupárt ábrázolt, méghozzá kicsavart nyakkal, hogy a lábuk közti apró bronzbékát vizslassák.

Szelíd sóhaj a szoba mélyéből.

– Alex, ez nem vicces. – Kétség remegése költözött a hangomba. Elillant belőle minden bizonyosság.

Félelem vette át a helyét.

A küszöbön állva tépelődtem, megoldást kerestem a képtelen kutyaszorítóra.

Láttam Alexet.

Sétált.

Ami képtelenség. Hiszen láttam, mennyire megszenved minden ki- és beszállással, mennyire számít Frederickra Ezt nem lehet eljátszani.

Vagy mégis?

Megőrülök.

Tehát nem lehetett Alex.

Akkor ki?

Körülnéztem a raktárban, a rettegés úgy burkolta be a szívemet, mint téli mezőt a dér fagyos marka.

Volt az a szolga, Dauphine vacsorapartijának estéjén. Láttam őt. Frederick is. Mindketten Alexnek hittük.

Visszajött. Most. Vissza Chauntilalie-be, hogy az éjszaka közepén sétafikáljon, én pedig sarokba szorítottam.

Halk szisszenés, akár egy túl sokáig visszatartott lélegzet. Libabőrös lett a karom. Közelebbről jött. Ugye?

Az arcom belsejébe haraptam. Lépnem kellett. Tennem kellett valamit.

A folyosón egy igazi égimeszelőt láttam. Mihez kezdjek egy ilyen félelmetes ellenséggel… egymagam?

Segítség kell.

De akkor esélyes, hogy kereket old, és bottal üthetem a nyomát.

Sikolthatnék – a hangom csatlakozna a pávakórushoz. A rikácsolásukhoz, ami még mindig mindent betöltött, de senkit nem érdekelt, és senki nem tett ellene.

Nem.

Nekem kell cselekednem.

– Még mindig itt vagy – dünnyögte egy hang mögöttem, mire tényleg felsikoltottam, nemcsak az ijedtségtől, de a belém hasító rettentő gondolattól, hogy a hasonmásnak sikerült észrevétlenül mögém kerülnie, hogy hátba támadjon.

De a fiatal nő volt az, aki Alex lánykérésének reggelén felöltöztetett.

A fiatal nő, aki nem szobalány volt.

Összehúztam a szemem.

Gerard virágjának névadója.

A lány, aki megvetéssel töltötte meg Alex szívét.

Gerard szeretője.

– Miért vagy még mindig itt? – kérdezte.

– Van odabent valaki – suttogtam, akarata ellenére belerángattam a slamasztikámba. – Constance.

Tágra nyílt a szeme.

– Tudod a nevemet?

Ügyet sem vetettem a döbbenetére.

– Segítened kell. Lefüleltem egy behatolót. A vacsorapartin már járhatott itt, de most visszajött, hogy… mit tudom én… ellopjon… valamit. – Ez még klappolt is, egy csavargó felhasználhat egy alkalmi munkát arra, hogy felderítse a következő célpontját.

– És szerinted odabent lehet? – motyogta lassan. A tekintete sorra vette a szobrokat. – Senkit sem látok.

– Elbújt. A huzatok alá.

– Nem gondolod, hogy ez kissé túlzás?

– Láttam őt – makacskodtam. – Menj be, nézd meg magad!

Constance elhúzta a száját.

– Nem megy… bár menne!

– Menj! – parancsoltam, jóformán úgy toltam be a helyiségbe.

Constance kelletlen sóhajjal nyúlt a világítás kapcsolójáért. A szoba sötét maradt.

– Látod? – győzködött, visszafordult felém. – Nem megy…

– Odanézz! – mutattam.

Üvegszilánkok hevertek körülötte a padlón. Ripityára törték a gázlámpások búráit. Kész csoda, hogy nem vágta meg magát.

– Most már hiszel nekem? – sziszegtem.

Constance most már szorongva nézett körül a teremben, és bólintott.

– Húzd szét a függönyt – tátogta.

Némán, lábujjhegyen osontam a szoba túlvégébe, ahol egy percig elküszködtem a súlyos függönyökkel, majd egy zsinórcsomót megrántva holdfénnyel árasztottam el a termet.

A vászonhuzatok dermesztő kékben ragyogtak, mozgás árulkodó jelét keresve fürkésztem őket.

Mindhiába.

A lányra, Gerard szeretőjére néztem, és vállat vontam.

Constance az ajkához emelte a mutatóujját, hátborzongatóan utánozta a fiatalember alig néhány perccel korábbi gesztusát. Aztán az egyik szoborra mutatott, és a huzat lerántását mímelte. Jelentőségteljesen meredt a mellettem álló szoborra.

Bólintottam.

Felemelt kézzel visszaszámoltam.

Három.

Kavargó gyomorral émelyegtem.

Kettő.

Izzadó tenyérrel ragadtam meg a szövet szegélyét.

Egy.

Letéptem a huzatot, alóla újabb kerubos márványszobor került elő. Ettől még folytattam a leplek cibálását, a nyomomban porfelhők, amik csípték a szemünket. Annyira siettünk a leleplezéssel, hogy a kisebb darabok felborultak, és fülsértő ricsajjal a padlóra zuhantak. Sorra rángattuk a takarókat, egyenesen a szoba közepe felé, ahol…

Egyetlen magányos szobor maradt.

Magas volt, nálam is magasabb, és könnyen el tudtam képzelni, hogy rejtőzik valaki az anyag alatt. Hunyorogtam, ha nem csalt a szemem, hullámzottak a fodrok. Valaki odabent bujkált, lélegzett.

Én voltam közelebb hozzá.

Gerard szeretője rettegéstől tágra nyílt szemmel bólintott nekem.

Megnyaltam az ajkamat, és lerántottam. A vászonhuzat tovaszállt, sötét alak bukkant elő.

Constance rikoltott, én kiáltottam, az alak néma maradt.

És mozdulatlan.

Arina közönyös, bronzveretes szeme derűs arccal méricskélt minket, mintha szórakoztatónak találná a jelenetet.

– Nincs… nincs itt – hebegtem, és csak néztem, micsoda kuplerájt csináltunk. Csak itt lehetett, a szétszórt huzatok vagy a felborult fémurnák rejtekében. – Merre lehet?

Constance átkutatta a szobát, semmi nem kerülte el az éles szemét.

– Biztosan láttál valakit? – Bólintottam. – Idebent? – makacskodott.

– Azt… azt hittem. – Csak gyerekes hebegésre futotta tőlem.

Nem kapkodta el a választ, fel is merült bennem, hogy talán egyáltalán nem hisz nekem.

– De te…

Nagyon úgy tűnt, hogy háború dúl a bensőjében, a lehetőségeit latolgatja, a következő lépésén rágódik.

– Sok mindent látsz, ugye?

Végigfutott a hideg a hátamon. Gerard kétségkívül gyanította, hogy képes vagyok… valamire, bár hőn reméltem, hogy még nem fogta fel, mennyi mindenre. És megosztotta vele. Vajon erről beszélgettek, miközben… Egy fejrázással szabadultam meg a kéretlen képektől.

Felsóhajtott.

– Gyere velem, Verity!

– Mesélj el mindent – parancsolta Constance, miután a konyhába értünk, a gázlámpások vakító fényébe.

Leültem a sziget melletti, magas székre, feltettem a lábam a legfelső rúdra, és legszívesebben összegömbölyödtem volna, hogy elfelejtsem ezt a megalázó, szégyenteljes éjszakát. Nemsokára minden titkomat – a jelenéseket, a rettentő hangocskát a fejemben – kiszedik belőlem.

Ez a lány.

Gerard szeretője.

Aztán továbbadja neki, és itt a vége.

Felbontják az eljegyzésemet.

Soha többé nem látom Alexet.

Örülhetek, ha nem kerülök tébolydába.

Camille talán majd meglátogat, hogy az orrom alá dörgölje, milyen ép az elméje, és büntetlenül basáskodhat felettem.

Constance felém nyúlt, mintha meg akarná fogni a kezemet, amitől félbeszakadt a gondolatmenetem. De végül megállta az érintést, az arcára volt írva a kétség.

– Verity… bármit elmondhatsz nekem. Hinni fogok neked. Nem kell mindennel egymagad megbirkóznod. – Lázas hév égett a szemében. – Egy léleknek sem árulom el.

– És Gerard? – kérdeztem tapogatózva, mint egy csapdához közelítő állat, aki hiába érzi a veszélyt, kész azt semmibe venni, annyira vonzza a kecsegtető csali.

Elfojtott egy nevetést.

– Tőlem egy nyikkanást sem hall, erre szavamat adom.

Önkéntelenül kibukott belőlem egy kérdés, eszembe sem jutott, hogy talán a lelkébe gázolok vele.

– Történt valami köztetek?

Lehorgadt a feje. Vajon a szégyen vagy a méreg pírja futotta el?

– Igen. Úgy is mondhatjuk.

– Én… – Nem találtam szavakat.

Gyűlöltem, hogy ez a lány megbántotta Dauphine-t, hogy úgy parádézik a házban, mint egy nyílt törés, ami szétszaggatja a házasságukat a rejtőző szilánkjaival. Amíg nem társult hozzá arc, amíg csupán egy tétel volt egy kicsiny jegyzetfüzetben, tizenkettő egy tucat, még könnyen jött az utálat, a megvetés. Egy ágyas a sok közül.

De az arcára kiülő elkínzott fintorba már belesajdult a szívem.

Nem őt gyűlöltem, vagy a számtalan elődjét.

Hanem Gerard-t.

Ő hozta ide ezeket a lányokat, ezeket az ágyasokat, és miután végzett velük, ráunt a testükkel felfedezett újfajta kéjekre, továbblépett a következőre. Vajon hány lány maradhatott Chauntilalie-ben ugyanilyen üveges szemmel, ugyanilyen égő arccal?

Constance ökölbe szorította a kezét.

– Ez most a legkevésbé sem fontos. A ma este érdekel. Mi történt? Mit láttál?

Lassan, apránként mindent bevallottam. A pávák zaját, a folyosón álló Alexet, aki faképnél hagyott. Meséltem neki a szolgáról, akit Dauphine estélyének reggelén láttam, aki szakasztott Alexander volt. A végére érve úgy éreztem magam, mint akit kifacsartak, végtelenül elfáradtam.

Összeszorította az ajkát, miközben a hallottakat emésztgette.

– Jól értettem, teázni indultál?

Elgyötörten bólintottam.

– Egy csésze kamillatea tényleg jót tenne neked – vélte Constance, és a csap feletti polcon sorakozó bádogdobozokra sandított.

– Kamillát ne – tiltakoztam. – Inkább virulóteát. A lila hatszög.

Látható kétkedéssel állt lábujjhegyre, hogy levegye. A dobozka kicsúszott az ujjai közül, és a kredencen csattant. Constance felém fordult, hogy lassan, félősen megcsóválja a fejét.

– Verity, kérlek. Biztosan ezt akarod?

– Teljesen. – Lecsusszantam a székről, feltettem egy kanna vizet, és alágyújtottam. – Csak azzal tudok elaludni.

Felvettem a dobozt, és kivettem az egyik kemény bimbócsomót. Undorodó fintorral lecsapott, a tűzbe lökte a virágot. Constance-t láthatóan ugyanúgy meglepte a váratlan közbelépése, mint engem.

Az égő tealevelek illata betöltötte a szobát. Ismerősnek találtam, de egyszerűen képtelen voltam hová tenni.

A bensőmben nyugtalanság görcse.

– Mi lehet ez?

– Mákvirág. Mák – ismételte nyomatékosan, mintha ez mindent megmagyarázna.

– Az mit… mit jelent? Nem tudok semmit a… – Lenyeltem a folytatást, a torkomra forrt a szó, ahogy eszembe jutott a melegház lezárt része. – Csak nem mérgező?

Összevonta a szemöldökét.

– Nem egészen. De… a növény gubója egy iszonyatosan erős narkotikum alapanyaga. Mély álmot hoz, kész öntudatlanságot. Egyeseket napokra kiüt. Másokat… véglegesen.

Eszembe jutottak a teaivás utáni reggelek: ugyanabban a pózban riadtam, ahogy lefeküdtem, izzadtan kóvályogtam, teljesen elgémberedtem, hiszen egy porcikám sem moccant alvás közben. A pávákat vádoltam, amiért így kimerítettek, de ha mégis…

– Miért… miért inna ilyet bárki?

– Mert állítólag ez a révületi állapot megnyitja az elmét. A tea elvékonyíthatja a világok közti fátylat. Megmutatja, mi rejlik az itt és most mögött.

– Mire célzol? Miféle világok? – Bevillant a fekete könnyű nő emléke. A rettenetes halált halt nővéreim rémképe. Gerard ugyanezt emlegette, miután megismerkedtem a babérral a méregkertben. – A túlvilág? Megmutatja a túlvilágot?

Erőtlen mosolyt villantott.

– Vagy… a Szentélyt. Egyesek így beszélnek az istenekkel… de mást is láttathat – tette hozzá Constance jelentőségteljesen. – Sokaknak láthatatlan, de e világi dolgokat.

– Például… egy saját lábán sétáló Alexandert? – tippeltem.

Bólintott.

Látomás.

Mindkét alkalom csak látomás volt.

Pedig olyan valóságosnak tűnt.

– Meddig tart a hatása? Hetek óta iszom. Ma… ma este önmagam leszek? – A képzeletemben a mérgező tea csöpögő méregfogú ékköves kígyóként tekergett az ereimben, mire megborzongtam.

Constance úgy sandított a dobozra, mintha az oldalára lenne írva a megoldás. Feltűnt, hogy nem ér hozzá.

– Nem tudom. Azt hiszem, attól függ, mennyit iszik az ember, és milyen erős a főzet.

– Miért adta ezt nekem Gerard?

Elkapta a tekintetét, gondosan kerülte az enyémet.

– Talán látni akarta, mit mutat meg neked…

Valami tévedést, félreértést sejtettem. Másvalaki is beletehette a mákot, Gerard tudta nélkül. Talán én néztem el a dobozkát. Gerard messzire elmenne, de szántszándékkal sosem ártana nekem.

Ugye?

Sikoly hasított a csendbe, fülsértően éles. A fejemen dörömbölt, kikezdte a dobhártyámat. Összerezzentem.

Constance a fütyülő kannára pillantott. Olyan sietősen kapott oda, hogy elhallgattassa, hogy megfeledkezett a konyharuháról. Figyelmeztetést kiáltottam, amikor a marka a forró nyélre fonódott.

– Átveszem – mondtam, sietősen hátratoltam, és egy konyharuhát tekertem a fémre. Áttettem a visító kannát a hátsó rózsára. A fütyülése azonnal elhallgatott. Kelletlenül pillantottam Constance-ra, a legrosszabbtól tartottam.

De úgy tűnt, kutya baja.

Vigyázzban állt, guvadt szemmel figyelt.

A keze ernyedten lógott az oldalán.

– Tartsd hideg víz alá – biztattam egy intéssel.

Mozdulatlan maradt. Sokkot kapott?

– Constance? – szólongattam.

Amikor odaléptem, hogy gyengéden a kagylóhoz húzzam, rádöbbentem, hogy az ujjai sértetlenek. Átfordítottam a kezét, biztosra vettem, hogy rossz helyen kerestem az égéseit, de hiába, csak rózsás, sértetlen bőr fogadott.

– Elengednél, kérlek? – kérte kényszeredett szorongással.

– Mit? – Az ujjait cirógattam, képtelen voltam felfogni a látványt.

– Sokkal nehezebb, ha megérintesz.

Érthetetlen borzongástól borsódzott a tarkóm. Megindult lefelé, a csigolyáim mentén, akár egy hálószálat próbálgató kaszáspók.

– Mit? – Mázsás súlynak éreztem a szót, és elfogott az álomszerű érzés, hogy túl lassan mozgunk, beleragadtunk a kizökkent idő egy pillanatába.

– Az érintés – vallotta be. – A mozgatás. Az ittlét.

A kezem, ami eddig erőből feszült az övére, hirtelen már a semmit markolta. Constance eltűnt, a szemem láttára lobbant el, mint gyertya lángja a huzattól.

Leesett az állam, körülnéztem, és rádöbbentem, hogy magamra maradtam a konyhában.

– Constance? – szólongattam sután az ürességben.

Eltűnt.

– Constance? – ismételtem, nem kerülte el a figyelmemet, mennyire eltöltött a mindent elsöprő hisztéria.

Semmi válasz.

Ez csak természetes.

Constance, Gerard Constance-a eltűnt.

Eltűnt, mintha itt sem lett volna.

Eltűnt, ahogy az a szellemek szokása.

31

Egy szellem.

Constance.

Constance egy szellem volt.

– Hogyan? – kérdeztem fennhangon, ostoba értetlenkedéssel. Üres szobában álltam. Senki nem fog felelni. A legkevésbé…

Constance.

Aki egy…

Megráztam a fejemet.

Ez képtelenség. Lehetetlen.

A megismerkedésünk óta, amikor a szalonomban állva mágnesként vonzotta az a gigantikus ruhaköltemény, azon rágódtam, vajon szellem-e. Jelenésnek gondoltam, amíg…

Meg nem ragadtam a kezét.

Vagy ő az enyémet.

Ilyesmi.

Történt valami aznap. Valami, ami csírájában fojtotta el a kétségeimet, és meggyőzött arról, hogy valódi.

De ma este is megérintettem. A szemem láttára fogta meg a mákteás dobozkát. A szemem láttára cibálta a raktárhelyiség vászonhuzatait.

Ugye?

A homlokomat dörzsölve törtem a fejemet.

Nem értem hozzá. A folyosón nem. Mihelyt rájöttem, hogy Gerard szeretője, a gyomromat felkavaró undor visszafogta a kezemet. De a tea…

A tea átesett a kezén.

Emlékszem a fémes hangra, amikor a kredencen csattant.

A raktárban pedig teljesen lekötött, hogy a lehető leggyorsabban lerántsak minél több huzatot. Az eszelős igyekezettől lankadt a figyelmem. Mi tagadás, volt rá esély, hogy mindet én téptem le…

A számhoz kaptam a kezemet, magamba fojtottam a kirobbanni készülő kiáltást. Belesajdultak a bordáim a rettentő, feszítő nyomásba.

Az eljegyzésem napján Constance élő-lélegző személy volt.

Most már szellem.

Eleven volt. Mostanra meghalt.

Mi történhetett vele?

A semmiből sikoly hasított a csendbe.

Ezúttal nem a kanna. Nem is én. A pávák pedig elhallgattak.

Remegtem a csempés falakon visszhangzó kiabálástól. A rikoltozás élesebbre váltott, olyan elkínzott gyötrelemmel töltötte be az estét, amit nem vehettem semmibe. Nem akartam látni, mi adhat ki ilyen hangot. De ölbe tett kézzel sem ücsöröghettem.

Visszatartott lélegzettel lopództam ki a konyhából. Vajon miféle borzalomba fogok belebotlani?

A folyosó üresen ásított.

Egy darabig.

Odébb megjelent rajta Constance. Kék vászonvillanással felbukkant, aztán elillant, mint a felhők közül kukucskáló nap. Egy pillanatra fel-, aztán eltűnt, hogy távolabb öltsön testet.

Ment valahová, a ház mélyébe.

– Constance? – suttogtam.

Nem fordult meg, még csak nem is jelezte, hogy meghallott.

– Constance! – sziszegtem.

Még mindig hiába. Továbbállt, végig a folyosón, ismeretlen cél hajtotta, néhány másodpercenként elillant, hogy újra és újra előlobbanjon.

Utána akartam szólni, bömbölni, kiáltani és sikoltani, de Chauntilalie némasága ezt belém fojtotta. Minden hiába, ha felébresztem az egész kúriát. Így tartottam a számat, és követtem.

Constance elágazáshoz ért, ahol balra fordult.

Utánasiettem, nehogy végleg eltűnjön a szemem elől.

A közelébe érve ráébredtem, hogy beszél, halk, fojtott hangon, mintha nem akarná, hogy kihallgassák. A fülemet kellett hegyeznem, hogy megérthessem.

– Nem tűrheted tétlenül! Alig… – szakadt félbe, ahogy újra eltűnt.

Nem messze visszatért.

– Azt mondtad, segíthetsz. Nekem és nekik is. – A hangja éles lett, és reszketeg, zaklatottság fűszerezte.

– Constance?

Ezúttal megtorpant és megfordult, végignézett a folyosón, az arca merő aggály. De semmi szemkontaktus. Mint aki észre sem vett, mintha kettőnk közül én, nem pedig ő kísértene.

– Mintha hallottam volna valamit – dünnyögte, barna szeme a félhomályt kutatta. Egy pillanatra rám vetült a tekintete, de megállás nélkül továbblendült. – Azt hiszem, követnek minket. – Ismét elillant, magamra hagyott.

Szinte rám telepedtek a korábbinál is sötétebb árnyak, súlyos iszapjuk belepett. A végtelen csend olyan volt, mint egy kinyújtott selyemszalag, ami egyre csak hasadt a makacsul kapaszkodó markomban. Amikor Constance végre visszatért – ezúttal a hátam mögött, befordult a sarkon, mint legutóbb, egyetlen perce –, kis híján felsikkantottam.

– Nem tűrheted tétlenül! Azt mondtad, segíthetsz. Nekem és nekik is.

A homlokomat ráncoltam. Az előbb nem ugyanezt mondta?

– Mintha hallottam volna valamit. – Mindkét irányba elnézett a folyosón, szakasztott olyan arccal, mint korábban. – Azt hiszem, követnek minket.

Ismét kámforrá vált, csak azért, hogy visszatérjen, ezúttal is a hátam mögé. A szemem láttára ismételte meg a jelenetet. Újra. És még egyszer. Úgy kapkodtam a fejemet, mintha Camille ikreinek tollaslabdameccsét nézném odahaza, Highmoorban.

Ha jól értettem, Constance egy emlékben rekedt, amit újra és újra átélt, mintha elragadta volna egy áramlat, amiből képtelen kimászni. A következő körnél az útjába álltam, hátha ettől irányt vált, de egyenesen átsétált rajtam. Minden szőrszál égnek állt a karomon, és az egész testemet ellepte a libabőr.

Nem holmi hidegtől.

Hanem egy előérzettől.

Baljós előérzettel töltött el ez a fantom, ami rossz helyre és időbe keveredett.

Segíteni akartam neki, de mit tehettem egy ilyen állhatatosan ismétlődő körforgás ellen?

– Utána mi történt? – suttogtam a karomat dörzsölgetve. Mi ez az érzés? Átragadt rám a baljós kisugárzása? – Mit próbálsz megmutatni, Constance?

– Azt mondtad, segíthetsz. – Megvillant. – Nekem és nekik is.

A sokadik szünet. A sokadik ismétlés.

– Mintha hallottam volna valamit. – De ezúttal Constance elpárolgott, kimaradt az utolsó mondat.

Visszalestem a konyha felé, a következő körre készen.

De ezúttal a folyosó közepén jelent meg, messzebb, mint korábban bármikor. Egy féldombormű mellett torpant meg, arcán tomboló harag.

– Nem! Nem. Azt mondtad, helyre tudod hozni őket – tiltakozott. – Ez nem elég! – Felemelte a kezét, és megütötte a láthatatlan beszélgetőtársát. Megrándult a válla, mintha amaz viszonozta volna, a szeme tágra nyílt félelmében.

Az árny-Constance egyre hevesebben villódzott, még a legszilárdabb pillanataiban is ködnek látszott. Talán elfáradt? Hannát sosem láttam erőlködni – máskülönben biztosan sokkal hamarabb rájövök a titkára –, ugyanakkor régebb óta volt halott, mint Constance.

– Gyere, látnod kell… – A kőfaragványra intett, a keze eltűnt egy virágbogban, aztán átsétált a falon, magamra hagyott.

Biztosra vettem, hogy a falat betöltő műalkotás titkos ajtót rejt.

Felvidultam egy leander hegyes levelei láttán.

A leander a bizalmatlanság jele, óva int, hogy az ember sosem hihet igazán a szemének.

Egy mosollyal benyomtam a kis gipszszirmokat, mire feltárult egy rejtett szakasz.

Mögötte sírfekete alagút.

Reménykedve néztem végig a folyosón, hátha akad egy gyertyatartó vagy lámpás, bármi, csak fényt adjon. De nem találtam semmit, és minél tovább haboztam, annál messzebbről visszhangoztak Constance szavai. Vakon kellett a nyomába erednem.

Az ajtó bekattant mögöttem, mire a felemelt kézzel kerestem az utat a sötétben. Mindkét oldalon szűkös és durva falak fogadtak. Előttem pedig puszta űr, csak poros pókhálók szakították meg.

– Ez nem mehet így tovább.

Constance hangja élesen csendült a sötét folyosón. Követtem.

A hepehupás padló tele volt váratlan gödrökkel, amiktől a falnak tántorodtam. Belefájdult a csípőm, előre sajogtak a leendő zúzódásaim.

– Sosem fog belemenni.

A járat végül lassan emelkedni kezdett, olyan meredeken, hogy tudtam, biztosan elhagytuk a kúria földszintjét. Mégsem éreztem, hogy az emeletre jutottunk.

– Elmondom neki – kötötte az ebet a karóhoz Constance. Közeledtem hozzá, de még mindig nem láttam. – Ma este elmondom neki.

Kinyúltam, hátha megragadhatom.

– Nem úszod meg szárazon! – fogadkozott. – Mindent meg fog tudni.

– Micsodát? – kérdeztem, aztán nekimentem egy akadálynak, ami a semmiből termett előttem. Csillagokat láttam, kóválygott a fejem.

– Hagyj békén! – sziszegte Constance. – Vissza!

Egy pillanatra azt hittem, felpofozott, de ekkor új téglafalat éreztem. Biztosan elágazott az alagút. Bal felől halványan izzó gyertyafény festette tompa szürkére a járat falát. Constance elállta a fényt, imbolygó árnyalakja betöltötte a szűkös teret.

– Elég!

Védekezőn felemelte a kezét, elhátrált tőlem.

– Tedd azt le! – parancsolta. – Úgysem bántanál. Nem teheted. Nélkülem odavesznek.

Constance döbbent ijedtséggel megtántorodott, láthatatlan támadóval viaskodott. A mellkasához kapott, vörös folt bomlott a fűzőjén. Ismét eltalálták, fojtott, torokhangú sikolyt hallatott.

– Ne! Kérlek, ne! Nem úgy értettem. Én soha… Ígérem…

Minden erejét beleadva, hevesen rúgkapált. Egy pillanatra azt hittem, van esélye, de aztán megingott, elterült. A feje a falon koppant. A nyakához kapott, és nedves, reszelős hörgés töltötte meg a járatot.

– Ne! – sikoltotta egyetlenegyszer, és felismertem a tehetetlen kétségbeesést. Ezt a sikolyt hallottam a konyhában.

Aztán egy villanással eltűnt.

A rettenettől földbe gyökerezett a lábam, jobb híján a hűlt helyét bámultam.

Constance-t meggyilkolták, itt, ezen a folyosón.

De kicsoda?

Elismerte, hogy összezördültek Gerard-ral. Tettlegességig fajult volna? Gerard nem volt éppen szent, épp ellenkezőleg – mindenféle túlzás nélkül –, de egy élet kioltását nem néztem ki belőle. Az ő keze alkotott, hajtásokat formált puszta talajból és magokból.

Ő nem tehette.

Eszembe jutott Dauphine arca a lánykérés után, amikor szóba került, hogy felvesz nekem egy lakájt, aztán ellentmondást nem tűrően közölte, hogy a házában nincsenek szobalányok. Akkor tudhatta meg, hogy Gerard idehozott egy újabb szeretőt. Talán felfedezte Constance rejtekhelyét, és bosszút állt?

Szorongva idéztem fel a komisz, féltékeny szikrát Dauphine szemében.

Igen. Ha róla volt szó, belőle kinéztem.

Az alagút hirtelen sötétebbnek látszott, szinte éreztem az árnyak és a kövek súlyát. Elképzeltem, ahogy a ház megremeg, és a téglái öblös zúgással a fejemre roskadnak. Chauntilalie elevenen bekebelez, és örökre a romjai alatt ragadok.

Ki kellett jutnom innen. Menekülnöm kellett ebből a sötétből.

Végigrohantam a folyosón, a gyertyafény ígérete hajtott.

Berobbantam egy félig nyitott ajtón, és döbbent pislogással fogadtam az elém táruló kellemes látványt.

Hová kerültem?

Émelyegve, komótosan körbefordultam, tompán, értetlenkedve fogadtam a látványt.

Egy játszószoba.

A falak az éjszakai ég mélykékjében pompáztak, fényes csillagdíszeket ágyaztak beléjük.

Az egyik fal mentén három hintaló állt, mintha versenyre készülnének. Festett szemük kidülledt, hátrahúzott, fintorgó ajkuk alól kivillant a fa fogsoruk. Egy pillanatra majdnem a nyihogásukat is hallottam.

Akadtak plüssmedvék, csörgők és kockák is.

Minden hármasával.

Csokrokba rendezve, fényesen égtek a hosszú, rózsaszín gyertyák, csípős, ismerős illattal töltve meg a gyerekszobát. Egy borostyán lepte ablak előtt papírforgó lógott, az apró csillagok és holdak lassú piruettbe kezdtek a huzattól.

Megpróbáltam kilesni az ablakon, hátha rájöhetek, hová keveredtem a házban, de a kacsok átláthatatlan függönye eltakarta a külvilágot.

Nyitott ajtó vezetett a következő szobába. Az új helyiséget magányos gyertya burkolta puha ragyogásba.

– Hová kerültem? – suttogtam, miiközben átléptem a küszöböt.

Megdermedtem, amikor rájöttem, hogy nem vagyok egyedül. Az egyik fal mentén bölcsők sorakoztak.

Méghozzá három.

Mindegyikben apró, sivalkodó alak.

A szobában csecsemők voltak.

A fejem kóválygott, de úgy, mint kilazult csavar a túlméretezett furatban.

Constance szellemérintése megfertőzhetett valamivel, a kór üszkös sebként terjedt és gennyesedett bennem.

Kapaszkodót keresve nyúltam az egyik bölcső felé, és belestem a pokrócokkal teli mélyébe.

Halványszőke fürtök kereteztek egy apró angyalarcot. Álmos palaszürke szempár pillantott fel rám.

Ismerős szempár.

Gerard szeme.

Ezek Gerard… fiai?

Constance minden előjel nélkül berontott a szobába, épen és sértetlenül. Minden eddiginél szilárdabbnak tűnt.

– Hová kerültem? – kérdeztem tőle, de ügyet sem vetett rám, a múlt fogságában ragadt.

Constance halk, vidám dudorászással kapta fel az egyik apróságot, aztán meg sem állt egy hintaszékig. A lába alig érte a padlót, pipiskedve ingatta magát előre-hátra, hogy halk álomba ringassa a babát. Egyik kezével kigombolta az alaktalan ruhája elejét, feltárva tejtől duzzadó keblét, amit különös, betegesen zöld erek futottak be. Az éhes apróság munkához látott, zajosan szopott.

– Constance? – próbálkoztam újra, képtelen voltam levenni a szememet a sötétlő erekről. – Mit csinálsz? Mi ez az egész?

A gyerekkel együtt megvillant, majd nyomtalanul eltűnt egy, két, három egész pillanatra, végül visszatért. Előreléptem, integettem, hátha felfigyel rám, de számára csak a baba létezett.

Az apróság a rajongását viszonozva nézett fel rá, és a mellkasára tette az egyik kezecskéjét, mire felnyögtem.

Egyáltalán nem kéz volt, hanem valami csonk, torz és iszonytatóan patinazöld. A kar a szemem láttára, a koronáját bontogató páfrány módjára terült szét, hogy feltárja leveleit – igen, valódi leveleket. Constance bőrén szétterült a kacsok és az indák lyukacsos hálója.

Egy sikollyal küszködve hátráltam el a vérfagyasztó némajátéktól, neki az első bölcsőnek. Megdermedtem, ahogy odabent a baba nagy nehezen átfordult, és rám nézett. Fiatal volt. Annyira fiatal és apró. A babák legfeljebb egy hónaposak lehettek.

A vörösen dagadó arca alapján bőgni készült. A füle mögül lombosmohára emlékeztető zöld pamacsok kandikáltak elő. Ujjacskái helyén sötétzöld és lila kacsok tekeregtek.

A melegházi virágok ismerős árnyalata.

Felfordult a gyomrom, a szoba pedig meglódult.

– Ezt nem bírom tovább – suttogtam könnyekkel küszködve.

Nem hallottam, hogy Constance felállt.

Azt sem, hogy elindult.

De időközben mellém ért, az arca torz és heges. Hosszú vágás hasította ketté az orrnyergét, körülötte cafatokban himbálózott a sápadt bőre. A mellkasából metszőolló állt ki, körülötte vörös vérfoltoktól tocsogott a ruhája. Csak úgy áradt belőle a sírok baljós dohszaga.

Nem kellett ránéznem a babára, hogy tudjam, az is szörnyű véget ért.

– Takarodj! – visította, a múlt fogságában villódzott, a hangja hátborzongató rikácsolás. A halálhörgése inkább recsegett, mert annyira szétmarcangolták a torkát, hogy szinte kikandikáltak a csontok és az inak, a megfeszülő és elernyedő izmok, amiknek sosem lett volna szabad napvilágot látniuk.

Egy kiáltással sarkon fordultam, és elmenekültem a gyerekszobából. Hátrahagytam a bemocskolt, penészes bölcsőket és a hátborzongató, élőholt lakóikat. A babák méltatlankodó hüppögése zajos sírásra, majd bömbölésre váltott, az anyjuk méltatlankodását is elnyomta. A sikolyaik a fejemben visszhangoztak, és hirtelen belém nyilallt a döbbenetes felismerés, hogy nem a pávák ébresztettek fel minden este.

Én sem tudtam megállni a visítást, végig a vaksötét folyosón, míg ki nem rontottam a titkos ajtón, majd becsaptam magam után.

32

Ébren fogadtam a láthatáron felbukkanó napot, ami aranypászmákba borította Chauntilalie-t, egy mesés nap ígéretében fürösztve a világot. A bőrömet melengette, miközben üveges tekintettel, merengve bámultam ki az ablakon. Az ég barackszínre váltott, bezzeg én véresre piszkáltam a körmömet, miközben a látottakat emésztgettem.

Egy férfi, aki nem Alexander, az ő vonásait viselve járkál a kúriában.

De talán csak képzeltem.

Constance meghalt, Dauphine végzett vele.

Talán.

És azok a babák…

Gerard babái…

Csalogány masírozott a terasz korlátján, egy trillával zárta csicsergő dalát, de nekem aztán dalolhatott. Napestig.

Miután elmenekültem abból a pokoli babaszobából, visszavánszorogtam a szobámba, leültem, és vártam. Erre a pillanatra vártam, amikor csiripelnek a madarak, és kivirul az ég.

Alex nemsokára felébred.

Alex tudni fogja, mi a teendő.

Csak ki kell fundálnom, hogyan adjam elő neki.

– Menni fog – suttogtam halkan, kétkedőn. – Csak el kell mondanod neki… mindent.

Bólintottam, és elképzeltem, ahogy felállok, kimegyek, és megkeresem Alexet.

A lelki szemeim előtt már a folyosókat jártam, egyik láb a másik után, miközben a mondókámat gyakoroltam. Biztosra vettem, hogy ha mindent tökéletesen eltervezek, az is meglesz, hogyan öntsem szavakba.

– Alex, mondanom kell neked valamit…

Szellemeket látok. Szellemekhez beszélek. Ők is hozzám. De nem vagyok őrült. Legalábbis nem hinném.

– Alex, attól tartok, felkavaró híreim vannak…

Az apád nemzett néhány szörnysarjat, amik inkább növények, mint babák. Aztán az anyád megölte a szeretőjét. És a kicsiket. Valószínűleg.

– Alex, esetleg…

Eltűnhetnénk ebből a házból, mielőtt elburjánzik ez a sötétség, és bekebelez minket?

Újra bólintottam, nem mentem sehová, nem moccantam az ágyról.

– Alex…

– Végre, már egy órája várlak!

Alex szavai hidegzuhanyként értek, amikor beléptem a kicsi dolgozószobába.

Az egész házban kerestem – a hálószobájában, az étkezőben, a teraszon. Még a tóhoz is lementem, és a fövenyt fürkésztem, hátha kedve szottyant a szabadban reggelizni.

Sehol senki, sem ő, sem Frederick.

– Én… régóta kereslek. Nem találtalak a lakosztályodban.

Rám hunyorgott.

– Ez csak természetes. Itt voltam. Vártalak.

Kizökkentett a kötekedése, inkább azzal foglalkoztam a gondosan előkészített terveim helyett.

– Sajnálom. Nem… nem rémlett, hogy ma reggel is festünk.

Megdörzsölte a homlokát.

– Mi mást csinálnánk?

– Beszélhetnénk egy percre? – kérdeztem, a körmöm belevájt a tenyerem puha húsába.

A zsebórájára pillantott.

– Most? – Bólintani akartam, de félbeszakított. – Már így is pocsékba ment a délelőtt legjava. Csak essünk túl rajta!

Úgy siettem engedelmeskedni, hogy majdnem úgy ugrottam. Még sosem láttam Alexet ennyire felpaprikázva. Kitakartam az előző napi nedvességet még mindig őrző palettát, és magamhoz vettem egy ecsetet.

– Mi a baj, fáj a fejed? Nem kérsz egy kis kávét? Egy csengetés, és…

– Már ittam kávét! – reccsent rám. – Órákkal ezelőtt!

– Sajnálom – vágtam rá, pedig azt sem tudtam, miért is szabadkozom.

A kettőnk közti vászon felért egy világokat elválasztó kapuval.

Egy barnásbézs foltba mártottam az ecsetet, és megpróbáltam legyűrni a gondosan előkészített előadásomat. Ha most nyílok meg előtte, amikor bal lábbal kelt, annak biztosan katasztrófa lesz a vége. Majd csendben dolgozunk, amíg jobb kedvre nem derül.

Akkor.

Akkor majd mindent elmondok neki.

Behunytam a szemem, és egy mély sóhajjal nyugtattam magam.

Összpontosíts! Erre, a munkára, Alexre.

De amikor kinyitottam a szemem, készen arra, hogy végre megörökítsem az arccsontja markáns vonalát, zavartan megdermedtem.

Valami nem stimmelt.

A festmény és Alex aznap nem akart összeállni.

– Egy kicsit jobbra görnyedsz – lestem ki a festmény mögül, hogy összevessem a képet a mostani arcával. – Felülnél?

Megrökönyödve néztem, ahogy az arca árnyai és vonásai megváltoznak, de hiába. Nem akart passzolni az eddigi munkámhoz.

– Légy szíves, egy kicsit vissza, a korábbihoz – kértem tehetetlenül.

Megfeszítette a vállát, de még így sem stimmelt.

Megnéztem magamnak a félkész portrét és a szemközti fiút. Megszólalásig hasonlítottak, de makacsul eltértek.

– Csak hajtsd a fejed egy kicsit… a másik irányba. – A második hiábavaló próbálkozás után letettem a palettámat. – Így. – Megkerültem az állványt, hogy gyengéden megfogjam az arcát, és visszaigazítsam a pózába. Reméltem, hogy talán a tenyerembe simul, csókot nyom a csuklómra, és minden visszazökken a régi kerékvágásba.

– Tudom! – reccsent rám a széke karfájára csapva. – Tudom, mi a dolgom!

Összerezzentem a golyózáporral felérő szavaitól. Eddig még egyszer sem jött ki a sodrából, és nem tudtam mire vélni ezt a hirtelen indulatot. Visszavonultam az állvány fedezékébe, rémülten bújtam el a tomboló tekintetétől.

– Mi lenne… mi lenne, ha mára berekesztenénk? A vak is látja, hogy ez nem akar összejönni. Semmi baj. Megoldjuk.

A könnyeket ugyan sikerült lenyelnem, de a hangom remegett.

Az állvány másik oldalán némaság. Aztán egy sóhaj.

– Én… sajnálom, Ver. – Megnyikordult a széke, és a vászon alatt láttam, hogy a kerekek megindultak előre, aztán tétován lefékeztek. – Nem akartam kiabálni.

– Semmi baj – bizonygattam, pedig az ellenkezőjét éreztem. – Mindketten kimerültünk.

– Túl sok éjszakázás, túl sok estély – helyeselt. – Dauphine nyilván a fejébe vette, hogy az évad minden eseményén eldicsekszik kettőnkkel.

Bólintottam, amit nem láthatott.

– Őszintén sajnálom – ismételte meg, aztán egy lökéssel hozzám gurult, hogy bekukkantson a portré mellett. Az arca merő megbánás. – Kérlek, bocsáss meg! – Aztán odahajolt, és megcsókolt.

Eleinte puhán, félszegen és szabadkozva. Merev és mozdulatlan maradtam, bezzeg ő röpke sóhajt hallatott, és feltámadó hévvel folytatta. Gyökeresen más volt, mint az eddigi csókjaink. A szája kitartóan csábított. Próbaképp félrehajtottam a fejem, hogy könnyebben hozzám férjen. A nyelve helyeslő morgás kíséretében furakodott az ajkaim közé.

Még sosem csókolt így.

Azt sem tudtam, hogy lehet így csókolni.

A keze felfedezőútra indult, hol erősebben, hol cirógatva, végül magához húzott. Az ölelése erőteljes volt, birtokló, mintha legszívesebben magához láncolna.

És most először erre vágytam tőle.

Behunytam a szemem. Bizsergett a bőröm, az érintését áhította. Felvillanyozott, mint egy villám, ami újra és újra ugyanabba a fába csap, míg nem marad más, csak szikra és zsarátnok örvénye.

– Alex? – Vajon kérdésnek vagy biztatásnak szántam?

Vigyorogva túrt a kontyom sűrűjébe, hátrahajtotta a fejemet, hogy szabaddá tegye az egész nyakamat. A szája mohón cikázott a bőrömön, mire állati hörgés harsant, furcsamód az én torkomból… ez a rész nem kell.

Visszacsókoltam, ugyanolyan lázasan akartam viszonozni, ahogyan ő vetette rám magát, fel akartam fedezni ezt az új és lélegzetelállító oldalát. A magamét is. A kettőnkét, együtt, ahogy közösen repítjük egymást a mámor szédítő ismeretlenjébe.

A kelleténél gyakrabban éreztem magam klippernek, amit visszafog mások elvárásainak és követeléseinek a horgonya. Alex csókjai eltépték ezt a láncot, a kiszabaduló hajócskám végre befoghatta a szelet.

Már nem számított mások akarata, csak az enyém.

Márpedig én őt akartam.

Legszívesebben felnevettem volna megkönnyebbülésemben.

Ezért, ezért az a nagy hűhó.

Ez minden csók ígérete.

A haját cibáltam, visszahúztam az ajkát az enyémre, mire felnyögött. A visszhangja a dübörgő ereimben lüktetett, hogy aztán ficánkoló, sajgó, tomboló dúvadként szítsa a bensőmet. Pontuszra, úgy kívántam!

Nyelvcsatánk gyorsabb, eszelősebb lett. Az íze fűszeres tea és mandula keveréke.

Mit törődtem én azzal, merre barangolt, cirógatott és simogatott, túrt és fúrt a kezünk. Nem érdekelt, hol jártak, mit csináltak – csak az, hogy többet kapjak belőle.

Kihúzott a székemből, hogy az ölébe eresszen, a hátam a mellkasának feszült, miközben végigkényeztette a torkomat a nedves és falánk csókjaival.

– Imádom az illatodat – dörmögte halkan, telhetetlenül, az ajka megtalálta a fülem ívét.

A szavak végleg cserben hagytak. Beszédre sem futotta az erőmből. A csókja minden pezsgőt felülmúlt, őrjítő örömáradatával nem lehetett betelni. Olyan kábán kóvályogtam tőle, hogy az minden örvénylő sziromesővel felért.

– Utálom a parfümöt, amit Dauphine rád tukmált. Émelyítően édes. Nem illik hozzád. – A fülcimpámat harapdálta, aztán beszippantotta, hogy szopogatva lehűtse. – Ez… ez annál inkább. És maga a tökély.

A keze mind merészebben barangolt a míderemen, még a blúzom legfelső csatjait is megoldotta. A tenyere a mellkasom meztelen bőrére feszült, a zakatoló szívemet kereste, és az arcomon éreztem a mosolyát, amikor sikerrel járt.

– Iszonyúan régóta vágyom már erre, Ver – suttogta a fűzőm csipkeszegélyét babrálva. – Olyan puha vagy, mint vártam.

A mellkasának dőltem, a profiljában gyönyörködtem, miközben az ujjai lejjebb siklottak, félregyűrték a szoknyám halmait, hogy merészen végigszánkázzanak a lábamon.

– Alex, én… – Megragadtam a kezét, a combomnak szegeztem, az ujjai széttárva, a keze nyoma tüzesebben égetett minden billognál. – Ne… még ne!

A sötét, sóvár szeme az enyémet kereste. A szembogara kitágult a kéjtől, mire kis híján elengedtem a kezét, hogy visszarántsam a száját az enyémre, és hadd nyeljen el a csókjainak buja mámora. Milyen érzés lenne, ha hagynám még egy hajszállal feljebb osonni az ujjait? És még eggyel?

De belém szorult a szusz, amikor egy furcsaságra figyeltem fel a szemében. Furcsának találtam az íriszét övező vastag vonalat.

Nem stimmelt a színe.

A zöldet bronzgyűrű övezte.

Észrevétlen apróság, de órákon át tanulmányoztam Alex arcát, megjegyeztem minden porcikáját, az ajka teltségét, az orra nyílegyenes, büszke vonalát. Jobban ismertem a szemét, mint a sajátomat, márpedig nem Alexébe néztem.

Ez nem Alex.

A padlóra estem, olyan sietősen pattantam le róla. A távolság védelmet jelent. Menekülést.

Miközben sietősen begomboltam a blúzomat, a fiú, aki nem Alex volt, érdeklődve, de nem riadtan figyelt.

Derűsen, nem rettegve.

Tudta, hogy tudom.

Végül elmosolyodott.

– Ki… ki vagy te?

33

– Hogy érted ezt, Ver?

A tömör, ismeretlen becenév hallatán annyi minden összeállt. Láttam az arca minden részletét, ami alexes volt, de nem egészen. A szemöldöke kicsit vastagabb volt, az arccsontjának íve szinte észrevehetetlenül magasabb.

Nem csoda, hogy egyszerűen nem illett a portréhoz.

– Nem Alex vagy.

Megrándult a szája egyik sarka, arcát derű színezte. Keresztbe tette a lábát, és olyan felszabadultan dőlt hátra a kerekesszékben, amire Alex még sosem volt képes.

– Bravó – dünnyögte elismerően.

– Ki vagy te?

– Viktor – felelte, mintha egyetlen név mindent megmagyarázna. – Bevallom, nem hittem volna, hogy ilyen hamar összerakod. Mi buktatott le?

– A szemed. Mogyoróbarna karika van a bogara körül.

Elhúzta a száját, és ciccegett, mintha nem érne ennyit az egész.

– Bezzeg ha Julien vár téged…

– Julien?

Bólintott.

– A bátyám. És a drágalátos Alexanderé.

– Alexnek nincsenek testvérei – ráncoltam a homlokomat.

– Akkor én mi lennék?

A füle Gerard-éra ütött.

– Unokatestvér – hebegtem.

– Apánk egyke gyerek.

– Nem az apád.

Viktornak fülig szaladt a szája.

– Bár gyakran kívánom az ellenkezőjét, attól tartok, az.

– Nem – közöltem a fejemet rázva. – Alexnek nincs testvére.

– Nincs testvére – vágta rá, amivel meglepett. – Testvérei vannak. Hármas ikrek.

– Hármas ikrek – visszhangoztam, felidéztem a gyerekszobában látott babákat.

Ők is hárman voltak.

Három növény, amit Gerard Constance-ról nevezett el.

Gerard mondott valamit a hármas szabályról aznap este a melegházban. Erőnek erejével felidéztem.

Három. Mindig három. Egyetlen minta fabatkát sem érne. Minden eredmény vaklárma lenne. Kettő sem elég. Ha mindkettő kudarc, akkor vissza a rajtvonalra. De három… három maga a tökély.

A nyugtalanság kiömlött olajként terjedt szét bennem, hogy mindent bemocskoljon amihez hozzáér.

Három növény.

Három baba.

Három fiú.

Gerard kísérletezett… valamivel, ez nyilvánvaló. De mivel?

Világgá akartam kürtölni a mérgemet, hadd robbanjon ki a torkomból, legyen a világ baja, főjön miatta más feje. Constance, miért nem mutattál többet…

Váratlanul és villámgyorsan összeállt a kép.

– Igazából nem létezel – bukott ki belőlem önkéntelenül. Egy ekkora ötletet egyszerűen nem fojthattam magamba. – Szellem vagy.

Viktor pislogott, mintha lenyűgözte volna a felvetésem.

– Tényleg?

Kétkedve bólintottam.

Összehúzta a szemét.

– Számodra ez mindennapos? Hogy kísérteteket látsz? Jelenésekkel beszélgetsz? – Hátradőlt, és kedélyesen vizslatott. – Ver, az előbb az ölemben ültél. Megcsókoltál. Én is csókoltalak… Első kézből tudod, milyen kézzelfogható vagyok. – Bizonyítás gyanánt előrehajolt, és végighúzta az ujját az orcámon, onnan le a nyakamra, elidőzött a nyakgödrömnél, hogy érezze a zakatoló szívverésemet. Valóságos, vitának nincs helye.

Mély szusszanással elhúzódtam a csábító ujjaitól.

– Más szóval eleven vagy.

Előredőlt, a szemében zabolátlan megszállottság izzott.

– Ez nem válasz a kérdésemre.

– Csak azért csókoltalak meg, mert Alexnek hittelek – vágtam vissza, szántszándékkal elértve a célzást.

Viktor mosolya elmélyült, kajánabbra váltott.

– Alexander gyakran csókol így?

Karba tettem a kezemet, erőnek erejével álltam a tekintetét.

Kinevetett.

– Sejtettem. Jaj, drága öcsém! Itt lett volna a helyem, hogy kitanítsalak!

– Miért, merre jártál? – kérdeztem olyan élesen, hogy az már fájt. – Alex nem emlékszik rád. Gerard és Dauphine pedig sosem említett.

Nyögve feltápászkodott a székből, hogy felálljon, és csontropogás kíséretében kinyújtózzon.

– Hogy képes egész nap ebben ücsörögni? Biztosan megviseli a hátát.

– Mintha lenne választása.

Viktor lenézett, eltöprengett a széken és a szavaimon, majd egy vállrándítással az ablakhoz sétált.

Óvatosan feltápászkodtam, megigazítottam a szoknyámat, és amennyire tőlem telt, kihúztam magam. Még a szoba túlsó végéből is fölém tornyosult.

A nyitott ajtó felé araszoltam.

– Ne már, Ver – mondta. A tekintetét az udvarra szegezte, nem vehette észre, hogy megmozdultam. – Segítségért rohansz a hátam mögött? Mi tagadás, csalódtam benned.

– Hol van Alex? – Félretettem minden aggodalmat és félelmet, próbáltam higgadt, szigorú hangot megütni.

– Az ágyában alszik.

Megráztam a fejemet.

– Ott már néztem. A lakosztálya üres. Mit műveltél vele?

– Semmit – felelte sértetten, mintha a lelkébe gázoltam volna a vádammal.

Teszek rá.

– Hol van?

– Odalent, a betegszobában. Tegnap este megint rátört egy roham. Az a melák cselédje levitte kezelésre. Nyilván még mindig ott lehet, kialussza a dolgot. Komolyan beszéltem az előbb. Megviselik a hosszú éjszakák. Mindnyájunkat megviselnek.

– De nem tud…

– Mit tudsz te rólam vagy bármelyikünkről, kicsi Thaumas lány?

Olyan hévvel förmedt rám, mint a hirtelen lezúduló zápor. De amikor végül felém fordult, nyugodtnak tűnt, megzabolázta és rövidebb pórázra fogta a haragját.

– Ha már úgyis ott vagy, becsuknád az ajtót? Mesélnem kell neked, és más sem hiányzik, mint hogy félbeszakítsanak minket.

Segítségért akartam kiáltani.

Sikoltozni, óbégatni, hadd siessen a megmentésemre Chauntilalie teljes személyzete. De Alex annak idején említette, hogy azért ez a kedvenc dolgozószobája, mert ez a kúria legeldugottabb szeglete, messze a hálótermektől és minden olyan helytől, ahol szolgák sürgölődnek. Senki nem hallana.

Más szóval rohannom kell.

A bronzkilincsért nyúltam, amely széttárt farkú pávát formázott, és minden mákszemnyi erőmet összekapartam, hogy kirontsak a szobából, becsapjam magam után az ajtót, és segítséget keressek. De mire végrehajthattam volna a tervet, visszaterelt a szobába egy alak, aki a semmiből lépett be a küszöbön.

Egy pillanatra azt hittem, Alex.

Aztán azt, hogy Viktor.

Nem.

Julien.

– Nem abban maradtunk, hogy veszteg maradsz, öcsém? – mondta pattogós, parancsoló hangon. A szeme, szakasztott Alexé, hűvös érdeklődéssel mért végig.

– Julien – tippeltem, mire felsóhajtott.

– Elmondtad neki a nevünket?

– Gondoltam, segíthet nekünk.

Újabb sóhaj.

– Csukd be az ajtót, mielőtt más is betéved – utasította Viktor, és az ablakot hátrahagyva célba vette az ülőgarnitúrát. Pökhendi nagyképűséget éreztem még abban is, ahogy átszelte a szobát.

Az ajtó bezárult, Julien pedig határozott kattanással bezárta.

Csapdába estem.

– Csatlakozz hozzám, Ver! – csalogatott Viktor, meglapogatta maga mellett a heverőt. – Ez hosszú és hátborzongató történet lesz. Inkább helyezkedj kényelembe!

Eszem ágában sem volt a közelébe menni, de Julien előrelépett, és a bútorokhoz terelt. Inkább egy karosszéket választottam, a lehető legmesszebb a felkínált ülőhelytől, de nem ültem le, hanem párnázott fedezék gyanánt használva mögé álltam.

Julien a szemközti széket foglalta el, Viktor pedig kiterült a heverőn, feltette a lábát, a keze a tarkóján. Mint egy napfényben terpeszkedő nyúlánk macska, ami teljesen elégedett a sorsával.

– Hol is kezdjük? – kérdezte.

– Muszáj? – vonta kérdőre Julien.

Máshogy öltözött, mint az öccse. Viktor azt a zakót és nyaksálat viselte, amiben Alexet festettem, de Julien kevésbé ragaszkodott a formaságokhoz. A mellénye kigombolva lógott, az ingujját könyékig tűrte. A nadrágjának viseltes térde csillogóra kopott, és nem kerülte el a figyelmemet az olcsóbb anyag, a foltok és a stoppolás. Ékesen elárulták, hogy nem Chauntilalie kényelmében élte le az életét.

– Azt hiszem, muszáj. Hetek óta csak az időnket pocsékoljuk, de hiába nyomozunk. Ő segíthet nekünk. Vág az esze.

– Segíteni? – visszhangoztam, nevetés kerülgetett.

Julient nem csak kerülgette, de csupán színtelen, közönyös torokköszörülésre futotta tőle. Borzongató hang volt, akár egy rovar szárnyának a zizegése.

– Aztán majd rohan a papához, és kitálal neki!

Viktor hidegvérrel mosolygott.

– Nem merné. Mert ő is tudja, hogy mi tudjuk.

– Hogy mit tudtok? – A karosszék támlájába vájtam az ujjaimat, a brokátot karmoltam. Olyan hangosan dübörgött a szívem, hogy nyilván ők is hallották.

– Hogy miket látsz. – Viktor az ujjait lebegtette. – Szellemeket.

– Szellemeket? – Mosolyogni próbáltam, pedig a szó hallatán pániktól borsódzott a hátam. – Fogalmam… fogalmam sincs, miről beszélsz.

Viktor félrehajtotta a fejét, a szemét derűsen összehúzta.

– Dehogynem. Engem is annak hittél, alig néhány perce.

Megráztam a fejemet.

– Csak tréfáltam, semmi több.

– Pocsékul hazudik – állapította meg Julien.

Viktor bólintott.

– Hallottunk tegnap este. A raktárban.

– A raktárban.

Eszembe jutottak a homály lepte helyiség zajai, hogy az egyik percben még a szoba túlfeléből jött a mocorgás és a motyogás, a következőben a hátam mögül.

– Tegnap este mindketten a raktárban voltatok.

Egy emberként bólintottak.

– Hogyan tudtatok eltűnni úgy, hogy nem vettünk észre titeket?

– Titkos átjáró – bökte ki Viktor, de Julien felkapta a kezét, hogy elhallgattassa.

– Többes szám – állapította meg, mire magamban szitkozódtam. – De ha minket kérdezel, tegnap este csak hárman jártak abban a szobában. Te – sorolta rám mutatva – és ő. Meg én.

– Igaz – helyeseltem nem túl meggyőzően.

– Akkor kihez beszéltél? Kihallgattunk egy egész, leszögezném, igazán pergő beszélgetést, de elég egyoldalúnak találtuk.

Megnyaltam az ajkamat.

Viktor feje visszatért a díszpárnára.

– Tudja, Ver. Mindketten tudjuk. Leállhatnál a süketeléssel.

Feszengve álltam egyik lábamról a másikra.

– Mit tud?

– Mindent – közölte Julien. – Szellemeket látsz. Rettegsz a lebukástól. Rettegsz tőlünk. Eljátszod az ellenkezőjét. Azon rágódsz, honnan veszem ezt. – Rám sandított Alex szemével, mire legszívesebben lebuktam volna a támla mögé, minél messzebb attól a pillantástól. – Aggaszt a hármas szám. Méghozzá három baba…

Megdermedtem.

– Ezt ho… honnan tudod?

– Minden kósza gondolatodat hallom, Thaumas kisasszony.

Hitetlenkedő nyögés bukott ki belőlem.

– Gondolatolvasó vagy?

Julien ajka mosolyfélére rándult.

Képtelen voltam megbirkózni egy ilyen hatalmas horderejű gondolattal.

– Nem értem.

Julien megvetően sandított Viktorra.

– Nem azt mondtad, hogy helyén van az esze?

– Egy szempillantás alatt átlátott a színjátékomon.

– Nem győztél meg – sóhajtott a fivére.

– Könyörgöm, elmagyarázná egyikőtök, mi ez az egész? – követeltem. Túl sok fordulat volt ez túl kevés idő alatt. Kevés vagyok ehhez, elsodor az árjuk.

Julien felém fordult.

– Különleges vagyok – közölte színtelen, érzelemmentes hangon, ami a legkevésbé sem illett a nyitószavához. – Viktor is különleges. Mindketten iszonyúan különlegesek vagyunk.

– Gondolatolvasók? – ismételtem, az ő szájából kellett hallanom.

Tudtam, hogy sok, mi több, rengeteg mindent rejt a világ, ami nekem ismeretlen, sőt, felfoghatatlan. Elképesztő, már-már hihetetlen dolgokat. A gondolatolvasás ugyan légből kapottnak tűnt, de ők meg kihallgatták a beszélgetésemet egy szellemmel. Hogy jövök én ahhoz, hogy elszálltnak bélyegezzem a meséjüket?

– Igen – vágta rá Julien nyersen, bővebb magyarázat nélkül.

– Mindketten? – kérdeztem, gondosan kerülve Viktor pillantását. Lángoló arccal gondoltam bele, miféléket hallgathatott ki, miközben a csókjait élveztem.

Julien röpke nevetést hallatott, inkább tűnt önkéntelennek, mint az öröme jelének.

– Nem. Viktornak máshoz van… tehetsége.

Megkockáztattam egy pillantást felé.

– Mihez?

– Én… – Már-már komoran sütötte le a szemét.

Julien türelmetlenül sóhajtott.

– Csak mutasd meg neki!

– De…

– Kiterítjük a közmondásos lapjainkat, ugye? Épp most akarsz titkolózni?

Viktor összeszorította az ajkát, aztán a szoba túlsó végében álló íróasztal felé intett.

Elsőre nem is tűnt fel semmi.

Aztán… röpke mozgás.

Egy lángocska finom tánca.

– Meggyújtottad a gyertyát? – fordultam vissza Viktorhoz.

Bólintott, mire a kisasztalon is fellobbant a gyertyatartó gyertyáinak a kanóca.

Aztán az ablakoknál sorakozó faggyúrudak is.

Aztán a gázlámpások.

– Elég! – parancsoltam. Ilyen erős, ilyen vakító fényben semmiképp sem beszélhettem be magamnak, hogy ez puszta szemfényvesztés, csupán bűvésztrükk, a hiszékenyeket megbabonázó szemfényvesztés.

Viktor vállat vont, mire a lángok sorra kialudtak, eloltotta őket egy láthatatlan kéz.

– Hogyan?

Újabb vállrándítás.

– Egyszerűen… a benső érzéseimre összpontosítok, és…

Szavakat kerestem, de nehezen ment.

– Nem, nem konkrétan… – Kivártam, hogy a hevesen kavargó gondolataimból ne maradjon más, csak az egyetlen kérdés, ami őszintén érdekelt. – Ha Alex fivérei vagytok, és mindkettőtöknek jutott valami… mi a helyzet vele?

Viktor vállat vont.

– Apa elküldött minket, mielőtt megismerhettük volna Alexander… adományát.

– Eltávolított??

Egyként bólintottak.

– Egy… bentlakásos iskolába? – tippeltem újabb kirakósdarabban reménykedve.

Julien megrázta a fejét.

– Még kisebb korunkban.

– Sokkal kisebb korunkban – helyeselt Viktor. – Néhány nappal a negyedik születésnapunk után. Fel sem fogtuk, mi történt. Hogy miért küld el minket. Csak azt, hogy egy nap még boldog és teljes család voltunk, másnap pedig…

– Száműzöttek – fejezte be Julien.

Viktor úgy hahotázott, hogy a szeme környéke ráncba szaladt.

– Ezt úgy mondod, mintha kizavartak volna minket az erdőbe, hogy vadkutyák neveljenek minket! Kaptunk szolgákat. Tanítókat. Amit apa pénze elbírt. Julien nyolc nyelvet beszél – tájékoztatott.

– Kilencet – helyesbített Julien fapofával.

– De hiányzott… ez – folytatta Viktor, egy intéssel átfogva a szobát. – Az otthonunk. A családunk.

Eszembe jutott, miket tudtam meg előző este Gerard és Dauphine viselt dolgairól, és ki tudja, talán ők jártak jobban.

Julien a térdén dobolt az ujjaival.

– A családnak van egy régi birtoka északon. Oda küldtek minket.

– A Fülöp-ház – tippeltem, majd megdermedtem. – Ahol nemrég baleset történt. Tűz… – Félénken sandítottam Viktorra.

– Nem én voltam – szögezte le élesen. – Esküszöm!

– Hanem egy vihar – osztotta meg velem Julien. – A heves tavaszi fajtából. Villám csapott a ház északi szárnyába. Valami ünnepélyt tartottak a közeli faluban. Esküvőt. A személyzetből csak ketten voltak velünk. Brahms…

– A szakácsok legalja – élcelődött Viktor.

– …és Sheffield – folytatta Julien, ügyet sem vetett a fivére közbeszólására.

– Apa házőrzője – jegyezte meg Viktor. – A foglárunk. A markában tartotta a birtokot, a kijáratokat. Csak neki volt kulcsa mindenhez. Gondoskodott róla, hogy soha senki ne jusson be a Fülöpbe.

– És ki sem – tette hozzá Julien epésen, a szeme a hangja ürességét tükrözte. – Aznap este Sheffield úgy rohant oltani, hogy kiesett a zsebéből a kulcscsomója. Megláttam a folyosón, miközben a vizes vödrökért rohantunk…

– A vihar leple alatt lógtunk meg – bökte ki Viktor.

– És visszajöttetek ide? – kérdeztem, leültem, lenyűgözött a történetük. Könnyedén el tudtam képzelni a magas ablakokat ostromló esőt. Hallottam a pattogó zsarátnok pukkanásait,, éreztem a csípős füstöt.

– Hová mehettünk volna? – kérdezte Julien röpke vállrándítással. – Chauntilalie az egyetlen otthon, az egyetlen igazi otthon, amit ismertünk.

A lelki szemeim előtt már láttam is őket, ahogy kisfiúként barangolnak a néma, magányos birtokon, csak egymásra számíthattak támasz gyanánt, arcocskájukon szorongó rettegés. Képtelenül szomorú történet, de volt benne valami, ami nem hagyott nyugodni, mint egy cipőbe került kavics, amit nem lehet semmibe venni.

– Egyszerűen nem értem, Gerard miért küldte el a fiait.

Csend telepedett a szobára, és feltámadt bennem az a határozottan nyugtalanító érzés, hogy képesek hallhatatlanul beszélni egymással.

– Megtartották a fiukat. A kedvenc fiukat – bökte ki végül Viktor tapintható keserűséggel a hangjában. Egyetlen ujjrezdülésére minden gyertya fellobbant a szobában, a lángjuk vészesen megnőtt.

– Állj le! – sziszegett rá Julien, mire a lángok egy szempillantásra rá visszatértek az elviselhető, szelíd izzásra. Felém fordult. – Annyit sikerült kiszednem a tanítóinkból, hogy az… adományaink túlságosan felhívták magukra az úri kompánia figyelmét, amivel a családunk körülvette magát. Egyedül Alexander minősült… vállalhatónak.

Hátborzongatóan észszerű magyarázat. Dauphine mégis mivel magyarázná Viktor kirohanásait egy társasági villásreggelin?

– Bevallom, furdal a kíváncsiság… Hetek óta legyeskedsz a fivérünk körül – célozgatott Julien. – Észrevettél rajta bármilyen… furcsaságot?

– Semmit.

Hunyorított.

– Gondold végig! Gondold végig alaposan! Csak akad valami.

– Én nem… nem láttam semmit. A tiétekhez foghatót semmiképp.

Julien felsóhajtott.

– Biztosan akad valami. Máskülönben semmi értelme az ittlétednek. – Mire tiltakozhattam volna, egyetlen lapos pillantással elhallgattatott. – Szellemeket látsz, Thaumas kisasszony. Ne játszd az ellenkezőjét! Miért szégyelled? Az adományainktól többek leszünk, nem kevesebbek.

– A tiétektől talán – vélekedtem. – Az enyém bolondokházába juttathat engem.

Julien megrázta a fejét.

– A papa miatt ne aggódj! Ez az egyetlen oka annak, hogy idehozattak.

– Dauphine megbízott, hogy fessem meg Alex portréját – tiltakoztam. – Ő választott ki.

Viktor félrehajtott fejjel kukkantott az állvány mellett a vásznamra, és elhúzta a száját.

– Van benned valami, de komolyan azt hiszed, a világ minden művésze közül te lennél az aranyérmes?

– Igen – szögeztem le felhorgadó méltatlankodással.

A fiúk összenéztek, ami csak tüzelte a bosszúságomat.

– Tehetséges festő vagyok – makacskodtam.

Julien csalódottan ciccegett rám.

– A szurkálódás sehová nem vezet. Vállalható vagy, semmi több. Egy vállalható művész, akit sietősen eljegyzett egy herceg fia. Egyszer sem töprengtél el ezen a csodás időzítésen? A véletlenszerűségén? A szíved mélyén biztosan nem hagy nyugodni ez az odakent udvarlás és a szertartás kapkodó szervezése.

Viktor megértően mosolygott.

– Sosem vetném a szemedre. Hetek óta figyelünk, ahogy az új ruháidban, az új parfümödben, az új selyem hálóingedben parádézol. – Megdermedtem, mire elvigyorodott. – Messze vagy az otthonodtól. Sötét titkot rejtegetsz. Az erszényed pedig kiapadt. Könnyen elvakíthat, ha tálcán kínálják neked a világot.

Tiltakozni akartam, de minek?

Fején találta a szöget.

Gerard sosem kért hozományt.

Dauphine ragaszkodott hozzá, hogy mindent fizessenek.

Méghozzá azért, mert micsoda öröm megajándékozni a majdani menyét minden földi jóval, amit Bloem csak kínálhat, én pedig elfogadtam, egy háziállat vak engedelmességével.

Ők pedig szakértő kertészként alakítgattak, ahogy kedvük szottyant.

Én pedig úgy féltem a magánytól és a titkom lelepleződésétől, hogy tétlenül tűrtem.

A rám boruló döbbenet felért bármilyen fagyos reggeli köddel.

– Alex szeret engem – suttogtam.

Ez biztos. Ezt tudtam.

Bármiben sántikáltak a szülei, bármilyen fondorlattal csábított ide az apja, abban biztos voltam, hogy Alex mit sem tud róla. Alex engem választott, én ejtettem rabul a szívét.

Nem az ajándékom.

Az átkod.

Csak én.

Ebbe a gondolatba kapaszkodtam, a keblembe zártam, semmiképp nem vonhattam kétségbe.

Julien nem hatódott meg.

– Biztosan így gondolja. De azóta, hogy betetted a lábad ebbe az elátkozott házba, minden pillanatot gondosan elterveztek és alaposan megszerveztek. Alex és te ugyanolyan oltott szemek és átültetett gyökerek vagytok, mint amiket apa munkaasztalán találni. Képtelen békén hagyni a dolgokat, legyen az a háza, a növényei vagy a családja. Minden kirívó dologtól megszabadul, hogy előhozza a kívánatosabb tulajdonságokat. Ez az életcélja.

– De mi végre?

Julien hosszan sóhajtott, mintha az értetlenkedésem testi kínt okozna neki. Felemelte a mutatóujját.

– Te – majd a másikat – és Alexander. – Összeakasztotta őket. – Okkal hiheti, hogy az egyesülésetek egy új, tökéletesített nemzedéknek adna életet.

Kiszáradt a szám, ahogy felidéztem Constance gyermekeit és a tökéletesített vonásaikat.

– Térj már magadhoz! Ráadásul… azt sem tudhatjuk, hogy… Alexnek menne-e… – Kínomban eddig bírtam.

Viktor horkantó nevetést hallatott.

– Azok után, amiket láttál, csak nem hiszed, hogy holmi jelentéktelen bénulás Gerard Laurent útjába állhat?

Megborzongtam.

– Hogy tehetné… Fel sem foghatom…

Julien a szemét forgatta.

– Kérlek, ne legyél már ilyen naiv! Ostobának tűnsz tőle.

– Talán ostoba is vagyok – vágtam vissza, belefáradtam, hogy Julien ilyen lekezelően bánik velem.

– Semmi kétség – felelte, fel sem vette az epés megjegyzésemet. – De attól még megmaradsz különlegesnek. Elég különlegesnek ahhoz, hogy a papa méltónak találjon a kedvenc fia számára.

Görcsölő gyomorral idéztem fel a baba páfránylevélként szétterülő karját. Gerard keze volt a dologban, és Constance dolgában is. Nem lehetett más magyarázat a külsejükre. És ha képes volt ilyet tenni a szeretőjével, rátukmálni egy fészekaljnyi fattyút, amit sosem ismerhet el, akkor mi lehet a szándéka velem? Milyen terveket tartogat a Laurent-vérvonalnak?

– Hogy néznek ki? – kérdezte Viktor hirtelen kíváncsisággal. – A szellemek?

Görcsbe fontam az ujjaimat, olyan erővel szorítottam őket össze, hogy a hegyük először fehér, aztán égővörös lett. Ezúttal nem kerülhettem ki ezt a kérdést. Túl sokat tudtak.

– Nem… néha nem is tűnnek szellemeknek.

Julien érdeklődve hajtotta félre a fejét.

– Hogy érted?

– Nem olyanok, mint a szóbeszédekben… se lánccsörgetés, se fagyos köd.

– De hogy néznek ki? – erőltette.

– Mint bármelyikünk. – Felemeltem az egyik kezemet. – Ugyanilyen kézzelfoghatóak. Bár… nem mindig. – A kezem visszahullt az ölembe. – Egész életemben azt hittem, semmivel nem lógok ki a tömegből. Aztán megláttam két halott nővéremet… és a kirakós minden darabja egy pillanat alatt a helyére került.

Viktor szemében megértő szikra villant.

– Ezért vagy itt, ugye? Megtudtad az igazat, és nyúlcipőt húztál.

Összegömbölyödtem a magas támlájú szék ölén. Bár belesüppedhetnék a pihe-puha mélyébe!

Gyűlöltem, hogy ezek a fiúk így a vesémbe látnak.

– A nővérem… a hercegnő… nem akarta, hogy valaha kiderüljön ez az… átok.

– Adomány – helyesbített Julien szelíden. Most először méltatott egy csipet megértésre, mire felnéztem, nagy merészen, egyenesen a szemébe.

– Egyszerűen nem bírtam tovább Highmoorban, az otthonában. Életem végéig ott tartott volna maga mellett.

Viktor olyan lassan emelkedett fel a heverőről és térdelt elém, mintha egy vadállathoz közelített volna. Mindkét könyöke egy-egy karfára került. Benyomult a személyes terembe, mégsem futotta tőlem tiltakozásra. Eszembe jutott, ahogy az ajka az enyémen táncolt, mire újra fellobbant bennem a hűtlen epekedés lángja.

Julienre sandítva sietősen kipateroltam a gondolatokat, de az arca megőrizte a szokásos közönyét.

Viktor közelebb hajolt, lehajtott fejjel. Csak nem szégyellős?

– Egyformák vagyunk, Ver. Te, én és Julien. Teljesen egyformák. A családunk el akart dugni minket, eljátszani, hogy nem létezünk, pedig de. Olyan hévvel égünk, amit ők el sem tudnak képzelni. Segítesz nekünk?

– Segítsek? – visszhangoztam. El akartam hátrálni tőle, minél messzebb a teste ellentmondást nem tűrő közelségétől, hadd verjem ki a fejemből az avar, a lobogó tűz és a veszély bódító illatát. Erre fogta magát, és felnézett, amivel a székhez szegezett.

– Kérlek!

– Hogyan segíthetnék?

– Papírokat keresünk – vette át a szót Julien.

Erre elhúzódtam Viktortól, és a vánkosoknak feszítettem a hátamat. Beérem bármivel, csak végre-valahára lélegzethez jussak.

– Miféle papírokat?

– Anyakönyvi kivonatokat, hirdetményeket, naplóbejegyzéseket. A papa kétségkívül meghamisított minden fontos iratot, de csak akad valami, ami bizonyítja, kik vagyunk. Ki vagyok én.

– Gerard fiai – döbbentem rá. – Bizonyítani akarjátok, hogy Gerard fiai vagytok.

Julien bólintott.

– És természetesen Chauntilalie örökösei.

Égnek szaladt a szemöldököm.

– Micsoda? – Viktorra sandítottam, hátha összerakhatom a képet. – Alex az örökös.

Viktor megrázta a fejét.

– A kisöcsénk aztán semmiképp! Én vagyok a középső. Julien a legidősebb. Az elsőszülött. Apa örököse. A leendő herceg.

Julien keresztbe tette a lábát, és úrias precizitással megigazította a nadrágja hajtókáját.

– Ezért jöttetek vissza Chauntilalie-be – tippeltem némi berzenkedéssel. Meghallgattam, és mi tagadás, megértettem őket. De a gondolat, hogy Alex jogos jussát elvenni jöttek, árulásnak tűnt. Ellenem és ellene. – A címet akarjátok. Az örökséget. Ennyi?

Viktor hamiskás, mégis megnyerő mosollyal kuporodott a sarkára.

– Így olyan romantikusnak hangzik. Színdarabba illőnek. A kisemmizett örökös! – Úgy lóbálta a kezét, mintha már látná is a plakátot. – Az elfeledett herceg! Örökösök száműzetésben!

– Csendet! – reccsent rá Julien. – Fogd már vissza magad! Még a végén idejönnek, hogy ránézzenek, és akkor leshetjük. – Egy sóhajjal közelebb araszolt. – Thaumas kisasszony, megnyugtatlak, eszem ágában sincs aláásni Alex rangját a családban. Csak annyit akarok, hogy elismert Laurent lehessek, és megegyezéssel megkaphassam, ami egy herceg fiának dukál. A világ kiveti azt, aki nem tudja bizonyítani a kilétét. Csak ennyit akarok. Hogy a papa elismerjen. Mindkettőnket – tette hozzá Viktorra bólintva.

– Akkor… mi a pontos terv? Azt mondtad, hetek óta itt vagytok. Miben sántikáltok? Egyáltalán hol laktok?

– Erre-arra – felelte Viktor. – Szégyen, hogy ennyire üresen ásít ez a ház. A járatok pedig mindig kéznél vannak, ha búvóhely kell.

– És mit csináltatok egész idő alatt? – Elakadt a szavam, eszembe jutott Dauphine vacsorapartijának reggele, Alex lánykérésének napja. – Az te voltál – szögeztem le, eszembe jutott az ablakon át látott lakáj. Akit egy pillanatra összekevertem Alexszel. Julienhez fordultam. – Vagy te. Beálltatok a szolgák közé, úgy járkáltatok a házban.

– Kisfiú korunkban küldtek el minket – felelte Julien, nem mondott igent, de nemet sem. – Újra meg akartuk ismerni a kúriát. A családunkkal együtt.

– Gerard és Dauphine pedig meg sem látott titeket? – Felfoghatatlannak tartottam.

– Aznap este háromszor újratöltöttem anya pezsgőspoharát, és a szeme sem rebbent – büszkélkedett leplezetlenül Viktor. – Az elme csak azt látja, amit látni akar. Márpedig az a nőszemély csak teli poharat és sima estélyt akart.

– A kúria minden szegletét átkutattuk válaszok után – folytatta Julien. – Egyet kivéve.

Viktor derűje elpárolgott.

– Apa dolgozószobáját. Zárva tartja.

– A nyakában hordja a kulcsot – igazoltam. – Sosem veszi le.

– Ott tartja az iratokat – bólintott Julien. – A nyakamat rá.

– Megpróbáltuk feltörni a zárat – ismerte be Viktor. – De lehetetlen. Esetleg… te tudnál segíteni?

– Bejutni a szobájába? – kérdeztem, nehogy elbeszéljünk egymás mellett.

A fiúk egyként bólintottak. Rövid szünetet tartottam, nem szívesen álltam elő a következő javaslattal.

– Miért nem fordultok Gerard-hoz vagy Dauphine-hoz… személyesen? Miután meglátnak titeket, biztosan…

Megvető csalódottság villant át Viktor arcán.

– Ugyan, Ver, az az alak egész életünkben levegőnek nézett minket! A Fülöp-házig hallgathatnánk a kacagását. Utána vasráccsal szerelne fel minden ajtót és ablakot. Már ha eljutunk odáig élve…

– Gerard soha…

– Gerard simán – reccsent rám.

Eszembe jutott a Constance mellkasába mélyedő metszőolló, és lenyeltem a torkomat maró epét.

Ha Gerard soha, akkor Dauphine tényleg simán.

– Bármit megtenne, hogy megvédje magát – közölte Julien.

Amire Viktor grimasszal felelt.

– Hogy megvédje a tökéletes családját és a tökéletes hagyatékát. A tökéletes fiát!

– Alex nem az ellenségetek – csitítottam.

Felhorkant.

– Ellopta a jussunkat, az örökségünket, a puszta kilétünket. Szerinted ilyen egy szövetséges?

Megráztam a fejemet.

– Te magad mondtad, milyen kicsik voltatok… Nem is emlékszik rátok. Önként soha nem ment volna bele ebbe a színjátékba. Derék ember, esküszöm.

– Majd meglátjuk.

– Mit jelentsen ez?

– Azt, hogy… – Viktor vállat vont, egyszeriben elgyötörtnek tűnt. – Nem az ellenséggel beszélsz, Verity. Csupán két emberrel, akik önhibájukon kívül rettentő helyzetbe kerültek, és ugyanazt hajszoljuk, mint te magad.

– Én? Miért, szerinted mit hajszolok?

A tekintete őszinte kétségbeeséssel kereste az enyémet.

– Túlélést.

Julien bólintott.

– Segítesz nekünk? Kérlek!

Viktor megfogta a kezemet. Az ujjbegyei a tenyeremet cirógatták, felpezsdítettek.

– Elhiszed, amit meséltünk?

Bólintottam, kelletlenül, az átható tekintete fogságában.

– Elhiszed, hogy iszonyú vétket követtek el? Nemcsak ellenem, de Julien ellen is?

Megint bólintottam.

– Akkor segíts helyrehozni, Ver. Kérlek!

A kérlek pecsételte meg a sorsomat. Ahogy esdekelve elhúzta ezt az egyszerű szót.

Igaza volt.

Ugyanabban a helyzetben voltak, ami elől én is menekültem. Lakat alatt tartotta őket egy család, ami nem akarta közhírré tenni a képességeiket. Ne szólj szám, nem fáj fejem.

Nem ismertem ezeket a fiúkat, nem bíztam bennük, de tudtam, mit kellett átélniük.

Megnyaltam az ajkamat.

– Hogyan?

Megkönnyebbült mosoly terült el az arcán, mint akinek valóra vált a leghőbb álma.

– Idő kell. Egy-két nap. Legfeljebb három… ha addig nem jutunk be a dolgozószobájába, akkor megmutatkozunk. Csak addig ne mondd el senkinek, hogy itt vagyunk.

– Alex előtt nem titkolózhatok. Ennyit megérdemel.

Viktor riadtan rázta a fejét.

– Nem tudhatja. Sem ő, sem más.

Haboztam.

Azzal indítottam a napot, hogy készen állok kiteregetni a lapjaimat Alex előtt. Elárulni minden titkomat.

De ha most nyílnék meg neki, ráadásul tényleg mindenről… pontosan tudnám, hogyan fogadná. Irány Gerard, válaszokat vagy egyenesen jóvátételt követelne. Odalenne a legapróbb esély arra, hogy a fivérek a saját szájízük szerint intézzék a dolgot.

Mert derék ember.

Derekabbat nem ismerek.

Ide-oda járt a szemem a két fiú között.

Eleve tele vagyok titkokkal.

Az övék is elfér bennem egy darabig.

– Egy nap – vágtam vissza végül. – Egy napot kaptok, utána megyek Alexhez. És kitálalok. Segíthet nekünk. Tele lesz ötletekkel. Száz százalék.

– Egy nap – ismételte Julien, őt csak ez érdekelte az egészből.

– Egy nap.

Viktor megkönnyebbült sóhajjal újra elmosolyodott.

– Köszönjük! – Hosszú, hideg ujjaival megfogta a tűzforró arcomat, és hálából csókot nyomott a fejem búbjára. – Köszönjük. Köszönjük. Köszönjük.

Erőnek erejével megálltam, hogy közelebb húzzam, lerántsam magamhoz, hadd engedjek szabad utat a felhorgadó vad vágyaimnak.

Komiszan vigyorgott, mintha nem Julien, hanem ő látna a fejembe; aztán kivárt, figyelmesen fülelt valamit, amit én nem hallhattam.

– Jules, mennünk kell.

– Menni? – visszhangoztam.

Julien bólintott, hirtelen felpattant, a mozgása szabályos, gépies volt. Viktor lerázta a zakóját – Alex zakóját –, és a kerekesszék támlájára terítette.

– Nemsokára találkozunk – ígérte, és csak arra állt meg, hogy csókot nyomjon a kezem fejére.

Nem szívesen engedtem el Viktort, maradjon inkább itt, velem, de Julien egy szempillantás alatt átvágott a szobán, és elcsavart egy díszt az egyik falikaron. Mire kilendült egy rejtekajtó, mögötte újabb alagút.

– Viktor – csattant fel, észhez térítve az öccsét.

Viktor magamra hagyott, előbb az ajtóhoz rohant, egy mozdulattal elfordította a biztonsági zárat, aztán követte Julient a sötétbe.

A fal tompa kattanással bezárult, és nyomuk sem maradt.

A dolgozószoba ajtaja néhány szempillantásra rá kinyílt, és Alex gurult be rajta, másik székben, de láthatóan bosszankodva.

– Ó, végre megvagy, Verity – mondta kapkodva. – Micsoda nap! Tegnap este megint rám tört egy csúnya roham, átaludtam az ébresztőt, aztán a székemnek veszett nyoma. Nocsak – jegyezte meg a szoba közepén álló fonott szék láttán. – Itt van.

A szoknyám sűrű redői között ökölbe szorítottam a kezemet, felkészültem az első szemenszedett hazugságomra.

– Csak… kölcsönvettem. Annyira sajnálom! Hallottam, hogy tegnap este gyengélkedtél, és gondoltam, inkább hagylak pihenni. Csak a szék részleteit akartam kidolgozni… eszembe sem jutott, mennyire fel fog zaklatni, ha felébredve hiába keresed.

Elnézően legyintett a hazugságaimra. Túl jó ő hozzám.

– Nekem kellene bocsánatot kérnem. Szégyelhetném magam, amiért hagytalak egyedül dolgozni. – Keze az enyémre fonódott, és ragaszkodó gyengédséggel megszorította. – Őszintén sajnálom.

– Ne butáskodj! Rohamod volt. – A vak is láthatta a szeme alatti karikákat és a nyúzottságát, ami szemfedőként borult rá. – Jobban érzed magad?

Alex megrázta a fejét.

– Annak is eljön az ideje. Túl sok éjszakázás, túl sok estély… megviselnek. Akárcsak téged – jegyezte meg, és megérintette az én szemem alatti karikákat.

Már csak az hiányzik, hogy eszembe juttassa Viktor szavait! Képtelenségnek tűnt, hogy fivérek, mégis… nem tagadhattam. Vajon merre lehetnek a fiúk? Vajon a ház mélyébe menekültek, vagy a rejtekajtó mögött hallgatóznak? Viktor vajon figyeli, ahogy az öccse kezét szorongatom?

Kit érdekel? Teszek rá.

– Hozzád képest kipihent lehetek. Legalább nyugtass meg, hogy a pávák hallgattak. Szóltam Eriksonnak, hogy a háztól messzebb éjszakázzanak.

Kinyitottam a számat, ott volt minden a nyelvem hegyén.

A babák, Constance, a meggyilkolása, a látomásaim. Ki akartam tálalni neki.

De ha felfejtem az egyik szálat, akkor felbomlik az egész szőttes, míg ki nem bukik belőlem az egész.

Az elveszett testvérei. A képességeik. A puszta létezésük.

Márpedig szavamat adtam, hogy megőrzöm a titkukat.

Egy napig.

Valahogy, valahol éreztem Viktor jelenlétét. A tekintete a tarkómra tapadt, éles szemmel figyelt az ismeretlen messzeségből, gondoskodott róla, hogy álljam a szavam, és biztosította, hogy Juliennel biztonságban legyenek.

– Verity? – törte meg a csendet Alex, aggasztotta a hallgatásom.

Erőtlen mosollyal nyugtatgattam, a gyomrom felfordult a hazugságtól.

– Nem. Nem, semmi ilyesmi. Síri csendben alhattam.

34

– Hogy ízlik a mai hal? – kérdezte Dauphine a távolból, a hivatalos alkalmakon használt étkező túlsó végéből. Alig láttam a virágvázákban tornyosuló csokroktól.

A nap folyamán – miközben én tudomást szereztem Alexander fivéreinek létezéséről – esküvőszervezők hada ment végig Chauntilalie-n, hogy mindegyik bemutatta, hogyan képzeli el a terítéket és a díszítést. Az volt a terv, hogy az este folyamán az összeset kipróbáljuk, minden ülőhelynél másik tál- és étkészlet, díszek és kelyhek sorakoztak.

A magam részéről már találtam egy szimpatikus összeállítást. A tányérom mindkét oldalára rózsaszín pampafüvet állítottak, így a biztonság illúziójába ringathattam magam. A virág fedezéket adott, ahonnan Dauphine és Gerard párosát is szemmel tarthattam.

– Verity? – szólongatott Dauphine. Egyetlen szájrezdülése elárulta, mennyire bosszantja, hogy kétszer kellett kérdeznie.

Lesandítottam az érintetlen lazacra a tányéromon. Sárga virágok sűrű kérgét sütötték rá.

Nyelni sem tudtam az idegességtől, a vacsora alatt végig csak tologattam a fogásokat. Kimerítő volt eljátszani, hogy ez is csak egy este a sok közül, és nem szereztem tudomást arról, hogy a leendő anyósom gyilkos, a leendő apósom pedig őrült tudós, aki úgy kísérletezik lányokkal és babákkal, mintha csupán a melegháza virágai lennének. Mintha nem derült volna ki, hogy ugyanezt az alantas tervet tartogatja nekem is. Mintha nem ismertem volna meg Alex előtte is ismeretlen fivéreit.

Erre most minden elcsípett, váratlan mozdulatra összerezzentem, mintha Gerard közeledne felém bilinccsel, válogatott főzetekkel és párlatokkal.

Átéreztem Dauphine kínját. Valahol érthető, hogy elragadta a tomboló féltékenység, amikor felfedezte Constance-t, de egy anya hogy lehetett képes száműzni a saját gyerekeit? Ugyan őszintén kételkedtem abban, hogy az istenek a tetteik alapján áldják vagy büntetik az embert, de a szívem legmélyebb, legsötétebb zugában örültem, hogy nem lett több gyereke.

– Arra gondoltam, illene az esküvői fogadásra – folytatta Dauphine. – Kétségkívül szokatlan, de kellemes is, ugye?

– Errefelé a hal tabu az esküvőn – szólt közbe méltatlankodva Marguerite.

Előtte elefántcsont és ezüst asztaldíszek sorakoztak, méghozzá katonás rendben. Még sosem láttam az övénél fenyegetőbb váza- és étkészlet-összeállítást. A savanyú öregasszony láttán eltöprengtem, vajon mit tudhat Julien és Viktor dolgáról. Vajon akkoriban Chauntilalie-ben lakott? Tudta, hogy két unokájának nyoma veszett? Képtelenségnek tartottam. Ha Gerard tényleg a képességeik miatt küldte el őket, akkor biztosan nem verte nagydobra. Biztosan megtartotta magának a vétkeit.

– Hidegvérű, érzéketlen szörnyekkel ünnepeljük egy szerelem fellángolását? – folytatta Marguerite, a füléről lógó rubincseppek meglepően hevesen himbálóztak. – Hattyút fogunk felszolgálni, mint mindig! – Úgy húzta meg a borát, mintha lezártnak tekintené a témát.

Savanyú szájízzel képzeltem el a nemes fehér madarak mészárlását. A kép átalakult, a helyét a tántorgó Constance emléke vette át – nyaka felnyitva, mellkasában a vértől csillogó olló.

– Szerintem a hal pazar ötlet, anya – tiltakozott Alex, aki ki sem látszott a zöld kelyhek, a fekete evőeszközök és a kacskaringós bambusz tengeréből. – Verity családja biztosan repesne egy ilyen figyelmes gesztustól. Kedves tőled, hogy gondolsz rájuk.

A tenger gyümölcsébe döftem a rózsaarany villámat. Remegett a kezem.

– Ezek katicavirágok?

Dauphine bólintott, a felismeréssel szereztem nála egy jó pontot.

– A kitartás jelképei. Minden fogás újabb kívánság lesz a házasságotokhoz.

– Igazán kedves. – Ettem egy falat halat, eltökéltem, hogy minél több hattyút megmentek, pedig minden ételt ízetlennek éreztem.

Marguerite szipogott, utána csend borult ránk. Aznap mindenkinek máson járt az esze. Alex fülsértően hangos csendüléssel keresztbe tette a villáját és a kését az üres tányérján. Rám pillantott, ajkán bűntudatos mosoly.

– Érkezett már válasz valamelyik nővéremtől? – kérdeztem, hogy kitöltsem a túl hosszúra nyúló csendet.

Annyi meghívót küldtünk szét – mindet hártyapapírnál is vékonyabbra préselt virágokból, rózsaarannyal futtatott margóval és gyöngykerettel a tiszteletemre –, hogy hét inas cipelte őket a városba, a batyujuk csak úgy dagadozott a kincset érő küldeményektől.

– Még nem láttam a mai postát. És te, kedves? – pillantott Dauphine Gerard-ra, félrehajtott fejjel nézett el egy bazsarózsacsokor mellett.

Gerard felnézett a tányérjából. Többnyire hallgatással töltötte az estét, ami nem használt az idegeimnek. Ködös tekintettel meredt a semmibe, láthatóan nem törődött a világgal, és a legkevésbé sem érdekelte az őt körülvevő jellegtelen rózsalugas.

– Igen, igen, azt hiszem, láttam. Három levél volt, ha jól emlékszem.

Három.

Az ujjaimon számoltam az asztal alatt.

Annaleigh.

Mercy.

Honor.

Csak ők lehettek.

Azt sejtettem, hogy Lenore-ra aztán várhatok, de hol késik Camille válasza? Tényleg kihagyja, hogy az orrom alá dörgölje, még mindig haragszik rám? Egy héttel az esküvő előtt? Bármi történjék is a hátralevő napokban, Annaleigh biztosan nemsokára befut. Rá mindig számíthattam.

A döbbent Dauphine álla leesett mérgében, sötét felhő borult a virágos jókedvére.

– Három! És mit keresnek nálad még mindig? Bastiannel listát vezetünk, nem is egyet, és ha nincs meg a teljes névsor, nem készülhetünk a…

– A dolgozószobámban vannak – felelte Gerard, nem lehettem elég hálás, amiért a feleségébe fojtotta a siránkozást. – Mindenképp eljuttatom őket hozzád.

Ilyen esélyem nem lesz még egyszer. A dolgozószoba!

– Értük mehetek – jelentkeztem, evőeszközzörgés közepette eltoltam a székem az asztaltól. – Szívesen segítek. Csak a kulcs kellene…

Gerard közönyösen pislogott rám.

– A vacsora kellős közepén, te csitri? – méltatlankodott Marguerite, döbbent méltatlankodással pillantott fel rám. Alex felé fordult. – Mindig így ugrál? Ekkora ügyet csinálni néhány levélből…

– Dauphine mondta, milyen fontosak… – Segélykérőn fordultam a nevezetthez.

– Való igaz, tényleg azok – helyeselt, még mindig szúrósan nézte Gerard-t. – De nem érnek annyit, hogy kihagyj egy étkezést.

– Oda se neki, Verity – terelt vissza egy intéssel Gerard. – Ne butáskodj!

A felszolgálók megérkeztek a következő fogással.

– Alig várom, mit szóltok majd ehhez – szavalta Dauphine.

A felemelt ezüstkupola alól egy fürj apró teste került elő vadrizs- és sültszőlő-ágyon.

Szánakozó mosolyt vetettem Alexre. Rá kellett jönnünk, hogy egyikünk kívánságait sem veszik figyelembe.

– Verityvel a minap szóba került a nászút – jegyezte meg Alex a madárkát böködve. – Körbe szeretném vinni az uradalomban. Keresünk egy házat, ami mindkettőnknek megfelel.

– Ugyan, minek kapkodni? – tiltakozott Gerard. – Addig maradtok Chauntilalie-ben, amíg tetszik. – Kicsi gyertyatartó állt előtte, körülötte tearózsa, amit úgy babrált, mintha addig fel sem tűnt volna neki az új asztaldísz.

Méricskéltem. Remekül adta a szórakozottat. Vajon tényleg a munkájába merült, vagy ezzel a színjátékkal leplezte a borzalmas becsvágyát és az eltemetett titkait?

Gerard személyisége maga volt a megtestesült ellentmondás – minden reggel frissen vágott virágokkal, hozzá nagy, cuppogós csókokkal lepte meg Dauphine-t, de évek óta falta a nőket. Nekem aztán mondhatta, hogy elszaladt az idő a melegházban. Én tudtam, milyen aprólékosan naplózza a munkáját, milyen lelkiismeretesen jegyzi le az időpontokat a temérdek jegyzetfüzetébe, miközben a világa a zsebórájára és az előtte sorakozó növényekre szűkül. A nagyközönség előtt a gondos apa szerepében tetszelgett – hiszen egész Chauntilalie-t átépíttette Alex széke kedvéért –, miközben egy szó nélkül két fiút is száműzött egy távoli birtokra.

Mi mindent rejtegethetett még?

Mikor hallottam legutóbb az otthoniakról?

Camille hallgatása még érthető, de Mercyről mostanra mindenképp hallanom kellett volna. Nem rajongott a levelezésért, csak akkor írt, ha valami különösen szaftos pletykát akart megosztani, de azt vártam, hogy legalább arra rákérdez, hogy halad a megbízatás. Elvégre az ő agyszüleménye volt ez az egész.

Annaleigh egyetlen levelet küldött a gyertyákkal és az ígérettel, hogy megpróbálja áthidalni a köztem és Camille között nyílt szakadékot, de azóta néma csend. Magamban elkönyveltem Camille makacsságának, és hogy Annaleigh nem szolgálhatott jó hírekkel, így elővette a saját sütetű módszerét a rossz hírek közlésére – és lapított. Camille sosem lenne képes megbocsátani egy ekkora marakodást, egy ekkora lázadást.

De más levelek is lehettek, amik most Gerard dolgozószobájában lapultak. A hanyagsága miatt…

…vagy szándékosan tartotta vissza őket?

– Megakadt már valamin a szemetek? – kérdezte Dauphine, visszarántott a folyamatban lévő beszélgetésbe. – Odáig lennétek a Halkapó-hegy kunyhójáért! Verity azonnal belehabarodna. Egy tavon áll, szóval örökké vízközelben lennél.

A semmiből támadt egy ötletem, és Alex válaszát megelőzve lecsaptam.

– Igazából a legszívesebben a Fülöp-házat nézném meg. Alex olyan festőinek írta le. Talán ott kellene kez…

– Jaj, dehogy – szakított félbe Gerard. – A Fülöp-ház a legkevésbé sem illik hozzátok.

Pislogtam.

– Nem a ti világotok – tódította Dauphine sietősen.

– De miért? – firtattam.

– Egy ilyen fiatal pár ne kezdjen… – vágott bele Dauphine.

– Két főnek túl nagy, sokkal nagyobb a kelleténél. Talán néhány év… és egy szakajtónyi unoka múlva – tette hozzá Gerard. Végigfutott a hideg a hátamon a mosolyától, ami vigyornak is elment volna. – Majd akkor… akkor visszatérhetünk a Fülöp-házra.

– Ettől még szívesen meglátogatnám. És te, Alex? – kérdeztem, támogatásra vágyva fordultam felé.

– Azt… azt hiszem – dünnyögte.

– Ó, de kigyulladt, nem? – kérdeztem, olyan szenvtelenül, ahogy tőlem telt, mintha hirtelen ugrott volna be a rossz hír. – Kiderült már, mi történt?

– Időtlen idők óta senki nem járt odafent – közölte Gerard, úgy seperte félre a témát, mintha szót sem érdemelne.

– Egy konyháslány – szúrta közbe hirtelen Dauphine. – A konyha gyulladt ki.

Összehúzott szemmel néztem meg őket magamnak. A fiúk szerint minden szolga elment, egy esküvőn ünnepeltek.

– Írjuk össze a házakat, amiket megnéznétek, aztán majd meglátjuk, melyik fogadóképes – mondta Gerard továbblépve. – Szellőztetés, friss ágynemű… – billegtette a szemöldökét Alexnek.

– A Halkapó-heggyel az élen – közölte Alex, fel sem vette az apja játékosnak szánt célzását.

Szinte rávágta, mintha letértünk volna a kijelölt útról, és most vissza akarná terelni a beszélgetést a kívánt irányba. De a sietős válasza hallatán feltámadt bennem a makacs gyanú. Vajon a szüleinek akart örömet okozni, vagy ő is tudta a Fülöp-ház titkát?

Elhatalmasodott rajtam a rettegés. Alexszel mindig biztonságban éreztem magam. Rá mindig számíthattam Chauntilalie-ben. De mennyire ismertem úgy igazán?

Beszélnem kellett vele – méghozzá minél messzebb a kastélytól, ahol a falaknak is füle volt, méghozzá a szó szoros értelmében –, hogy kiderítsem, mit tud. Új szövetséges kellett. Aki nemcsak a saját érdekeit tartja szem előtt, de az enyémeket is. Sőt, kettőnkét.

Pontusz, add, hogy ne maradjak magamra!

– Ma megkóstolunk egy új sörbetet – szavalta Dauphine, miközben visszatért a személyzet, ezúttal élénkvörös jéggel teli talpas poharakkal. – Gránátalmaborból készült, és állítólag páratlanul vérpezsdítő. Szerintem tökéletesen illene a választott tortához.

Alex némi rizst lökött a fürjre, így leplezte, hogy egy falatot sem evett. Elcsípte a pillantásomat, és kacsintott, méghozzá könnyed, nyílt mosollyal.

Elfúltam.

Annyira mesés. Annyira jó, tiszta, és semmi köze ehhez az őrülethez.

Ugye?

Csak éljem túl ezt a vacsorát, és vár a szobám. Hadd maradjak kettesben a gondolataimmal, és akkor, akkor biztosan kieszelek egy megoldást, kieszelem, mi folyik itt pontosan, és kiben is kellene megbíznom ebben a zűrzavarban.

– A gránátalma minek a jelképe? – kérdeztem, a kanalammal turkáltam a sörbetet, hátha elcsitul a bensőmben tomboló pánikhullám.

– Természetesen a termékenységé – vágta rá Dauphine, bőségesen kanalazva a levendulaszínű poharából. Behunyt szemmel élvezte az ízt.

Gerard vakkantva felnevetett.

– Talán mégsem lenne olyan rossz ötlet a Fülöp-ház! – Huncut tószt gyanánt felénk emelte a sörbetes poharát.

– Micsoda este… – nyögte Alex menet közben. – Őszintén röstellem magam a családom miatt. Mint akik egyszerre buggyantak meg.

– Csak… izgatottak – csitítottam, aztán elborzadtam, ahogy eszembe jutott Gerard sejtelmes kacsintása az ízetlen tréfája után.

– Elment az eszük – kötötte az ebet a karóhoz. – Ez az esküvő a feje tetejére állította a házat. Bár… bár átugorhatnánk az egész jövő hetet, akkor túl lennénk rajta.

Előttem gurult be a felvonóba, rám maradt az ajtó behúzása és a tolózár. Csak akkor folytatta, amikor a gőz mindent betöltő nyöszörgés kíséretében munkához látott.

– Tőlem meg is kövezhetnek ezért, de jottányit sem érdekel ez az egész esküvői hajcihő. Legalábbis azok a részei, amikért anya annyira odáig van. Csak Arina áldását akarom. Csak azt, hogy végignézzem a bevonulásodat. Csak azt, hogy fogadalmat tegyünk egymásnak. Ennyit. Ez a legfontosabb.

Hinni akartam neki. Minden porcikámmal.

A felvonó zörögve megállt.

Újra elbabráltam a retesszel és az ajtóval. Miután Alex kigördült, becsuktam az ajtót, és ráfordítottam a kart. A gépies mozdulatsor szinte a részemmé vált, gondolkodás nélkül végeztem a lépéseket.

Alex végiglökte magát egy folyosón, majd bekanyarodott, hogy a lakosztályomhoz kísérjen.

Visszatértek a rózsaszín gyertyák, kóvályogtam a folyosót betöltő átható illatárjuktól. Elmentünk Gerard dolgozószobája mellett, de egyszerűen muszáj volt megállnom, hogy megcsodáljam az ajtaját ékítő Euphorbia marginata-faragványt.

– Verity? – szólongatott Alex, és megfordult a székével, amikor rájött, hogy eltűntem mellőle.

– Csak… – Bizonytalanul elhallgattam. – Eszembe jutottak a nővéreim levelei. Odabent. – Visszapillantottam az ajtóra. – Gerard már nyilván el is felejtette őket.

Alex együttérző mosolyt vetett rám.

– A helyedben nem aggódnék. Már anya is tud róluk, úgyhogy addig rágja majd a fülét, amíg meg nem kaparintja őket.

Kisarjadt bennem egy ötletcsíra, és nyakló nélkül rávetettem magam, meg sem várva, hogy kivirágozzon.

– De mi lesz, ha mégsem? Néha olyan szétszórt.

Alex bólintott.

– Mi… mihez kezd, ha nyoma vész a kulcsainak?

– A dolgozószobához? – kérdezte Alex, mire vészharang kondult bennem. Nem tűnt gyanúsnak, legalábbis egyelőre, de olyan zavar fogta el, mintha képtelen lenne felfogni a célzást.

– Vagy a melegházhoz, a fészerekhez – tettem hozzá sietősen –, az ezüstszekrényekhez, a széfekhez… Egyetlen kósza hiba, és mindenkit kizár fél Chauntilalie-ből.

– Az inasának biztosan akad egy pótkulcsa ezekhez – nyugtatgatott.

– A dolgozószobához is? – csaptam le erre, aztán észbe kaptam, mivel talán túllőttem a célon.

Alex vállat vont.

– Ahhoz talán nincs, de ismered apát. A hármas szám a mindene.

A fejemben minden a helyére került, mint egy lakatban, aminek a belső reteszei csikorogva-csavarodva kattannak a végső pozíciójukba. A megfelelő kombináció végre feltárta a választ.

– Hármas szabály.

Alex egy lökéssel nekivágott a folyosónak, nyilván indulni akart.

– Feltűnt, ugye?

Követtem.

– A növényekkel? Persze.

Alex nevetett.

– Mindennel! Mindig. Három munkára kész töltőtoll. Három zsebóra, ha az első kettő netán megállna. Három csokor anyának, amikor eggyel is beérné.

– Három kulcscsomója van – motyogtam, az ő szájából kellett hallanom.

– Bizonyítani nem tudom, de a nyakamat rá. – Vágyakozva mosolygott. – Ha tudnám, hol tartja őket, saját kezűleg engednélek be oda.

– Tényleg?

Bólintott.

– Tudom, mennyit jelentenek neked a nővéreid. Ha a reggelire sem hozza a leveleket, addig rágom a fülét, amíg fel nem jön értük.

Az ajkamba haraptam, alig bírtam magammal.

Ki akartam tálalni neki. Méghozzá mindent, itt és most, essünk túl rajta.

A szavamat adtam Viktornak és Juliennek, hogy adok egy napot, és lassan éjfélre járt. Ha most kipakolok, talán képes leszek tükörbe nézni utána.

Alex megérdemel ennyit.

Hol is kezdjem?

Szellemek?

Constance?

Az anyja?

A bátyjai?

– Alex?

– He? – Hangosan ásított, amikor megálltunk a lakosztályom ajtajánál, aztán elfutotta a szégyen. – Bocsáss meg! Nem a társaság teszi, esküszöm.

Ledermedtem. Csak kókadozott, mint akinek egy csepp ereje sem maradt.

– Én…

Nem ment. Még nem. Aznap este nem. Kipihenten kell belevágnia, készen arra, hogy tiszta fejjel hallgassa végig a mondandómat, utána megpróbálkozhatunk azzal, hogy helyrehozzuk a dolgokat. Együtt.

Holnap, ígértem magamnak.

Holnap mindent elmondok Alexnek.

– Tartsunk egy nap alkotói szabadságot – döntöttem. – Kimerültél. Holnap aludj sokáig, pihend ki magad!

– Remekül hangzik. – Az enyémbe fonta az ujjait, és magához húzott egy szelíd búcsúcsókra.

Kíváncsian viszonoztam, úgy mozgattam az ajkamat, mint a szerepét játszó Viktorral. Feltámadt bennem egy lángocska, de mire máglyává táplálhattam volna, Alex elhúzódott, és kimerült mosollyal megsimogatta az arcomat.

– Kései reggeli a teraszon? – kérdezte, így jelezve, hogy tegyük el magunkat holnapra.

Lenyeltem a csalódottságomat, és bólintottam.

– A legszebb álmokat.

– Főszereplő leszel – ígérte álmosan, aztán elkerekezett. Addig néztem utána, míg el nem tűnt az előtér kanyarjában.

Még két kulcs rejtőzik valahol, Chauntilalie ismeretlen mélyén.

Meg fogom találni őket.

Ma este.

Eltökélt biccentéssel siettem be a lakosztályomba. Ideje felvenni valami illőbbet ennél a gyöngyös estélyinél, aztán kivárni, amíg elalszik a ház, és hozzálátni a kereséshez.

– Hála Arinának – csendült egy hang a sötétből, azon nyomban keresztbe téve a terveimnek.

Riadtan gyújtottam meg a gázlámpásokat, és megláttam a helyiség kicsiny kerevetén heverésző Viktort. Julien egy széles, hajnalpiros berzser szélén kuporgott.

– Már azt hittük, itt akar megöregedni.

35

– Mit kerestek itt? – sziszegtem, és belöktem magam után az ajtót.

Viktor egykedvűen himbálta a bársonykanapéról lelógó lábát.

– Tudod, mióta várunk? Errefelé minden vacsora alatt megőszül az ember.

– Viktor! – szóltam rá.

Hátrahanyatlott a feje.

– Unatkozom, Ver. El sem tudod képzelni, milyen kimerítő, ha az ember egy ilyen alakkal és meddő keresések sorával tölti az éber perceit – mondta Julienre mutatva, aki lenyelt egy sóhajt. – De a szalonodban várakozás még ezt is alulmúlja. Kinek kell egy hétfogásos családi vacsora?

– Az esküvőre készülünk – vágtam bele furcsán védekezően.

Sokatmondóan húzta fel a szemöldökét.

– Akkor mesélj, hogy halad az esküvőszervezés? Meséltél már a vőlegényednek a kis légyottodról a rég elveszett bátyuskájával?

– Nincs miről mesélni. Hacsak nem szeretnéd – vágtam vissza, méghozzá félreérthetetlen célzással.

– Csak játszadoztam veled – legyintett a riadtan felülő Viktor. – Akkor és most is.

A szenvtelen beismerése a kelleténél mélyebbre talált.

Julien félrehajtotta a fejét, megropogtatta a nyakát.

– Arra gondoltunk, hogy mivel Alexander korán lefeküdt, a papa pedig nyilván a melegházában tüsténkedik…

– Játszhatnánk valamit – szólt közbe Viktor, a bátyjába fojtva a szót.

– Játszani.

A fiúk bólintottak, Viktor felpattant a kerevetről.

– Versenyezzünk, ki találja meg a titkos átjárót apa dolgozószobájába!

Nem hagyott nyugodni a két tartalék kulcs gondolata. Lélekben már formáltam a szavakat, annyira tudatni akartam a fiúkkal a felfedezésemet, de lehűtöttem magam. Korai lenne rájuk bízni ilyen kényes információt. Túlságosan korai.

– Napok óta kutattok – mondtam inkább. – Honnan veszitek, hogy segíthetek?

– Olyasmiket látsz, amiket senki más. – Viktor tréfás nevetést hallatott. – Sok, sőt rengeteg mindent, amit senki más.

Megráztam a fejemet.

– Hosszú napom volt. Inkább…

Ki sem várta a mentegetőzés végét, talán Viktor célzása csalogatta be hozzám. Constance lépett be a szalonba, egyenesen a csukott ajtón át. Az arca visszanyerte az épségét, semmi nyoma vérnek vagy a metszőollónak. De szüntelenül villódzott az áttetsző, éteri alakja.

A küszöbön túl megtorpant, olyasmire szegezte a tekintetét, amit többé már nem láthatott, mire eszembe jutott a megismerkedésünk napja. Beosont a szalonomba, hogy egy pillantást vessen az eljegyzési ruhámra, akárcsak most.

Még egy ördögi kör, döbbentem rá, újra és újra átéli azt a napot.

– Constance – szólongattam, hátha elébe mehetek a dolognak. Mire eszembe jutott, hogy Viktor és Julien is jelen van, már elindultam felé.

– Mit mű… – Viktor megdermedt. – Van itt valaki? Most? – Lelkendezve fordult az ajtó felé, és udvarias úriemberként meghajolt. – Üdvözöllek, Bölcs Lélek! Sokat utaztál a túlvilágról, hogy velünk töltsd az éjszakát?

Julien egy pofonnal véget vetett az öccse bohóckodásának.

– Ki az, Thaumas kisasszony? Ismered?

Válasz helyett inkább Constance felé nyúltam, mintha az érintésemmel itt tarthatnám.

– Constance, hallasz engem?

Döbbenet, de a barna szeme megkereste az enyémet, és bólintott. Az arcán mindent elsöprő aggodalom.

– Mit keresek itt? – Megdermedt a fivérek láttán. – Kik ezek?

– Nem látnak – biztosítottam. – Mi több, egy szavadat sem hallják.

Julien félrehajtotta a fejét, mintha minden erejét bevetve meghallhatná a jelenés gondolatait. Egy percre rá grimaszolva feladta.

Constance körülnézett a szalonban.

– Az előbb még a konyhában voltunk, nem?

– Nem. – Szelíden beszéltem hozzá, hogy emlékezésre bírjam.

Felsóhajtott, az alakja villogott, mint nyílt láng a heves huzatban.

– Borzasztóan elfáradtam – vallotta be. – Folyton azt hiszem, mindjárt elnyom az álom. De nincs álom. Itt nincs.

Elillant.

Aztán visszatért, szüntelenül fel-alá járkált előttem.

– Itt. Itt. Mit keresek még mindig itt? – Megállt, és megpróbálta megfogni a kezemet.

Mindent elsöprő pánik töltött el, ahogy az áttetsző marka hasztalan kapott az enyém után.

– Nem értem, mit keresek itt. Tisztes életet éltem. Imádkoztam az istenekhez. Áldoztam nekik. Miért tartanak itt? – Szüntelenül villódzott, közben a zokogása szaggatott lihegéssé szelídült.

– Elárulnád végre, mi folyik itt? – érdeklődött Viktor, hogy emlékeztessen az ottlétükre.

Mire felelhettem volna, Constance visszatért, egy röpke pillanatra határozott alakká lobbant, ugyanúgy festett, mint aznap este a titkos szobában.

– Magok – nyögte. – Szent magok kellenek.

– Szent magok. Miféle magok?

Julien megköszörülte a torkát a hátam mögött.

– A szirmok népe magokkal kitömve temeti el a szerettei porhüvelyét. Gyorsítja a bomlás folyamatát, így a holtak hamarabb visszatérhetnek a földbe. Hogy ott… új életre sarjadjanak.

Bájos gondolat, gyökeresen más, mint a só népénél, akik a tengerbe vetik a holtakat, hogy a lelkük megbékéljen a Habok mélyén.

– Úgy gondolja, magok kellenek neki… hogy a lelke továbbléphessen. – Visszafordultam a nőhöz. – Hol temettek el, Constance?

A teraszablakhoz imbolygott. Hiába próbált az üvegre koppintani, a keze egyenesen átment rajta.

– A ház déli oldalán, az oldalsó kert közelében.

– A hantok – motyogtam, eszembe jutott a nap, amikor Alex megmutatta nekem a pávákat. – Gerard rózsalabirintusa.

– A talaj nem csak rózsát rejt – közölte Constance komor arccal.

Töméntelen hant borította a lapályt. Dauphine hány nőt bánthatott? Odamentem Constance-hoz, hogy kilessek a sötét éjbe.

– Mások is vannak veled?

– Nem tudom – ismerte be. Megdermedt – talán egy tiszta pillanat? – Láttad a kicsikéimet?

Bólintottam.

Megragadta a kezemet, és ellentmondást nem tűrőn az enyéimre fonta fagyos ujjait. Ellenállhatatlan szédülés fogott el. Remegett a térdem.

– Veled is ugyanezt tervezi. Látod már? Érted már? – Egy pillanatra kámforrá vált.

– Azt hiszem – feleltem, amikor visszatért. – Nem fogom hagyni.

Constance maga volt a kétség.

– Túl hatalmas ahhoz, hogy megállítsd.

– Majd kitalálok valamit… valamit, hogy fény derüljön minden szörnyűségre, amit tett – fogadkoztam. – És nagydobra verjük. Nagyon nagy…

– A dolgozószoba – motyogta kókadozva, belém fojtva a szót. – Be kell jutnod a dolgozószobájába!

– Mi van ott? – kérdeztem, feltámadt bennem az izgatottság.

– Be van zárva – közölte a nyilvánvalót, majd elillant. Csak hét teljes másodperc múlva öltött újra testet.

– Meglesz. Vannak kulcsok – magyaráztam neki. – Két tartalék.

– Kulcsok? – visszhangozta Viktor érdeklődve, mire majdnem felpofoztam magam. Úgy éreztem magam, mint egy bója, amit ide-oda cibál a viharos tenger. Kevés voltam én ahhoz, hogy egyszerre több beszélgetés fonalát is kövessem. – Nem kell rejtekajtó?

Julien hallgatott, de szinte éreztem, ahogy a fejemben, a titkaim között kutat.

– Nem kell, de ő sem tudja, hol lehetnek – erősítette meg.

– Láttad őket valaha, Constance? – erőltettem. A keze lassan elillant az enyémből, az alakja is tünedezett, és eltökéltem, hogy a lehető legtöbbet kiszedem belőle, mielőtt újra elvész. – Constance, tudod, hol lehetnek?

Ráncba szaladt a homloka, mintha iszonyatos erőbe kerülne előásni a szavakat.

– Nem. De a növényeket használná. A titkosírásukat. Nincs más dolgod…

Eltűnt.

Türelmesen vártam, biztosra vettem, hogy újra felbukkan, de időközben egy egész perc eltelt. A szobában álló óra éles ketyegéssel jelzett minden tovaszálló pillanatot.

Semmi.

Síri csend borult a szobára.

Arra fordultam vissza, hogy Julien időközben teljesen átfordult, immár a szék támlájára támaszkodott, és szoros vonallá préselt szájjal vizslatott engem. Viktor úgy állt a kerevet mögött, mint egy faszent, a szemében a csodálat tüze.

Egyikről a másikra néztem. Most már úgysem rázhatnám le őket.

– Mennyire megy a botanika?

– Itt nincs semmi – nyavalygott Viktor, miközben fel-alá járkált egy fal előtt.

– Ez a folyosó utolsó szobája. Lennie kell valaminek.

A Gerard dolgozószobájához legközelebbi helyiségekben kezdtük a kutatást, hiszen ha eltűnne a kulcsa, biztosan a közelben akarná tudni.

Az első egy szűkös szalon volt, ahol mozdulni sem lehetett a márványkaspókba ültetett oszlopnyi fáktól és a nyurga, már-már póklábszerű lábakon álló székektől.

A következőt por és elhanyagoltság szaga töltötte meg. A falait hámló pasztellképek borították, a gyapjúszőnyegen pedig mélyedések jelezték az egykori bútorok helyét. Az egyikben különös alakzatba rendezett székeket, egy másikban egy hárfát és kottatartót találtunk. Minden szobát átkutattunk ebben a szárnyban, még a sajátomba is visszamentünk, de mindhiába.

– Julien, mi a helyzet nálad?

A cipője kopogott a járólapon.

– Sehol egy gólyaorr, egy alokázia vagy egy árva viaszvirág.

Listát írtunk minden egyes virágról, amiről köztudott, hogy titkot vagy rejtegetést jelent.

Csattanó maszlag és fehér rózsa. Gyűszűvirág és varádics.

– A jelenésed biztosan nem csak a kisujjából szopta? – kérdezte Viktor egy sóhajjal.

– Nem a jelenésem – reccsentem rá.

Egy darabig hallgatózott az ajtónál, utána óvatosan kinyitotta. A hajnal rendíthetetlenül közeledett, a szolgák újra ébredezni kezdtek a kúriában. Röpke szünet után kiment.

– Itt nincs semmi – helyeselt Julien, és ő is távozott.

Kedveszegett búcsúpillantást vetettem a szobára. Órákig tartott, hogy átkutassuk ezt a néhány helyiséget. Micsoda ötlet, hogy egy virágoknak szentelt házban megtaláljuk azt az egyet, amit keresünk! Előbb győzném meg Gerard-t, hogy adja ide a kulcsot a nyakából.

Odakint Viktor és Julien a lakosztályom előtt ácsorgott. Ugyan nem értettem őket, de azt láttam, hogy marakodnak valamin. Minden porcikám sajgott, kis híján állva elaludtam. Kiszakadt belőlem egy sóhaj, és kifordult a szemem, miközben kitartásért imádkoztam Pontuszhoz.

Ma estére elegem volt a Laurent fivérekből.

A meglobbanó gyertyafény megvilágította a mennyezetet behálózó márványlevél-mintát, mire földbe gyökerezett a lábam.

A feltámadó vitára ügyet sem vetve nekivágtam a folyosónak, vissza Gerard dolgozószobájához.

Egy cakkos kérgű, ágas-bogas lombozatú fa épp az ajtóval szemközt nyúlt a mennyezet felé. Galagonya. Kőlevelein bogyócsomók lógtak, a gallyai ki sem látszottak a tűhegyes, néhol többhüvelykes tövisek alól.

A tökéletes védelem.

A fiúkhoz fordultam.

– Constance talán nem virágra célzott.

Ezzel véget is vetettem a vitának, mert Julien menet közben minden fát alaposan megvizsgált.

– Az egy…

– Galagonya – helyeseltem, végighúztam rajta a kezemet, hátha akad egy pont a faragott kérgen, ahol enged a márvány. Legalul, ahol a törzs szétvált, és a gyökerek a padlóba mélyedtek, finom, szinte észrevehetetlen eltérés látszott a kőben.

Rátenyereltem, mire a törzs túloldalán felpattant egy titkos doboz, benne apró ezüstkulcs.

Julien szóhoz sem jutott.

– Szép munka, Thaumas kisasszony – dörmögte kelletlenül.

36

Gyertyatartók sora lobbant életre Viktor egyetlen csettintésére, hogy fényárban úszó szobába léphessünk be. Sietős kattanással becsuktam magunk után az ajtót.

A szoba a legkevésbé sem illett az épületbe. A falakat sötét, vaskos lambéria fedte. Akadt egy galériafal is, tele növénytani festményekkel. A helyiség hátsó fertályát egy fekete diófa asztalóriás uralta. Két bőrkárpitos faszéket állítottak elé. A dolgozószoba maradékát magas polcok szegélyezték, tele könyvekkel, préselt virágokkal és mintákkal, amik átlátszatlan, homályos folyadékkal teli üvegekben lebegtek.

Mindent orrfacsaró illat lengett be.

Formaldehid, tippeltem találomra. Hozzá egy csipet gyanta és rothadás.

– Mennyi könyv… – motyogtam, és megfordultam, hogy felmérjem a gyűjteményt. – Több száz kötet! Mégis, hogy fogunk…

– Meg is van – közölte az asztal mellett térdelő Julien. Végighúzta az ujját egy láthatatlan peremen, majd feszegetni kezdte.

Viktorral csak néztük, ahogy felkap egy rózsaarany levélkést Gerard írószerei közül, aztán könnyűszerrel felpattint vele egy titkos rekeszt.

– Honnan tudtál róla? – kérdeztem, és odaléptem, hadd lássam, mit rejt.

– Kevés dolog maradt meg a kúriáról – ismerte el, és vizsgálódva odahajolt. – De arra emlékszem, hogy a papa ide rejtette a dugi abszintját anya elől. Még kóstolót is adott.

Viktort láthatóan lenyűgözte.

– Apa töményet adott? Egy gyereknek?

Julien elhúzta az orrát.

– Gusztustalan kotyvalék. Mint a megsavanyodott medvecukor. De felejthetetlen emlék lett belőle, szóval akár hálás is lehetnék.

A titkos rekeszből elsőként egy üveg káprázatos zöldben pompázó szesz került elő. Viktor azon nyomban lecsavarta a kupakot, és beleszagolt, majd az italos zsúrkocsihoz ballagott. Julien néhány bőrdossziét és egy vaskos naplót is elővett, amiből kósza lapok kandikáltak ki.

– Hölgyeké az elsőbbség – biztatott, miután kiterítette a zsákmányt az asztalon.

Magamhoz vettem a legközelebbi aktát, és helyet foglaltam az egyik karosszékben. Viktor visszatért közénk, a kezében vaskos kristálypoharak, majdnem színültig tele abszinttal. Az elsőt felém nyújtotta, mondhatni rám tukmálta.

– A papának feltűnik majd, hogy ennyi hiányzik belőle – sziszegte Julien, és eltolta az övét. – Ráadásul ilyen barbár módon kínálod? Ezt égetett cukorral és vízzel illik adni.

– Döbbenet, hogy annyi éve száműztek már Chauntilalie-ből, mégis eltanultad apa pöffeszkedő modorát – merengett Viktor, és kiválasztotta a naplót. Lehuppant a másik székbe, és átvetette a lábát a karfán. – Fenékig! – biztatott minket, majd jókorát húzott a zöld italból. Utána rám sandított. – Jaj, Ver… mondd, hogy nem vagy olyan válogatós, mint az öreg Jules…

Felemeltem a poharat.

– Bűzlik, mint az állott parfüm.

Viktor újra kortyolt, a pohár tartalma a felére apadt.

– Az íze pedig ambrózia. Miért ne igyunk istenek módjára? Ne csináld már, Ver!

Szemforgatva, óvatosan beleittam, elfintorodtam. Julien telibe trafált az ízzel. Ánizsos-köményes elegy, mégis baljósan bódítónak találtam.

– Esetleg visszatérhetnénk a sürgős feladatunkra? – reccsent ránk Julien. – Már csak az hiányzik, hogy apa tajt részegen fetrengve csípjen fülön minket.

Viktor egy kacsintással felhajtotta a maradékot, majd kinyitotta a naplót.

A szobára egy darabig az olvasás csendje borult.

A dossziémat szedett-vedett iratok töltötték meg. Akadt köztük különös növénytani ábra tele már-már ismerős, mégis érthetetlen szavakkal. Oldalra fordítottam a papirost, hátha rájöhetek, hogyan kellene nőnie a növénynek. Sehol egy látható gyökér vagy levél.

– Fundus… – motyogtam magamnak – Myometrium.

Julien szúrós szemmel nézett fel a papírjaiból.

– Mit motyogsz?

– Csak olvasok.

– Nem abban állapodtunk meg, hogy az ilyesmit csendben szokás intézni?

Viktor grimaszt vágott rám a naplója fedezékéből, aztán felpattant a székéből, az izgatottságtól képtelen volt veszteg maradni. Elmarta Julien poharát, aztán a székem támlájának dőlve odahajolt, hogy lássa, mit olvasok.

– Arina égő szívére – szitkozódott Viktor, és a padlóra ejtette a naplót, ami a székem alá csúszva a sarkamnak ütközött. Utána kikapta a kezemből a papirost, és lecsapta Julien elé. – Ezt nézd!

Julien az ábrára sandított.

– Kérem a maradékot.

Mire tiltakozhattam volna, Viktor elmarta és az asztalra hajította a dossziét. A papírok szétszóródtak. Julien átpörgette őket, a szeme sebesen cikázott. Hangosan felszisszent.

– El tudod olvasni? – kérdeztem.

Halkan, sértetten felhorkantott.

– Természetesen.

– Írja, miféle növények ezek? És mit forral velük?

Julien lassan felnézett, és úgy pislogott rám, mint holmi gyengeelméjűre.

– Ezek nem növények. Ezek bonctani ábrák.

Ugyan ennek hallatán más szemmel néztem a korábban vizsgálgatott képekre, mégsem tudtam kitalálni, milyen szerveket ábrázolhattak.

– Női szaporítószervekről – pontosított Julien, és megfordította a lapot, mintha azzal segítene.

De így is virágnak tűnt.

– És a jegyzetek?

– Ha jól értem, tesztsorozatok – közölte Julien, annyira belemerült az olvasásba, hogy a szórakozottsága már-már Gerard-ét idézte. – Felhasznált mintapéldányok, arányok és beadott mennyiségek. Gyógyszerek, kivonatok. – Továbblapozott. – Felsorol minden nőt… Azt hiszem, megvan a híres Constance-od. – Megköszörülte a torkát. – Constance Devereux. Húszéves. Szőke haj, barna szem. Vér szerinti apja Aukera. Nincs bizonyított adománya.

– Érthető nyelven! – mondta Viktor, ujjbegye végigsiklott a pohara peremén. A szemére köd borult. – Nem mindenkinek fotografikus a memóriája!

Julien felsandított.

– Aukera. Az öröm ura és a szerencse istene. Vaipany egyik fia.

– Constance apja isten volt? – kérdeztem.

– A papa ezt hitte… – Julien tovább böngészte a feljegyzéseket. – Ez az alany Acacia unokája volt… – Lenyelte a folytatást, mintha egyszerűen nem találná ismerősnek a nevet a fejében.

– Pontusz lánya – siettem a segítségére, feldobott, hogy olyasmit tudtam, amit ő nem. – Aki víztölcsérekkel irányítja a hullámokat.

Julien bólintott.

– A papa vízinövény-kivonatot injekciózott közvetlenül az anyaméhbe. A babák kopoltyúval születtek.

Élesen felszisszentem.

– Isteni eredetű nőkkel kísérletezett.

Julien homlokráncolva tért vissza az iratokhoz.

– Nagyon úgy tűnik, bár nem értem, mit próbált létrehozni. Sokféle vérvonalat kipróbált, legyen az Seland, Oberonin, Arius vagy Versia. Vagy itt ez a közvetlenül Vaipany-eredetű gyengécske vérvonal. Hat nő. Hat isten.

Az a borzongató érzésem támadt, hogy ez ismerős nóta. Nem először hallom ezt a történetet.

Belém hasított az emlék.

Alex mesélte, amikor megérkeztem Chauntilalie-be.

Isteni ősökből állítólag Dauphine-nak is kijutott, a családfája Arina utódjaihoz vezethető vissza. Ezek a fiúk… és Alex… szent vér folyik az ereikben.

Szóra nyitottam a számat, de Julien folytatta, elhallgattatott.

– Listát vezetett a felhasznált szerekről… – Összeszorított foggal füttyentett. – Azaz mérgekről. Zsálya, meszkalin, szkopolamin. Morzsolt bételdió, mákvirágkivonat…

Megdermedtem, ahogy eszembe jutott a Gerard-tól kapott tea.

– Mi több, Brugmansia-olajat kevert a nők szobájának gyertyáiba. – Rám sandított, mintha tudná, hogy nekem aztán mondhatja. – Angyaltrombita. Nagyon mérgező.

– A gyertyáik – visszhangoztam. – Megmérgezte a gyertyáikat?

Julien bólintott.

– Ezek a virágok… milyen színűek?

– Sokféle árnyalatuk lehet – tájékoztatott Julien. – Akad sárga, fehér, még narancs is. De a leghatásosabb a mély rózsaszín… olyasmi, mint azok a gyertyák. – Fintorogva mutatott az egyik pohárszekrényre felállított érintetlen gyertyasorra. – Eszedbe ne jusson egyet is meggyújtani, Viktor!

Ugyanolyan árnyalat, mint abban az átkos gyerekszobában. Mint a lakosztályom előtti folyosón. Mint az éjjeliszekrényemen.

Vajon mióta nyelem már a mérgüket?

Gerard azóta mérgez velük, hogy megérkeztem. Hogy kába legyek, és kezelhető. Engedelmes.

Engedelmes. Elzsibbasztott, hogy ne vegyem észre a kúriában zajló furcsa, szokatlan dolgokat.

Viktor töprengve csettintett a nyelvével, nem vette észre, mennyire megviselt a dolog.

– Apa vajon miért adott csecsemőknek hallucinogén szereket?

Julien töprengve összeszorította a száját.

– Talán remélte, hogy a rájuk kényszerített szüntelen önkívületben látnak… dolgokat.

– Szellemeket? – suttogtam reménykedve.

– Isteneket.

Végigfutott a hideg a hátamon.

Viktor leült az asztal szélére, lassan a második pohara is kiürült.

– Az istenek ott vannak mindenütt. Minek ennyit gürcölni azért, hogy elérje őket?

Julien tűnődve tette le a papírokat.

– Rengetegen vannak, akik már nem utaznak a világok között, akik bevették magukat a Szentély szívébe. Az elfeledettek.

Gyerekkoromban Annaleigh férje, Cassius szívesen ijesztgetett a bukott istenségek, az Őslakók történeteivel, akik a hosszú elfeledettségtől alaktalanná híztak, és szinte csupa száj behemótokká váltak.

– Mégis, miért akarna bárki beszélni velük?

Viktor az arca belsejét rágcsálta.

– Apát talán az érdekli, mit mondhatnak ők.

Julien Viktorra sandított.

– Ezt a naplóból vetted?

Eszembe jutott, hogy a székem alá esett, így lehajoltam, hogy előhúzzam.

– Ver, ne! – figyelmeztetett Viktor, és utánakapott. De a kelleténél lassabban, és a pontosságának is megártott az ivászat.

Mert addigra már kinyitottam a naplót, és a lapjait böngésztem. A dossziékat megtöltő jegyzetekkel ellentétben ez a könyv Arcannia nyelvén íródott. Az utolsó szóig megértettem.

– Ó!

Gerard macskakaparásával, a kedvenc örökzöld tintájával leírva ott állt… a nevem.

A saját nevem, háromszor ugyanazon a lapon.

Három lehetséges kombinációban.

Már megint három.

Örökké három.

A szívem mélyén szívósan élt a remény, hogy Julien elméletei tévesek, hogy holmi rettentő és balszerencsés véletlen miatt kerültem ide, ebbe a családba, ebbe a helyzetbe.

De íme, a kétségbevonhatatlan bizonyíték.

Gerard szántszándékkal hozatott ide, kiválasztott, és az érkezésem óta gondosan megkoreografált táncként vezette minden lépésemet.

Alexander és Verity, állt az első pontnál. Utána titkosírásos jegyzetek, végül a sommás ítélete: Előnyös. A helyeslése jeléül az egész bekezdést bekarikázta.

– Julien és Verity – mondtam fennhangon, átugorva az érthetetlen rövidítéseket. – Kedvező esélyek.

Julien megvetően horkantott.

Vajon sértésnek vagy bóknak szánta?

– Viktor és Verity – olvastam fel hangosan az utolsó bekezdést, amit olyan határozott vonással, megfellebbezhetetlenül húztak át, hogy alig tudtam kibogarászni Gerard ítéletét. – Túl labilis.

Viktor fejcsóválva hajtotta fel az itala maradékát.

– Mit tud ő rólunk, Verity? – A bátyja vállára csapott, alaposan megszorította, de sejtettem, hogy inkább neki lenne szüksége néhány vigasztaló szóra.

Julien ügyet sem vetett a bátorítására.

– A jelek szerint sokkal többet, mint hittük. Gyanítom, hogy nem elfelejtettek minket, édes öcsém. Csak… átültettek.

– De túl kicsi cserépbe – dörmögte Viktor, és újra a naplóért nyúlt.

Julien mögött tűz lobbant a kandallóban, a rönkökből a kürtő magasába csaptak a lángok. Ijedtemben kiugrottam a székből, alig tudtam megállni, hogy segítségért kiáltsak, míg rá nem jöttem, hogy csak Viktor vezeti le a gőzt.

– Legközelebb lennél szíves előre szólni? – kérdezte Julien fogcsikorgatva. Az öccse kirohanására fittyet hányva kinyitott egy másik aktát.

– Micsoda alak – dohogott, miközben tovább pörgette a napló lapjait. A fal menti gázlámpások fénye vészesen imbolyogva táncolt. – Arra nem vagyunk méltók, hogy a birtokán maradjunk. Nem fűlt a foga ahhoz, hogy elismerjen minket a sarjának, de a munkájáról már nem tudott lemondani. „Julien értelmi fejlődése ugrásszerűen halad – affektálta fintorogva. – Sheffield levelei alapján a legvadabb várakozásaimat is felülmúlja.” Gratulálok, Jules! Az asztalnál nem látnak szívesen, de legalább sikerült lenyűgöznöd apát.

Julien összeszorította az ajkát. Mosolynak halovány, de attól még éreztem az elégedettségét.

– Viktor… – folytatta az olvasást, de ennyiben maradt. Röpke szünet után kitépte a lapot a könyvből, és összegyűrte. Mire kinyitotta a markát, csak korom maradt belőle.

– Alexről van még valami? – kérdeztem, hátha enyhíthetem Viktor mérgét, de az is érdekelt, mit remélt Gerard abból, ha összeboronál a legkisebb fiával. Alex még sosem mutatott a fivéreihez fogható képességeket. De Gerard biztosan okkal gürcölt ennyit azért, hogy én – az adományommal együtt – végül itt, Chauntilalie-ben kössek ki.

– Minden – felelte Viktor sötéten, miközben dühösen fintorogva átlapozta a naplót. – Minden, minden és minden. Egész fejezetek a kis kedvenc életéről. És tudod, mi a nagy tanulság?

Megráztam a fejemet, arra már nem volt merszem, hogy kimondjam a választ.

– Semmi! Átkozottul semmi. – A kandallóba hajította a poharat, ahol a vaskos üveg összetört. – Nincs az öcsénkben a világon semmi, amivel kilógna a sorból. Zéró. Teljesen átlagos. Teljesen haszontalan. Egy világ választja el attól, amit apa megpróbált elérni. Bezzeg én… bezzeg Jules… Mégis minket száműztek. Minket zavartak el. Min… – A beszéde acsarkodásba fúlt, remegett a keze.

Egy szempillantásra rá észrevettem, hogy a napló füstölög.

– Hagyd abba – intettem, kikaptam a kezéből, és legyezni kezdtem vele. A lapok szélén égésnyomok, koromszín árnyak jelezték az érintését, de ezenfelül a könyv épen megúszta.

Viktor visszament az italos zsúrkocsihoz, és magában motyogott, miközben színpadias mozdulattal elmarta az abszintot. Azzal a lendülettel visszahuppant a székbe, átvetette a lábát a karfán, és rátapadt az üveg szájára.

– Csak ülsz ott, és berúgsz?

Rám sandított, gyűrött arca merő kimerültség.

– Van jobb ötleted?

– Hagyd békén, Thaumas kisasszony – szólt közbe Julien, aki továbbra is közönyösen az iratokba temetkezett. – Ha tovább bosszantják, még a végén leégeti a fél kúriát.

Viktor tószt gyanánt a bátyja felé emelte az üveget, majd újra kortyolt.

Megvető sóhajjal csaptam fel a naplót, és olvasni kezdtem.

Egy húszéves bejegyzéssel kezdődött. Dauphine terhességének hírével. Ezt gyökerek és kivonatok listái követték. A jelek szerint Gerard eleinte a teájába keverte. Napokig jegyezte, hány unciát ivott az asszony, és milyen mellékhatásoktól szenvedett. Egy hétre rá már porított kivonatokat kevert az ételébe. Később jöttek a kenőcsök és a balzsamok, amiket közvetlenül a duzzadó pocakjára kent. Végül az injekciók.

Még az én hasam is megfeszült, ahogy elképzeltem a belém mélyedő vastag tűt.

A szöveg szerint rettentő émelygés kínozta, a kezelések után gyakran elájult, és szüntelenül zokogott álmában. Gerard naplója szerint néha napokig nyomta az ágyat, miközben olyan dolgokhoz és lényekhez beszélt, amiket ő nem látott.

A hasával együtt a beleerőltetett szerek mennyisége is nőni kezdett.

Dauphine idővel biztosan rádöbbent, hogy ezek nem szokványos beavatkozások. Vajon miért ment bele? Gerard talán meggyőzte, hogy valami baj van a babákkal, és így próbálja helyrehozni?

Teljes szívemmel hinni akartam abban, hogy nem önként vállalta a férje eszelős tervét.

Feltámadó undorral csaptam be a naplót, és a legközelebbi könyvespolcra hajítottam. Betelt a pohár a lapokon megörökített borzalmakkal.

A napló olyan erővel ért célba, hogy az egész könyvespolc megingott.

Pislogtam, biztosra vettem, hogy csak a szemem káprázott, megtréfálta a szoba félhomálya.

De nem.

A könyvespolc hintázott, előre-hátra, mintha…

Mintha nem is könyvespolc lenne.

Lopva visszanéztem a fiúkra. Vajon nekik is feltűnt? Julien ki sem látszott egy új jegyzetfüzetből, az orra egy hajszálra volt a lapoktól. Viktor behunyt szemmel terpeszkedett a karosszékben, az abszintos üveg majdnem kicsúszott az ernyedt markából.

Viszolyogva, mégis félszeg kíváncsisággal értem a polchoz, és felsikkantottam, ahogy a bútoróriás megindult, méghozzá balra. A magasban észrevettem egy szegélynek álcázott sínt.

A könyvespolc csupán díszlet volt, egyszerű álca.

Erőlködő fújtatással toltam félre a könyvespolcot, mögüle egy másik szekrény került elő. De ennek a polcain nem könyvek vártak.

Hanem üvegek.

Méretes üvegek sorai.

Bennük tartósított minták.

Akárcsak Artie kicsi gyűjteménye. Állandóan hazahordott mindenféle kimúlt jószágot, amit partra vetett a tenger, de fennakadt egy dagálypocsolyában. Szívesen vizsgálgatta őket, hogy végül formaldehiddel teli edénybe tegye az állatokat. A zavaros folyadék megóvta őket a bomlástól.

Elszoruló torokkal gondoltam bele, miféle dolgokat őrizgethetett ezekben Gerard.

Odahajoltam, hogy megvizsgáljam a legközelebbi, szemmagasságban húzódó polcot, és megfordítottam az egyik üveget.

Első pillantásra állatszerűnek tűnt. Sápadt irhájának viaszos puhasága elárulta, hogy rég halott. Megnyúlt végtagjait kicsavarták, begörbítették és összenyomták, hogy beleférjenek a szűkös edénybe.

A nyolc végtag láttán két példányt vártam.

Imbolyogva, szabályos kört leírva forgott a formaldehidben.

Leesett az állam, amikor a szemem elé került a fej.

A fejek.

Ekkor összeállt a kép. Gerard nem a jegyzeteit féltette, hanem ezt, sőt, ezeket, a gyűjteményét.

A testek – test, helyesbítettem magamban a három mellkast összekötő húscafat láttán – a tenyeremben elfértek. Világos, hogy koraszülöttként láttak napvilágot. Semmi kétség, koraszülöttek voltak. Félkésznek tűntek a folyadékbörtönükben a homályos és kifforratlan vonásaikkal – akár egy agyagdarab, amire ráunt a szobrásza.

Ettől még látszott, hogy torzak, milyen iszonyúan torzak.

Az összeforrt ikerhármas bal oldali tagjának a feje teljesen kerek volt, de fületlen, a körkörös szája pedig a frissen fogott ingolákra emlékeztetett, amikből a szakácsnő vödörszám hozott a kikötőből. A szája peremén recés fogak sora ágaskodott.

A középső iker arca üres vászon. A szeme helyén vékony membrán lapja feszült. A bőrét lila erek hálózták be.

A jobb oldali babának nem jutott száj, helyette egyetlen, az arca közepén guvadó szemmel nézte a világot. Hosszúkás szembogara kecskére vagy birkára emlékeztetett. A felső végtagjai csonkban végződtek, inkább voltak úszók, mint karok.

Tudtam, hogy ezek a babák, ezek az izék halottak, de amikor megcsillant a fény a küklopsz szemén, esküdni mertem volna rá, hogy engem figyel.

Egy szó nélkül hátráltam el az üvegtől, a benne lapuló szörnyektől, egyenesen Viktor karosszékének. Éppen kortyolt, a szesz a mellkasára löttyent, az inge átvette az üvegbe zárt babák émelyítő színét.

– Ver…

De a torkára forrt a tiltakozás, amikor a vállába mélyedt az ujjam, és a polcsorra biccentettem.

– Tombolj csak, amiért elpateroltak a Fülöp-házba – közöltem, amire még Julien is felfigyelt az aktái mögül –, de legalább nem végezted befőttként.

Viktor felpattant a székéből, és összehúzott szemmel célba vette a könyvespolcot.

Tucatszám sorakoztak itt az üvegek, néhol hármasával, más, nagyobb darabok bőrkötéses fóliánsok közé ékelve, és noha eszem ágában sem volt alaposabban megvizsgálni őket, biztos voltam benne, hogy mind egy kísérlet maradványát őrzik.

Úgy vonzották a fiúkat, mint lepkét a láng, sorra fordítgatták az üvegeket, hogy megismerkedjenek a balsorsú féltestvéreikkel. Megtaláltam a maradék abszintomat, és egyetlen sietős, reszketeg korttyal felhajtottam az egészet. Rosszul tettem. Felforrt minden csepp vérem, és valahányszor behunytam a szemem, az a tátongó száj, az a vak arc, azok a lekerekített végtagok fogadtak.

– Versia csillagaira – suttogta Viktor, és felemelt egy mintát. – Ezek… levelek?

– Levelek? – suttogtam. – Olyan… páfrányszerűek?

Viktor felém nyújtotta az üveget, a gyomrom pedig tótágast állt a benne lebegő alak láttán.

– Már láttam ezt a babát – vallottam be elcsukló hangon, ahogy a torkomat maró forró epével küszködtem. – Constance egyik gyereke.

A szám belsejét rágcsáltam, miközben megpróbáltam összerakni a nyomozásom kétes eredményeit a kétségbevonhatatlan tényekkel.

Mindhiába.

Constance vérszomjas gyilkosság áldozata lett.

Egy ilyen támadásnak biztosan maradt nyoma. Nevetséges gondolat, hogy Dauphine négykézláb takarítja az alagútban a vérnyomokat, kivonszolja a kúriából Constance testét, végül bedobja a saját kezűleg ásott gödörbe.

A babákról nem is beszélve.

Ha Dauphine végzett Constance-szal, akkor kétségkívül a gyerekeket is elintézte, hogy úgy állítsa be, mintha Gerard szeretője az ikrekkel együtt elmenekült volna.

De a babák itt voltak.

Gerard dolgozószobájában.

Megőrizve az utókornak, hogy vizsgálják és vitassák, elemezzék és tanulmányozzák őket.

Elsősorban Gerard.

– Ver? – kérdezte Viktor. – Jól vagy?

Lassan megráztam a fejemet.

– Gerard tette – motyogtam pergamenszáraz szájjal. – Constance-szal. Megölte őt és őket is – intettem az alsó polcon sorakozó üvegekre. – Azok a csecsemők teljesen mások… Látjátok, mekkora üveg kell nekik? Megszülettek. Éltek. Amíg… – Elszorult a torkom, a szavak ellenálltak.

Viktor elsápadt, és felnézett a többi edényre.

– Szerinted hol lehet a többi anya?

– A kertben – vélekedtem. – Valahol a rózsaágyásba temetve.

– Ezért megfizet – dünnyögte Julien fojtottan, miközben végighúzta az ujját az egyik üveg peremén. Nem lehettem elég hálás, hogy odabent a formaldehid átláthatatlanul ködös volt. – Elég, bőven elég a bizonyíték. A naplók… ezek a kicsik… bármi, amit a kertben kihantolunk… Forduljunk a hatósághoz, bízzuk rájuk a dolgot! Bízzuk rájuk őt!

Viktor bólintott, meglepett a higgadtsága.

– De… – Ennyire futotta szegény fejemtől. – De nem tehetitek…

Mindkét testvér felém fordult.

– Ugye nem akarod mentegetni, Ver? – kérdezte Viktor élesen, és egy szemvillanás alatt mellettem termett. Feltartotta Constance babáját. A kacsos karocskák himbálóztak a hullámzó folyadékban.

– Nem, eszemben sincs! Gerard-t mindenképp felelősségre kell vonni, meg kell állítani, de… de előtte, mielőtt bárki megtudná, el kell mondanunk Alexnek – határoztam el, heves pislogással próbáltam megállítani a szoba pörgését. – Tudnia kell erről. Rólad és Julienről. Mindenről, amit Gerard tett. Alex megérdemli, hogy elsőként tőlünk hallja.

A fiúk merengve összenéztek, mire újra elfogott az a kényelmetlen sejtés, hogy szavak nélkül beszélgetnek.

– Legyen! – Először Viktor törte meg a csendet. – De valahol a házon kívül. Ki tudja, ki hallgatózik…

– Természetesen… Mi legyen ezzel az egésszel? – kérdeztem, és végignéztem a papírokon, a naplón és az üvegszilánkokon a kandallóban.

– Az iratok velünk jönnek – határozott Julien, és visszament az asztalhoz. – Csak itt ne maradjon valami!

A helyére toltam az álpolcot, ami végre-valahára eltakarta a mintákat, aztán körülnéztem, hátha hasznomat veszik. Csak sodródtam, mint egy sorsára hagyott halászháló a tajték hátán, ami addig gyűjti a hordalékot, míg a hatalmas súly le nem húzza a hullámsírjába. Csak arra vágytam, hogy ledőljek az ágyamba, de tudtam, úgysem jönne álom a szememre.

Attól féltem, többé már soha.

Mielőtt Viktor visszatette az abszintos üveget a titkos rekeszbe, gyerekes daccal beleköpött.

– Az istenekre, miért ittam ennyit?

– Ez bennem is felmerült, öcsém – jegyezte meg Julien, aki takaros kupacba rendezte a papírokat. – Van fogalmad arról, milyen érzés most a kettőtök fejébe látni? Mintha derékig gázolnék a moslékban.

Viktor borzasztóan elégedett, kaján mosolyra húzta az ajkát.

– Csak ennyit kellett hallanom ahhoz, hogy megérje a holnapi macskajaj.

A kedélyes marakodásuk eszembe juttatta a saját nővéreimet, és hirtelen bármit megadtam volna, hogy velem legyenek.

Mercy, Honor, Annaleigh.

Még Camille is.

Főleg Camille.

Gombóc nőtt a torkomban, és rájöttem, hogy könnyek csípik a szemem. Julien azonnal észrevette, és elcsíptem a Viktornak szánt, nyilván közbelépésért könyörgő fájdalmas pillantását. Megtöröltem az arcomat, és sietősen száműztem a mindent elsöprő gondolataimat.

– Gerard szerint itt vannak a nővéreim üzenetei – szipogtam. – Ha már úgyis kifosztjuk, azokat is vihetnénk?

A csupasz asztalon már csak a házigazda rendmániáját jelző, kackiásan sorakozó töltőtollak maradtak. Julien kihúzta a középső fiókot, és turkált benne egy darabig.

– Tessék – mondta, és a kezembe nyomott egy levélköteget.

Értetlenkedve vettem át. Ez sokkal több, mint a három visszajelzés, amit Gerard említett.

– Ellopta a postámat – döbbentem rá, ahogy átpörgettem a paksamétát. A borítékokról ugyanúgy visszaköszöntek Mercy lendületes kacskaringói, mint Honor szögletes betűi, Annaleigh formás kézírása vagy akár Camille cikornyái.

Lelkesen kaptam az egyik utóbbi után, de a viaszpecsétjét már feltörték, a levél pedig eltűnt.

Sorra vettem a borítékokat. Mindegyik üres volt.

– Hol vannak a leveleik?

– Nyilván elégette őket – jegyezte meg Viktor, és vágyakozva sandított a kandallóra.

Hitetlenkedve pislogtam.

– Miért tenné? Mire menne a leveleimmel?

Julien grimaszt vágott, látszott rajta, hogy egy heves sóhajjal küszködik.

– Azok után, mennyit gürcölt, hogy idecsaljon, biztosan nem akarja, hogy elmenj. Ha elszakít a családodtól, és elhiteti veled, hogy senkinek nem hiányzol, senki nem érdeklődött utánad, akkor okkal hiheted, hogy nincs választásod. – Megnyalta az ajkát. – Azt is kétlem, hogy bármelyik leveled kijutott a birtokról.

Elhúztam a számat, elöntött a tüzes harag, de olyan forró hévvel, mintha Viktor saját kezűleg gyújtotta volna. Ökölbe szorítottam a kezemet. A körmöm mélyre vájt.

– Ezért…

– Ugyan, ugyan, ugyan…! – Julien felemelt ujjal szakította félbe a kirohanásomat. – Ezzel várjuk meg a holnapot, Thaumas kisasszony! Várjuk meg az alkalmas pillanatot!

37

Amikor másnap reggel Frederick megnyúlt, komor arca fogadott Alex lakosztályának küszöbén, előre tudtam, hogy annyi az aznapi terveknek.

Egész este arról álmodtam, hogy megszöktetem Alexet, és meg sem állunk a tópartig, távol Chauntilalie fürkész szemeitől és füleitől, ahol kitálalok neki.

De Frederick fölém tornyosult, és betessékelés helyett elállta az utat.

– Sajnálom, Thaumas kisasszony – vágott bele –, de Laurent úrfinak ma nem alkalmas.

– Megint roham? – tippeltem, és elfacsarodó szívvel képzeltem el Alex újabb kínjait.

Letörten bólintott.

– Most éppen pihen. Tudom, nem akarná, hogy ilyen állapotban lássa.

– Az utóbbi időben egyre gyakoribb – állapítottam meg.

Frederick újra bólintott, de ennyiben hagyta.

– Ha… – Elhallgattam, amikor karba fonta a kezét. Ki szállhatna vitába egy ilyen hajthatatlan, hátborzongató óriással? – Ha megkérlek, megmondanád neki, hogy kerestem? Miután felébredt?

Frederick megígérte, hogy úgy lesz, aztán halkan becsukta az ajtót, nehogy előálljak még egy kéréssel.

Az ajtót bámultam, a véseteket vizslattam, egyelőre zsákutcába kerültem.

Az volt a terv, hogy ma elmondjuk Alexnek.

A mai nap minden eseménye azon állt vagy bukott, hogy Alex ugyanúgy képben legyen, mint mi.

Egy sóhajjal távoztam a déli szárnyból, és elindultam a földszintre. Ilyen nyughatatlanul nem mehettem a szobámba. Ilyen émelygéssel nem ülhettem asztalhoz. A tegnap este megtudott minden egyes titok letaglózó súllyal nehezedett rám, tettre sarkallt, de hiába. Egyelőre. Majd Alexszel.

Céltalanul kanyarogtam a folyosókon.

Háromszor mentem el ugyanazon tüköregyüttes előtt, mire rádöbbentem, hogy körbe-körbe kóválygok, akárcsak a csapdába esett Constance.

Tennem kellett valamit. Akármit.

A fejemben megválaszolatlan kérdések gabalyodtak a felfoghatatlan tények és a formálódó tervek hálójába.

Nem hagyott nyugodni az, amit Julien mondott Gerard kiválasztott nőiről.

Az világos, hogy Gerard valamilyen hatalmat, valamilyen isteni szikrát akar előcsalni a nők vérvonalából, hogy továbbadja a nemesített leszármazottjainak. De hogy illek ebbe a tervbe én?

Mi tagadás, kilógtam a sorból.

De a korábbi nők közül is.

Az én családfámon az ember akárhány nemzedéket visszamehet, hiába keresne istent. A Thaumas-vérvonal minden büszke nemessége dacára maga volt a nagy átlag. Rejtély, honnan örököltem a képességemet, de biztosan nem egy kéjenc ősöm titkos isteni légyottjából. Halandó voltam, ízig-vérig.

Akkor Gerard miért választott engem?

És milyen unokákban reménykedett?

Eszembe jutott Viktor tegnap esti felvetése arról, hogy Gerard beszélni akar az istenekkel. Az ősibbekkel, akik a Szentély legmélyebb bugyraiban tanyáznak. Az Őslakókkal.

Miért vetemedett ilyen szörnyűségekre néhány röpke szóért?

Mák és betéldió, vízinövények és gombák keverékével traktált terhes anyákat. Olyasmikkel, amiket a méregkertje rejtekében tenyészt.

Olyasmikkel, mint a babér, ami úgy fejbe kólintott…

Eszembe jutott a zokogó lidérc komisz mosolya. A mozgása. A beszéde. Hirtelen megtorpantam, majdnem megbotlottam a saját lábamban, ahogy belém nyilallt a meggyőződés, hogy mégsem látomás volt.

Tényleg ott volt velünk.

Egyedül én láttam.

Egy istennő.

Vagy olyasmi.

Az ajkamat nyalogatva eltöprengtem, mit jelenthet ez.

Az istenek mindent tudnak.

Az istenek mindent látnak.

Ő többet tudhat rólam. Az ajándékomról.

Válaszokat kaphatok.

Ez egészen biztos.

Késő délelőttre járt, amikor pokrócot terítettem az Óriások Kertje nedves, meleg földjére. Az egész birtokon egyedül itt lehettem biztos abban, hogy nem találnak rám. Amikor Alexszel idejöttünk piknikezni, a behemót szobrokat magas fű és elburjánzott aljnövényzet vette körül.

Nincs kertész, aki rám akadhat.

Nincs egy lélek, aki lefülelhet.

Remegő kézzel bontogattam lopott holmikkal teli batyumat.

Egy flaska máktea, a szokásosnál kétszer erősebbre főztem.

Egy rózsaszín gyertya.

Gyufák.

És egy marék babérlevél, amit alig néhány perce metszettem le a méregkert kerítésén kikandikáló ágról.

Megvártam, hogy Gerard elballagjon teázni, csak akkor lendültem akcióba, azon nyomban egy zsebkendőbe csavartam a zsákmányt, és reméltem, hogy megőrzi a mérges gőzeit, amíg szükségem lesz rá.

Csak ekkor fogtam fel igazán, mibe vágtam a fejszémet.

Meg fogom mérgezni magam, méghozzá önként, hátha megidézek egy túlvilági entitást.

Nem szellemet. Valami sokkal, de sokkal rosszabbat.

Reszketeg sóhajjal meggyújtottam a gyertyát. Az illata mindent betöltött, és most, hogy tudtam a titkát, azon nyomban zihálni akartam.

Kibontottam a flaskát, és hosszan meghúztam a teát. Aztán még egyszer.

Kivártam, hátha történik valami.

– Hahó! – cincogtam bizonytalanul.

Behunytam a szemem, és igyekeztem élesen felidézni a zokogó asszonyt. A sötét, örvénylő haját. A hosszú, cakkos körmét. A vigyora kegyetlen ívét. Bár a nevét is tudnám…

– Nem… nem tudom, jól csinálom-e, de… ott vagy?

Kinyitottam a szemem.

A környező fák színe nem stimmelt. Olyan érzés volt, mint amikor a napba néz az ember, ami égeti a retináját, és átszínezi az egész világot. Minden a kék árnyalataiba borult, legyen az mély tengerkék vagy cölin, vagy lápisz lazuli és kobalt örvénylő galaxisa.

A fák sokasodni látszottak.

De lidérc sehol.

Újra kortyoltam a teából, aztán kibontottam a zsebkendőt, és belélegeztem.

A babérgyanta illata az orromat bizsergette.

Ájulás kerülgetett.

Hirtelen mozgás nesze a hátam mögött.

Megfordulva épphogy elcsíptem, ahogy a kert egyik szobra felmagasodik a földről.

Egy majdnem-zsiráf, egy vézna, göcsörtös lábakon imbolygó méretes, ormótlan jószág. Minden lépte mennykőként dübörgött. A hátán vaskos tövisek sora. A pofája a kelleténél hosszabb, akár egy krokodilé. Hozzá nyolc szem.

Mind borzasztó, komisz értelemmel fürkészte a kertet, és amikor megpillantottak, legszívesebben eltűntem volna a feledésbe.

Legyűrt a kétségbeesés, meghunyászkodtam a teremtmény előtt.

Kígyóként kiakasztotta az állkapcsát, készen arra, hogy egészben felfaljon.

Futni, sőt moccanni sem tudtam, hát becsuktam a szemem, és gyors halálért fohászkodtam.

De nem történt semmi.

Arra nyitottam ki a szemem, hogy a szobor visszatért a helyére. Kő csupán, semmi több.

– Csak a mérgek – bizonygattam magamnak. Újra babért szippantottam.

Magenta vér záporozott a fákról, befogta a húsomat. Éreztem, ahogy a forró anyag beissza magát a bőrömbe, beszennyezi a bensőmet.

– Nem akarok itt maradni – motyogtam, amikor a tó forrni kezdett, láthatatlan rémek rajaitól bugyborékolt. Különös zümmögés töltötte be a tisztást, és esküdni mertem volna rá, hogy hullámokat vetett körülöttem a levegő.

A földre zuhantam, nem bírtam a mindenemet rázó reszketéssel.

Fáztam, iszonyatosan fáztam. Szél zúgott körülöttem, hópelyheket sodort. Mind rám fintorgott, képtelen arcuk merő méreg. A fák karja úgy csapkodott, mint a segítségért kapálózó fuldoklóké.

Összegömbölyödtem, minél kisebbre, észrevétlenebbre. A szél bömbölése abbamaradt, de a fák őrjítő tánca még nem.

Aztán új hang támadt.

Közeledő léptek a hátam mögül. Puhák, akár a selyemzizegés, a fűben osontak, felém tartottak.

Szorosan behunytam a szemem.

Ha nekem ez a vég, inkább ne is lássam.

Fagyos ujjak értek az arcomhoz, és gyengéd hang dünnyögött csitító semmiségeket.

– Ugyan, gyere, kicsi szívem! – A hang ismerős volt, akárcsak a kar, ami felkapott, hogy rég halott ujjakkal cirógassa a hajamat.

Hebegő, hálálkodó kiáltással karoltam át Eulalie szellemalakját, és elsírtam magam.

38

– Nem létezel, nem létezhetsz – ismételgettem, a hálóruhája fodraiba fojtottam a zokogásomat. Eulalie az éj közepén hunyt el, a Highmoor melletti szirtekről zuhant le, elnyelték a tenger habjai.

Szellemnek látszott, homályos körvonalakkal és benső izzás glóriájával. A színei kifakultak, csak szürke árnyalatokban létezett, furcsán villódzott a holdfényes erdőben, mint egy tintahal, ami a közeledő ragadozó láttán alig tud beleolvadni a környezetébe.

– Annyira vagyok valódi, amennyire kell – mondta, és szorosabban ölelt.

Olyan erővel dübörgött a szívem, hogy attól féltem, a bordáim bánják.

– Eulalie nem szellem – tiltakoztam. – Évek óta a Habok lakója.

Foltos kezébe fogta az arcomat, hogy elnémítson.

– Már életemben is gyűlöltem a rabságot. Miért lennék más a halálban?

A könnyed mosolyától elállt a lélegzetem.

Már el is felejtettem, milyen gyönyörű volt.

Az elmémben emlékszilánkok csillantak, már-már élesen, de végül elillantak, mielőtt megragadhattam volna őket.

– Jaj, kishúgom – búgta, és csókot nyomott a fejem búbjára. – Mekkora csávába kerültél!

Egy ilyen öleléssel, megnyugtatással egyszerűen nem tudtam betelni. Csak a nővérem karjában tűnt fel, mennyire megtiport, kiszipolyozott az élet. Hozzábújtam, a homlokom a nyakán, mint annak idején, amikor még élt, amikor még kisebb voltam.

Szinte elsodort az ölelés emléke, ez az időn túlról nyaldosó dagály.

Hiszen régi ismerősként üdvözöltem.

Nem ez volt az első alkalom, és emlékeztem rá… többé-kevésbé.

– Miért nem tudlak felidézni? Miért nem tudom felidézni azt az évet? – Az ajkamba haraptam. – Miért csak én látom, amit látok?

A sóhaja hosszú volt, és szelíd, akár a partot érő habos hullám.

– Annak idején annyi minden történt. És semmi kellemes.

– Mesélj! – makacskodtam. – Kérlek!

Az egyik hajfürtjét csavargatta, alaposan megfontolta a szavait.

– Egy nagyon kegyetlen nő tette, aki vissza akarta adni a kínt, amit átélt, méghozzá bármi áron… és ezért az istenekhez fordult.

– Az istenekhez? – visszhangoztam. – Velük akartam beszélni. Azért csináltam ezt az egészet. – A flaskából kiömlött teára és az időközben szétmorzsolódott babérlevelekre mutattam. – Ki kell derítenem, miért kapcsolódunk. Miért vagyok képes… ilyesmire. – Egy intéssel átfogtam a tisztást. A levegőben táncoló fénytörések akkorák voltak, mint egy pillangó, és ugyanolyan kézzelfoghatónak tűntek. – Csak nem… rokonságban állunk a…

– Jaj, húgocskám – szakított félbe. – Az istenek sokféleképp megérinthetik az embert. – Jelentőségteljesen a homlokomra koppintott.

Ilyen lehet belenézni egy homályos távcsőbe.

A világ homályba borult és elmosódott, míg Eulalie oda nem nyúlt, hogy állítson az élességen, és hirtelen minden a helyére került. A tűéles képek életre keltek a színektől.

Mindent láttam.

Mindenre emlékeztem.

Az elmém, akár egy vázlatfüzet a viharban, csak úgy pörgette a múlt lapjait, minden emlék egy saját kezűleg alkotott műalkotás.

A papa újranősülése.

Eulalie temetése.

Cipellők tucatjai, a páratlan csillogásuk feledésbe merült, végül bánatos bőrdarabokká koptak. Rosalie és Ligeia, az összefagyott szemük, a kékes színük, az örök álmuk.

Mezítlábas piruett, egy helyben, újra és újra, nem kell zene, nem kell partner… Elfúltam, amikor elém tárult a könyv utolsó lapja.

Ő.

A lidérc.

Fekete könnyek patakzottak az arcán, miközben felhúzta az ajkát, és a saját ritmusára vezette a táncunkat.

– Kosamaras – suttogtam.

Eulalie szomorúan bólintott.

Kosamaras.

Az éj istennőjének testvére. A rémálmok és az őrület hírnöke. A tévképzetek, az illúziók, a látomások és a kétségbeesés anyja.

Ez nem isteni érintés.

Ez a borzalom megrontása.

Kosamaras foglyul ejtett a nővéreimmel együtt, komisz kezében tartotta a gondolatainkat, hogy azt lássuk, amit ő akart, amitől rettegtünk.

Eulalie szorongatott, sápadt szemében felfoghatatlan bánat.

– Erre nem kell emlékezned, Verity. Vannak dolgok, amik nem érik meg.

– De… – Sorra vettem az emlékeimet. A tűz estéje. A papa halála. Cassius mentőakciója, észrevett, amikor másnak nem ment. – Véget ért, ugye? Vége az egésznek. Annaleigh… megmentett minket. Valahogy… Miért látok még mindig dolgokat?

Összeszorította az ajkát.

– Te mindig mindent másként láttál. Ez tesz ilyen remek művésszé. De amikor Kosamaras megérintett… – Megint a homlokom közepére koppintott. – Kinyitott valamit. Amit később sem sikerült visszazárnia. Ezért vagy most itt. – Hátralesett, a fákon túlra, mintha ki tudná venni Chauntilalie komor árnyát. – Téged választott.

– Tudom – erősítettem meg. – Tudod, miben mesterkedik? Mit akar tőlem… a gyermekeimtől?

Hogy mondhattam ilyet? Hiszen nincsenek is gyerekeim! Még.

– Nem fontos. Csak ki kell jutnod. Vissza Highmoorba. Itt nem maradhatsz, Verity. Nem maradhatsz itt, ezzel a népséggel.

– De mi lesz Alexszel? Szeretem őt!

Eulalie a fejét rázta.

– Ő sem fontos. Csak te. Menned kell. Ma. Nem érzed? Veszély les rád. Lapít. Az alkalmat várja. Türelmesen. Abban a házban még a levegő is mérgező – jegyezte meg a rózsaszín gyertyára biccentve. – Menned kell. Segítek. Ezért jöttem idáig.

Az utolsó szavát hosszan elnyújtotta, a hangsúlya pedig emlékeztetett valamire. Valamire, amitől elöntött a gyötrő gyanakvás.

Felültem, kiszabadultam Eulalie öleléséből.

– Mégis, miért jöttél?

– Most mondtam. Aggódom érted, Verity. Az a ház gonosz. Az a férfi…

Megráztam a fejemet.

– Nem úgy értettem. Miért épp te jöttél? Hatévesen láttalak utoljára. Alig emlékszem rád. Ha figyelmeztetni akartatok, miért nem olyasvalaki jött, akit ismerek, akiben megbízok? Hanna… Miért nem Hanna jelent meg?

A nyelve végigfutott a fogsora belső oldalán.

– Kevesekben van annyi erő, hogy hátrahagyják a Habokat.

Vészharang kondult a koponyámban, és összehúztam a szememet.

– Benned van?

Bólintott.

– Hogyan?

Eulalie arca merev és közönyös maradt.

– Azt nem mondhatom el. Nem így működik.

– Akkor hogyan? Mégis hogyan? Hallgatlak, Eulalie.

Elhátrált, úgy húzódott tisztes távolságra, mintha megneszelte volna, hogy kicsúszott a kezéből a gyeplő.

– Miért bánsz velem így? Segíteni jöttem!

– Az lehet, de nem a nővérem vagy.

Félrehajtotta a fejét, méltatlankodva meresztette a szemét.

– Ki más lennék?

– A nővéreim a Habokban vannak.

– Tudom jól. Megmondtam…

– Hanna pedig Highmoorban. Hanna sosem szabadul Highmoorból.

– Hogy… vigyázhasson rád – hebegte.

– Azt mondtad, a Habokban van. Ki vagy te? – Ráhunyorogtam, végre alaposan megnézhettem. Tényleg szakasztott Eulalie volt, a pontos mása minden portrénak, amit valaha láttam, még az olajfesték repedéseinek finom árkai is látszottak.

A szemébe fény költözött, megtelt könnyel.

– Nem értelek. Miért nem hiszel nekem? Miért nem…

A kibuggyanó könnyek végigfolytak az arcán, méghozzá feketén, hogy kátrányfényű csíkokkal mocskolják a nővérem hámló arcát.

– Kosamaras – morogtam sötéten.

Sikerült.

Magamhoz csalogattam a hírnököt.

Elmosolyodott, a fogai hegyes tűkké nőttek. Nyújtózkodott, mire lehámlott az Eulalie-jelmeze, és feltárult az igazi alakja. Kosamaras végigmért a feneketlen fekete szemével, és nevetett.

– Tényleg nem tudtam, mire vállalkoztam annyi évvel ezelőtt, kicsi Thaumas lány. – Ciccegett, a hangja zörgött, mint egy marék döglött bogár. – Bármin átlátsz. A maga módján lenyűgöző, de annyi fejfájást okoz nekünk!

– Nekünk.

Felemelte a kezét, és akkorát csapott vele, hogy semmi kétség, egy olyan helyre célzott, ami túlmutat az erdőn, Chauntilalie-n, bármin a mi világunkban.

– Az istenek? – tippeltem. – Fontos nekik, ami itt történik?

– Fontos bizony – felelte nyíltan. – Mindnyájunknak.

Lenyeltem egy megvető nevetést.

– Én hoztalak ide. Megmérgeztem magam, erre ilyen szemfényvesztéssel traktálsz…

Megvető maszkká dermedt az arca, körülöttünk az erejétől szikrázott a világ.

– Neked annyi lenne a szemfényvesztésem nélkül, Thaumas lány.

Esélyes.

– Igaz, jobb álcát is választhattam volna a rég halott nővérednél, de az üzenetem attól még áll. Menj! Most! A lehető legmesszebb ettől a kúriától, ettől a szörnyetegtől.

Noha minden ízem remegve hajtott, hogy ne dacoljak ezzel a lénnyel, akihez fel sem érhetek, mégis megjátszott fennhéjázással hajtottam félre a fejemet.

– Van képed mást szörnyetegnek nevezni?

Felhorkant.

– Fogytán a türelmem, kicsi Thaumas.

– Miért kísértetted a családomat évekkel ezelőtt? Miattad halt meg két nővérem. Az apám. A mostohaanyám.

Hevesen rázta a fejét.

– Ahhoz nekem semmi közöm. Vagy hozzá. Az egész az ő lelkén szárad.

Érezhetően megnyomta azt a bizonyos szót.

– Kinek?

– Viscardinak – sziszegte.

Megborzongtam.

A szélhámos. Az alkuk istene és a csontok népének ura.

Vállat vont.

– De ez most nem oszt, nem szoroz.

– Ez biztos? Bármi történt is velem akkor, azért kerültem Chauntilalie-be most. Tettél velem valamit.

Felállt, hogy a tisztáson járkáljon, szürke köntöse füstként lobogott mögötte.

– Sajnálatos hiba.

– Sajnálatos – visszhangoztam, minden lépését követtem.

A hírnök megállt a Kert egyik szobra mellett, a sóhaja elárulta, mennyire ráunt a szócséplésre.

– Nem tudtam.

– Mit nem tudtál?

– Hogy mi vagy.

Ijedtemben leesett az állam.

– Mire célzol? Mi vagyok?

– Muszáj minden szavamat megismételned? – csattant fel.

– Akkor beszélj érthetően! – Egy szempillantás alatt felpattantam, és rávetettem magam. A félelmemet felháborodásra cseréltem, dühtől borsódzott a hátam. Meggyötörte a családomat, dermesztő fagyhalálra ítélte két nővéremet, és alapjaiban gyúrta át a puszta énemet. Cserébe igazán kibökhetne néhány világos választ. – Mit műveltél?

– Megbabonáztalak. Mint a nővéreidet.

– Nem ugyanúgy. Az ő látomásaiknak rég vége. Bezzeg nekem…

– Te… más voltál – merengett. – A legtöbb megbabonázott azt látja, amit én akarok. – Egyetlen csuklómozdulattal kék tűz gyúlt az ujjai hegyén. Hallottam a ropogást. Éreztem a melegét.

– Elég – hebegtem, és lebuktam, ahogy kacarászva felém csapott a kezével.

Leengedte a kezét, mire kihunytak a lángok.

– Az alku végével az átverés is megszűnt, de te még mindig láttál dolgokat. Amiket nem én alkottam. Amik nem itt vannak, hanem amott… – Ezúttal is egy apró intéssel mutatott a környező világra.

– Szellemek – tippeltem.

Bólintott.

– A múlt visszhangjai.

Megint bólintott.

– Miért?

– Nem tudom. Őszintén, tényleg nem – tette hozzá sietősen. – Van benned valami, Thaumas lány – koppintott a halántékomra. – Valami más.

E szóra minden ízemben megborzongtam, mindenhol ellepett a libabőr. De egy gondolat villant át rajtam, amitől a szívem életre kelt. Felé kaptam, elcsíptem a kezét. És nem eresztettem, a bőre tapintása leginkább az akvarellpapíréra emlékeztetett.

– Vess véget neki!

Kicsavarta a karját heves szorításomból.

– Semmit nem tehetek. Az ajtó már nyitva állt. A bűvölet csak szélesebbre tárta.

– Akkor csukd be! – bömböltem. – Isten vagy! Ha te nem vagy rá képes, akkor ki? Pontusz? Viscardi? Hozd ide azonnal Vaipanyt, és vess véget neki!

Megrázta a fejét, amitől ernyedten himbálóztak a hátán lógó laza fürtjei.

– Ha netán… ha azonnal, ebben a pillanatban elmennél innen, tehetnék valamit.

Örömtelen nevetés buggyant ki belőlem, olyan hangos és nyugtalanító, mint egy kecskebéka brekegése.

– Mit akarsz, alkut?

Kecsesen vállat vont, a lapockái élesen kirajzolódtak.

– Kérdezni azért szabad.

Faképnél hagytam, a torkom mélyét forró epe marta.

– Nem megyek sehová. Nekem aztán könyöröghetsz. Addig nem, amíg mindent helyre nem hozol.

Megkeményedett az arca, rideggé és ocsmánnyá vált.

– Egyetlen csettintéssel, egy szempillantás alatt visszaküldhetnélek Highmoorba!

– Akkor csináld! – gúnyoltam. – Ha olyan elképesztő és elsöprő a hatalmad, akkor hajrá! Küldj vissza! Kényszeríts távozásra! Bűbájolj egészen Salannig!

Vértelen ökölbe feszült a keze, méltatlankodva elhúzta az orrát. Érthetetlen nyelven sziszegett egy szót, aztán diadalittas bömböléssel zárta a mondandóját. Körülöttünk megperdült az erdő, a szín és a zaj elsöprő forgószelében összeállt és egybeolvadt minden fa és bokor. Úgy éreztem, újra és újra átfordítanak, különös erők húznak-vonnak minket, pedig biztos voltam benne, hogy a lábam nem emelkedett fel a földről. A végén Highmoor kék termének kellős közepén álltunk, és legszívesebben öklendezve rogytam volna a padlóra. Ez életem minden tengeribetegségét lefőzte.

Odakint hatalmas hullámok csapkodták a partot, még a leghatalmasabb köveket is úgy dobálták, mint az üveggolyókat. A mindent betöltő sóillat maró lepelként borult a nyelvemre.

Leesett az állam, megdöbbentett, hogy tényleg megcsinálta. Azt hittem, sikerült rátromfolnom, mert úgysem lenne képes erre, de visszatértem, egyenesen a nővérem súlyos gyapjúszőnyegére.

Megperdültem. Vajon hol lehet Camille? Minden szakasztott olyan volt, mint a szökésem éjszakáján. Az utolsó szögig ugyanolyan. Kivéve egyetlen égő gyertyát, ami a kedvenc brokátkerevetem melletti asztalkán díszelgett.

Összehúztam a szemem. A gyertya rózsaszín volt.

Akárcsak az, amit otthagytam az Óriások Kertjében.

– Lenyűgöző másolat – mondtam, és felnéztem a családi otthon kupolás mennyezetére. Ezüsttel futtatott hosszú csápok tekeregtek a csúcsaiból, és engem is meglepett a rám törő honvágy. – De hamisítvány. Még mindig Chauntilalie-ben vagyunk.

Kosamaras acsarkodott, és azon nyomban visszatértünk a szobrok közé.

– Átkozott liba!

– Mégis hogy ijedhettem meg tőled? – merengtem, és nagy merészen megindultam felé.

Hátralépett, új volt neki a meghátrálás gondolata.

– Verity… ebben melletted állok. Felejtsd el a régi túlkapásaimat, és hallgasd meg a mostani tényeket! Komoly veszély fenyeget. El kell hagynod Chauntilalie-t, méghozzá azonnal. Talán már most késő!

– Mire készülnek?

Sosem hittem volna, hogy képes kísértetiesebb árnyalatot ölteni, mégis tovább sápadt, láthatóan megrettent.

– Kulcs kell nekik, és vagy te leszel az, vagy a gyermekeid. Szörnyű dolgok kulcsa.

– Mesélj! – biztattam. Minél kisebbnek és szánalmasabbnak tűnt, annál hatalmasabbnak éreztem magam.

– Nem lehet.

Eddig bírtam cérnával.

– Hogy lehet valaki ilyen mihaszna? Gyerekkorunkban a fejünkbe verték, hogy féljünk tőled, féljünk a hírnököktől, és csússzunk-másszunk az istenek előtt, de miért? Átláttam minden illúziódon! Nem félek tőled. Nem félek Gerard tervétől. De te igen – mutattam rá, szemmel tartottam az arcát. Mint aki a halállal néz farkasszemet. – Nem tudom, mitől tartasz, de kiver tőle a hideg verejték.

Nevethetnékem támadt ettől a képtelenségtől.

– Követhetnéd a példámat, kicsi Thaumas – sziszegte, a kérkedése odalett. – Ha egyesülsz a fiúval, annak szörnyű gyümölcse lesz. Elég szörnyű ahhoz, hogy az isteneket is legyűrje.

Döbbenten pislogtam, hiszen végre kinyögött valami használhatót.

– Melyik fiúval? – Meglódult a gyomrom, ahogy felidéztem Gerard jegyzeteinek kegyetlenül megvető összefoglalását. – Viktorral?

Túl labilis.

Torzszülöttekkel teli üvegek sorakoztak, Gerard keze munkái, amik szót sem érdemeltek. Szarvas babák. Csápos babák. Túl sok fejű és túl kevés szemű babák.

Gerard ilyesmiket gyártott, méghozzá szemrebbenés nélkül.

Mégis attól tartott, hogy a Viktorral közös sarjunk…

Túl labilis.

– Menj! – kötötte az ebet a karóhoz Kosamaras, karon ragadott, bűnbánó arca merő könyörgés, pedig a körme a húsomba vájt. – De most, amíg még nem késő.

– Sosem áll le a gyerekgyártással. Új nőket fog keresni.

– De hozzád foghatót hiába. Ők tőled rettegnek.

A szavai úgy szíven ütöttek, mint egy faltörő kos.

Az istenek rettegnek… tőlem.

– Tőlem? – hebegtem, erőt vett rajtam a felháborodás. – Nem tőlem kell rettegniük! Hanem tőle! Őt kell mindenáron megállítani!

– Buta lány. Csak menj!

– Maradok – jelentettem ki, nem hátráltam, az eltökéltség szétáradt az ereimben, és ide szögezett, ehhez a helyhez, Chauntilalie-hez és a Laurent családhoz. A végére járok a dolognak. Csak így állíthatom meg Gerard-t.

A lidérc arca merő harag.

– Próbáltalak figyelmeztetni. Próbáltam megakadályozni. Bármilyen kárhozatot szabadítasz is a világra, remélem, téged fal fel elsőként!

Óriási, fényes és fülsértő, ózontól sistergő villám csapott le a zsiráfszoborra. Az ezt követő mennykő lyukat ütött a mellkasomba, szétszaggatta a világot. Befogtam a fülem, lekushadtam az erejétől.

Amikor elcsitult a mindenség, kinyitottam a szemem.

Visszatért a napfény.

Kiürült a tisztás.

Kosamaras eltűnt.

De amott, a dombtetőn, a deszkajárdáról figyelt engem Alex, aki csak tátogni tudott a döbbenettől.

39

– Alex… – szólongattam félszegen.

Vajon mit látott?

Vajon mit hallott?

Hátrálni kezdett a székével, menekült előlem, az arcára volt írva a tanácstalanság.

Azzal a lendülettel felrohantam a füves meredélyen.

– Várj, Alex! Kérlek, várj!

Elgurult a Kert egyik lakója, egy láb helyett csápos majdnem-pillangó mellett, és szem elől veszítettem. Arra kerültem meg a behemót kődarabot, hogy időközben megállt, a deszkajárda közepén fékezett le, háttal nekem.

– Alex?

Kétkedő remény támadt a hangomban. Talán igazából nem Alex. Talán ez is a bevett mérgek látomása. Talán csak a szemem káprázik.

De amikor megfordult a székével – a maga valójában, túlvilági fátyol nélkül –, tudtam, hogy nincs ilyen szerencsém.

– Mégis, mit láttam, Verity?

Időhúzás gyanánt az ajkamat nyalogattam.

– Miért, mit láttál… pontosan?

Összeszaladt a szemöldöke.

– Nem is tudom. Úgy néztél ki, mint akire rátört egy… roham. Sikoltoztál, és… – Megrázta a fejét, és különös fény villant át az arcán, miközben megnézett magának. – Mi bajod van?

A célzása az elevenembe talált. Tudtam, hogy jó eséllyel így fogadja majd. Ezért zárkóztam be ennyire. Mégis fájt az ő szájából hallani.

– Nincs semmi bajom. Csak éppen… beszélgettem valakivel.

Alex hitetlenkedve fürkészte a kertet.

– Nincs itt senki. Csak te.

– De volt – szögeztem le.

– Nem láttam senkit.

– Én viszont… – Azzal a lendülettel a széke mellé térdeltem, hogy egyenesen egymás szemébe nézhessünk. – Én… látok dolgokat.

– Dolgokat – ismételte.

– Szellemeket – ismertem be suttogva.

– Az ki van zárva.

– Képtelenségnek hangzik, tudom, de ettől még igaz. – Megfogtam a kezét, hátha így valósabbnak érzi majd a vallomásomat. – Egész életemben láttam őket. Kislánykorom óta. Néha… néha nem tudom megkülönböztetni őket az élőktől. A dadám, Hanna… egész életemben mellettem volt. Rá mindig számíthattam, megpuszilta a levert térdemet, és esti mesét mondott. Átölelt, amikor sírtam, és megnevettetett. Ő volt a mindenem… Aznap este, amikor eljöttem Highmoorból, megtudtam, hogy pici koromban meghalt. De itt maradt, hogy gondoskodjon rólam. – A pilláimon könnyek gyöngyöztek. – Egész végig szellem volt.

Alex arca mérhetetlenül megenyhült.

– Miért nem mondtad el eddig?

– Nem tudtam, mit szólsz majd hozzá. Illetve… tudtam, de nem akartam hallani. Aki kísértetet lát, arra többnyire rásütik, hogy valami baja van – magyaráztam, a saját szavait fordítottam ellene. Meglepő elégedettséggel töltött el a fintora.

– Szóval… az előbb. Odalent. Egy szellemmel beszélgettél?

– Nem egészen. – Elfordultam. Erre a percre vártam – hogy kitálaljak Alexnek, bevalljak mindent, amit tudok, és semmi ne álljon közénk. De most, hogy eljött az idő, és minden titkom itt ült, a nyelvem hegyén, lehetetlennek éreztem. Összeszorítottam a szemem, és hagytam, hogy minden egyetlen sebes áradattal kibukjon belőlem. – Hanem Kosamaras hírnökkel. Megidéztem, mert valami szörnyűség folyik Chauntilalie-ben. Az apád… az apád kísérletei…

– Apa kísérletei – ismételte, mire merészen kinyitottam a szemem. – A virágok? Mi van velük?

Mély, reszketeg sóhaj tört fel belőlem.

– Nem csak virágokon kísérletezik.

Lassan, fájdalmasan szembesítettem a tényekkel.

Alex szótlanul hallgatta, hogyan ismerkedtem meg Constance-szal, akit az apja szeretőjének hittem, de végül rájöttem, hogy szellem. A szeme sem rebbent, ahogy felidéztem a torz gyermekeit, a naplókat és a dossziékat, a nők végtelen névsorát. Csak akkor rezzent meg, amikor rátértem a dolgozószobában elrejtett üvegekre.

– Ez… ez hihetetlen – motyogta halkan. – Egy ilyen szörnyűség nem lehet igaz.

Összeszorítottam az ajkamat, legszívesebben megkíméltem volna a fájdalmas igazság maradékától.

– Ez még nem minden.

Alex felnézett, a tekintete az enyémet kereste. Még sosem láttam ilyen kimerültnek.

– Mi lehet még?

– Tegnap… – Kínos szünet. – Tegnap megismerkedtem a fivéreiddel.

Alex kinyitotta a száját, de hiába. Újra megpróbálta.

– Nincsenek fivéreim – mondta tapogatódzva.

– De… vannak.

Mozgás támadt az Alex mögötti erdő mélyében. Viktor dugta ki a fejét egy fa mögül, és röpke intéssel üdvözölt. Julien egy bokor fedezékéből lépett elő. Biztosan követték Alexet a kertbe. Figyelték, kihallgatták a beszélgetésünket. A megfelelő pillanatot várták, hogy bemutatkozzanak.

– Egyenesen kettő – szólalt meg Julien, mire Alex összerezzent.

Megfordult, és értetlenkedve meredt a közeledő párosra.

– Ez valami tréfa? – Rám sandított. – Ki… ki ez a két alak, Verity?

Felálltam, nem találtam szavakat.

– Semmi okod a szörnyülködésre. – Viktor a szék fölé hajolt, és Alex elhúzódására ügyet sem vetve alaposan megnézte magának. – Döbbenetes.

Lassan, mint akit megbabonáztak, Alex felnyúlt, és megérintette Viktor arcát.

– Mintha tükörbe néznék – hebegett.

– Nem, én nézek tükörbe, öcsém. Ő pedig egyszerre kettőbe.

Alex erre Julien felé fordult, aki közönyös pillantással figyelte a családegyesülést.

– Hármas ikrek – állapította meg döbbent áhítattal.

– Alex, bemutatom Julient és Viktort – mondtam. – A fivéreidet.

– Nem értem. Ha ők… ha ti… – helyesbített Alex, így jelezte, hogy a jövevényekhez is beszél. Megrázta a fejét, nem találta a szavakat. – Nem emlékszem semmilyen fivérekre. Hogyhogy nem emlékszem?

– Kicsik voltunk, szinte csecsemők, amikor a papa elküldött minket a Fülöp-házba – könyörült meg rajta Julien. – Épp a baleset után. – Jelentőségteljesen nézett a székre.

– Fülöp-ház? – pislogott Alex. – Ott évek óta nem járt senki…

– Méghozzá jó okkal – vágta rá Viktor csicseregve. – Miattunk.

– De miért? Miért küldött el titeket apa?

Julien és Viktor összenézett, méghozzá tapintható habozással.

– A helyetekben megmutatnám – jegyeztem meg, készen álltam kiteregetni a lapokat. – Abban maradtunk, hogy mindent elmondunk neki.

Viktor egy sóhajjal tapsolt egyet, mire Alex széke előtt lángra lobbant a járda. Alex riadt kiáltással nekitolatott a korlátnak, miközben menekülni próbált a máglyától. Julien pléhpofával eltaposta a tüzet. Nyoma sem maradt, legfeljebb egy kicsiny korom- és hamukör a deszkán és a mindent betöltő csípős szag.

– Mi volt ez? Mégis, hogyan…

Julien letérdelt a szék mellé, és Alexre szegezte a tekintetét.

– A papa kísérletei. Thaumas kisasszony mesélt róluk, ugye?

Egy pillanatra rá Alex bólintott.

Julien állkapcsa megfeszült.

– Mi voltunk az elsők.

Viktor szemrebbenés nélkül meggyújtott néhány gyékénytövet a tó körül. Minden ujjmozdulatára újabb torzsavirág kezdett ropogni.

Alex elborzadva nézte, aztán Julienhez fordult.

– Ez… neked is megy?

– Még csak az kéne! – csattant fel Viktor. – Páratlan vagyok! Ő belelát a díszes társaság fejébe. Gondolatolvasó.

Julien összehúzta a szemét, nem lehetett ínyére, hogy őt csak egyetlen szóra méltatják.

– Elismerem, talán nem olyan látványos, mint a világ felgyújtása, de megvan a maga haszna. Bevallom, tagadhatatlanul kíváncsi vagyok rád, Alexander. Milyen adomány lett a jussod?

Alex láthatóan megütközött.

– A világon semmi… semmi ilyesmi.

– A tehetséged talán nem ilyen látványos, de attól még lennie kell. Thaumas kisasszony jelenléte a bizonyíték.

– Thaumas kisasszony? – Alex szeme rám villant, egyetlen pillantással szoborrá dermesztett. – Verity, miről beszél?

A kezemet tördeltem.

– Julien úgy véli…

– Julien tudja. – A nevezett acsarkodva belém fojtotta a szót. – A papa valahogy tudomást szerzett arról, hogy Thaumas kisasszony képes kapcsolatba lépni a holtakkal. Idecsábította, hogy pároztassa veled. Rejtély, mire vagy képes, de elég lenyűgöző lehet ahhoz, hogy megérje neki.

– Pároztatni? – visszhangozta Alex tompán.

Viktor felsóhajtott.

– Ugye nem kell elmagyaráznunk a méhecskéket és a virágokat?

– Dehogy! – Alex rákvörös lett. – De mit gondoltok, mi ez, egy elrendezett házasság? Félreértitek. Teljes mértékben. Mi… mi szeretjük egymást.

Julien elfojtott egy sóhajt.

– Persze. Igen. Kész szerencse, hogy belezúgtál a nősténybe, akit betettek melléd a ketrecbe.

– Julien! – szóltam rá döbbenten.

A hajába túrt, összekócolta.

– Van fogalmad róla, milyen fárasztóak a gondolatai, Thaumas kisasszony?

– Akkor adjatok egy percet kettesben – vágtam rá ellentmondást nem tűrőn. Nem kérésnek szántam.

Julien egy nyögéssel továbbállt, a deszkajárdán vette célba a tópartot. Viktor vihogva követte. Alex csak akkor szólalt meg, amikor tisztes távolságra értek.

– Nem értem, mi folyik itt, Verity. – A szeme a távolba révedt. – Testvéreim vannak? És apa… A történeteik… a te történeted… az a sok szörnyűség…

– Sajnálom. Annyira sajnálom! El akartam mondani… már napok óta halogatom, de… most már mindent hallottál. Őrültségnek hangzik. Ráadásul ők is eljöttek… – Elhallgattam, kavargott a gyomrom.

A hála kövér könnyei csorogtak az arcomon, ahogy a kezemre fonta a markát.

– Szívesen mondanám, hogy egy szavukat sem hiszem, de itt vannak, eleven bizonyítékai annak, hogy valami nincs rendjén, hogy apa titkolózik. – Viktor és Julien párosára pillantott, akik egy kidőlt fatörzsön ücsörögve nagyon próbáltak úgy tenni, mintha nem minket lesnének. Fogcsikorgatva, lassan felszisszent. – És anya… az ő fiai is. Ki van zárva, hogy ne tudjon róluk.

– Attól, hogy tud valamit, még nem biztos, hogy mindent tud – vélekedtem, eltökéltem, hogy reménysugárra lelek a mindkettőnket elsöprő viharban.

Alex fájdalmasan felnevetett.

– Julien és Viktor a hatóságokhoz akar fordulni. Azok után, amiket tegnap este az apátok dolgozószobájában találtunk, nem úszhatja meg a börtönt. – Vajon ezt kijelentésnek vagy figyelmeztetésnek szántam?

Kelletlenül bólintott.

– Annyira sajnálom – ismételtem sietősen. – El… el sem tudom képzelni, mit érezhetsz most.

– Undort – bökte ki. – Levertséget. Csalódottságot. Nem… – Végigdörzsölte az arcát. – Nem tudom, mit gondoljak. Mit érezzek. Kiben bízzak. – Egy hosszú percig meredt a fivéreire. – Nem… nem hinném, hogy anya tudott… a többiekről.

Az ajkamba haraptam.

– A rendőrség biztosan…

– Nem – szögezte le. – Nem akarom, hogy így tudja meg. Idegenektől. Idegenektől, akik azt fogják hinni, hogy ő is részese volt… annak. Verity, a szíved mélyén tudod, hogy sosem marad itt, apával, ha tud róla.

– Nem – ismertem el, megtartottam magamnak a korábbi gyanúm emlékét arról, hogy saját kezűleg végzett Constance-szal.

Megkönnyebbülten bólintott.

– Akkor mit akarsz tenni?

Felsóhajtott.

– Biztosan kideríthetjük, mit tud, mielőtt… mielőtt szétkürtölik. – Kétkedő pillantással fürkészte Viktort.

– Kicsalogathatnánk a házból. Aztán beszélünk vele. Holnap úgyis be kellene mennünk a városba – jegyeztem meg lassan. Olyan szorosan összefontam a kezemet, hogy elzsibbadtak az ujjaim. – Az utolsó ruhapróba.

Alex reménykedve húzta fel a szemöldökét.

– Gondolod… gondolod, hogy ki tudod puhatolni, mi tud? Mit ismer be?

– Nem akarod személyesen kivallatni? Meghallgatni a mondandóját?

– Apa furcsállná, ha veled tartanék egy ruhapróbára… ráadásul veled talán nyíltabb, őszintébb lesz. – Megfogta a kezemet, hogy életet masszírozzon az ujjaimba. – Kérlek, Verity!

Elhallgattam. Vajon hogyan leplezzek le egy ilyen gondosan őrzött titkot? De Alex kínzó tehetetlensége láttán egyszerűen nem mondhattam nemet.

– Meg… megpróbálom.

Egy hosszú, néma percig néztük a tó tükrén táncoló tajtékot.

– Fivérek – mondta végül lenyűgözve. – Van két bátyám.

– Akár oda is mehetnénk, hogy megismerkedj velük.

Alex bólintott, de nem moccant. Mellette maradtam, bármeddig tart is, hogy felkészüljön, én kivárom vele.

– Mintha egy szakadék peremén állnék – motyogta, miközben a párost fürkészte. – Lassan megindul a talaj, de már késő közbelépni. Ha hátrálok, azzal csak siettetem az omlást. De a maradással sem érek semmit.

– Akkor együtt zuhanunk – fogadkoztam.

– Bocsánat a korábbiért. Nem úgy értettem, hogy bármi bajod lenne. Csak… olyan hirtelen jött ez az egész. Kár, hogy eddig vártál vele. Nem akarom, hogy titkolózzunk egymás előtt.

– Aggódtam, mit szólsz majd hozzá. Kész őrület.

– A világ is kész őrület – felelte, kétkedőn figyelte a fivéreit. – És ha igazat mondanak… akkor a helyzet sokkal rosszabb, mint eddig gondoltam. – Rám sandított. – Biztosan rettenetes látvány.

– Az – helyeseltem, ahogy eszembe jutott Kosamaras, a fekete könnyei, a szürke agyarai. De aztán eszembe jutott Hanna, a teakínálgatása, a meleg ölelései. – De mégsem. Később még majd mesélek. Mindent elmesélek, ígérem. Csak…

– Később – sietett a segítségemre, majd örömtelen nevetést hallatott.

Felemeltem a kezét, hogy csókot nyomjak a fejére. A domb tövéből Viktor komoran sötétlő szemmel figyelt.

Alex pedig viszonozta.

– Eleget vártam. Mehetünk?

Egy bólintással követtem.

– Kifaggatod Dauphine-t? – foglalta össze Julien, miután megosztottuk a fivérekkel a tervünket.

A tó partján maradtunk, Julien és Viktor még mindig a kidőlt fatörzsön ült, én pedig a tolószékes Alex mellett álltam. Lólény magasodott fölénk, sörényét tüzes örvények alkották. A mellkasából hatalmas, skorpiószerű ollók türemkedtek elő, villás nyelve néhány lábbal Viktor feje felett kígyózott.

Bólintottam.

– Ki kell derítenünk, mennyit tud. És mekkora a szerepe az ügyben.

– És aztán? – kérdezte Alex, tervet várva nézett egyik fiúról a másikra.

– Aztán megfizetnek – vetette oda Viktor.

– Aztán megyünk a hatóságokhoz – pontosított Julien, lehűtve az öccse túlfűtött indulatait. – Irány Bloem! Bemutatjuk a bizonyítékot. Muszáj lesz házkutatást tartaniuk. Akkor megtalálják az üvegeket. És a maradványokat a sövénylabirintusban.

– És aztán mi lesz? – Alex nem engedett. – Ha… amikor apát lecsukják… többé nem lesz herceg. Maradtok?

– Kétlem – felelte Julien.

– De állítólag te vagy a legidősebb – dünnyögte Alex.

Még sosem láttam ilyen bizonytalannak. Nem csupán az egész élete, de az egykor biztosnak, eleve elrendeltnek és eltervezettnek hitt jövője is tótágast állt.

– A legkevésbé sem érdekel sem a cím, sem ez a birtok, sem az a ház – közölte Julien, megvető pillantást vetve Chauntilalie irányába.

– De nem hagyhatod csak úgy faképnél – tiltakozott Alex. – A hercegi szék nem maradhat üresen.

– Dehogynem – szögezte le Julien. – Vagy neked mást jelent a lemondás? – Kíváncsian méricskélte Alexet, akár egy tudós holmi különös, új bogarat. – Előtte természetesen intézkedni fogok, hogy rád szálljon a birtok.

Viktornak leesett az álla.

– Hé, ne olyan hevesen…

Julien nem hátrált meg.

– El sem tudnék képzelni nálad rosszabb jelöltet a címre. A te hangulatingadozásaiddal? A te… baleseteiddel? Alexander egész életében erre a szerepre készült. Te mennyire vagy tisztában a többi provinciával kötött kereskedelmi egyezményekkel? Tudod, mekkora adószázalék jár a királynak?

– Azt nem, de…

– Ő tudja – folytatta Julien szemrebbenés nélkül. – Börtönnek tartanál egy ilyen merev hivatalt, és minden percét gyűlölnéd. Gondold végig alaposan, és úgy mondd, hogy tévedek! A cím Alexanderé lesz.

Viktor befogta a száját, az arca merő sértettség.

– Legyen, amíg megkapom a részem az örökségből. Üres zsebbel mégsem járhatom a királyságot!

– Ez csak természetes – helyeselt Alex sietősen. – És neked is, Julien. Chauntilalie mindig szívesen lát titeket. Én… tudom, hogy alig ismerjük egymást, a körülmények pedig finoman szólva is eszelősek, de… ez az otthonotok. Ami örökké nyitva áll előttetek.

Viktor ezzel láthatóan megbékélt.

– Tehát… úgy látom, ezt megbeszéltük – tette hozzá, komor pillantást vetve Julienre.

– Tehát – ismételte Julien határozottan –, holnap beszélsz anyánkkal.

– Megteszem, ami tőlem telik – ígértem merészen, de magamban rettegve.

– Miért érnéd be annál kevesebbel? – Julien rám pislogott. – Van valami a hajadban – jegyezte meg, a profilomat figyelte, a fülem felett.

– Micsoda? – kérdeztem, és odanyúltam. Valami ficánkolt az ujjaim alatt, mire viszolyogva elkaptam a kezemet. – Mi lehet ez?

– Eucorysses grandis, ha nem tévedek. Megengeded?

Választ sem várva odanyúlt, és egy pöccintéssel elkábította a szemtelen bogarat. Furcsának találtam az érintését. Úgy bánt velem, mintha nem hús-vér ember lennék, hanem megoldásra váró probléma. Amikor elhúzta a kezét, megláttam a krémszín-fekete bogarat. A szögletes páncélja vértre emlékeztetett.

Julien felemelte, hogy alaposabban megnézze, aggódva fürkészte.

– Igen, az. A helyedben vigyáznék, Thaumas kisasszony.

– Mire célzol?

Kinyújtotta a kezét. A tenyere húsán mászkáló bogár felvillantotta a hátborzongató páncélját. Vonalai és foltjai gúnyosan vigyorgó koponyát idéztek.

– Ezt a bogárfajt sokan a szörnyű halál előjelének tartják.

– Milyen rémes jószág – dünnyögte Viktor, közelebb hajolt, a vállamhoz simult. És eszébe sem jutott eltávolodni.

Alex, amennyire tőle telt, kihúzta magát a székében, hogy rápillanthasson a kárhozott rovarra. Fintorogva, egyetlen csuklómozdulattal az aljnövényzetbe pöccintette.

– Régi babona. Semmi több. – Mosolyt vetett rám, de félszegre és félősre sikerült.

Oldalra léptem, hogy eltávolodjak Viktor kínos közelségétől.

– Azt elhiszem. Még sosem hallottam ilyen szóbeszédről.

Julien éles, értetlenkedő tekintetet vetett rám.

– Ez valahol nem lep meg, hiszen tengerparton nőttél fel. Ettől még örülök, hogy nem az én fejemen landolt.

Végigfutott a hideg a hátamon, amit szívesen betudtam volna a nyirkos reggeli időjárásnak.

– Légből kapott marhaság – helyeselt Viktor. – Különben is, a kisöcsénk ért hozzá legutoljára. Nem szívesen lennék most a helyében.

– Tényleg? – vágott vissza Alex, a hangja savként mart. – Pedig az előbb még úgy tűnt, az a legvadabb álmod!

Viktor álla megfeszült, és szinte éreztem, hogy úgy tombolnak benne a csípős megjegyzések, mint víz a málló gát mögött. Közbe akartam lépni, hátha oldhatom a feltámadó feszültséget. Bár nem együtt nőttek fel, de attól még testvérek voltak, vér szerinti testvérek. Sajgó szívvel gondoltam a saját nővéreimre és arra, hogy mennyire hiányoztak. Szóra nyitottam a számat, hogy mély és fennkölt igazságokkal traktáljam őket, de minden gondolatom merő közhelynek tűnt.

Egy hosszú, hátborzongató perc után Viktor fejcsóválva eloldalgott.

– Bolond lyukból bolond szél fúj – vélekedett Julien, miközben Viktor sorra dobálta a kavicsokat a tóba, kacsázni próbált. – Rég megtanultam.

– Jól rémlik, balesetek? – kérdezte Alex, és alaposan megnézte magának a kisebbik bátyját. – A… tüzével?

Julien bólintott.

– Mindig is lobbanékony volt, a tűzgyújtás ezt csak tetézi. Elég egyetlen apró szikra, és kész a pusztító tűzvész. Vigyáznod kell vele.

Vöröslő arccal idéztem fel, miféle tüzeket képes még gyújtani Viktor. Amikor Julien szeme rám villant, megdermedtem, és kiürítettem a fejemet.

– Azt hiszem, sétálok egyet – ajánlkoztam, menekülni akartam Julien és a mindenen átlátó tekintete elől.

– Felesleges – tiltakozott Alex, de nekem mondhatta, már célba vettem egy szobrot a tópart túlsó végében.

Kisebb volt a társainál, csíkok és karmok, tollas farok és bőrszárnyak egyvelege. Helyet foglaltam – a lény macskaszerű mancsa meglepően kényelmesnek bizonyult –, és a fivéreket figyeltem. Alex és Julien mély beszélgetésbe merült, Viktor pedig újabb kavicsokat keresgélt.

Elnehezült a szemem, álmosan pislogva kortyoltam a hűvös, zamatos levegőt. Nekidőltem a jószág mancsának, és elengedtem a vállam. Végre napvilágra került a temérdek zűrzavaros, szövevényes titok, amit eddig magamba zártam. Alex mindent tudott, és megvolt a terv, a következő lépés, a közös cél.

Mióta megérkeztem Chauntilalie-be, most először töltött el béke. Miközben elragadott az álom, megengedtem magamnak a reményt, hogy a jó diadalmaskodik, Alexszel pedig fügét mutatunk az isteneknek.

40

Közeledő, halk zizegésre pattant fel a szemem.

Viktor néhány lépésre állt, a fövenyen. Lehajolt, hogy letépjen egy aranyos virágocskát a magas fűből, majd felém nyújtotta.

Kelletlenül lecsúsztam a szoborról, hogy átszeljem a kettőnk közötti senkiföldjét.

– Mi az? – kérdeztem, miközben a hüvelyk- és mutatóujjam között forgattam a szárat. A sziromcsokor egy bálteremben piruettező úrihölgyre emlékeztetett.

– Nagyezerjófű. Szagold meg!

Közelebb emeltem a növényt, mire megütötte az orromat az erőteljes citrusaroma. Könnyezni kezdtem a váratlan meglepetéstől.

– Kellemes, ugye? Igazából nagyon különleges.

– Tényleg?

Bólintott.

– A levelein kiválasztott olaj kifejezetten gyúlékony – merengett, és végignézett a partot díszítő tucatnyi magas növényen. – Felgyújthatnám őket… akár az egész mezőt felégethetném… de épen megúsznák.

Feltámadt bennem a gyanú, hogy bizonyíték gyanánt mindjárt bemutatót tart.

– Ne – mondtam, és odakaptam, hogy megállítsam.

Találkozott a kezünk, és ez a röpke, illékony érintés is elég volt ahhoz, hogy a feszült várakozástól pattogni kezdjenek köztünk a szikrák.

Feszengve sandítottam Viktorra, közben belém hasítottak Kosamaras szavai.

Ha egyesülsz a fiúval, annak szörnyű gyümölcse lesz. Elég szörnyű ahhoz, hogy az isteneket is legyűrje.

Kaptam egy pillanatot, egy röpke alkalmat, hogy elhúzódjak, sietősen meghátráljak, mintha mi sem történt volna.

A pillanat eljött.

A pillanat tovaszállt.

A kezem az övére fonódott.

– Mit csinálsz, Ver?

A hangját melengető derű, elégedettség itatta át, mintha pontosan tudná, mit csinálok. Bezzeg én…

Szótlanul felnyúltam, tarkón ragadtam, beletúrtam a sűrűn hullámzó hajába. Halk, meglepett nyögést hallatott, de a szám lecsapott az övére, és elnémította.

Viktor viszonozta, én pedig rávetettem magam, miközben a keze végigfutott a gerincemen, hogy magára rántson. Kinyitottam a számat, hogy megállíthatatlan, buja elszántsággal lecsapjak a nyelvére.

Halk, biztató morgással lépett előre, mire kénytelen voltam meghátrálni, a bokám megakadt egy kőben. Hátrazuhantam, egy ágyon landoltam, amit elleptek a selyempárnák és a bársonytakarók. Ez biztos nem volt itt korábban, mégis elnyúltam rajta, lubickoltam a buja élvezetben.

Viktor követett.

Olyan sebes mozdulatokkal vetette rám magát, mintha egy lakoma főfogása, élő áldozat lennék. A keze egy hívő tüzes áhítatával fedezte fel mindenemet.

Égkék üresség és sziporkázó csillagok mennyboltja magasodott fölénk. Még sosem láttam ilyen közelről örvényleni. Fátyolként kavargott és csillogott a kozmikus por, megtelepedett Viktor meztelen hátán, megvilágította a pucér idomaimat. Éreztem, ahogy átitat ez az idegen erő, átgyúrja és formálja a lényegemet, hogy valami újat, valami mást alkosson belőlem. Ilyen lehet végignézni a világunk, a galaxisunk, a puszta létünk születését.

De ekkor az ég eltűnt, eltakarta Viktor, aki fölém hajolt, csókokkal árasztotta el a nyakamat, aztán végig a mellkasomat és mindkét keblemet. A bőre lázasan izzott. Kapkodó lihegésünk baljós vággyal, sürgető szükséggel töltötte meg a levegőt.

Végigcirógattam az izmos mellkasát, felfedeztem minden ízét és porcikáját, hiszen annyira más volt, mint én. A keze lejjebb vezette az enyémet, végig a hasa árkain, hogy odalent kényeztessem. A testünk csatakos volt a vágytól, ahogy magamra húztam, oda, ahol kellett, a forróságába takarództam.

Megvesztem érte, majdnem megőrjített a szüntelen szükség, hogy több, több kell belőle, több az érintéséből és a vele járó érzéki csodákból. Az ereimben égett, végignyalta a görcsbe ránduló lábujjaimat, tüzes éhségre lobbantott.

Viktor ujjai a bőrömbe vájtak, ahogy lobogó csókok sorával ostromolta a csípőmet, mire elfúltam, és felpattant a szemem.

Mert tényleg lobogtak.

A valódi tűz bódító mágnesként ropogott és táncolt.

Pezsgett a vérem, ahogy az emésztő érintése még lejjebb vándorolt, combon ragadott, egy billog véglegességével megjelölt a szájával, de nem fájdalom követte, csak az a kielégíthetetlen étvágy, az a mérhetetlen mohóság.

Ha egyesülsz a fiúval, annak szörnyű gyümölcse lesz. Elég szörnyű ahhoz, hogy az isteneket is legyűrje.

Kit érdekelt a hírnök feddése? A körmöm Viktor hátába mélyedt, állati morgást fakasztott belőle, amitől legszívesebben én is vicsorogva vonítottam volna a csillagokra.

A csillagok.

Időközben lejjebb ereszkedtek, veszélyben forgott a megszokott helyük az égbolton, ahogy új erőket sodorva közelebb húztuk őket, hadd lássák, miként jön létre valami…

Szörnyű.

Világrengető.

Elég szörnyű ahhoz, hogy az isteneket is legyűrje.

Borzongató remegés támadt a bensőmben, sziporkája immár a mindent betöltő, mind közelebb pörgő csillagok fényét is felülmúlta. Forró, falánk izzással lüktetett, a sugárzásától fellángolt a testem. Viktor szeme az enyémet fürkészte, és abból is ugyanez a fény tündökölt.

Az a mesés, szörnyű fény.

Szörnyű.

– Viktor – motyogtam, talán még elejét vehetem, pedig minden darabkám folytatásért üvöltött.

– Ver – nyögte, közelebb húzott, mire a fény megváltozott, az első szerelem, a perzselő nyári napon beérett barack színére váltott. Aztán vörösre, akár a mezőn hullámzó vadmák bíborszín szalagja.

A lelki szemeim előtt már ránk is tekeredett az a szalag, végig az összefonódó tagjainkon, hogy egyesítsen minket, miközben Viktor egyetlen lökésére megszűnt közöttünk minden távolság.

– Igen – nyögtem, elnyelt a kéj ködös katlanja.

Rejtély, hol kezdődött ő, és hol értem véget én, de nem is érdekelt. Egyek voltunk, ami jó érzés volt, sőt helyénvaló. Még a csillagok is helyeslően sziporkáztak.

De a fényük újra átalakult, elsötétedett, ahogy belemelegedtünk. A feketeségük olyan volt, mint a vérpermet, mint egy cakkos seb, egy néma sikoly.

És ekkor meghallottam a sikoltozást. De még mennyit!

Mintha Bloem, Arcannia, sőt az egész világ minden lelke kinyitotta volna a száját, hogy kiadja a legmélyebb rettegését. Bömböltek, csak jöjjön a megkönnyebbülés, a menekülés, mindennek a vége.

Földrengető morgás támadt alattunk, megrázta az ágyat, megrázta a talajt, szétrázta a világot.

És ismét belém nyilallt Kosamaras intése.

Bármilyen kárhozatot szabadítasz is a világra, remélem, téged fal fel elsőként!

Közeledett. Már elkezdődött.

– Le kell állnunk – zokogtam kifulladva.

Nem állhattunk le.

Most nem.

Most nem, amikor már olyan közel a vég.

Amikor már olyan közel az.

Olyan…

Közel.

Olyan…

Halk kopogás riasztott az álmomból, mire felpattant a szemem, úgy lihegtem, mint aki a halál torkából menekül. A dübörgő szívem ismeretlen ritmust vert.

Annyira átadtam magam az álomnak, annyira elnyelt a rémes mélye, hogy először alig jutott eszembe, hol is lehetek.

Felültem, mire a világ szinte a nyakamba zúdult.

A szalonomban voltam.

A bársonykereveten feküdtem.

Az Óriások Kertjében töltött nap után fejfájást színleltem vacsora előtt. Tudtam, hogy képtelen lennék elviselni Gerard társaságát, és eljátszani, hogy minden a legnagyobb rendben.

Időközben besötétedett, a szoba éjfélkékben és csillagfényben lubickolt. Kivéve Viktort, aki a kitárt titkos átjáró küszöbén állt egy magányos, sárga gyertya ragyogásában.

Viktor.

Felpezsdült a testem, ahogy felidéztem a mindenemet bejáró érintését.

Nem az övé volt.

Álom volt az egész.

Ettől még odalent ugyanúgy sajogtam annak a gyönyörnek a visszhangjától.

Bűntudatosan húzta el a száját.

– Aludtál?

– Én… – Feltámadó félszegséggel hátrasepertem egy hajfürtöt. – Igen, de… örülök, hogy felébresztettél. Még egy ilyen…

Szemérmetlen.

Szégyenteljes.

– …szörnyű rémálmot… – zártam a mondatot, úgy járt a mellkasom, mintha alig kapnék levegőt. Nagyot nyeltem, igyekeztem leplezni a hangom remegését.

– Szóval nem rólam álmodtál? – kérdezte játékosan.

A bensőm felidézte, hogyan bizsergette meg az állati morgása a legmélyebb, legtitkosabb szentélyemet. Minden erőmre szükségem volt, hogy ne lökjem a falnak, és követeljem, hogy tegyen magáévá, de rögtön.

– Sajnos nem.

– Milyen kár!

Belépett, a kerevethez ballagott, mire kis híján leestem, úgy menekültem előle, miközben leült.

– Mintha gyengélkednél – állapította meg, és letette a gyertyát a közeli asztalra.

– Csak egy kis fejfájás – mondtam, tartottam magam a korábbi hazugságomhoz.

– Nem is csoda, amikor ennyi kacattal a hajadban alszol!

Egy csuklómozdulattal kikapta a fésűket, amik a helyén tartották a fürtjeimet. Erre a vállamra omlottak, puhán, pimaszul kígyóztak, mire elfogott a pír, de minden láznál hevesebben.

Ez túl bizalmas.

Túl kitárulkozó.

Túl…

– Gyönyörű – motyogta, alig tudott betelni velem.

A dagadozó szoknyámba temettem a kezemet, a fejemben képtelen ábrándok dúltak.

Mi lesz, ha egy hajszállal tovább állom a tekintetét? Mi lesz, ha találkozik a kezünk, csak egy pillanatra?

Tényleg a miénk a világot elpusztító szikra?

Alex, gondoltam ádázul, előrángattam az elmém mélyéről. Felpofozott, akár egy fagyos hullám, és elfojtotta a bensőmben tekergő hitszegő vágyat.

Sosem árulnám el. Ezt teljes szívemből tudtam.

A titkos, kéjesen kíváncsi porcikáimnak aztán mondhattam.

– Felzaklatott a dolog? – kérdeztem, óvatosan kiszabadultam a szemtelen markából. – A szoborkertben. Amikor Julien azt mondta, Alexnek adja a hercegséget.

Viktor vállat vont.

– Részemről egykutya, ha le akar mondani a címről és minden béklyójáról, de reméltem, azért legalább megkérdi, szeretném-e. Persze, nem a levegőbe beszélt. Halványlila gőzöm sincs, hogyan működik egy birtok, és arról sem, mit várnak tőlem… Na! Soha senkit nem érdekel, én mit szeretnék.

– Miért, mit szeretnél?

Milyen egyszerű kérdés, mégis melegség ölelte a szívemet, amikor megtalált a tekintete. Amikor rádöbbentem, hogy talán félreértett. Amikor elmerengtem, hogy talán szándékosan.

A nyelve töprengve végigfutott az éles fogain.

– Itt és most?

Kinyitottam a számat, de cserben hagytak a szavak.

– Egy közös sétát? – vetette fel Viktor.

– Séta? – ismételtem. – Ilyen későn?

Fülig szaladt a szája.

– Mikor máskor? Úgy mondod, mintha fényes nappal is szabadon parádézhatnék. Mit szólna a személyzet? Alexander hirtelen sutba vágta a székét, épp időben ahhoz, hogy az oltár elé álljon veled? – Lesütötte a szemét.

– Valójában mit keresel itt, Viktor?

Vállat vont, odalett a kedve.

– Igazából… nem tudtam aludni. Valahányszor becsuktam a szememet, apa jegyzeteit láttam, mintha kőfaragó véste volna belém. Túl labilis. – Nyelt egyet. – Két szó, amivel összefoglalta és félredobta az életemet.

– Hiába írta le, attól még nem lesz igaz – motyogtam habozva. Látszott rajta, hogy szenved, de semmi megnyugtató nem jutott eszembe.

Hiszen tényleg labilis; a vak is láthatta.

De ettől még nem lesz feláldozható, értéktelen.

Viktor összevonta a szemöldökét.

– Milyen furcsa… Az életem azzal telt, hogy haragudtam. Haragudtam, gyűlöltem és megvetettem. Lázadoztam a fogságunk ellen, bosszúról, törlesztésről álmodoztam. De a célegyenesben, amikor minden eldől… még mindig az elfogadására vágyom. Nevetséges, ugye?

Próbaképp megérintettem a keze fejét.

– Egyáltalán nem. – Mást is akartam mondani, de túlságosan összekavarodtak a szavak ahhoz, hogy mondatot ácsoljak belőlük. – Gyere! – mondtam inkább, felálltam, és magam után húztam. – Megkapod a sétádat.

Elmosolyodott, de nem a megszokott sunyi, diadalittas vigyorral. Helyette lehajolt, hogy felkapja a gyertyát, majd gyengéden visszahúzott az átjáróba.

Megtorpantam, elképzeltem, ahogy helyért küszködünk a szűkös alagútban, minden véletlen érintés és ütközés addig szítja a benső máglyámat, amíg a falhoz nem szorítom, lecsapok a szájára, miközben a kezem felfedezőútra indul, hadd legyen mindene az enyém.

Felcsendült az elmémben a világ sikoltozásának visszhangja, és megállított.

– Előbb te – közöltem. Ösztönösen tudtam, hogy szörnyű hibát követek el.

– A hölgy óhaja parancs – mondta, és eltűnt a sötétben.

A kelleténél ráérősebben csuktam be a falat, minél tisztesebb távolság választ el minket, annál jobb.

Ezek csak fellángolások, emlékeztettem magam. Szemérmetlen, nem szerelmes, kéjes, nem kellemes. A vágy a múlté lesz, mint Viktor ittléte. Elmegy, és újra helyrebillenek. Átmeneti ábránd, semmi több.

– Bezártad?

Visszafordult, amikor feltűnt neki a hiányom. Menet közben a gyertya csalóka árnyakat vetetett a falakra, és kénytelen voltam rájönni, hogy tényleg kevés volt a hely kettőnknek. Mindent betöltött az illata, ami olyan átható, zamatos és különös volt, akár a nyári viharé, mielőtt megindul az égzengés.

Mielőtt lehullnak a csillagok…

– Be – szögeztem le, és a lambériához simultam, hogy minél messzebb maradjak tőle.

– Vigyázz – figyelmeztetett a gyertyára mutatva. – Még felgyújtalak!

Vajon célzásnak szánta?

– Gyere! – Intett, hogy kövessem.

A keskeny járatban nehezemre esett bármit is látni a kevéske fényben, de a padló sima volt, és egyenletes. Csak semmi kósza ábránd holmi kibicsakló törékeny bokáról és a segítségére siető erős, ölelő karokról! Legalább ezen ne főjön a fejem.

Elágazáshoz értünk, és Viktor röpke szünet után balra fordult.

– Tudod, hová megyünk?

– Azt hiszem. Nagyjából. Felvetettem Juliennek, hogy kis krétajeleket hagyhatnánk magunknak a falon, de a lelkemre kötötte, hogy csak semmi árulkodó nyom „ilyen átkozott földön”. – Hátborzongató pontossággal utánozta Julien halvérű közönyét.

Végighúztam az egyik kezem a falon, ragacsos por tapadt az ujjam hegyére.

– Komolyan azt hiszi, átok ül ezen a házon?

Felvihogott.

– Félreismerted Julient? Maga a megtestesült földhözragadtság. Ha felvágnád az ereit, érvek és logika mocskolnák be a legszebb szőnyegedet. – Felsóhajtott. – Van fogalmad arról, milyen egy ilyen faszenttel élni? Bár… – tette hozzá elmerengve –, Alexet is elviseled.

– Ő nem unalmas – védtem meg.

– Az éjjeliszekrénye tele van könyvekkel – jegyezte meg horkantva. – Kupac kupac hátán.

A fülem mögé tűrtem egy hajfürtöt.

– Mi bajod az olvasással?

– Egy szép napon úgyis ráomlanak álmában. Talán rád is. A helyedben lefújnám az esküvőt. – Hátralesett rám, de csak röpkén, mint aki leplezni próbálja az érdeklődését.

– Nem fogok visszalépni holmi könyvkupac miatt.

– Kupacok – helyesbített.

– Nem mindegy?

Felmentünk egy rövid, alig ötfokos lépcsőn, amit hosszú séta után egy másik követett, egyre feljebb jutottunk a házban.

– Van valami, amiért mégis lefújnád?

Furcsán nehezére esett kibökni, mintha csak tettetné a szenvtelenséget.

Haboztam.

– Nincs.

Viktor felhorkant.

– Te most… nem tréfálsz, ugye?

Megráztam a fejemet, pedig úgysem láthatta. A következő kereszteződésnél megállt, és hátranézett. Az arcán tőle szokatlan komolyság.

– Ugye, nem fogsz tényleg belevágni?

– Mi tarthat vissza… Gerard? – Nem találtam jobb szót az elmúlt nap fejleményeire.

– Többek között.

Ezen azóta rágódtam, hogy összehoztuk a tervet az Óriások Kertjében. Ha Gerard bűneire fény derül, ha letartóztatják és elviszik, onnantól nem jelenthet veszélyt sem rám, sem Alexre, sem pedig kettőnkre. A helyzetem nem változott, ahogy az érzéseim sem. Nem fogok sarkon fordulva menekülni.

– Alexnek semmi köze az egészhez.

– Biztos?

– Száz százalék! Láthattad ma. Teljesen megdöbbent. Ilyen hitelesen senki nem tudná adni a meglepettet.

Viktor fejrázással jelezte a heves tiltakozását.

– Pontosan így fogadná az, akinek vaj van a fején. Eltúlzottan és színpadiasan.

– Komolyan gondolta. Őszintén. Alex már csak ilyen.

Felhorkant.

– Úgy beszélsz, mint aki belezúgott.

– Mert bele is. – Ezúttal nem haboztam.

– Kettesben vagyunk, Ver. Felesleges színészkedned.

– Nem teszem – vágtam rá élesen, egy fellobbanó gyufa hevességével.

Viktor egy szempillantás alatt mellettem termett, és teljes testével a falhoz szegezett.

– Azt mondtad, sosem csókolt úgy, mint én.

Megütötte az ajkamat a leheletének a tüze, csalogatóan csábított arra, hogy felemeljem a fejemet, vessem rá magam, és merüljek vissza a csókjai ígéretébe.

A mellkasára tettem a széttárt ujjú kezemet, mire diadalmasan elmosolyodott. Gyengéden, de határozottan visszatoltam, nem kellett sem ő, sem a szeme sötét sziporkája, sem a bódító mosolya veszedelme.

– A szerelem több a csókolózásnál. Sokkal több.

– Minden lány ezzel a semmiséggel takaródzik, míg tisztességesen meg nem csókolják.

– Alexet választom. – Ficánkolva feszengtem, hiszen még mindig fölém tornyosult. – Alexet választottam – helyesbítettem nyomatékosan.

Állta a tekintetemet, az arca kínzó rejtély, utána sarkon fordult, és továbbment az alagútban. Tisztes távot tartottam, meglepett, hogy ilyen könnyen feladta. Kivárt, a lépteimet fülelte.

– Jössz?

Félszegen követtem.

– Szóval, Alexet választottad, Alex pedig téged. Mindez szép és jó, de mi lesz a gyerekekkel? Vagy erre nem is gondoltál?

– Nem biztos, hogy összejöhet – mondtam, olyan higgadtan és közönyösen, ahogy tőlem telt.

– És ha mégis? El tudod képzelni, ahogy az üveglakók pici másait nevelgeted? – Megborzongott.

Vállat vontam.

– Nem tudom, mit akar elérni Gerard azzal, hogy „párosít” minket… de azt lesheti, Alex nem olyan, mint ti ketten. Nincsenek olyan képességei, mint nektek.

Viktor hamiskás mosollyal sandított rám, és huncut célzás gyanánt felhúzta a szemöldökét.

– Ezt már elégszer mondtad, Ver.

Kinyúlt, mintha egyértelmű célzás gyanánt végig akarná cirógatni a míderemet, de megállta az érintést. Kínos forróság máglyája gyúlt a mellkasomban, a fülemig égetett. Annyi minden nyomta a szívemet, képtelenségnek tűnt tömören, puszta szavakkal kifejezni. Ilyen zűrzavaros, szétszórt érzéseket!

– Ó, Ver – szánakozott –, annyi mindent mutathatnék neked…

– Tőled nem kell semmi – csattantam fel, bosszantott ez a hangnem és a lekezelő bánásmód.

Elnyomakodtam mellette, és a sötét, ismeretlen terepre fittyet hányva felmasíroztam a lépcsőn. A tizenhárom fok egy ajtóban ért véget. Elbabráltam a kilinccsel, aztán nekifeszültem, nem érdekelt, hová nyílik. Éjjeli levegő dőlt a lépcsőházba, jázmin és narancsszirmok bizsergető illatával. A világ mély indigóba és tintakékbe borult. A mennybolt kupoláján sziporkázó csillagok ropták ráérős táncukat, megszédített az elérhetetlen pompájuk.

– A tetőtéri kert – motyogtam, eszembe jutott az első pillantás a bejárati csarnok tetőablakának csíkjaira.

Ezúttal előttem terpeszkedett, a földszintről korántsem tűnt ekkorának. A holdfényben sziporkázó karcsú üveglapjai éles szögben ágaskodtak. Mindezt vastag ólmozás fogta össze. Igazi mestermű.

A tető többi része ki sem látszott a cserepes páfrányok és pálmák, a burjánzó virágos bokrok és az éjjel nyíló virágok ágyásai alól. A növénytani csodák között kanyargós padok bújtak meg, ennél jobb rejtekhely nem is kell titkos találkákra és elsuttogott semmiségekre.

Mögöttem Viktor léptei koppantak, felfelé tartott a lépcsőn.

– Csillagfény – szavalta, miközben olyan büszkeséggel intett az udvarra, mintha az egész az ő keze munkáját dicsérné.

– Gyönyörű – vetettem oda válaszul. Faképnél hagytam, inkább a korlátra dőltem, és igyekeztem ügyet sem vetni Viktorra vagy a huncut magánnyal kecsegtető padokra.

– Haragszol rám.

– Felbosszantottál – ismertem el.

Hümmögve ballagott a tető túlsó vége felé.

– Talán megérdemlem.

– Meg is.

– Csak… vedd számba a lehetőségeidet, Ver! Mindet. A kelleténél tovább ragadtál azon a szigetláncon. Szabadulj ki, és ismerd meg a világot, mielőtt megállapodsz! Fedezd fel a titkait! Elégítsd ki a kíváncsiságodat!

Megfordultam, és hitetlenkedve pislogtam rá.

– Úgy beszélsz, mint aki nem egy omladozó kastélyban raboskodva élte le az életét. „Ismerd meg a világot” – mímeltem, elmélyített hangon utánoztam a baritonját. – Te mit láttál a világból?

– Sokat láttam – szögezte le –, és még több mindent csináltam.

– Azt elhiszem – vetettem oda nem titkoltan, hogy egy szavát sem hiszem.

– Apa nem csak tanítókat küldött hozzánk a Fülöp-házba. Jöttek lányok is. – Viktor félmosolyra húzta a száját, talán egy emléktől. – Gyönyörű, gyönyörű lányok. – Szipogott. – Juliennek természetesen nem kellettek. Több maradt nekem… Ha tudnád, miket tettem velük, képtelen lennél a szemembe nézni.

– Visszaszívom – vágtam rá gőgös megvetéssel. – Az ínyenc élvezetek kész szakértője vagy. A mocsok és a bűn mestere. Lenyűgöz a világlátott életed.

Megnyúlt a képe, és a tehetetlensége egy pillanatra Alexét idézte.

– Hová szeretnél majd menni? Miután ennek… vége? Miután megnyílik előtted a világ?

Vállat vont, és a tetőablakhoz legközelebbi ülőhelyhez bandukolt. Az előtér felszivárgó fénye páratlan glóriába vonta az arcát, és mire észbe kaptam, már a pad túlvégébe csábított.

– Nem akarok elmenni sehová – vallotta be. – Ide vágyom, mióta az eszemet tudom. Chauntilalie felért minden irányfénnyel, kegyhellyel vagy egy világítótorony makulátlan tündöklésével. Célt adott az álmaimnak, az erőfeszítéseimnek. Őrült lennék csak úgy faképnél hagyni.

– Mit gondolsz, Juliennel maradsz?

Viktor megrázta a fejét.

– Ennyi közös év után képtelenségnek tűnik a búcsú, de még egy közös nap gondolata egyszerűen elviselhetetlen. Annyira… üres, de mégsem. A gondolatok kincsestára… a sajátja vagy másé, egyre megy. Csupa gondolat, semmi érzés. Ilyen lehet együtt élni egy emberi porhüvellyel, egy félkész festményt nézegetni vagy egy zongoraszóló balkezes szólamát hallgatni. Nem bírom tovább. – A hajába túrt. – Tűz és víz vagyunk. Julien nem érez semmit, bezzeg én mindent. A világ fájdalmát, a világ mérgét. Méghozzá mindet, addig erősödik és növekszik bennem, míg végül ki nem tör, akár… – Úgy kapta szét a kezét, mintha megégett volna, mire egy távolabbi teraszon hirtelen fellobbant egy parázstartó. Az égre törő lángja tündöklő narancsszínre lobbantotta az éjt.

– És sosem tudtam, miért – mondta acsarkodva, ökölbe szorult kézzel. Illékony füstcsík árnya tekergett az elfehéredő markából. – El tudod képzelni, milyen ijesztő úgy felnőni, hogy ilyesmit rejtegetsz magadban… hogy kénytelen vagy tehetetlenül tűrni a tudatot, hogy más vagy, hogy senki más nem foghatja fel, amit érzel, nem tudhatja, amit te tudsz… de örök rejtély, miért. Vagy hogyan. Vagy… – A mondat komor nevetéssel ért véget. – Még szép, hogy tudod… és mégsem. Te úgy nőttél fel, hogy kilógtál a sorból… de te nem tudtál róla, bezzeg mindenki más… – Erőre kapott a nevetése. – Ó, Ver, mi ketten szinte egyformák vagyunk. Olyan szörnyen, hátborzongatóan egyformák!

Felém nyúlt, úgy fogta meg az államat, mintha felbecsülhetetlen kincset tartana.

– Nem szereted őt. – Eltökélten mondta, vitathatatlan állításként, nem vitatkozó vélemény gyanánt.

– Dehogynem – szögeztem le, pedig minden idegszálam arra éhezett, hogy kiélvezze Viktor érintését, és majd elepedtem azért, hogy viszonozhassam.

– Nem úgy, ahogy engem tudnál – folytatta, kacéran végighúzta a hüvelykujját az orcámon. – És biztosan nem úgy, ahogy én szerethetnélek. A magunkfajták… nagy lánggal égnek, Ver. Égünk és ragyogunk, mint a holdfény az imádott hullámaidon. Alex egy nulla. Csak föld, iszap, talaj és agyag, ami előbb vagy utóbb megfojt. Elfedi a szikrádat, és örökre kioltja.

– A tűz sem jó barátja a víznek – emlékeztettem, eltökéltem, hogy lerázom az érintését, de csúfos kudarcot vallottam. Megpróbáltam felidézni a megálmodott szörnyű rengést – azt a rettenetes dörrenést, ami a világ végét ígérte –, de itt, a fényeskedő éjben jelentéktelennek tűnt, kósza tévképzetnek, ami szót sem érdemel.

– Tudtad, hogy a világ túloldalán, ahol tűz és víz találkozik, szigetek jöttek létre?

– Nem – ismertem el, és összefontam a kezemet, nehogy felé nyúljak.

– Azt hinné az ember, hogy a tenger ölelése a tűz halála, de az egyesülésükből káprázatos újdonság lát napvilágot. Gőz, szigetek és élet. Együtt egy egészen új birodalmat hoznak létre. Akárcsak mi, Ver – dünnyögte, az arca felém tartott, az ajka csak hajszálra az enyémtől. – Képzeld el, milyen világokat teremthetnénk mi ketten.

– Viktor, én…

Tiltakozásnak indult, erre holtomig esküdni fogok.

De ekkor a szája az enyémre tapadt, vagy az enyém az övére, vagy talán egyszerre mozdultak, találkoztak, dacosan egyesültek. Nyögés hallatszott. Rejtély, hogy az övé, az enyém, netán mindkettőnké.

A gondolat élesen és vészjóslóan csendült az elmémben.

Kettőnk.

Soha az életben.

Hiába bömbölt érte a testem. Hiába akartam magamra húzni, hogy magamon érezzem a mesés terhet a pislákoló csillagezrek leple alatt.

A csillagok…

A csillagok, amiket lerántanánk…

A csillagok, amiket a saját zenénkre táncoltatnánk…

Soha az életben nem lehetünk együtt.

– Nem – szögeztem le, elhúzódtam. – Ez nem helyes.

– Csókolj tovább, és megmutatom, mi helyes. – Mindezt rekedt dörmögéssel, mire hirtelen kedvem támadt az ajkába harapni, hadd halljam a nyögését.

– Nem – ismételtem határozottan, egyszerre szántam neki és magamnak. – Viktor, elég!

Elfordultam, hogy kikerüljem az ajkát – a szépséges, telt és falánk ajkát –, erre a torkomra tapasztotta. Ekkor újra zakatolni kezdett a szívem, újra megéreztem a zsigereimben kanyargó tűzkígyót, az enyhülésre vágyó éhséget. Mégis elhúzódtam.

Utánam kapott, a keze a hajamba túrt, és ellentmondást nem tűrően visszafordított magához.

– Azt mondtam, elég! – kiáltottam, és botladozva felálltam, hogy elhátráljak, faképnél kellett hagynom, amíg még megtehettem. Már nem attól féltem, hogy meggondolom magam, és engedek a kísértésének. Inkább attól, hogy a tiltakozásom süket fülekre talál, hangerő ide vagy oda. – Túl labilis – emlékeztettem. – Talán Gerard-nak volt igaza.

Tehetetlen bömböléssel csapott a padra, mire mennykő cikázott a semmiből, a nyomán koromfolt éktelenkedett a világos márványon. Nem állt le, tovább csapkodta a bútort, a keze természetfeletti tombolással izzott.

Körülötte kornyadozni kezdtek a virágok, páratlan leveleik néhány másodperc alatt teljesen leszáradtak. Messziről is éreztem a perzselő hőség gyilkos tombolását. Akár gyúlékony tapló a szikrazáporban.

Felcsendült bennem Julien figyelmeztetése, elhűltem az emlékétől. Az óvatosság nem elég. El kell tűnnöm innen, méghozzá azonnal.

– Jó éjt, Viktor – búcsúztam határozottan, és célba vettem a főbejáratot a kert másik oldalán. A pokolba a titkos átjárókkal! Kész életveszély a társasága így, hogy csak tomboló, fortyogó dühöt várhatok tőle.

– Ver, nem úgy ért…

Becsaptam magam után az ajtót, nem érdekelt a hebegő, kétszínű mentegetőzése.

41

– Ne nyisd ki a szemed! – utasított Dauphine, miközben kézen fogva végigvezetett a bolton. Ódzkodtam az érintésétől, de remélhetőleg nem tűnt fel neki.

A műterem végébe eldugott szobában öltöztettek fel, egyetlen segítő tükör nélkül. Dauphine egy kicsi, talapzatos emelvényre akart kiállítani a vevőtérben, hogy a maga káprázatos teljességében pillanthassam meg először a kész menyasszonyi ruhámat.

A szívem mélyén lelkendeztem, hogy ilyen hévvel szervezi az esküvőt – ami egyértelmű jele annak, hogy Alex fején találta a szöget, tényleg mit sem tud az egészről. Ha az egyesülésünk csak egy őrült kísérletsorozat következő lépése, mire fel ez a nagy felhajtás? Gerard minek szórná a pénzt asztaldíszekre és leveles süteményekre, ha másként is megkaphatná, amit akar?

Dauphine a kezemet fogva felsegített az emelvényre, nehogy elessek. Lassabban lépkedtem, mint általában, és összerezzentem minden hangra, amit nem ismertem fel azon nyomban. Mióta előző este faképnél hagytam Viktort, a képzeletemmel elszaladt a ló, nem hagytak nyugodni a szörnyű látomások, amikben Gerard rejtekajtók mögül ront rám, a kezében ismeretlen mérgekkel teli fiolák és orvosi eszközök, és a következő nemzedéket követeli.

Mit tenne Dauphine? Vajon sikoltozva hajigálná a vegyszeres üvegcséket, vagy lefogna, miközben a férje beadja a tartalmukat?

Mit titkolhat az a zöld szempár?

Éreztem, ahogy a ruhát babrálta, előbb a ruhaujj csipkéit cirógatta, aztán a szoknyát igazgatta.

– Tessék – mondta Dauphine, hangjában leplezetlen elégedettséggel.

Kinyitottam a szemem, és leesett az állam – méghozzá tagadhatatlanul, láttam a tükörben –, de hang nem jött ki a torkomon.

– A világ legszebb menyasszonya – suttogta a vállamat szorongató Dauphine. – Főnyeremény ez a ruha. Örülök, hogy hallgattam rád.

A ruha volt a szertartás egyetlen olyan eleme, amiben jottányit sem voltam hajlandó engedni. Amikor a tervezője, Fujiwara asszony megtudta, hogy magam is művész vagyok, lelkendezve biztatott, hogy bármilyen mintával állok elő, megoldható csipkéből. Azonnal munkához láttam, még aznap megrajzoltam egy vázlatot a szalonban, eltökéltem, hogy legalább egy picike szeletet kikövetelek a szertartásból, ami csak Alexre és rám tartozik. A tervező is hozzátette a magáét, a közös munkánk gyümölcse pedig egy jelentőségteljes és tekintélyes alkotás lett.

A fűző áttetsző csipkéjéhez magas nyak és könyékig érő ruhaujj tartozott, elöl mézvirágok három függőleges oszlopával, a közükben átlósan szétágazó hullámocskákkal. Hátul ugyanez a minta, csak pici gombok sorával a gerincem mentén. A felsőrész szabályos mintáját hozzáillő öv fogta össze, ami hosszan hullámzó rakott sifonszoknyába ment át.

Dauphine szerint Bloemben úgy szokás, hogy a mátka élénk árnyalatot választ a ruhájához, ami aztán a levélpapírtól kezdve az ágyneműig az ő jelképes színe lesz.

De a salanni menyasszonyok fehéret viselnek, és az általam választott selyemszövet a rajongó hullámok sós csókjait idézte a fekete homokos partjainkon. Sziporkázó fénnyel lüktetett, ragyogott tőle a bőröm.

Nem a Dauphine által áhított fennkölt, lélegzetelállító tüll- és organzatornyos ruhaköltemény volt. Sehol egy agyonbonyolított gyöngyhímzés vagy flitterminta. A szépsége az egyszerű, letisztult vonalak szabályos mestermunkájában rejlett.

Odáig voltam érte.

A ruhakölteményben mesterien keveredett a boldog pár. A tükörben láttam, hogy a hátam mögött szerte a boltban futónövények kötegei lógnak fonott kaspókból, és vidám csoportokban villódznak a finom bazsalikom- és mandarinaromát árasztó piciny teamécsesek. Már-már elhittem, hogy aznap lesz az esküvőm. Hogy nemsokára az oltár elé állok, és összekötöm az életem Alexszel.

Ebbe az érzésbe kapaszkodtam, ameddig tőlem telt, felidéztem a boldogabb időket, mielőtt Viktor és Julien betolakodott az életembe, és ripityára törte az elképzelt jövőm ábrándját.

– Kedvesem… csak nem sírsz? – kérdezte Dauphine, és előrelépett, hogy jobban megnézzen. – Nem tetszik?

– Imádom – suttogtam. – Egyszerűen… tökéletes.

– Akkor azok örömkönnyek?

Hamis bólintás.

Azt sirattam, amiről azt hittem, értem, de mégsem. Azt, amiben reménykedtem, de már hiába. Chauntilalie csalóka ábrándját leleplezte a közönyös, kegyetlen valóság.

Oda a boldog, tökéletes család, amibe be akartam házasodni.

A múltjuk sötétebb volt, mint az enyém.

Borzalom uralkodott a fényűző falak között.

A tükörből figyeltem Dauphine mozdulatait, hinni akartam, hogy ugyanolyan áldozat, mint mi, hinni akartam, hogy ő is mellénk áll, hogy napvilágra kerüljenek Gerard bűnei.

Kosamaras azt mondta, meneküljek.

Julien és Viktor azt, hogy maradjak és kutassak.

Én melyiket akartam?

A tükörképemre meredtem, nem tudtam betelni a temérdek részlettel, üzenettel és munkával, amit abba a ruhába öltem, amit talán soha többé nem fogok felölteni.

Végigcirógattam a légies selyemrétegeket.

Igenis fel akartam ölteni.

Nem érdekelt, mit tudtam meg. Nem érdekelt, állítólag mit hoz a jövő.

Hozzá akartam menni Alexhez.

Hiába Viktor lázas csókjai.

Vagy Kosamaras feddései és Gerard eszelős cselszövése.

Röpke szusszanással eltökéltem magam.

Maradok.

Kutatok.

Harcolok.

Harcolok az igazságért. Harcolok, hogy előássak minden titkot és tervet, fittyet hányva a következményekre.

Harcolni akartam a fiúért, aki mindenkinél ártatlanabb volt ebben az egészben.

Aki gyengéd őszinteségével rabul ejtette a szívemet.

Akibe beleszerettem.

– Azt hiszem, kész – mondta Dauphine, és odahívta Fujiwara asszonyt, hogy kezdje el a végső szemlét.

Megfeszítettem a vállamat, felszegtem az államat, megacélozott az eltökéltség.

Igen, én valóban készen álltam.

– Mintha láttam volna egy cukrászdát a sarkon – említettem meg csevegő hangon, miután végeztünk a műteremben. A fivérekkel egyetértettünk abban, hogy a szembesítésre semmiképp sem kerülhet sor Chauntilalie-ben. – Benézünk valami csemegére, mielőtt hazaindulunk?

Dauphine szemöldöke égnek szaladt a döbbenettől.

– Verity… ez volt az utolsó ruhapróba. Fujiwara asszony igazi varázsló, de ha csak egy porszemet felszedsz magadra az esküvőig, azon ő sem tud segíteni.

– Csak teára – fogadkoztam megnyerő mosollyal. – Csak szeretnék megbeszélni valamit… házon kívül.

Felnézett a tér fölé magasodó óratoronyra.

– Attól tartok, ma nem. A napirendünk a Vadfalnál is hosszabb.

Elkaptam a kezét, mielőtt jelezhetett volna a kocsisnak, hogy indulhatunk.

– Arra gondoltam… kellene egy ajándék… Alexnek. Nászajándék. Csak nem… nem akarok még véletlenül sem lebukni.

Dauphine hamiskásan vigyorgott.

– Kedvesem, te leszel az ajándéka. – Töprengve húzta el a száját. – Jut eszembe, legyen a következő a kelengyéd átnézése. Szükséged lesz új hálóingekre… ingekre… selyemharisnyákra…

– Valami kézzelfoghatóra – pontosítottam lángoló füllel.

– Alex nem számít majd rá.

– Pontosan ez a cél, érted? A kellemes meglepetés.

Megnézett magának, kezdett megenyhülni.

– Igazából – nyögtem ki, eltökéltem, hogy meggyőzöm, ha addig élek is – lenne néhány… jelentéktelen kérdésem… a nászéjszakáról – dadogtam. – Nyilván tudja… anya nélkül nőttem fel, a nővéreim pedig olyan messzire vannak…

Szelíd sóhajjal jelezte, hogy megértette.

– Ó, igen. Természetesen. Természetesen beszélhetünk róla. De ne itt… Ezt a témát nem verhetjük nagydobra, márpedig a pék és a felesége közismert pletykafészkek. A fél város tudni fogja a titkaidat, mire elfogy az első macaron. – Felélénkülve nézett végig az utcán. – A sarkon túli fogadó Gerard törzshelye. Döbbenet, de még egy különtermet is fenntartanak neki.

– Hercegi előjog – motyogtam, remélhetőleg pontosan kimért áhítattal.

– És hercegnéi – tette hozzá vigyorogva, és végigcibált a sétányon.

42

A hercegi magánterem meglepően rusztikusnak bizonyult, ezzel együtt tükrözte Gerard ízlését. El is töprengtem, milyen gyakran látogathatja, hogy itt üsse el az időt, miközben állítólag a melegházban gürcöl.

A szoba csupasz gerendákból és stukkófalakból állt. Az apró kandalló mindkét oldalán részletes növénytani ábrák lógtak. A párkányon könyvtorony állt, mellette száraz virágokat és különös köveket védő üvegbúrák. A deszkaasztalt sötét bőrhuzatú székpár fogta közre, ami határozottan bizalmas hangulatot keltett.

Dauphine tágra nyílt szemmel gyönyörködött a látványban, csak úgy itta a részleteket.

– Igazából még sosem jártam itt. Gerard jobb szeret egyedül dolgozni… – A pillantása a második székre hullt, amiben időközben helyet foglaltam, és nyugtalanul elidőzött rajta.

A kiaggatott képeket nézegettem. Az egyiken egy gránátalma keresztmetszete, ami feltárta a húsos, magvas belsőrészt. A másikon egy orchideavirág széttárt szirmai. Kínosan emlékeztettek a titkos aktáiban látott ábrákra, és viszolyogtam a látványtól rám törő furcsán illetlen érzésektől.

Mire rendelhettünk volna, egy felszolgálólány behozott egy fonott kosárba állított borosüveget és két kelyhet. A bőre csupa szeplő, a haja ezüstszőke.

– Nem kérünk – tiltakozott Dauphine –, csak teát.

A megtorpant.

– De a herceg mindig borral indít. Főleg, amikor ilyen finom hölgyeket lát vendégül. – A mosolya felvillantotta a hiányos fogsorát.

– Ma nem jön – reccsent rá Dauphine harapósan, amiért nem egyszerűen megerősítették, de egyenesen szavakba öntötték az aggályait, ráadásul ilyen félvállról. – Csak ketten leszünk.

A lány látható értetlenkedéssel pislogott.

– De már kinyitottam a bort…

– Akkor add másnak – siettem a segítségére, alig vártam, hogy megszabaduljak tőle. Minél előbb leplezem le Dauphine titkait, annál hamarabb távozhatunk ebből az ellenszenves szobából. – Elég nagy a tömeg a söntésben. Biztosan nem fog kárba veszni.

– De ez a herceg bora. – Magához ölelte a tálcát, guvadó szeme a Gerard ágyásait őrző fekete lidércvirágokat idézte.

Dauphine felsóhajtott.

– Akkor elfogadjuk. – Töltött nekem, aztán magának, végül megdermedt. – Hol a harmadik pohár?

– Asszonyom?

– Ha a hercegre is számítottál, hol az ő pohara?

A lány kényelmetlenül feszengett Dauphine mindent látó tekintetétől, aztán válasz nélkül elmenekült.

Dauphine úgy dörgölte a szeme közét, mintha fejfájás kínozná.

– Csak tudnám, hogy talál ilyen helyeket… – De elmélkedés helyett inkább visszafordult hozzám. – Annyi baj legyen. Mire koccintsunk?

Homlokráncolva latolgattam a lehetőségeimet. Olyasmi kell, ami a megfelelő mederbe tereli a beszélgetésünket.

Hirtelen ötlettől hajtva felemeltem a poharamat.

– A Laurent férfiakra!

Döbbent nevetés robbant ki belőle, de azért az enyémhez érintette a kelyhét.

– A Laurent férfiakra! Remélem, a tiéd csak kellemesen fog meglepni. – Hosszan kortyolt, majd elfintorodott.

A bor csípősen fanyarnak és savasnak bizonyult.

– Ez biztosan nem saját termés – merengett, és a besütő fénybe emelte a kelyhet.

Újra kinyílt az ajtó, és a visszatérő felszolgáló behozott egy kosár kenyeret egy olívaolajjal, fokhagymával és tört feketeborssal teli tál társaságában.

– Biztos, hogy ezt a bort frissen bontották? – kérdezte Dauphine, zöld tekintete megdermesztette a lányt.

– Igen, úrnőm. Saját kezűleg.

Dauphine újra ivott, majd csücsörített.

A lábujjhegyen, mereven álló szolgálólány láthatóan kifelé kacsingatott, készen állt a hercegné következő kérésére.

– Hozhatok még valamit, úrnőm?

– Egyelőre semmit.

Elsietett.

Aprót kortyoltam, körbeforgattam a számban, miközben a haditerven rágódtam. Az erőteljes íz megült a fogaimon, mire csipegettem a kenyérből, hátha elnyomja a marását.

– Tényleg tele van meglepetésekkel? Gerard?

Dauphine kettétépett egy kenyérszeletet, és azzal a lendülettel olajba tunkolt egy nem éppen úrihölgyes darabot. Röpke rágás után válaszolt.

– Most még a falnak beszélek, de idővel meg fogod tanulni, hogy hiába telnek az évek, minden férfi tartogat meglepetéseket. Még a legderekabbak is. – Újra meghúzta a bort, amit a következő falat követett. – Ez a nők nagy keresztje… csak nehogy elrettentsem a menyasszonyt néhány nappal az esküvője előtt! Még évekig kesereghetünk majd emiatt.

Bólintottam, elővettem a legkedélyesebb énemet.

– Akkor is sajnálom. Mintha minden idejét a munkába ölné…

Dauphine egy nevetéssel fojtotta belém a szót.

– Ha tudnád! Képtelen leállni. Hiába csalogatom elő a melegházból, mást sem csinál, csak gondolkodik és jegyzetel. Van fogalmad róla, hány noteszt elhasznál egy év alatt, amennyit ír, rajzol és töpreng? – Megcsóválta a fejét, és megforgatta a bort a kehelyben.

– Hol tartja őket?

Julien gyanította, hogy valahol a birtokon, a melegháztól messze rejtőzik egy labor, ahol Gerard a kísérletei oroszlánrészét végzi. Vajon Dauphine elárulja?

Karpereccsörgés közepette vett még egy szelet kenyeret.

– Milyen fura kérdés…

Az ajkamba haraptam.

– Én csak… tudom, milyen körülményes a vásznak és az eszközök tárolása… ezért jutott eszembe.

Dauphine vállat vont, és olyan fesztelenül terpeszkedett el a székében, amilyennek még sosem láttam.

– A ház hatalmas. Mit tudom én… Milyen kényelmes székek! Vehetnénk néhány ilyet otthonra is. Mondjuk az orgonaterembe, mit szólsz?

– Mennyi munka, mennyi idő… néhány növényért. – A zavarosban halásztam, hátha visszazökkenthetem a kerékvágásba, és kibukik belőle még valami.

Röpke mosollyal felelt.

– Ne aggódj, Alex nem lesz ilyen! Világéletében figyelmes fiú volt. Gyerekkora óta. Micsoda kár, hogy…

– Igen?

Megrázta a fejét.

– Ostobaság az elérhetetlen után ácsingózni, de néha azért eszembe jut, mi lett volna, ha nincs… – Összeszorította az ajkát.

– A baleset? – fejeztem be helyette.

– A baleset – helyeselt. – Mesélt neked arról a napról?

Bólintottam.

– Ahogy ő emlékszik rá?

Micsoda kérdés ez?

– Azt mondta, a lépcsőn szaladgált, és elesett. – Észrevettem, hogy a pohara már majdnem üres, és előrehajoltam, hogy újra töltsek neki.

– Jaj, Verity, nem lenne szabad.

– Lakat van a számon – vágtam rá gyors kacsintással, és feldobott a nevetése. – Alexnek hogyan kellene emlékeznie arra a napra? Máshogy történt?

Időhúzás gyanánt újra az ajkához emelte a poharat.

– Szörnyen meredek – mondtam tapogatódzva. – Nem csoda, hogy egy kisfiú így megjárta.

– Azt mondtad, a nászéjszakáról szeretnél beszélni – mondta, sietősen témát váltott, én pedig megéreztem, hogy ostobaság lenne erőltetni dolgot. – Az alapokkal azért biztosan tisztában vagy.

– Én… – Akkorát kortyolt a borból, mintha így készülne a rá váró beszélgetésre. – Nagyjából.

Dauphine bólintott.

– Nos… felteszem… lehetnek… nehézségek az elején. Hiszen Alexander sérülései… bevallom, fogalmam sincs, hogy megy majd kettőtöknek. – Egy ujjal cirógatta a kelyhe peremét. Még sosem láttam így feszengeni.

Ha ez a téma ennyire feszélyezi, akkor talán hajlandó valami hasznosabbra váltani…

– Alex előre szólt, hogy talán nem tudjuk rendesen… megpecsételni… a kapcsolatunkat.

Dauphine rákvörösre váltott.

– Ó… ez fel sem merült bennem.

– Nem? – firtattam. – Szentül hittem, hogy…

Megköszörülte a torkát, aztán újra ivott.

– Csak nem akarjuk, hogy hiába reménykedjenek.

– Hiába? – visszhangozta.

– Sosem lesznek gyerekeink – közöltem, tövig nyomtam a kést. Ha tudja, hogy Gerard nem csupán a festőművészi tehetségem miatt hívott Chauntilalie-be, akkor ez lehetett a legkomolyabb félelme. – A Laurent-vérvonal megszakad Alexszel.

– Ó! – Megenyhült az arca, és átnyúlt az asztal felett, hogy meglapogassa a kezemet.

– Ez biztosan hatalmas csalódás lehet önnek. Gerard-nak is. Ráadásul a nővérem is megírta, mennyire aggasztja a dolog. – Könnyen ráállt a szám a hazugságra.

Különös szikra lobbant a szemében.

– Tényleg?

Bólintottam.

– Leszögezte, hogy minden hercegné legeslegfontosabb feladata… a következő örökös megszülése. – Dauphine elfintorodott, nekem pedig a szívem szakadt, amiért feltéptem egy réges-régi sebét. – Nehogy Gerard-ral azt higgyék, nem vesszük komolyan a kötelességeinket – böktem ki sietősen, hátha elsimíthatom a dolgot.

A borát kortyolgatva rágódott a mondandómon.

– Verity… az aggodalmad megható… de felesleges. Ha gyerekeket akarsz, bőven van rá megoldás.

Nagy levegőt vettem.

Az igazság pillanata.

Mindjárt kiböki Gerard titkait, amivel magát is bemártja.

– Van?

Dauphine bólintott.

– Ez csak természetes.

Talán támaszt keresve felhajtotta a maradékot, de azután nekem is tölteni akart. A legyintésem láttán a saját kelyhébe öntötte az üveg utolját, ami kis híján túlcsordult.

– Az örökbefogadás kissé szokatlan megoldás, de az is egy lehetőség.

A döbbenettől égnek szaladt a szemöldököm.

– Szentül hittem… hogy Gerard… csak egy vérbeli Laurent-örököst ismerne el.

A szobára hosszú, rettentő pillanatokra csend borult.

Dauphine tekintete az ajtóra villant, meggyőződött arról, hogy magunk vagyunk.

– Pontosan mit tudsz?

– Tudok? – visszhangoztam, hátha időt nyerhetek magamnak, miközben azt sem tudtam, mihez kezdjek. Képtelenül vékony jégen jártam, és elég egy rossz lépés, hogy beszakadjon alattam. Ha bevallok mindent, amit tudok, és tényleg egy követ fúj Gerard-ral, akkor meg sem áll a férjéig, és keresztbe tehetnek nekünk, mire Julien és Viktor eljutnának a hatóságokhoz. De ha adom az értetlent, akkor esélytelen, hogy önként előálljon bármi hasznavehetővel.

Egy korty borba menekültem, mire eszembe jutott, milyen átható az íze.

Dauphine előretolta a kenyeres kosarat, aztán követte a példámat.

A poharát vizslattam.

A bor már oldotta a gátlásait – szinte fetrengett a székében, és úgy marcangolta a kenyeret, mintha holmi paraszt lenne, nem Bloem mélyen tisztelt hercegnéje.

Talán a nyelvét is megoldotta…

Megint kortyoltam, csupán annyit, hogy majdnem kiürüljön a poharam – legalább az egyikünk őrizze meg a józan eszét –, és az asztal közepére toltam, hogy biztosan észrevegye.

A házigazdák gyöngye, Dauphine felkapta az üveget, aztán rájött, hogy kiürült.

– Jöjjön a bor! – kiáltotta, elég hangosan ahhoz, hogy a felszolgáló is hallja. – Jöjjön a kenyér! Jöjjön!

Rekedtes hang. Vörös, verejtéktől gyöngyöző bőr.

– Jól érzi magát? – kérdeztem.

Dauphine feje kóválygott.

– Remekül. Igazából egészen… remekül.

A szám sarkához emelt szalvétával takartam el a mosolyomat.

Megy ez, mint a karikacsapás.

A lány visszatért, egyik kezében nyitott üveg, a másikban újabb kenyeres kosár.

Dauphine tapsikolt, akár egy izgatott gyermek, miközben a pohara újra megtelt, aztán megragadta az üveget, és elzavarta a felszolgálólányt. Imbolygó kézzel nekem is töltött, a kifröccsent bor úgy záporozott az asztalra, mint a vér.

Elnéztem, és eszembe jutott a vér Gerard kötényén Constance meggyilkolásának estéjén.

Hogy hihettem céklalének?

Elhajtottam a kósza gondolatokat, de kitartóan előtörtek, akár bója a víztükör alól. Hiába próbáltam elfelejteni Gerard kötényét, a mocskos körmei alatt sötétlő fekete és vörös vonalakat, egyszerűen nem hagytak nyugodni.

Félretettem a poharat, eltökéltem, hogy ebből nem iszom többet. A bor nemcsak mart, de ereje is volt.

Letöröltem a felső ajkamon érzett nedvességet. A hideg kandalló dacára meglepően forrónak tűnt a szoba.

– Talán hozassunk egy kis vizet – vetettem fel száraz, ragacsos nyelvvel. – De… nem tudjuk a nevét. Dauphine… nem tudjuk a szolgálólány nevét!

Rám meredt, az arcán kíváncsi derű fintora.

– Miért, kellene?

Elnehezülő pillákkal pislogtam. Borzasztóan fontosnak éreztem, hogy igen, de nem tudtam szavakba önteni az okát.

– Ha kell víz… vagy bor. Mi lesz, ha megint elfogy a bor? – Levegőért kaptam. – Vagy a kenyér?

Felnevetett, méghozzá olyan horkantva, hogy én sem tudtam megállni.

– Elárulok egy titkot a hercegnélétről – mondta, és közelebb intett magához, mintha be akarna avatni valamibe. – A hercegnének soha senkinek nem kell tudnia a nevét. A hangerő is elég. Jöjjön a bor! – kiabálta bemutató gyanánt, aztán kéjesen hahotázott.

A szám elé tett kézzel fojtottam el a kuncogásomat, a gondolataim szédelegve keringtek odabent. Mivel is akartam előállni, mielőtt szolgálókra és borra terelődött a szó? Valami fontossal… Felderültem.

– Mit is akart elmondani nekem?

Dauphine végighúzta az ujját a kelyhe peremén, amitől kristálydal csendült.

– Mit is? – Töprengve méricskélt. – Olyan csinos vagy – bukott ki belőle. – Már értem, miért akar annyira.

– Alex – mondtam, a puszta gondolata megmelengette a szívem. A férfi, akivel összekötöm az életemet. Az én Alexem.

Dauphine mosolya lehervadt.

– Persze. Persze, természetesen.

– Szépségben az ön nyomába sem érek – mondtam, attól tartottam, biztatásra, hízelgésre van szüksége. – Ön erős és gyönyörű.

Ez láthatóan meghatotta, végigsimított a ruháján.

– Komolyan gondolod?

Hevesen bólogattam.

– És kedves. Mindketten olyan kedvesek voltak hozzám.

Dauphine legyintett a dicséretemre, de úgy, mintha egy legyet hajtana el.

– Nem. Nem, kedvesebb is lehettem volna.

– Dehogy! – fúltam el, nyomaték gyanánt hevesen ingattam a fejemet. Másra sem vágytam, mint hogy megajándékozzam azzal a melegséggel, azzal a végtelen, szerető hálával, ami mindenemet betöltötte. Létfontosságúnak éreztem, hogy tudja, milyen nagyra tartom. – Annyi mindent tett… meghívott, és segített nekem… mindenben.

– Te… – Úgy tűnt, Dauphine mindjárt elsírja magát. – Sosem leszek olyan kedves, mint te, de… iszonyúan kiborulsz majd, amikor megtudod.

Előrehajoltam, a karját lapogattam.

– Mit tudok meg?

Megrázta a fejét, csuklásba fúlt a zokogása.

– Dauphine – mondtam, felé kaptam, amivel összeziláltam a fűzőjén húzódó rakott fodrokat. – Mondja el! Nekem bármit elmondhat.

– Semmiség… – Újabb csuklás. – Csak… a babák.

A fejemben megszólalt egy vészharang, ami áttörte a rám telepedett különös ködöt, és kizökkentette a szívem ritmusát.

– A babák… az üvegekben?

Ledermedtem, amikor rájöttem, mit tettem. Rájöttem, hogy elszóltam magam.

De bólintott, láthatóan ügyet sem vetett a nyelvbotlásomra.

– Az üvegbabák.

– Tud róluk? – kérdeztem tapogatódzva. Csak a következő korttyal döbbentem rá, hogy magamhoz vettem a poharamat. A bor fanyar utóíze megült a nyelvemen. Grimaszolva eltoltam magamtól.

– Hát persze – helyeselt egy fájdalmas csenddel teli perc után. – Tudok – mondta, a halántékára koppintott. – Mindent tudok róluk. A tervezésükről. Az alkotásukról. Csak látni nem látom őket. Nem engedi.

– Gerard? – kérdeztem megerősítés gyanánt.

Bólintott.

– Ezek szerint Gerard gyártja őket. Az üvegbabákat.

– Próbálkozik – mondta nevetve, pedig nem volt ebben semmi vicces.

– Láttam őket.

Dauphine elkapta a kezemet, a karomat, úgy kapaszkodott belém, mint egy mentőövbe.

– Láttad? Láttad a babákat?

Azt hiszem, bólintottam.

– Elárulhatok egy titkot?

Közelebb hajoltam, amikor magához intett.

A lehelete forrón, nedvesen cirógatta a fülemet.

– Én juttattam őket az üvegükbe.

– Micsoda? – Ez az egyetlen szó pofonként csattant a néma szobában.

Dauphine vallott.

Mindent bevallott.

Tudott a kísérletekről.

Segédkezett bennük.

Segített Gerard-nak a mocskos utójátékban…

– Félre ne érts, nem én tettem őket az üvegekbe – pontosított, a keze szüntelenül az asztalon dobolt. – De miattam… miattam nem láthattak napvilágot.

Eszembe jutott, mennyi apróságot őrzött a szekrény.

– Mit tett? – suttogtam émelyegve.

Pislogott a képtelenül nagy és üveges szemével.

– Megpróbáltam megállítani.

43

– Megállítani? – visszhangoztam. – Meg akarta állítani Gerard-t?

Dauphine bólintott, a fülbevalói lázasan himbálództak.

– Természetesen. Azt nem tudtam megakadályozni, hogy megtalálja a nőket, azt a sok, rengeteg aranynőt, de a babákat igen. Csak… – Nyisszantást mímelt, egy cérnát elvágó ollót utánzott. – Mielőtt egyáltalán felsírtak. – Hátrasepert egy hajfodrot, mintha azzal összeszedhetné magát. – Nem ő az egyetlen, aki tudja, mire képes néhány növény.

– Gerard tudja?

Megrázta a fejét, aztán úgy dörzsölte a homlokát, mint akire rátört a bódulat.

– Még csak az kéne. Ő sosem látta a teljes képet, csak az őt érdeklő darabkákat. A nőket hibáztatta. Gyengének tartotta őket. Sosem vette észre, hogy én… hogy én… – Lenyelte a folytatást, mintha még önmagának is képtelen lenne bevallani a tettét.

– Megmérgezte őket? – Megerősítés kellett.

– A legtöbbet. – Megnyalta az ajkát. – Az a rengeteg aranynő…

– Milyen arany?

Sajgott a fejem, felfoghatatlanul eltompultam. Ismert szavak vesztették értelmüket. Zagyva ötletek kergették egymást.

– A vérük. Arany. Akárcsak a tiéd.

Nehezen tudtam követni.

– Ha nem akarta, hogy azok a babák megszülessenek… miért írt nekem? Miért hozatott Chauntilalie-be?

Megint meghúzta bort, én pedig a karjára tettem a kezemet, nehogy az egészet felhajtsa. A szemében gyöngyöző könnyek immár kibuggyantak, az arcán patakzottak, akár a testet öltött bűntudat.

– Hiába tagadnám, Gerard a kísérleteihez akart téged. De én… én Alexandernek. – Megdörzsölte az arcát. – Annyira könnyen beletörődött, és… besavanyodott. Nem akarom, hogy a birtokon maradjon, örök agglegényként, örök időkig a következő lépést várva. Azt akarom, hogy megismerje a szerelmet, egy olyan társat, aki bejárja vele a világot, és ráébreszti mindarra, amire én képtelen lennék. A levelem nem hazugság volt, legalábbis nem egészen. Mercy tényleg a barátom. Az udvarban annyit mesélt rólad, hogy tudtam, egész egyszerűen tudtam, hogy Alexander első látásra beléd szerethetne. – Hosszú sóhaj tört fel belőle. – Felvetettem, hogy hívjunk meg a birtokra a portré kedvéért, Gerard pedig… hallotta a pletykákat a családodról. Arról, ami kis korodban történt veled. Arról, ami, felteszem, most is történik veled.

Mindezt halkan, óvatosan mondta.

– Tudta, miket forral velem, és mégis idehozatott – vádoltam kavargó gyomorral. Elöntött a harag hulláma. – Hogy tehette?

Dauphine elkínzott mosolyra húzta az ajkát.

– Mert tudtam, hogy semmi nem lesz belőle. Alexander sérülése… Tudtam, hogy képtelen lesz gyereket nemzeni. – Képtelen voltam eldönteni, hogy az őszinte bólogatásával engem vagy magát győzködi. – És hiába menne neki, nem olyan, mint…

Elhallgatott, az utolsó pillanatban kapott észbe.

– Mint Julien – siettem a segítségére. – Mint Viktor.

Dauphine élesen felszusszant.

– Honnan tudsz róluk? – A homlokát ráncolta. – Gerard naplója. Megtaláltad Gerard naplóját?

– Találkoztam velük.

Óriásira nyílt a szeme.

– Hol?

– A házban… a titkos átjárókban. Mindketten ott vannak… Chauntilalie-ben.

A kehely kicsúszott a kezéből, és széttört az asztalon.

– Ez képtelenség! Nem! – tiltakozott fojtottan, mintha tagadásért könyörögne.

Bólintottam.

– Hetek óta ott vannak.

Dauphine behunyta a szemét, és rebegve levegőt vett, miközben a szolgálólány visszatért a szobába.

– Ha jól hallottam… Jaj, ajjaj, majd én feltörlöm – ajánlkozott, és a kezét tördelve az asztalhoz lépett.

– Kifelé! – utasította Dauphine.

– Egy perc lesz az egész – mondta a felszolgálólány, és felvette a legnagyobb üvegszilánkot. – Épp csak…

– Kifelé! Azonnal! – Szinte vakkantotta a parancsot, mire a lány összerezzent. Olyan sietősen távozott, hogy minden összegyűjtött szilánk leesett a padlóra.

Dauphine kinyitotta a szemét.

– Vissza kell térnünk Chauntilalie-be. Alexander rettenetes veszélyben forog.

– Miattuk?

Bólintott.

– Képtelenség – tiltakoztam, pedig eszembe jutott, ahogy Viktor füstölgő kézzel csapkodja a padot. – Ők nem… Dühösek, nem tagadom, de nem veszélyesek. Véget akarnak vetni az egésznek, és felelősségre vonni Gerard-t. – Felderültem, végre enyhült a szívemet szorongató kín. – Segíthetne nekünk! Elmagyarázhatná a hatóságoknak, mit forralt. Mindent igazolhat.

– És ismerjem be a tetteimet? Ismerjem be, hogy tétlenül tűrtem minden szörnyűségét? Azokkal a lányokkal… és velem? – Megrázta a fejét. – Nem, Verity. Nem. – Felkapta az üveget, és egyenesen abból vedelt.

– Mégis miért hagyta? – kérdeztem csendesen. – Biztosan tudta, hogy annyi szer, annyi injekció… egyszerűen nem természetes.

Dauphine helyeslően hümmögött. Az általában makulátlan bőre kissé elzöldült, kókadt tekintete a semmibe révedt.

– Tudtam – helyeselt. – Végig tudtam, mit művelt, és csak tűrtem. – Lenyelt egy hüppögést. – Tűrtem, mert ostoba csitri voltam, aki hitt neki. Hittem a munkájában és annak gyümölcsében. – Röpke nevetést hallatott. – Hogy lehettem ilyen ostoba?

– De pontosan mit akar elérni Gerard? Megtaláltuk néhány jegyzetét. Azt tudjuk, hogy beszélni akar az istenekkel, de miért?

Rám meredt, undor villant át az arcán.

– Nem beszélni akar az istenekkel, Verity. Alkotni akar egyet.

Felfordult a gyomrom, ahogy eszembe jutottak az üvegbe zárt babák. A kopoltyúk. A szarvak.

– Ez lehetetlen.

– Gerard-nak soha. Annyi aranynővel semmiképp. Csak a megfelelő párosítást kellett megtalálnia. – Jelentőségteljesen rám nézett.

Megborzongtam, és felhajtottam a borom maradékát, legszívesebben alámerültem volna az ital bódító ölelésébe, hadd fojtson mindent a közöny ködébe.

Alaposan alábecsültem a dolgot. Magamat pedig túlbecsültem.

Vissza kell jutnom Chauntilalie-be.

Vissza Alexhez.

Nem akartam egyedül őrizni ezt a tudást.

– Tudtad, hogy Gerard-nak volt egy kishúga? – kérdezte Dauphine a semmibe révedve.

– Nem.

– Emilee – folytatta, mintha a válasz vajmi keveset jelentene neki. – Az apja buzgó hívő volt. Allister lankadatlan hűséggel imádta Arinát. Hibátlannak és tévedhetetlennek tartotta az isteneket. De hiába minden ájtatosság, ha embernek kegyetlen volt. Ügyet sem vetett mások szenvedésére, azt vetette a szemükre, hogy legyenek jámborabbak, istenfélőbbek, és minden baj elkerülné őket.

– Mi történt Emileevel? – kérdeztem, előre rettegtem Dauphine válaszától.

– Kéz nélkül született. És mivel a nagy és dicső Allister Laurent nem hagyhatta, hogy szárba szökkenjen holmi pletyka arról, hogy valamivel magára haragította Arinát, így Gerard apja egyhetes korában belefojtotta Emileet a koitóba. A tó mellett nyugszik, a ligetben, ahová Gerard a vörös növényeket ültette. Gyakran mondogatta, hogy a szirmuk szakasztott olyan, mint a rózsás arcocskája.

– Ez borzalmas – suttogtam.

– Gerard azóta egyszer sem imádkozott. – Dauphine üveges szemmel iszogatta a borát. – Tökéletlen teremtményeknek látta őket, akik nem mindenhatók, és végképp nem tévedhetetlenek. Rádöbbent, hogy a világunk – az általuk teremtett világ – működése alapjaiban hibás. És helyre akarta hozni.

Letette a borosüveget az asztalra.

– Kicsiben kezdte, növénykísérletekkel, apró, jótékony változtatásokkal, aztán szintet lépett. Tizenhat éves koromban ismerkedtünk meg. – Mosolyogva felsóhajtott, a fejében furcsamód megmaradt boldog emléknek. – Jóképű volt, és elragadó. Odáig voltam érte. Egy szavára ugrottam volna. – Dauphine elhallgatott. – Meg is tettem… és sikerült. Született három fiunk, és… láttad volna őket újszülöttként, Verity! Igazi aranygyerekek voltak. A napra lehetett nézni, de rájuk… Bárki láthatta, hogy egy ilyen hármas meg fogja változtatni a világot.

– Mégis száműzték őket. Elzavarták Julient és Viktort.

Bólintott, betegesnek látszott.

– Az ember könnyen mondja, hogy lehozza az égről a csillagokat, de amíg meg nem teszi, fogalma sincs, milyen perzselő a tüzük.

Felkapta az üveget, és rátapasztotta a száját. Egy korty. Még egy. Aztán egy harmadik.

– Lehozni a csillagokat? – visszhangoztam, és fészkelődni kezdtem, ahogy feltámadt az álmom, a rémálmom emléke. Szégyentől égett az arcom, de olyan forrón, mint Dauphine emlegetett tüzei. – Mennünk kell – határoztam. Megtudtam mindent, ami érdekelt, és pontot akartam tenni a végére. – Méghozzá azonnal.

– Elfogyott a bor – sajnálkozott Dauphine, és lefelé fordította az üveget. Egy csepp sem hullott ki belőle. – Még a lány nevét sem sikerült megtudnunk. Hahó? – emelte fel a hangját. – Hahó, odakint! Ejnye, hol lehet?

Megpróbáltam megállítani, amikor a padlót ellepő üvegszilánkokat rugdosva eltolta a székét az asztaltól, de a karja kicsúszott a kezemből. Csúszott az izzadságtól, ahogy nyilván az én tenyerem is. Honnan jött ez a forróság?

Dauphine megpróbált felállni, de esetlen puffanással visszaesett.

– Ó! Ez nem sikerült. – Ráncba szaladt a homloka, és egy pillanatra a saját rosszullétemet láttam viszont az arcán. – Ez… ez nem fog sikerülni. – De aztán megnyalta az ajkát, és kitört belőle a vihogás, de iszonyú élesen, hangosan és megállíthatatlanul, míg fel nem kiáltott. – Hahó! Igen, idebent! Jöjjön a…

– Segítség – motyogtam, hátha észhez téríthetem, mielőtt rám roskadnak a falak, hogy egészben elnyeljenek. – Segítség! Valaki… segítség…

Egy horkantással belém fojtotta a szót.

– Kinek kell segítség? Inkább jöjjön a bor!

44

Alex hatalmas ágya széltében kétszer akkora volt, mint hosszában, és szénfekete bársony ágytakaró fedte. Bűnre csábító fényűzésnek éreztem, miközben végigmásztam rajta, sorra véve minden egyes bolyhos bércet, mint holmi merész kalandor a feltérképezetlen hegyeket. Felvihogtam, ahogy elképzeltem magam olajzöld gabardinban és védőszemüvegben.

Alex megrezzent.

– Verity? – suttogta álomittas hangon. – Merre jártál egész nap? Órákkal korábbra vártunk.

– Dauphine-nal voltam – csicseregtem minden csalogánynál ékesebben. – Felpróbáltuk a menyasszonyi ruhámat. – Megint vihogtam. – Jó, nem mi. Én. Én felpróbáltam az én menyasszonyi ruhámat, ő pedig segített. – Csuklottam. – Alex, olyan csecse! Olyan csecse és hosszú és fehér és csecse, és látnod kéne. Látni is fogod.

Felült, a haját vakarászta.

Az imádni való kócát.

– Te… berúgtál?

– Nem! Nem, nem hinném. Bár… volt az az üveg bor. Azaz kettő. Talán három? De órákkal ezelőtt. Azt hiszem. Mennyi az idő? – Hullámzott körülöttem a világ, felfoghatatlanul nagynak és ormótlannak éreztem. Inkább csak Alexre figyeltem, cseppet sem érdekelt, mi folyik körülöttünk.

Megigazította a háta mögötti alvópárnákat, hogy felegyenesedhessen.

– Elhúznád a függönyt? Innen nem látom az órát.

– Biztosan késő van. Szörnyen későnek tűnik – szögeztem le, és engedelmeskedtem. Kis híján beledőltem egy füles fotelbe, ami a semmiből bukkant fel mögöttem. Amikor félrehúztam a függönyt, elvakított a résen beáradó napfény. – Ó! Vagy mégsem.

– Nem – helyeselt hunyorogva. – Egész délelőtt arra vártam, hogy visszaérj anyával. Mondd, hogy nem volt hiába!

– Nem volt hiába… – merengtem. – Bár tudnám, mit csináltam! – Vihogtam a rímemen.

Sötét árkok támadtak a homlokán.

– Megint rám tört az izomgörcs.

– Jaj, Alex… – Visszabotorkáltam az ágyhoz, hogy leüljek mellé, és megfogjam a kezét. – Jól vagy?

– Jobban, most, hogy többé-kevésbé épségben hazaértél. Mit mondott anya? – Meglapogatta a párnákat, úgy hívott magához.

– Elmentünk egy imádni való fogadóba – szavaltam, végigmásztam a fekhelyén, és lerogytam a selymes puhaságra. – Az apád aztán ért a borokhoz!

Alex félrehajtotta a fejét, a szemében aggály szikrája.

– Apa is ott volt?

– Tényleg? – értetlenkedtem. – Nem is láttam! Biztosan megbántottuk, amiért nem köszöntünk.

Élvezettel vetkőztem le a gátlásaimat, odakucorodtam hozzá, a mellkasa lett a párnám. Az illata olyan… zöld. Akár a frissen vágott fű vagy a napsütötte levelek, egy nyári zápor és egy erdei kirándulás.

Hallhatóan elfúlt.

– Mondd, mit mesélt anya? Ma egész nap nem láttam Julient és Viktort, és miután ilyen sokáig nyomod veszett… kezdtem azt hinni, hogy csak álmodtam a tegnapot.

Hogy lehet egy ágy ennyire kényelmes? Laposakat pislogtam, kis híján elnyomott az álom, elringatott Alex melengető közelsége. Ha abbahagyná a derekam makacs csiklandozását…

– Igen, igen. Az anyád… az anyád…

– Az anyám… – firtatta.

– Ő… – Eltátottam a számat az álom kitartó ostromában.

– Verity… – dörmögte Alex, a szája egy hajszálra a fülemtől.

– He?

A vállamat böködve megfosztott az áldott öntudatlanságtól.

– Tudod, egészen máshogy képzeltem az első alkalmunkat ebben az ágyban.

– Akárcsak az apád – motyogtam. A gyomrom megfeszült, aztán émelygő, sajgó tótágast állt, és verejték lepte el a homlokomat. Szinte zsibbadt a kicserepesedett ajkam. Mégis, mennyi bort ihattam?

Valahol rémlett, hogy Dauphine harmadik üvegért küldött, de azt már talán kihagytam. Bezzeg ő… A kandallóba hajigálta a kiürült palackokat, és eszelősen hahotázott, ahogy zöld szilánkokká hasadtak. Nem sokkal később berontott Bastian, hogy a fogadóból ki, a kocsiba pedig betereljen minket. A folytatásra köd borult. Mennyivel könnyebbnek tűnt behunyni a szememet, és elfelejteni az egészet!

– Verity Thaumas! – Alex egy kiáltással szétkergette az álom ködét. – Mi történt ma?

Felnyomtam magam, aztán ernyedten rádőltem a párnahalma sarkára. Megdörzsöltem a tarkómat, hátha azzal ébren és a jelenben tarthatom magam.

– Vizet kérek.

Az asztalkája felé nyúlt, és töltött nekem egy pohár vizet.

– Remek ötlet. És ne állj meg egynél!

Bólintottam, és hálásan, egyetlen hosszú, szomjas korttyal felhajtottam.

Töltött még egyet, aztán egy harmadikat, mielőtt félretette a kancsót.

– Nos?

Kábulattal küszködtem, miközben a szoba bukdácsolva forgott körülöttem.

– Tudja.

Alex komor képpel harapott az ajkába.

– Ez biztos?

Bólintottam.

– És… ez még nem minden…

Összeszaladt a szemöldöke.

– Miért, mi lehet még?

Elhallgattam, szavakat kerestem mindarra, amiről fellebbent a fátyol abban a fogadóban.

– Tudott a kísérletekről… amin ő és a többi nő átesett. Tudja, hogy Gerard célja az, hogy létrejöjjön belőletek valami…

Arany.

– …ami mindenen túltesz.

A homlokát ráncolta.

– Hogy érted ezt?

Megnyaltam az ajkamat.

– Új emberfajtát szeretne létrehozni. Ami igazából nem… nem is ember. – Hosszan kortyoltam a vízből. – Az a célja, hogy létrehozzon egy istent.

– Az képtelenség – horkantott fel Alex.

Helyeselni akartam, de nem tehettem.

– Te nem láttad a babákat… Mindegyikben volt valami más. Valami torz. Valami…

Arany.

Tehetetlenül vontam meg a vállamat.

– De ha… ha apa különleges vérű nőket választott, akiknek istenek a szüleik, a nagyszüleik, a másod-unokatestvéreik, mit tudom én… – A hajába túrt, elvesztette a fonalat. – Akkor hogy lehet minden baba halott? Julien, Viktor és én… megmaradtunk. Mi végzett a többiekkel?

– Dauphine – motyogtam gyászosan.

– Anya?

– Miután látta Viktor és Julien erőit… meggondolta magát. Már nem támogatta Gerard tervét. Így mindent… mindent megtett, hogy megállítsa. – Nagyot szusszantam. – Azt mondta, nem Gerard az egyetlen, aki tudja, mire képesek a növények.

Alex látványosan megütközött.

– Csak nem megmérgezte a nőket? A gyerekeiket?

– Biztos vagyok benne – feleltem kelletlenül.

– Apa tudtán kívül.

Kijelentés volt. Nem kérdés.

– Ezért ügyködik állandóan, ezért próbálkozik új keverékekkel, új vérvonalakkal. Tudja, hogy egyszer már összejött. És nem érti, miért vall állandóan kudarcot.

– Anya szól a hatóságoknak? Segít megállítani apát?

– Azt hiszem, meggyőzhető. – Felpillantottam. – Azaz meggyőzheted. Most biztosan alszik. Azt hiszem, Bastian a lakosztályába támogatta. De beszélj vele, mihelyt felébred. Szeret téged. Elmondhatatlanul. Tudom, hogy számára minden kérésed parancs.

Alex bólintott, nem nézett a szemembe.

– Minden rendben?

Röpke, sötét nevetéssel válaszolt.

– Micsoda kérdés! Tudom, semmi nincs rendben, de…

– Mióta tudsz róluk?

Riadt borzongás futott végig rajtam.

– Julienről és Viktorról? Csak… csak egy napja. Vagy annyi sem.

Grimaszolt, láthatóan a lelkére vette.

– Hogy jutott egyáltalán eszedbe ilyesmit… ami mindent megváltoztat… eltitkolni előlem?

– Alex, el akartam mondani. Őszintén. Esküszöm. – Megfogtam mindkét kezét.

– Kinézett magának, tudod? – jegyezte meg Alex halk, elvékonyodó hangon. Még mindig kerülte a tekintetemet. – Viktor. Flörtöl veled… szégyentelenül. Ezért… ezért nem akartad elmondani?

– Dehogy – feleltem, de talán sietősebben a kelleténél, mintha szabadkoznom kellene. – Dehogy, egyáltalán nem!

Pislogott, a szeme aggasztóan izzott.

– Láttam, ahogy melletted állt, ahogy melletted sétált, és egyszerűen… megláttam, milyenek lehetnénk, ha nem lenne ez a szék. Ha nem esek el. Annyi mindent megtehetnénk, Verity. Annyi mindent meg is akarok, és… – Megdörzsölte az arcát, hogy megfékezze az indulatait. – Attól tartok, féltékeny vagyok. Fájdalmasan féltékeny.

A nyelvem sorra vette a fogaimat. Tohonyán, nehézkesen, képtelen lett volna szavakba önteni a gondolataim sodró áradatát.

– Ígérem, teljes szívemből, sosem érhet fel hozzád. – A két kezembe vettem az arcát. – Viktornak be kell érnie egy délutáni sétával, mert az életem a tiéd. Sajnálom, amiért kételkedned kellett, hogy elég leszel nekem.

– Ostobának érzem magam.

– Ne tedd! De ha az én számból kell hallanod… Alex, szeretlek. Szívvel-lélekkel. Csak téged akarlak. Csak te lehetsz a férjem.

Megrezzent a szája sarka. Még mindig olyan letörtnek tűnt.

– Azok után, amiket művelt a családom… hozzám akarsz jönni?

– Nem a családodnak fogadok örök hűséget – fogadkoztam. – Hanem neked.

A tekintete nem eresztett.

– Alex – motyogtam halkan, attól tartottam, hogy a zsigereimben feltámadó bizsergés elillan, akár egy virág tetején egyensúlyozó ijedős pillangó.

A szemembe nézett.

Aztán megcsókoltam.

Egy pillanatra szobormereven tűrte, mire aggódni kezdtem, hogy talán végképp bakot lőttem. De aztán megéreztem, felforrósodó ajakkal viszonozza.

Minden habozó kétségem elillant. Már nem aggasztott, mit kellene éreznie minden egyes porcikámnak. Inkább behunyt szemmel élveztem, ami kijutott nekem, amit ez, a közös csókunk jelentett. Amikor Alex elhúzódott, úgy éreztem, kifulladtam, szédülök, és madarat lehetne velem fogatni.

– Szerinted… szerinted belefér, hogy itt maradjak veled még egy kicsit?

Alex csókot nyomott a homlokomra, és bólintott.

– Nagyon is.

A matracra kucorodtam, a mellkasára fektettem az arcomat. Nagy merészen, lopva ránéztem. Egy behunyt szempár és egy kisimult, álomszép arc fogadott. Lebilincselt, a tekintetem epekedve követte az orra vonalát, a szemöldöke ívét.

Ez az érzés… mennyei.

Helyénvaló.

Ez lehet a szilárd alap a ránk váró közös évekhez, együtt a világ ellen. A lánykérése napján tudtam, hogy szeretem – mély nagyrabecsülés és vonzalom kötött hozzá –, de ma, ebben a pillanatban tényleg beleszerettem. A legvadabb álmomban sem hittem volna, mennyire.

Az egyik könyökömre emelkedtem, odahajoltam hozzá, és szelíden, puhatolózva, kísérletképp megcsókoltam. Felpattant a szeme, a tekintete az enyémbe mélyedt.

– Ezt miért kaptam? – kérdezte, és ahogy beszéd közben az ajka az enyémet cirógatta, mindennél virgoncabb pezsgés sistergett az ereimben.

– Mert megtehetem – feleltem örömtől elszoruló torokkal. – Mert ezt akartam. Mert szeretlek.

– Szeretlek – visszhangozta, mit sem tudva a szívemre zúduló felismeréstől.

És ez így volt rendjén.

Elég, ha én tudom. Hogy megváltoztam.

Megint megcsókoltam, és elfúltam, ahogy átkarolt, és mindennél édesebb ölelésbe zárt. Lassan mozgatta a száját az enyémen, mintha az övé lenne a világ minden ideje, mintha az örökkévalóságig ráérnénk egymás felfedezésére.

Rá is értünk.

– Olyan vagy, mint a tenger – motyogtam, a kezem felfedezőútra indult a mellkasa inas völgyein, aztán rátért az arcára, hogy megtalálja a sötét haját. Eddig csak a hullámok elsöprő ölén éreztem ilyen békét. Eszembe juttatta, ilyen volt a hátamon lebegni a megnyugtató, hideg habokban. Megtartott, betakart, állandó védelemmel vett körül, és mindenestül megbékéltem tőle.

Derűs arccal eltöprengett.

– A tenger? Ha ennél földhözragadtabb lennék, gyökeret kellene vernem. Én vagyok a gyökér – merengett, széttárt keze a hátamon, közelebb húzott. – Magányos szál egy hatalmas hálózatban, ami egyetlen üszkös, korhadó fát táplál. De te… – mondta, és levegő után kaptam, ahogy a torkomat harapdálta –, te vagy az eső.

A nyelve izgatóan, incselkedve siklott a számba. Ezt, végig ezt az érzést reméltem a csókjaitól, hogy lelökjenek a mámor csodálatos csúszdáján.

A kábaságtól pihegni is alig tudtam, és noha nehezemre esett, mégis elszakadtam tőle, hogy a hátamra rogyva megpróbáljam minél nagyobb kortyokban venni a levegőt.

Óvatosan az oldalára gördült, hogy az egész testével hozzám simuljon. A bőre lázas meleget árasztott. Magamra akartam húzni, hogy megfeledkezzem magamról a súlya alatt, és minden porcikáját magamba fogadjam.

Rajongó, telhetetlen csóközönnel árasztotta el az arcomat.

– Te vagy a nyári zápor, ami beborította az életemet, eláztatta a földet, és életre keltett. Komolyan beszélek, Verity – szakadt el tőlem egy percre. – Mag voltam, ami a kelleténél mélyebbre vetve várta, hogy kicsírázhasson végre. Tele voltam ötletekkel arról, mihez kezdek majd, és milyen leszek, amikor felnövök, és átveszem az apám címét. De te… te rádöbbentettél, hogy azon nyomban az a férfi lehetek. Nem kell várnom. Nem kell ábrándoznom. Hála neked, kibújt belőlem az a személy, aki lenni akartam. Látod már? Föld – a mellkasára tette a kezét. Végighúzta az ajkamon az ujját, mielőtt lehajolt egy újabb elsöprő csókra. – Víz.

Teljesen elvesztem a mohó ködben, ahogy a szája az enyémet kényeztette, a keze eddig ismeretlen részeimet fedezte fel, és betöltötte a szobát a kifulladt lihegésünk.

– Ez még nem minden – hebegtem, miközben a foga végigkarcolta a torkomat.

– Nem? – visszhangozta huncut hévvel teli hangon.

– Nem – helyeseltem teli torokból. – De még mennyire nem!

A kinyíló ajtó halk kattanására riadtam fel.

Egy pillanatra azt sem tudtam, hol vagyok, ki vagyok.

Olyan elégedetten nyújtózkodtam az áldott kéjtől, mint egy vastag, puha pergamenre csorgó viaszpecsét. A lábujjaimat feszegettem, a vállamat ropogtattam, és számba vettem a környezetemet. Éreztem a nyugodtan lélegző Alexander mellkasának szelíd, ütemes mozgását. A függöny résén át láthattam, hogy az ég arany barackszínű felhőkkel csíkozott, rikító lilába fordult.

Alex szobájában voltam.

Alkonyatkor.

Komótos mosoly játszott az ajkamon, ahogy eszembe jutott, milyen lelkesen gabalyodtunk össze az elszenderedésünk előtti pillanatokban. A pillanatokban, amik Alex számtalan kérdésére megnyugtató választ adtak.

Nagy merészen elképzeltem vele egy új jövőt, méghozzá saját gyerekekkel. Az én sötét hajammal, az ő zöld szemével. Gerard hiába reménykedik elképesztő aranylényekben, be kell érnie a mieinkkel. A mi tökélyeinkkel.

Felnyögtem, ahogy megláttam a hálószobába bekukkantó alakot, és azzal a lendülettel megpróbáltam megszabadulni Alex álomtól elnehezült tagjaitól.

– Frederick? – kockáztattam meg a szoba sötétjébe hunyorogva.

Mellettem Alex felsóhajtott, pislogva ébredezett. Amikor meglátott, kajánul fülig szaladt a szája.

– Reggelt.

– Estét – helyesbítettem.

A részegség már elillant, de sajgott a fejem, minden kiejtett szótagra lüktetett. Reménykedve pillantottam az Alex éjjeliszekrényén álló korsóra, de kiürült.

– Laurent úrfi – szólongatta Frederick, és már nem lehetett semmibe venni, mert a gázlámpák felkapcsolásával fénybe borította a szobát. – Bocsásson meg, hogy így rátörtem önre… és Thaumas kisasszonyra.

– Mi az, Frederick? – kérdezte a nehézkesen felülő Alex.

– Önért jöttem.

Alex az órájára pillantott.

– Mire fel?

Az inas lesütötte a szemét, remegett az ajka.

– Velem kell jönnie, uram.

– Beszélj! – Alex nem engedett. – Bármi is az, Verityvel nincsenek titkaink egymás előtt.

Olyan erővel tördelte a kezét, hogy kifutott belőle a vér.

– Az anyjáról van szó.

Dauphine.

A fogadó.

– Ha felébredt, beszélnünk kellene vele – motyogtam Alexnek. – Minél előbb, annál jobb.

Bólintott.

– Frederick, lennél szíves idehozni nekem a széket?

Fredericknek nem kellett kétszer mondani. Az ágy ellentétes oldalán tápászkodtam fel, lesimítottam a szoknyámat, és előkerestem a korábban félrerúgott sziporkázó cipellőmet. Indulásra készen a fényes bőrbe dugtam a lábamat.

– Az anyja… – Frederick hiába tátogott, a torkán akadtak a szavak.

Előredőlt, hogy megigazítsa a szék lábtartóját. Alex felnyúlt, és megérintette a lakáj vállát. Ami remegett.

– Frederick? – ráncolta a homlokát Alex. – Mi a baj?

– Laurent úrnő… ő… őszintén sajnálom, de… meghalt.

45

– Meghalt? – vágtuk rá Alexszel egyszerre, elfúlva.

– Hogy érti ezt? – kérdezett vissza.

– Ez képtelenség – szakítottam félbe. – Vele voltam… alig néhány órája. Kutya baja sem volt.

Ez azért túlzás.

Nem is kicsit.

De nem volt…

Halott.

Kapkodva törtem a fejemet. Mikor is láttam utoljára? Minden homályos volt. Többet ivott nálam – talán elcsúszott felfelé menet a lépcsőn, mint annak idején Alex?

Frederick mondani akart valamit, de aztán megrázta a fejét, meggondolta magát.

– Laurent herceg hívatja önöket.

Alex bólintott, az arca merő rejtély, még előttem is.

– Biztosan valami tévedés történt. Majd a végére járunk. Köszönöm, Frederick.

– Azt hiszem… – motyogta az óriás, az arcára volt írva a gyász –, azt hiszem, a herceg jobban örülne, ha csak az úrfi jönne.

Találkozott a tekintetünk, és odabent elöntött a rettegés. Nem akartam, hogy Alex egyedül álljon Gerard elé. Mi lesz, ha Dauphine elmondta neki, miket kérdezősködtem a fogadóban, mielőtt…

Riasztóan tisztán láttam magam előtt a jelenetet.

A bor megoldotta a gátlásait, felszabadította az amúgy hét lakat alá zárt gondolatait. Mi lesz, ha elmondta neki, hogy megmérgezte azt a sok nőt?

Felvillant előttem a Constance mellébe állított metszőolló csillanása.

Dauphine-nal is végzett?

Nem halt meg, lobbant fel bennem az ádáz dac. Tévedés történt. Semmi más.

Alex megrázta a fejét.

– Verity már családtag. Ketten megyünk.

A folyosók hosszabbnak tűntek a megszokottnál, mérföldes padlódeszkák vezettek az északi szárny felé. Mellettük ablakok ezrei, legalábbis annyinak tűntek. Mindegyik olyan vakítóan sziporkázott, hogy tudtam, Frederick téved. Chauntilalie-ből kiveszne a pompa, ha nincs a ház úrnője, hogy mindent megszervezzen.

Dauphine nem halt meg.

De minden elhaladó szolga szeme vöröslött. Mind tiszteletteljesen fejet hajtottak, amikor elsiettünk mellettük. Néhányan már átvették az egyenruhájuk sötétebb mását. A tintaszín gyapjú rég elfelejtett, mégis csontig ható emlékeket hozott a felszínre kislánykoromból, amikor fekete bombazinruhában és szurokszín ékkövekkel gyászoltam a sosem ismert anyámat és a túl fiatalon elhunyt nővéreimet.

– Alex – szólongattam, a válla után nyúltam, hogy megállítsam, hogy hátráltassam, mielőtt leterítené ez a szörnyű pillanat.

– Biztosan minden rendben. – Már ő nyugtatott engem, mintha nem az ő anyja miatt kellene aggódnunk.

Ezt próbáltam jó jelnek venni.

Ha Dauphine tényleg elhunyt volna, Alex biztosan megérezné.

Ha ő kételkedik, talán én is remélhetek.

Alex megtorpant, egyenesen Gerard dolgozószobájának ajtaja előtt. Nyugtalan pillantást vetett rám.

– Minden rendben lesz – búgtam, próbáltam megóvni az ismeretlentől. – Nem lehet… – Ennyiben maradtam, ha rajtam múlik, sosem fejezem be azt a mondatot.

– Szerinted tudja? – kérdezte Alex kimért, fojtott hangon. – Hogy mi tudjuk? Szerinted…

Ki sem kellett mondania.

Szerinted megölte?

– Nem… nem is tudom – suttogtam.

A kissé zöldes arcú Alex nagyot nyelt, aztán felemelte a kezét, és bekopogott.

– Apa?

– Igen. Gyere be! – Az ajtó annyira eltompította Gerard hangját, hogy kiölt belőle minden érzelmet.

Kinyitottam Alexnek, előreengedtem.

A szemem ösztönösen a mintás edényeket rejtő könyvespolcra villant. A díszletszekrényt a helyére tolták, hogy elrejtse Gerard kísérleteinek minden nyomát.

Gerard az asztalánál ült, a tenyere szétterült a lapon. A szeme száraz maradt, de az ajkát komor vonallá préselte. Mögötte hevesen lobogott a tűz, fullasztó forrósággal töltötte meg a szobát.

Felnézett.

– Verity.

Visszafojtott lélegzettel hallgattam az állóóra kattogását, csak ez törte meg a némaság perceit. Vajon mire számíthatunk? Vártam, hogy mikor szabadul el a pokol egy nyári vihar vegytiszta, tomboló őrületével.

Gerard arca szenvtelen maszk maradt, gondosan leplezte, mi jár a fejében. Minél hosszabbra nyúlt a csend, annál kevésbé tudtam megállni, hogy ne kezdjek el sikoltozva válaszokat követelni.

Felsóhajtott, mintha őt is megviselné a kínos helyzet.

– Kettesben hagynál minket a fiammal, Verity? Szerintem az lenne a legjobb…

– …ha velem maradna – fejezte be Alex, és ellentmondást nem tűrő határozottsággal megragadta a kezemet.

Bár a hangja maga volt az eltökéltség, az ujjai remegtek, ahogy az övére simítottam a másik kezemet, minden tőlem telhető támogatást meg akartam adni neki.

Gerard tekintete a fiára villant, aztán rám, végül vissza Alexre.

– Legyen! – Csak röviden, tömören. – Nincs mit szépíteni a helyzeten. Dauphine… meghalt.

Másodszorra is ugyanúgy megrázott a hír. Kérdezősködni akartam, de lenyeltem, mert hirtelen hiányérzetem támadt.

Alex keze kihullt az enyémből.

A széke mellé térdeltem, és habozás nélkül megöleltem. Próbáltam felidézni a papa temetése utáni vigasztalásokat. Ugyan Kosamaras visszaadta az életem hiányzó szeletét, és végre kristálytisztán felidézhettem azt az időszakot, de hiába kutattam. Egy ilyen rettenetes gyász ellen mit sem értek holmi üres frázisok.

Alex elnyomott egy csuklásba fúló zokogást, a szájára szorította a kezét, miközben potyogtak a könnyei, mint a záporeső.

– Ne…!

– Saj… sajnos igaz. – Noha Gerard láthatóan eltökélte, hogy Alex kedvéért megőrzi a méltóságát, az alsó ajka elárulta. Hiába tudtam, hogy szörnyeteg, egyetlen hátborzongató, együttérző pillanatra nem annak láttam. Hanem csupán egy tehetetlen, magányos férfinak. Nem volt szent ember – a legkevésbé sem, de a maga módján őszintén szerette Dauphine-t.

A sarkamra kuporodtam, nem tudtam mit kezdeni magammal.

– Gerard – vágtam bele. – Őszinte részvétem. Döbbenetes hír. Alig néhány órája még Dauphine-nal voltam. Egészségesnek és boldognak tűnt, és… – Egy fintorral idéztem fel a fogadó kandallójában szétpattanó üvegeket. – Mi történt?

Elhúzta a száját, mintha egy ételmaradékot próbálna kipiszkálni a fogai közül.

– Megmérgezték.

Olyan hangosan kaptam levegő után, hogy arra még Alex is felfigyelt, elfeledte a gyászát.

– Tessék? Miket beszélsz? Ki akarná megmérgezni anyát?

Gerard az asztallap egyik göcsörtjét követte a hüvelykujjával.

– Ha jól tudom, a lányok betértek egy fogadóba Bloemben.

Leesett az állam.

Éreztem, hogy Alex rám veti az aggodalomtól tágra nyílt szemét.

Gerard felpillantott, előbb a fiát mérte végig, aztán engem.

– A borba tették, amit felszolgáltak nektek.

Olyan érzés volt felidézni a délutánt, mintha sűrű iszapban turkálnék. A szesz savas íze még mindig megülte a számat, és betöltött a csípős fanyarsága.

Megmérgezték.

– A bor? – visszhangozta Alex, neki hamarabb összeállt a kép. – Amikor Verity eljött hozzám délután, nem… nem volt önmaga. Kóválygott, vihogott, és mintha kicserélték volna. Azt hittem, csak becsíptek anyával, de ha babráltak a borral… Mennyit ittál?

– Egy pohárral – motyogtam. – Esetleg kettővel. Nem tetszett az íze… ahogy a fejembe szállt. Azt hittem, csak nagyon erős bor…

A herceg nyelt egyet, a tekintete szigorú.

– És Dauphine?

– Az üveg maradékát… és még egyet – vallottam be kelletlenül. – Talán többet is…

A férfi sóhajtva csóválta meg a fejét.

– Még csak nem is rendelte – jutott eszembe hirtelen. – A felszolgálólány hozta nekünk. Azt mondta, az ön saját készletéből.

Gerard megdermedt.

– Ez az Adler’s Crownban történt? – találgatott Alex. Az apja felé fordult. – Ahol fenntartasz egy szobát. Egész Bloem tudja. Bárki bármit beleönthetett a fajborodba. Pofonegyszerűen. De ki akarná bántani anyát? Vagy Verityt?

Gerard szeme villámgyorsan, vészjóslóan villant rám. Már láttam a hazugságra nyíló száját. A töprengő Alexnek nem tűnt fel.

– Csak nem… – A fülemhez hajolt, csak suttogni mert. – Ugye nem lehettek ők?

– „Ők?” – Alex hiába suttogott, Gerard elől nem volt menekvés.

Tiltakozva ráztam a fejem. Julienből sosem néznék ki ilyesmit. Ő azt vette a fejébe, hogy mindent helyrehoz, méghozzá úgy, ahogy a nagykönyvben meg van írva. Ő a regulák és a logika megtestesülése, a törvények és az észszerűség híve.

Bezzeg Viktor…

Ha egyszer felkapja a vizet, semmi nem állhat az útjába. És olyan rettentően dühös. De amilyen hirtelen haragú, sosem vetne be mérget.

Ahhoz idő és hozzáértés kell. Módszeresség. Szigorúan betartott lépések. Olyan megfontoltság, ami nem volt jellemző Viktorra, akiben ádázul, vakítóan égett a tűz.

– Nem – szögeztem le. – Ők soha.

Alexről lerítt a kétkedés.

– Alexander – szólt közbe a széke szélére húzódó Gerard. – Miről beszéltek? Ha ismertek valakit, aki bánthatta az anyádat… aki bánthatta Verityt – tette hozzá röpke habozás után –, azt el kell mondanotok.

– Kell? – Egyetlen szó, de annyi mindent sugallt! Alex minden addiginál vészjóslóbb szemmel nézett az apjára. – Mindent el kell mondanom neked, apa?

Gerard láthatóan megütközött. Mióta megérkeztem Chauntilalie-be, Alexet még a legsötétebb pillanatában sem láttam ilyen ellenségesnek.

– Bezzeg te aztán nyugodtan titkolózhatsz!

Megnyalta az ajkát.

– Mit akarsz tudni?

– Talán kezdjük a fivéreimmel!

Gerard-nak volt képe értetlenkedést színlelni.

– Neked… neked nincsenek fivéreid, Alexander. Tudod jól.

– Erről megkérdezném Viktort és Julient. – Megelégeltem a köntörfalazást.

A nevük hallatán Gerard elsápadt, és úgy süppedt vissza a székébe, mintha felpofoztam volna.

– Itt vannak?

Bólintottam.

– Tudhattam volna, hogy a tűz után meg sem állnak idáig. Arina szívére! – Gerard az asztalra csapott, csak magát hibáztathatta. – Alex, itt nem vagy biztonságban. Egyikünk sincs. – Felém fordult. – Szólj Fredericknek, hogy ti hárman szálljatok hintóba, és tűnjetek el innen! Majd én elintézem azt a kettőt. Évek óta halogatom.

– Nem megyek sehová – szögezte le Alex, szembeszállt az apjával. – Anya meghalt. Muszáj lesz… – nagyot nyelt – közzétennünk, és üzennünk a Hév nővéreinek. Aztán tömjük ki a testét, és adjuk vissza a földnek. Muszáj…

– Ismerem a gyászszertartásainkat! – csattant fel Gerard. A hajába túrt, és bosszús morgással cibálta. – Mintha számítana…

– Miattuk? – vonta kérdőre Alex pengeéles hangon.

Gerard bólintott.

– Kik miatt? – firtatta. – Halljam! A te szádból!

Gerard elgyötörten sóhajtott.

– A fivéreid miatt.

A két férfi sokatmondó hallgatással nézett farkasszemet, de éreztem, hogy mindkettőjüknek bőven lenne mondani-, sőt, üvöltenivalója.

– Fivérek – köpte végül Alex. – Van két bátyám. Akiktől elszakítottál.

– Őket szakítottam el tőled – helyesbített Gerard, megnyomta a különbséget. – El sem tudom képzelni, milyen dühös lehetsz rám, Alexander… főleg úgy, hogy csak a történet felét ismered… de helyesen döntöttem. És ezt a sírig vallani fogom.

Alexből keserű kacagás robbant ki.

– Helyesen? Elzavartad a fiaidat! Száműzted őket! Két gyereket!

– Szörnyet – pontosított Gerard.

– Kisfiúk voltak!

Gerard felém fordult.

– Láttad, mire képesek?

Kelletlenül bólintottam.

– Akkor tudod, hogy nem volt választásom. Igazam volt.

– De maga alkotta őket – kezdtem bele, elejét véve annak, hogy a fojtogató feszültség mindnyájunkkal végezzen. – Ha szörnyeknek tartja őket… miért folytatta a kísérleteket?

– Kísérletek? – visszhangozta ártatlan hangon, de verejtéktől gyöngyöző homlokkal.

– Jártam a titkos gyerekszobában. Láttam a piciket. És Constance-t – tettem hozzá komoran, ellentmondást nem tűrő hangsúllyal.

Gerard szeme Alexre villant, az arcát fürkészte. Gondosan visszafogta magát, amikor végül megtalálta a hangját.

– Arról gondoskodtam, mielőtt sorra kerültél volna.

– Láttam őket.

– Tényleg? – Elbűvölt mosoly játszott az ajkán, mire hányinger rántotta görcsbe a zsigereimet. Megerősítettem, hogy az vagyok, akinek hitt. Tényleg kilógok a sorból, ahogy remélte. Ahogy álmodta.

Le akartam törölni a képéről azt az elképedt ámulatot.

Mire észbe kaptam, felpattantam, és átvágtam a szobán.

– Akárcsak ezt – vetettem oda, és félretoltam a díszletpolcot, hogy megmutassam az üvegbe zárt babák seregét.

Csend borult a szobára.

– Mi… – Alex félrehajtott fejjel küszködött a látvánnyal. – Mi az, apa?

A polcsor felé tolta magát.

– Alexander, ne! – tiltakozott Gerard. Felállt, mégsem indult a fia után.

Alex levette az egyik üveget, és gyengéden forgatta, míg szembe nem nézett a lakójával. Felvillanó fogakat és szemek sokaságát csíptem el, mielőtt elfordultam.

Alex viszolyogva felnyögött.

– Hogy tehettél ilyet, apa? Hogy tehetted ezt az egészet?

Gerard arca megnyúlt, sütött róla a csalódottság.

– Ha nem teszek ilyet – utánozta Alexet –, sosem látsz napvilágot.

Alex fejcsóválva dugta vissza az üveget a polcra.

– Én nem vagyok ilyen. És soha nem is leszek.

– Igazad van. Te több vagy. Sokkal, de sokkal több. – Hátraseperte a hullámos haját. – Te vagy az életem főműve, Alexander. És még csak nem is tudod.

Megráztam a fejemet.

– Nem. Julien. Viktor. Adományokkal bírnak. Alex pedig…

– Alexander maga a főnyeremény – közölte Gerard. – Nehéz szavakba önteni, milyen voltál gyerekként, fiam. Annyira… elképzelhetetlenül…

– Arany – motyogtam lassan kavargó gyomorral.

– Igen! – bólogatott Gerard lelkesen. – Mindig, még most is… annyira arany!

Alex végignézett magán, mintha valamilyen különbséget keresne önmaga és kettőnk között.

– Arany, erős és szívós. Létrehoztam a tökéletes példányt… az elméje csupa kedvesség és végtelen tudás, a szíve szerető jóság, a teste kitartó és kiváló. Az én istenem még a Szentély lakóit is felülmúlja!

– Apa! – hüledezett Alex elborzadva.

Borsódzott a hátam Gerard fülsértően visszhangzó istenkáromlásától. Olyan tisztán hallottam Kosamaras szavait, mintha akkor súgta volna bele.

Ha egyesülsz a fiúval, annak szörnyű gyümölcse lesz. Elég szörnyű ahhoz, hogy az isteneket is legyűrje.

Eszembe jutott, hogy néhány órája még észveszejtő, emésztő mohósággal gabalyodtunk egymásba Alexszel, cirógattunk, csókoltunk, és világgá üvöltöttük a mohó mámorunkat. A vágyunk kielégült. A mohóságunk jóllakott. A szájízem pedig mostanra megkeseredett.

Viktorra célzott.

Nem Alexre.

Nem Alexre, akinek egy mákszemnyi erő sem jutott.

Nem Alexre, aki melegszívű volt, az enyém, és egészen emberi.

Pontusz, könyörgöm, ne Alexre!

Alex felemelte a kezét, a tenyere rajzolatát fürkészte, mintha az megmondhatná, ki is ő valójában.

– De… nekem nincs semmiféle képességem… Mi ez az állítólagos hatalmam?

Gerard jelentőségteljesen pillantott a lábára.

– Igen?

– Túlélted – suttogta kifulladva. – Nem emlékszel arra a napra, de… sosem töprengtél azon, mekkorát estél?

– Néhány fokot, talán kettőt-hármat. Anya szerint az ártott meg, hogy csúnyán, nagyon-nagyon csúnyán értem földet, és…

Gerard megrázta a fejét.

– Alexander, az erkélyről estél le.

Alex hitetlenkedve pislogott.

– Az képtelenség. Az legalább…

– Negyven láb. Pontosabban negyvenkettő. Magam mértem meg. Negyvenkét láb, a lenti márványpadlóra. A szemem láttára. Mint egy földre hulló meteor. Ki kellett vágnunk azt a részt, ahová becsapódtál. Szilánkokra törted.

– A Laurent-címer – motyogta, ahogy összeállt a kép.

Eszembe jutottak a bejárati csarnok hatalmas mozaikját alkotó rózsaarany szilánkok. Látványosan elütött a zord, szürke márványtól, mintha utólag toldották volna bele.

Mert úgy is történt.

– Nem találtunk pontosan illeszkedő pótlást, így megbíztam az építési vállalkozót, töltse ki valami káprázatossal. A címer minden alkalommal arra emlékeztet, hogy a fiam él. Csodával határos, sőt képtelen módon, de él. Hála nekem. Annak, amit tettem. – Nyelt egyet, ragyogott a büszkeségtől. – Alkottam egy istent. Egy halhatatlant.

A helyiségre áhítatos csend borult.

– Mi a helyzet Juliennel és Viktorral? – kérdeztem, nagy merészen megtörve a csendet. – Velük mit alkotott?

Gerard-ban legalább annyi tisztesség maradt, hogy szégyenkezve elforduljon.

– Attól tartok, valami gyökeresen mást.

– Mást? – suttogta Alex kétkedően.

– Julien sosem sírt babakorában. Egyszer sem. Csak nézelődött a szobában azzal a hatalmas, kifejezéstelen szemével. Már elfelejtettem, hány dajka mondott fel, amiért felzaklatta az üveges tekintete. Julien csak akkor mozdult meg, amikor Viktor felhúzta magát. A kelleténél tovább tartott összeraknom a képet. Az ember egyszerűen nem számít arra, hogy a gyerekei ilyen…

– Szélsőségek? – vetettem fel.

– Torzszülöttek – helyesbített. – Julien magában ártalmatlan, de Viktorral… egymás őrületét táplálják.

– Hogy érti ezt? – Eszembe jutott, hogy a néma beszélgetéseik miatt milyen gyakran tűntek egyetlen, de két testbe szakadt személyiségnek.

– Viktor mindig hajlott a tomboló haragra, mindig is hamar kikelt magából. Egyszer felgyújtotta a gyerekszoba függönyeit. Azt hittük, az egyik szobalány ügyetlenkedett a gyertyával, de Viktor volt, akart még egy kis tejet lefekvés előtt. – Gerard megtörölte a homlokát a kézfejével.

Elképzeltem Artie unokaöcsémet. Akkora lehetett, mint a fiúk a száműzetésük idején. Valahányszor nem kapta meg, amit akart, a rikácsolása felverte egész Highmoort.

– Gyerek volt. Megtaníthatta volna neki, hogy csúnya dolog ilyesmire használni az… – olyan szót kerestem, ami nem zaklatja fel még jobban Alexet – adományait.

Gerard faarccal meredt rám.

– Hathetes volt. Majdnem leégette a fél kúriát. Utána mindkettejüket távol tartottuk Alexandertől. Túl kockázatos volt együtt tartani őket.

Eszembe jutott Viktor a tetőtéri kertben, a tomboló tekintete, amikor csak pillanatokon múlt, hogy minden kicsússzon a kezéből.

Eddig bírta a védelmező ösztönöm.

– Hiba volt összezárni őket – ismerte el Gerard. – Örök nyomot hagyott Julienen. Hiszen Viktor gondolatai, minden szörnyű gondolata állandóan betolakodott az elméjébe… – Megcsóválta a fejét. – A legrosszabb ellenségemnek sem kívánnám.

– Komolyan, én vagyok a meséd szörnye? – kérdezte egy hang a szoba végéből.

Odakaptam a fejemet. Viktor karba tett kézzel állt a küszöbön. Sötét tengerészkék nadrágot viselt, fehér inget és szürke mellényt, Alex öltözékének pontos mását.

– Mesélj, ki küldte el szegény Julient, hogy egy ilyen eszelőssel éljen? – Belépett a dolgozószobába, és egy laza csuklómozdulattal a helyére fordította a zárpajzsot.

A szoba oldalán felpattant egy rejtekajtó, amiből Julien lépett ki, méghozzá ugyanolyan öltözékben, amitől olyan érzésem támadt, mintha triplán látnék.

Constance tévedett. Végig volt egy titkos átjáró.

Odajött hozzánk, hogy letelepedjen az asztal szélére, és furcsán gyermeki módon lógázta a lábát, miközben farkasszemet nézett az apjával.

– Szia, papa! Emlékszel rám?

Gerard nagyot nyelt, rángatózott az ádámcsutkája. Bólintott.

– Ju… Julien.

– Nagyon ügyes! – mondta. Megrezzent az ajka, kivillant a fogsora. Inkább volt vicsorgás, mint vigyorgás.

Viktor szeme leplezetlen kíváncsisággal barangolt a szobában.

– Úgy nőttem fel, hogy ez a szoba, apa végtelen hatalmának székhelye, óriási és fontos. Így elnézve viszont… – a tekintete megtalálta Gerard-t, és elvigyorodott – szörnyen, rémesen apró.

Gerard orrlyuka kitágult, düh villant át az arcán, ahogy a tizenöt éve nem látott fiát fürkészte.

– Verity, most rögtön vidd ki Alexandert a szobámból! Minél messzebb. Ezt a kettőt pedig bízd rám!

Földbe gyökerezett a lábam, nem tudtam mozogni, miközben a tekintetem sorra vette Gerard-t és a fiúkat.

Alex mégis egy mozdulattal leintett.

– Nem megyek én sehová.

– Gratula, öcskös! – nyekeregte Viktor lassú tapssal. Lehuppant az egyik karosszékbe. – Hadd lássa apa, hogy van neked gerinced! – Grimaszolva keresztbe tette a lábát. – Már bocsánat a kifejezésért.

– Igazából cseppet sem sajnálja – osztotta meg Julien. – Magában a térdét csapkodja.

Gerard áhítattal tanulmányozta a legidősebb fiát.

– Milyen csodákat vihettünk volna véghez, ha az nem rontja meg az elmédet. – Felsóhajtott. – Pocsékba mentél.

Julien pillantása éles volt, és vérfagyasztó.

– Még hogy pocsékba! Az elmém a sajátom. Az életem is. Egyes-egyedül te lettél volna képes elmagyarázni, mi folyik bennem. Tudtad, hogy más vagyok. Tudtad, hogyan, és azt is, miért, mégis elzavartál vele és mindazzal, ami az ő fejében jár!

– Menthetetlen voltál – szögezte le Gerard bánatosan. – Akárcsak ő. Miatta küldtelek el. Ezt sose feledd! – Viktor felé fordult. – Az állandó dühöngésed, az állandó önzésed, az utálatod, az irigységed, a tomboló haragod… elevenen faltak fel, és a világra zúdítottad őket, hogy az is osztozzon a szenvedésedben. Meg kellett volna fojtsalak abban a pillanatban, amikor rájöttem, mit alkottam.

Viktor szeme szinte lángolt, ahogy előrehajolt.

– Mégsem tetted, ugye, apa? Ez mivel tölt el, szégyennel, kétségbeeséssel? Belegondoltál már, milyen lenne a világ, ha megteszed? Nem hagy nyugodni a lelkiismereted, valahányszor elképzeled az aranyfiad dicső eredményeit, ha nincs az a semmirekellő bátyja?

Alex összevonta a szemöldökét.

– Mi… miről beszél?

Viktor a szemét forgatta.

– Tudtad, hogy egyes-egyedül a te születésedet ünnepelték meg? Ki vetné a szememre, hogy kiosontam a szobámból? Csak osztozni akartam az öcsém különleges napjában. Az aranygyermek aranyünnepében. – Egy pofonnal felborzolta Alex haját.

Alex elhajolt, igyekezett kiszabadulni Viktor markából.

– Apa!

– Apa… – utánozta Viktor fülsértően éles sipítással. – Segíts! Ments meg! – Elmutogatta, ahogy valami nagyon magasról leesik, majd a földbe csapódik.

Teljesen elhűltem, ahogy megértettem a célzást.

– Alex nem leesett az erkélyről, ugye? – kérdeztem Gerard-tól. – Hanem lelökték. – Viktorhoz fordultam. – Méghozzá te.

– Julien is segített – ismerte be Viktor, miközben Alexnek leesett az álla.

– De csak azért, mert annyira begurultál. – Julien visszanézett Gerard-ra. – El sem tudod képzelni, milyen makacs tud lenni – mondta a homlokára koppintva. – Olyan, mintha zsinóron rángatnának. Legyen bármilyen messze, a madzagok ugyanúgy belevágnak a testembe és a lelkembe.

– Megölhettél volna – hüledezett Alex.

Viktor egy fejkörzéssel megropogtatta a nyakát.

– Hiszed, vagy sem, az volt a cél. Nem tudtuk, hogy a kisöcsénk ilyen… szívós. Még most is az, tudtad, apa? Bármit szórtunk is a teájába, a frissítőibe, egyelőre mindent kibírt.

– Az izomgörcsei – fúltam el, ahogy rádöbbentem, mit tettek. – Begyógyszereztétek?

Viktor vigyorgott. Alex a széke karfájába vájta az ujjait.

– Miért? Miért tennétek… Mit tettem ellenetek?

– Ez nem rólad szól. Hanem a szülők bűneiről – sóhajtott fel Gerard. – Az első tűzeset után Dauphine-nal elküldtük a dadákat, minden fölös személyzetet. Mindenkinek azt mondtuk, hogy Viktort és Julient álmában, váratlanul érte a halál. Egykeként mutattunk be.

– Kibújt a szög a zsákból! – mondta Viktor derűsen. – Csak te, és senki más. A szemük makulátlan fénye. A Laurent család tökéletes örököse. Arinára, hogy gyűlöltelek! – Felvidult. – De már nem. Időközben kinyílt a szemem, és megértettem. Most már tudom, ki is az igazi bűnös. Te… – mutatott Gerard-ra – és az a nőszemély.

– A mama már nincs köztünk – emlékeztette Julien.

Különös kuncogás szállt Viktor ajkáról.

– Ó, tényleg. El is felejtettem… fogadd legmélyebb részvétemet a legutóbbi veszteségedért, apa. Merem remélni, hogy nem szorulsz útmutatásra a szeretők gyászolásában. Hiszen annyit eltemettél az évek során…

– Ti… – motyogtam, visszatért a hangom. – Ti mérgeztétek meg a bort.

– Fájdalom, de nem. Megelőztek minket. – Viktor tekintete Gerard-t kereste, a szemében kaján szikra. – Van tipped, ki vetemedne ilyen kegyetlenségre?

Mintha mellbe vágtak volna egy kalapáccsal, egy korty levegő sem maradt bennem. A másik fotelhez botladoztam, és lerogytam a steppelt bőrre.

Alex szemöldöke összeszaladt fájdalmában.

– Apa, mire céloznak?

– Bal… baleset volt – hebegte Gerard leplezetlen fájdalommal. Odalett a korábbi egykedvűsége, a kínkeservét leplező merev álarc, hiszen Viktor és Julien megfosztotta tőle, szépen, apránként. – Verity, hinned kell nekem. Nem neked szántam a bort. És nem is Dauphine-nak. Esküszöm az életemre!

46

Döbbent csend borult a szobára.

Gerard nyúlt a borhoz.

Gerard mérgezett meg minket.

Megmérgezte Dauphine-t.

Megölte Dauphine-t.

Felfoghatatlan. Akárcsak az az egész délután.

– Ha nem nekünk szánta a bort, akkor kinek? Készen várt, tele méreggel… kinek?

Julien félrehajtotta a fejét.

– Igen, papa. Kinek?

Gerard reszketegen felsóhajtott.

– Az nagyon hosszú történet.

Viktor felemelte a kezét, körbemutatott a szobában.

– Még jó, hogy nem sietünk sehová. Mesélj egy jó történetet a Laurent fivéreknek! Összebújjunk a takaró alá, és eloltsuk a lámpákat?

Mellettem Alex néma maradt, és pengeéles tekintettel meredt az apjára. Szinte tapintható gyűlölethullámok áradtak belőle.

– A bor… – Megköszörülte a torkát, elölről kezdte. – Nem méreg volt a borosüvegben. Nem egészen.

– Az világos, hogy beletettél valamit – vélekedett Julien.

Gerard bólintott.

– Egy kis darab… – Nagyot nyelt, látványosan feszengett. – Egy jókora darab macskagyökeret. Altatót. Nem gyilkos adag, csak…

– Elbódít – szólt közbe Viktor. – Éppen elég arra, hogy visszacsempészd a kinézett hölgyet Chauntilalie-be. Elárulnál valamit, apa? Csak akkor másztál rájuk, amikor ébredezni kezdtek, vagy már áldott állapotban tértek magukhoz?

– Kérhetek egy kis vizet? – szóltam közbe kavargó gyomorral. A kandallóból áradó forróság és az a végtelen higgadtság, amivel Gerard taglalta a vétkeit, szédítő elegyként vágott fejbe. – Mindjárt elájulok.

– Természetesen – mondta Gerard, és a csengettyű felé nyúlt az asztalán.

– Állj! – utasította Julien, lecsapott a bronzapróságra, és azzal a lendülettel elhúzta Gerard közeléből. – Így is elegen vagyunk, nemde? – Rám sandított. – És úgysem innál meg semmit, amivel ez az alak megkínál, ugye?

Mond valamit, gondoltam, és elkeseredetten nyeldekeltem.

– Jól értem, anya a mohósága áldozata? – merengett Viktor. Úgy ciccegett, mintha tragikusnak találná, de végül kibukott a kuncogása.

Alex a szájára szorította a tenyerét. A torka látványosan elszorult, mintha hányingerrel küszködne, és tudtam, hogy biztosan nem bírja már sokáig. Dauphine halála és Gerard vallomása túlságosan megviselte. Olyan lett, mint egy pattanásig feszített ideg.

– Szántszándékkal sosem ártottam volna neki. Hinned kell nekem, Alexander. – Gerard az asztal felett átnyúlva próbálta elérni, de Alex a semmibe meredt. – Sosem akartam bántani.

– Nem úgy Constance-t – szóltam közbe, hogy felém forduljon. – Őt meggyilkolta. – A metszőolló emlékére a gyomromban örvénylő savanyú epe kis híján kirobbant belőlem. – De azt nem értem, miért. Láttam a kicsiket. Megadta, amire vágyott. Ő…

– Ki akart tálalni neked. Mindenkinek. Mindenről. A babák… kihordta őket, túlélték a szülést, de… elmaradtak a fejlődésben. Gyengék voltak, törékenyek. Constance könyörgött, hogy hozzam helyre, mentsem meg őket. Szerette őket, tiszta szívből, de nem tehettem semmit. Bebeszélte magának, hogy a haláluk jel volt. Hogy minden kísérletem, minden alkotásom kudarcra van ítélve. Megfenyegetett, hogy figyelmeztet téged, Verity. Nem akarta, hogy osztozz a sorsában. Amit nem…. nem hagyhattam.

Gerard vállat vont, mint akinek nem volt választása. Mint akit puszta észérvek hajtottak. Ártatlanul pislogott, hűvös pillantásából hiányzott a lelkiismeret.

Alex motyogott, de olyan halkan, hogy nem érthettem.

Felé nyúltam, megszorítottam a vállát.

– Mit mondtál?

Lassan, elkínzottan nézett fel, egyenesen Gerard szemébe.

– Azt, hogy megőrült.

– Dehogy – tiltakozott Gerard. – Pontosan tudom, mit tettem. Megértem, ha érthetetlennek, ha felfoghatatlannak tartod, de… fogalmad sincs a munkámról… Képtelen vagy megérteni, hogy a nemes célok megérnek bizonyos áldozatokat.

– Nemes célok – ismételte Alex. – Milyen célokat szolgálhat ez az egész?

– Ha ti… ha megérthetnétek… – Gerard a tenyerébe temette az arcát. – Az apám… a hit volt a mindene. Arra neveltek, hogy imádjam az isteneket. Nemcsak Arinát, de az összeset. Egytől egyig ismertem mindet, legyen bármilyen öreg vagy elfeledett. Ismertem minden hírnököt, minden félisten sarjat. Megtartottuk az ünnepeiket; tiszteltük a szokásaikat. Amikor az apám lett a herceg, szentéllyé alakította a nagyapám imádott báltermét… nekik – mondta az égnek emelt kézzel. A mozdulata kellemetlen módon Kosamarasra emlékeztetett.

Viktor fészkelődött ültében.

– Szegény öreg apukánk, milyen szörnyű lehetett így felnőni! – Megkeményedett az arca. – El sem tudjuk képzelni, mennyit szenvedtél.

– Dauphine mesélt a húgáról – szóltam közbe, félbeszakítva az előadást. – Aki kéz nélkül született. Az apja pedig megölte a tökéletlensége miatt.

Gerard bólintott.

– Attól a naptól nem imádkoztam az istenekhez. Átláttam az álarcukon… Hiába minden természetfeletti erő, a szívük mélyén nem különbek nálunk. Nem áldott mindenhatók… csupán a törzsfejlődésünk következő lépései. – Az állát dörgölte. – A világunk gondjai megmutatták nekem, hogy az ő erejük sem határtalan. Tudtam, hogy ezt orvosolhatnám, ha kikísérletezném az esszenciát, ami elválaszt minket tőlük. Amit tökéletesíthetnék, hogy létrehozzam a saját istenemet. Ami orvosolna minden nehézséget, amit ránk mértek. Amikor megismertem Dauphine Armellát, biztos voltam abban, hogy ő segíteni fog révbe érni.

– Miért? – kérdezte Julien félrehajtott fejjel.

Alex halkan, szaggatottan felsóhajtott. Odanyúltam, hogy az övébe fonjam a kezemet, és örültem, amikor nem húzódott el.

– Az Armella-ágon lépni sem lehet a félistenektől és a titkos légyottoktól. Álmodni sem lehet az övénél tökéletesebb családfáról.

– És természetesen szeretted is, ugye? – jegyezte meg Viktor alig leplezett gúnnyal.

– Idővel rettentően… megszoktuk egymást – közölte Gerard, és már-már bűnbánóan húzta el a száját. – És igazam lett. Megszülte hármatokat. A vegyes végeredmény láttán újra próbálkozni akartam, de Dauphine megtagadta. A kezelések megviselték a szervezetét… nem bírta volna ki még egyszer.

– Így toborozni kezdtél – vetette fel Viktor rosszmájúan.

Gerard bólintott.

– Számtalanszor próbálkoztam. Egyik nő sem élte meg a szülést. Nem voltak elég erősek. – Leplezetlen csalódottsággal csóválta a fejét.

Szóra nyitottam a számat, hogy beszámoljak Dauphine mesterkedéséről. Világgá akartam kürtölni az asszony hazugságait, de meggondoltam magam. Szörnyűségeket művelt, de kizárólag azért, hogy keresztbe tegyen egy őrültnek. Egyik nőt sem hoznám vissza azzal, ha elárulnám a titkát; Gerard bűneit sem tenném semmissé. Bizonyos titkokat érdemes magunkkal vinni a sírba.

– Ezért volt olyan fontos, hogy megfelelő párt találjak Alexandernek – folytatta Gerard. – Létfontosságú, hogy ő továbbadja a génjeit, méghozzá egy magafajta különleges társsal. Akiben megvan az erő, hogy kihordja az új isteneket, megszülje őket, és felkészítse őket a sorsukra. Amikor a nővéred elmesélte Dauphine-nak az elátkozott Thaumas lányok történetét, tudtam, hogy te leszel Alexander tökéletes párja.

Minden tekintet mázsás súllyal vetült rám.

A szobát sivatagi forrósággal töltötte be a perzselően lobogó tűz. Így nem lehet gondolkodni!

– Ránk ne számítson ebben az őrületben – köptem Gerard-nak. – Alex, gyere! Elmegyünk.

A könnyei láttán megszakadt a szívem.

– Nem… nem tudom, mihez kezdjek. Ez egyszerűen… sok. Túl sok. Én…

– Elmegyünk. Minél messzebb – ígértem neki, a kezembe vettem az arcát, hogy kénytelen legyen rám nézni. – Majd később mindent elrendezünk. De előbb ki kell szabadulnunk innen. Minél messzebb tőle. És a birtokától.

– És tőlük? – kérdezte a fivéreire pillantva.

– És tőlünk? – visszhangozta Viktor egy gúnyvigyorral.

– Innentől rátok bízom. Citáljátok ide a hatóságokat, vitessétek be! Megtarthatjátok a házat. A tiétek. Alex, mi végeztünk.

– Nem – tiltakozott, visszahúzott. – Nem fogok menekülni.

– Kérlek! El kell mennünk. El kell mennem. Kell… kell egy pohár víz. – Már kapkodtam a levegőt, úgy lihegtem, mint kutya az elviselhetetlen nyári kánikulában. Patakokban folyt a víz a nyakamon, eláztatta a míderemet. A fejem ólomsúlyként húzta a nyakamat.

Gerard levette a nyaksálját, és megoldotta az inge felső gombjait. Foltokban pirult az arca.

– Tényleg elviselhetetlen itt a hőség. – Viktorra sandított, a révedező, közönyös szemébe. – Te. Ez a te műved.

– Micsoda? – kérdezte ártatlanul.

Látható hullámokban áradt belőle a forróság.

– Érted már? – kérdezte a lihegő, magát legyezgető Gerard. – Érted már végre? Mindenképp… semmiképp nem kellett volna… – A keze az asztalon csattant, és a rózsaarany levélkés után kapott a közeli tálcán.

– Julien, csináld, most! – Viktor parancsa áttörte a fejetlenség kábító ködét.

Fény gyúlt a legidősebb Laurent fiú szemében. Gerard fölé hajolt, felülről figyelte az apját, arcán Viktor érzelmeivel.

Sebes mozdulattal megragadta Gerard tarkóját, és a lakkozott asztal széléhez csapta a koponyáját.

Gerard homloka úgy hasadt ketté, mint egy nagyra nőtt, túlérett görögdinnye.

– Apa! – kiáltotta Alex, és az asztal felé vetette magát a székéből, de Viktor közbelépett, visszahúzta. Rövid tusa következett, attól féltem, még felborítják a tolószéket.

Gerard rám vetette az immár keresztbe álló szemét.

– Vidd el innen a fiamat – könyörgött, mielőtt Julien újra lecsapott.

Elfordultam, összeszorítottam a szememet, képtelen voltam megakadályozni a kínszenvedését.

De hallani hallottam.

A vérző húson csattanó ütéseket.

Julien erőlködő nyögéseit.

Alex elborzadt, hörgő lihegését.

Végül a padlóra hulló test tompa puffanását.

Az ezt követő csendet.

A végtelen, ásító csendet.

Az üressége azzal fenyegetett, hogy engem is elnyel.

A világ helyreállt, és gyorsan hűlt, ahogy elcsitultak az indulatok.

– Mit tettél? – suttogta Alex.

Félve nyitottam ki a szememet.

Nem lehettem elég hálás, amiért Gerard testét elrejtette az asztal, de a lapját vér és olyan dolgok lepték, amikről nem szívesen vettem tudomást.

Julien továbbra is az asztal szélén ücsörgött. Kifulladva kapkodta a levegőt. Teljesen kifulladt, az arcára mégis visszatért a közöny, miközben a keze mocskos munkáját szemlélte.

Viktor úgy markolta a tolószék karfáját, mint aki készen áll lefogni az öccsét, de Alexből elillant a harci láz. Csak arra futotta tőle, hogy bámuljon, guvadó szemmel, a döbbenettől leesett állal.

– Amit kellett – dünnyögte Viktor.

Diadalmámort vártam tőle. Ilyen bosszúra vágyott. Azt akarta, hogy Gerard átélje az idősebb fiai szenvedését.

De a hangja tompán kongott, Julien üres arcát idézte.

– A levélkés után nyúlt. Te is láttad. Neki akart menni Juliennek. Aztán nekem. Ver! – csattant fel, belekevert a beteges színjátékába. – Tudod, mire volt képes. Tudod, hogy megtette volna.

Az asztal szélén kuporgó Julien szótlanul forgatta a kezét, mint akinek csak ekkor tűntek fel rajta a vérnyomok.

– De nem így. Kinek jutna eszébe… – Alex eddig jutott, oldalra fordult, és elhányta magát.

Viktor undorodva húzta az orrát.

– Szörnyeteg volt. A mi kis történetünk egyetlen szörnyetege, márpedig a mesékben azokra halál vár.

Kilépett a tolószék mögül, egyenesen az asztalhoz. Áthajolt felette, megnézte magának Gerard mozdulatlan alakját. Egy percre rá bólintott.

– Tetted, amit kellett – motyogta Viktor, Julienéhez szorította a homlokát, és együttérzőn megszorította a karját. Visszafordult hozzánk, az asztalon dobolt az ujjával, gondosan kerülte az alvadó tócsákat. – Éljen soká Laurent herceg!

– Éljen soká a herceg – szavalta Alex fahangon, de meggyőződés helyett csak gépiesen beszélt.

Megláttam, hogy Gerard vérmocskos lakkbőr cipője kikandikál az asztal mögül.

– Mit fogunk mondani?

– A teljes igazságot – felelte Viktor, mintha gyengeelméjűekhez beszélne.

– Senki nem fog hinni nekünk – motyogta Alex erőtlenül, elveszetten.

Julien éppen ezt a pillanatot választotta, hogy a támadás után először megmozduljon. Felénk fordult, hogy ránk meredjen. Képtelen volt pislogni, képtelen volt felfogni.

– Mire kényszerítettél? – A homlokát dörzsölte. – A gondolataid. Azok a képek! Az a hangerő… – Minden erejét beleadta, mintha azzal eltörölhetné az emléket. Vörösre dörgölte magát. – Csak téged hallottalak, semmi mást.

– Julien, hagyd abba – nyúltam felé, hogy elcsitítsam.

Félrecsapta a kezemet, csípett az ütése.

– Mire kényszerítettél?

– Nyugodj meg! – utasította Viktor, mire Julien keze visszahullt az ölébe, újra szoborrá dermedt. – Önvédelem volt, semmi több.

– Nem mondod…? – kérdezte Alex.

– Életösztön – folytatta Viktor, biccentett, győzködött minket. – Amiért senki sem felelős, drága bátyám! Veszélybe került az életed, a biztonságod és az épséged, így megvédted, méghozzá bármi áron.

– Meglehet, de… – vágtam bele, de elfúltam, amikor Viktor maga kapta fel a levélkést, és Julien torkába állította.

47

A világ képtelenül hosszú, komótosan csordogáló másodpercekké lassult, így végignézhettem a hátborzongató tett minden egyes pillanatát.

Julien fojtott, elfúló nyögéssel tántorodott hátra, kiszabadult Viktor markából. A levélkés elszállt, és olyan vadul pörgött röptében, mint egy világító rúd. Alex lábán ért földet, az élén vörös ragacs.

Ezt vér – cseppek, majd patak, végül ár – követte, ahogy Julien az asztalra rogyott. A szeme tágra nyílt, de üvegesebb volt a megszokottnál, az élete már véget ért.

Viktor a bátyja fölé magasodott, egykedvűen figyelte a nyakából dőlő vért. Csak úgy spriccelt, amíg bírta Julien utolsókat rúgó szíve, végül lassú csermellyé apadt.

– Éljen soká Laurent herceg – dünnyögte újra, sötét vigyorral az arcán. Kínosan lassan emelte fel a tekintetét a bátyja testéről, és szembenézett a mi viszolygásunkkal. – Nos – merengett, amikor megállapodott Alexen –, mihez kezdjek veletek?

Közbeléptem, megragadtam Alex székének fogantyúit.

Nem maradt idő sem szavakra, sem kegyelemért könyörögni. Mennünk kellett. Azonnal.

– A zár! A zár! – kiabálta Alex, miközben áttoltam a szobán. Csak arra a pillanatra álltam meg, hogy elfordítsa, és kicsapja az ajtót.

– Irány a felvonó! Irány a legközelebbi hintó! – zokogtam, miközben végigrohantam vele a folyosón. Kevés voltam én ehhez. Cserben hagyott a tüdőm, csak fulladozásra futotta tőle. Fekete pettyek táncoltak a szemem sarkában. – Segítség! – jajveszékeltem erőtlenül. A folyosó korábban tele volt lakájokkal. Hová tűntek? – Segítsen valaki!

– Miért nem követ minket? – vetette fel Alex, aki a nyakát nyújtogatva lesett hátrafelé. – Mit művel?

A szék épp ezt a pillanatot választotta, hogy ledobja az egyik lötyögő első kerekét, alig tudtam megakadályozni, hogy Alex áttörje az egyik ablakot.

– Ne törődj vele! El kell jutnunk a felvonóhoz!

– Hahó, öcskös! – dalolta egy hang. A láthatatlan Viktor szavai bezengték a folyosót. – Aki bújt, aki nem, megyek!

– Frederick! – üvöltöttem. – Segítened kell. Valaki… segítsen!

– Frederick! Johann! – próbálkozott Alex. – Akárki!

– Hová tűnt mindenki?

Alex szótlanul rázta a fejét.

Balra fordultunk, minden erőmet beleadva végigtoltam a rövid folyosón a rázkódó tolószéket. Sajgott a karom, égtek az izmaim. A felvonóhoz érve sírni tudtam volna. A fülke a földszinten vesztegelt.

A gombra csaptam, csak jöjjön már.

Hiába.

Újra rácsaptam.

Mindhiába.

A felvonó mozdulatlan maradt.

Nem morgott fel gőz a csövekben. A ház mélyéből felcsendült Viktor cipőjének komótos, gépies kopogása a parkettán.

– A retesz – nyögte Alex reszelősen, amikor rájött, mi nem stimmel. – Aki legutóbb használta, megfeledkezett a reteszről.

– Alexander… – szólongatta Viktor. – Jöhet a cica…

Alex látványosan elsápadt.

– El kell bújnod – súgtam. – Mire én lejutok, a felvonó pedig fel, addigra ideér. Késő lesz. Keress egy biztonságos rejtekhelyet! Felküldöm a fülkét, és megpróbálom elcsalni innen. Csak tartsd nyitva a füledet!

Alex megrázta a fejét.

– Nem hagyhatom, hogy ekkorát kockáztass. Muszáj…

Azzal a lendülettel megragadtam, és minden ízemben remegve csókot nyomtam az ajkára.

– Vigyáznod kell magadra! A kedvemért. Kettőnkért. Szeretlek, Alex. Siess!

Érzelmek vihara dúlt az arcán, de végül ellökte magát, és eltűnt a legközelebbi folyosón.

– Alex, ez beragadt – mondtam fennhangon, hogy Viktor mindenképp meghallja. – Irány a hátsó lépcső!

Minél nagyobb zajt csapva rohantam el az Alexszel ellentétes irányba. Viktor így tudni fogja, merre talál.

Végül tényleg találtam egy szűkös lépcsőt. Meredek volt, és keskeny, csigavonalban kanyargott, nem lerohanásra tervezték, hanem arra, hogy a lehető legkevesebb helyet foglaljon.

Félútig jutottam a rozzant tákolmányon, amikor megbotlottam, bevágtam a lábikrám hátulját a vasfokokba, és nekizuhantam a korlátnak. A fejem a fémíven koppant, és egy rettenetes pillanatra elképzeltem, ahogy a szegecsek engednek, én pedig megindulok lefelé, hogy összetört kupacként végezzem.

Röpke szünet.

A korlát kitartott.

Egyelőre.

Köd borult a szememre, megpróbáltam eloszlatni. Éreztem, hogy meleg ragacs csordogál a cipellőmbe, de nem volt időm megállni, és felmérni a kárt.

Reszketegen ugyan, de továbbmentem.

– Ver? – Viktor hangja a lépcső tetején csendült. – Ha nem csal a fülem, jókorát buktál. Remélem, nem esett bajod.

– Alex, sietnünk kell! – Az utolsó néhány fokon már csak tántorogtam. Nem ismertem fel a saját hangomat. Tényleg ekkorát estem? Ragacsos fejbőrt tapintottam, amikor hátrasepertem egy kósza hajfürtöt.

Öblös, erőteljes kacaj zendült a kőfalak között.

– Tényleg ilyen ostobának hiszel? Még hogy te cipeled azt a taknyost? A hátadon?

Megint hahotázott, én pedig fintorogva álltam meg a fordulóban. Azonnal átlátott a hamvába holt tervemen. Csak remélhettem, hogy nem hiába gürcöltem a figyelemeltereléssel, és elég időt nyertem Alexnek, hogy találjon egy biztos búvóhelyet.

Viktor léptei lefelé csattogtak a fémlépcsőn, aztán megálltak. Arra néztem fel, hogy áthajol a korláton.

– Ver… mit művelsz? – Egy lépés lefelé, mire én is tovább hátráltam, hogy megmaradjon köztünk a tisztes távolság. – Hagyjuk a hősködést! Keressük meg a taknyost, intézzük el, és tegyünk pontot a végére!

– Megőrültél.

Vállat vont.

– Miért csinálod ezt?

– Mert – felelte higgadtan, észszerűen – megtehetem. Mert ezt akarom. Mert nekem dukál mindaz, ami annak a taknyosnak jutott. Márpedig én akarom a jussomat.

– Juliennek járt volna – vágtam rá.

– Aki sosem akarta. Úgyis lemondott volna róla a kis bolond javára.

– Megölted. – Úgy horkantott, mintha szót sem érdemelne. – A saját bátyádat. A legközelebbi barátodat.

– Útban volt. Most már nincs. És mihelyt a drága kicsi Alexet is eltakarítom az utadból, végre rátérhetünk kettőnkre.

– Miféle kettőnkre? – tiltakoztam, és a közeledése láttán még egy lépést hátráltam. – Mi ketten, együtt…

– Gondolkozz már, Ver! Képzeld el, miket alkothatunk! Új isteneket hozunk erre a világra, a saját képünkre formáljuk át. Ketten, együtt.

– Nem! – tiltakoztam habozás nélkül, ezúttal két fokot hátrálva.

Szinte éreztem, ahogy felfal a szemével, és a legkevésbé sem hiányzott.

– Majd még visszatérünk erre. Utána.

– Mi után? – visszhangoztam feltámadó félsszel.

Flegmán intett az ujjával, utána eltűnt a korlát mögött. A léptei elhalkultak, felfelé haladt a csigalépcsőn.

– A felvonó – motyogtam magamnak, és célba vettem a ház hátsó traktusát. – Javítsd meg a felvonót!

Furcsán üres házon botladoztam át. Fel sem tűnt, hány szolgát alkalmaz a Laurent család, amíg a hiányuk némaságra nem ítélte a kúriát. Nélkülük Chauntilalie nagyobbnak tűnt, eleven lénynek, ami immár csak engem lesett, az egyetlen szórakozását.

Egy rossz kanyar egy olyan folyosóra vitt, aminek mindkét oldalán ajtók sorakoztak, de ablakot hiába kerestem. Hullámzott előttem a világ, és kifulladva egy ajtónak dőltem. Ez engedett a súlyomnak, és mögüle előkerült Marguerite. Egy kanapé mögött bujkált a kapkodva elhúzott függönyök és lecsavart gázlámpások között.

Óriásira nyílt szemmel lesett ki rám a sötétség mélyéből.

– Te vagy az, Thaumas lány?

– Ki kell jutnunk innen, Madame Laurent. Szörnyűség… rengeteg szörnyűség történt.

– Dauphine – bólintott, és három ujját felemelve röpke mozdulatot tett a szíve előtt.

– És… Gerard is.

Megdermedt.

– Melyikük tette?

– Alapvetően Julien… Egy pillanat! Tud róluk? Hogy most is itt vannak?

Látványos megvetéssel nézett rám.

– Szerinted miért lapulok itt a sötétben, ostoba csitri?

– Eltűnt a személyzet…

– Elküldtem őket… segítségért – tette hozzá az értetlenkedő pislogásom láttán. – Amikor megláttam őt, Viktort, a fiam dolgozószobája előtt, segítségért küldettem. Születésük óta ismerem azokat a fiúkat. Láttam, mit ért el a fiam… Nekem elhiheted, muszáj lesz minden szalmaszálat megragadnunk.

– Alex odafent bujkál. A felvonó idelent rekedt, és Frederick nélkül csapdába esett.

Megvetően ciccegett.

– Bármit forralsz is, azok a fiúk úgyis keresztbe tesznek neked. Viktor könyörtelen, Julien pedig…

– Julien meghalt – szakítottam félbe. – Viktor végzett vele.

Megint intett a szíve előtt. Védő ige, ima az eltávozott lélekért.

– És biztos… biztos vagy benne, hogy a fiam…

Bólintottam.

– Őszinte részvétem, Laurent asszony.

Lemondás felhőzte a sóhaját.

– Az én drága fiam annyi baklövést elkövetett! Mindig tudtam, hogy azok a fiúk előbb vagy utóbb sírba viszik, a szó minden értelmében. – Bánatosan csóválta a fejét, himbálóztak a gondosan feltűzött fürtjei.

Meg akartam érinteni, hogy megnyugtassam.

Az arcán látványosan elmélyültek a ráncok, árokká formálta őket az egyelőre még csak formálódó gyász. Talán megérezte, mit forralok, mert elhúzódott, és a magány omladozó tornyaként karba tette a kezét.

– Maradjon itt, én felküldöm a fülkét Alexnek… Biztosan maradt egy hintó. Beszállunk, és elmenekülünk vele.

– Elárulnád, hogy fog beszállni az unokám abba a hintóba? A böszme inasa nélkül ugyanúgy a kúria foglya, mint mi.

– A mólónál van egy emelő, hogy betegye a csónakba. Kievezünk a tóra, ott fogjuk megvárni, hogy a szolgák visszajöjjenek a felmentő sereggel.

– Egy… egy próbát megér. – Reszkető térddel felállt, a kanapé hátuljába kapaszkodott, az ujjai mélyre vájtak.

Körülnéztem a szobában. Tele volt virágvázákkal és Dauphine imádott páváinak aranyszobraival. Minden olyan finom, olyan törékeny. De felderültem, amikor észrevettem néhány szerszámot a kandalló mellett.

A bronz piszkavas súlya önbizalmat adott. Noha virágocskák koszorúi kacskaringóztak a hegyéig, de nem hagytam, hogy a szépsége megtévesszen. Ha kell, fegyvernek fogom használni. Hogy megóvjam magam. És Alexet.

Próbaképp meglendítettem, Marguerite tekintete elárulta, milyen nevetségesen festek.

– Már majdnem megijedtem – jegyezte meg becsmérlően. – De azt hiszem, ezzel kell beérnünk. Hol van Alex? Pontosan?

– Valahol odafent. Megmondtam neki, hogy jöjjön elő, amikor meghallja a felvonót. Nem lesz időnk visszajönni magáért. Azonnal menjen a csónakhoz! Majd ott találkozunk.

Felsóhajtott, érzékenyen érintette, hogy kénytelen egy magamfajta, bosszantó illetőnek engedelmeskedni.

– Legyen! Nekem is hozz egy olyan pálcát! Ha már faképnél hagysz, hogy egyedül boldoguljak, nekem is jár egy fegyver.

Neki egy hamulapátot választottam. Könnyebb, mint a piszkavas, de szükség esetén nagyot lehet ütni vele.

A súlyát latolgatta, és helyeslően bólintott.

Immár fegyveresen és lábujjhegyen vettük célba a kijáratot. Nagy levegőt véve kinyitottam az ajtót, biztosra vettem, hogy Viktor lesben állva vár ránk.

A folyosó üresen és minden jel szerint elhagyatottan ásított.

Minden porcikám remegett, amikor kihajoltam, hogy körülnézzek.

Riadt borzongás futott végig rajtam, ahogy valami megragadta a grabancomat, és csak egy hajszál választott el a sikolytól, de csak Marguerite volt az, megszorongatott a karomujjaival.

– Gondoskodj az unokámról! – mondta, aztán elnyomult mellettem, és nekivágott a folyosónak.

Amikor befordult a sarkon, én az ellenkező irányba, az átrium felé rohantam.

A heves szitkozódás és a fájdalmas nyögések alapján már elkéstem.

Az erkély magasában Alex és Viktor összegabalyodva pofozta egymást. Alex arcán vérpatak csordogált a halántékán nyílt sebből, és ha nem csalt a szemem, az orra is betört, felismerhetetlenné lapult. A szakadt ingű Viktor úgy tántorgott, mintha verekedés közben megsérült volna az egyik lába.

Ki sem látszottak a friss, feldagadt zúzódások alól, és az öklük is felhasadt. A levegőt betöltötte a megpörkölt haj és az égett hús jellegzetes bűze.

Éljenezni támadt kedvem, amikor Alex nekirohant Viktornak a székével, mire az megtántorodott. De aztán Viktor felnyúlt, megrántotta a széket, és kiborította belőle Alexet. A csattanásba belerázkódott felettem a plafon, és izzó hamu záporozott a márványpadlóra.

– Alex!

– A reteszt, Verity, húzd el a reteszt! – kiáltotta, mielőtt egy pofon nedves csattanására felnyögött.

A felvonó felé botorkálva ráléptem egy cserépszilánkra, és megcsúsztam. Az átriumot ellepték a vázadarabok és a szétszórt virágok, amiket a fiúk verekedés közben löktek le az erkélyről.

Akkorát csattantam a fagyos kövön, hogy ráharaptam a nyelvemre, és vér spriccelt a számba. Kiköptem, a fülke felé kúsztam, aztán elgördültem egy alig néhány hüvelykre becsapódó faasztalka elől. Félretoltam a reteszt, és meghúztam a kart, hogy a felvonó végre felemelkedhessen. A csöveket betöltő gőz mormogása távoli mennydörgésre emlékeztetett.

De mire bevonszoltam volna magam, hogy egy gombnyomással elindítsam, egy ismeretlen erő hátrarántott és a padlóra taszított.

– Mi tör… Marguerite? – hüledeztem hunyorogva, ahogy megkettőzve megjelent előttem. Kettős alakja egyként indult meg felém, és a magasba emelte a hamulapátot.

Az ütésétől káprázott a szemem, és rángatózva elterültem.

– Meg kell hagyni, okosabb vagy, mint vártam, kicsi Thaumas lány – sziszegte, és belém rúgott a hegyes orrú cipőjével.

Egy átfordulással sikerült megóvnom a hasamat, de így keményen gerincen talált. Felnyögtem.

– Verity! – bömbölte Alex, és a padlóról kellett végignéznem, ahogy felhúzza magát az erkély szélére, és elszörnyedve végignézi, hogyan esik nekem a nagyanyja. – Grandmère, hagyd abba! Mit képzelsz…

A mondat befejezetlen maradt, mert megjelent Viktor, és nekicsapta Alex fejét a korlátnak, aki eltűnt a szemem elől, mire felsikoltottam.

– Miért csinálja ezt? – zokogtam, és félregördültem, hogy elkerüljem a bronz hamulapátot. A hirtelen mozdulattól meglódult a fejem, és egy pillanatra sötétbe borult a világ.

– Az unokámért!

– Alex, Alex az unokája! Viktor egy szörnyeteg!

Marguerite grimaszt vágott, úgy biggyesztette az ajkát, mintha a második csésze délutáni teát utasítaná el.

– Viktort ígérték nekem. Alexander… – Megrázta a fejét. – Alexander selejt. Gyenge. Ha vele egyesülsz, az fabatkát sem ér. Akárcsak a fiam kutatásai.

– Tudta? Tudta, miket művelt Gerard? – Fel akartam ülni, de éles fájdalom hasított az oldalamba. – Miért nem állította meg?

– Megállítani? – kuncogott. – Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy segítsek neki!

A feje fölé emelte a lapátot, és a megrökönyödéstől késve mozdultam. A bronzlapát a bal vállamat érte, mire összegömbölyödtem, és a mellkasomhoz szorítottam a sérült karomat.

– Hajbókoljak Arinának, azok után, amit a férjem művelt? Hiszen az istennőnk képes lett volna megállítani őt, vagy megajándékozni egy egészséges, tökéletes kislánnyal, de nem, azon a héten inkább operába ment! A legjobb éttermekben lakomázott, daliák koszorúja kísérte, mit gondolsz, eszébe jutott Emilee? Vagy az anyja? A szemében fabatkát sem értek a hű éveim. Mindent, imát, ünnepeket, áldozatot és adományt megkapnak tőlünk, de ez csak gyöngy a disznók elé.

Marguerite remegett a méltatlankodástól.

– Ujjongtam, amikor Viktor Laurent megszületett. Egy lépéssel közelebb kerültünk a megbuktatásukhoz. De hiába az éles esze, a fiam kudarcot vallott. Megijedt, rettegett az erőtől, amit létrehozott. Korcsfajzatokkal szűrte össze a levet, bebeszélte magának, hogy ez így van rendjén. De én tudtam… én tudtam!

Az erkélyen egyre fülsértőbb lett a hangzavar, már összemosódott, ki kiabál és ki nyöszörög. A peremről szüntelenül záporozott a törmelék. Fohászkodtam, hogy valami találja el Marguerite-et, de ő könnyű léptekkel kitért.

– Aznap, amikor Gerard közölte, hogy megtalálta a tökéletes párt Alexnek, a lányt, aki végre tényleg elhozza az új aranykort, tudtam, hogy lépnem kell, méghozzá mielőbb. – Összeszorította a pengeajkát. – Az első itteni vacsorádon rögtön láttam, hogy különleges vagy. Tudtam, hogy Viktornak szánt a sors… Így nem a család bloemi lakásába mentem. Hanem inkább a Fülöp-házba.

– Segített nekik meglógni – hüledeztem, végre kitisztult a kép.

Bólintott.

– Senki nem gyanakodott rám. Én gyújtottam a tüzet. Megtaláltam a fiúkat, és idehoztam őket. – Felsóhajtott. – Milyen kár, hogy a fiam már nem láthatja a munkája gyümölcsét! – Vállat vont. – Valahol áldás, hogy ekkora a családi kripta. Szóval haladjon szépen minden, ez az egész – mutatott a fenti zűrzavarra – a maga medrében, Thaumas lány. A végjáték után pedig megkapjátok egymást Viktorral. És jöhet az igazi munka.

Kavargó gyomorral elfordultam, és felöklendeztem némi epét. Ahogy kiköptem, észrevettem a piszkavasamat. Marguerite félrerúgta, amikor először rám támadt, de egyáltalán nem messze, alig karnyújtásnyira.

Nyújtózkodva érte kaptam, aztán felsikoltottam, amikor a karomra csapott a lapáttal. Félregördültem, és azzal a lendülettel hátralöktem.

Vonítva kapott a csípőjéhez, én pedig kihasználtam az alkalmat, hogy a fegyverem után vetődjek. Az egész testem tiltakozott a mozdulat ellen. Össze akartam húzni magam, a lehető legkisebbre, olyan aprócskává töpörödni, hogy ne maradjon hely a fájdalomnak. De az ujjaim rázárultak a bronznyélre, miután megperdültem, botladozva feltápászkodtam, és Marguerite-re szegeztem.

Komisz mosolyt öltött, a ráncai eszelősen megnyúltak.

– Verity! – jajongta Alex az erkély rejtekéből. Nem stimmelt a hangja. Csak hörgésre futotta tőle. Csak szörcsögésre. – Küldd a fülkét! Könyörgöm! – Az esedezése émelyítő véget ért, egy mindent betöltő csontrepesztő csattanás zárta.

Sarkon fordultam, és kétségbeesetten lihegve a vasajtóhoz sántikáltam. De mielőtt betántoroghattam volna a fülkébe, hatalmas tömeg esett át az erkélyen. A sötét alak zsákként hullt alá, és hátborzongató puffanással csapódott az átrium padlójába.

Aztán nem mozdult többé.

Minden ízemben megdermedve meredtem a leesett alakra, hátha azzal rávehetem, hogy megrezzenjen, hogy visszatérjen az élet a széttárt, tehetetlen tagokba.

– Alex? – suttogtam.

Semmi válasz.

Sem a testtől.

Sem odafentről.

Félszeg léptekkel célba vettem a testet.

A fiút.

Mert ugyanúgy fiú maradt.

És talán fiú is maradhat.

Nem pedig… test.

– Alex? – leheltem a torz test fölé hajolva. Zokogás támadt bennem. Ő volt az. Csak ő lehetett. Nem létezik olyan világ, ahol nem ő az. – Könyörgöm – esdekeltem mégis bárkinek, legyen az Pontusz, Arina, bármelyik isten, aki hajlandó meghallgatni. Nem fogok válogatni. – Kérlek, ne legyél Alex…

Megfordítottam az arcát, és eleredtek a könnyeim. Szelíd vonásai felismerhetetlenné duzzadtak. Az orra majdnem duplájára dagadt, az álla formátlanra torzult.

Az egyik szeme résnyire nyitva maradt, és üveges, féloldalas pillantással fürkészte a tetőablak magasát. A szeme fehérjében tűzijátékként sziporkázott a mindent elöntő vörösség.

A vér.

Annyi vér!

– Alex? – kérdeztem, megfogtam a kezét. Semmi reakció. Nem szorított. Nem kapaszkodott. A lelke, a lényege, mindaz, ami addig mozgásban tartotta, amitől egész volt, ember és az enyém, elillant.

Nem!

Nem, nem, nem!

Erőből megráztam, hajtott az eszelős remény, hogy Gerard-nak valahogy mégis igaza volt.

Hogy halhatatlanná tette.

Hogy Alex túlélte.

– Kérlek…! – suttogtam görcsösen, elfúlva.

Semmi.

Mint egy fadarab.

Zokogás rázott, kettétépte a szívemet.

– Verity! Vigyázz! – kiáltotta egy ismerős hang.

Felnézve leesett az állam, mert a könnyfátyol mögött Camille-t pillantottam meg.

Az előtér küszöbén állt, és mögém mutatott.

– Camille?

Épp időben fordultam meg, hogy meglássam Marguerite fejem felé tartó lapátját.

48

Ijedt kiáltással ébredtem, mint akit felráztak.

A félhomály felismerhetetlenné tette a szobát. Az ablakokat hosszú, szürke függönyök takarták, a lecsavart gázlámpások pedig kísértetiesen izzottak.

Eleinte mozdulni sem tudtam, a testemet géz és vatta rétegei kötötték gúzsba. Az egyik csuklómat méretes és merev gipsz fedte, és ugyan éreztem a törzsemet fedő kötést, de fájdalmat furcsamód nem.

Legalábbis még nem, bár biztosra vettem, hogy csak idő kérdése.

Vizet keresve kinyúltam a szabad kezemmel.

Heves szusszanás hallatszott, amit mozgás követett a szürke semmiből.

– Verity? Felébredtél?

A matrac megsüllyedt, mintha valaki leült volna a szélére. Kínkeservesen végül sikerült ránéznem, és amikor felismertem, összetört a szívem.

– Camille?

Bólintott, és megfogta a sértetlen kezemet.

– Annyira örülök, hogy látlak – mondta, és megpuszilta az ujjaimat.

– Vissza… visszatértem Highmoorba?

Megrázta a fejét.

Még sosem láttam ennyire gyámoltalannak. Lemállott a kemény hercegnői máza, a haja laza fonatokban omlott köré, a szeme alatt karikák sötétlettek.

– Ez még mindig Chauntilalie, az egyik vendégszoba. Fel akartunk vinni az emeletre, de hiába próbálkoztunk, miután…

– Mit keresel itt? – Fájt a kérdés. A torkom képtelenül kiszáradt, érzésre napok óta nem használtam.

– Én… megtaláltalak. A támadás alatt… nem emlékszel? – Kiseperte az arcomba hullt hajfátylat, borostyán szeme végigfutott rajtam, ahogy sorra vett minden borzasztó részletet.

Egy fejcsóválás is lehetetlennek tűnt.

– Azt hittem, káprázik a szemem. Mégis, mit keresnél Bloemben?

Ezzel láthatóan megbántottam.

– Az esküvőd. Néhány… néhány nappal korábban jöttem. Arra gondoltam… segítek neked, ahogy tőlem telik, és alig… alig vártam, hogy bocsánatot kérjek, és rendbe hozzuk a dolgainkat. – Megszorongatta a kezemet, ebbe a mozdulatba sűrítette az őszintesége minden morzsáját.

Nem bírtam a pilláim tonnás súlyával, így becsuktam őket, hiszen úgyis álmodtam. Camille semmiképp nem lehetett itt. Semmiképp nem lehetett itt, hogy bűnbánóan beforrassza a kettőnk között tátongó szakadékot.

– Inkább hagylak pihenni – hebegte, elhúzta a kezét az enyémtől, mire felpattant a szemem.

– Tényleg itt vagy?

Összeszaladt a szemöldöke.

– Természetesen.

– Nem írtál vissza.

– Dehogynem! Dehogynem, abban a pillanatban, ahogy megkaptam a meghívót. Amúgy gyönyörű – tette hozzá, mintha még számítana. – Bevallom, kifinomultabb az ízlésed, mint hittem.

– Nem én választottam – ismertem be, mire finoman felkuncogott, amivel mindkettőnket meglepett. – Hoznál nekem valami innivalót? – kértem. – Szomjan halok.

Egy pillanatra eltűnt, hogy egy kancsóval és egy kristálypohárral térjen vissza. Még sosem hallottam a kiöntött víz csobogásához foghatót.

Camille segített felülni, támasz gyanánt párnákat tornyozott megkínzott hátam mögé. Ekkor támadt fel a fájdalom – nem lassan és fokozatosan, hanem a gerincembe hasító villámcsapásként, földrengésként, ami végignyargalt minden idegszálamon. Ökölbe szorult a kezem, de olyan feszesen, hogy Camille tartotta a poharat, és lassan megitatott az áldott vízzel, mintha madárfióka lennék.

– Örülök, hogy itt vagy – nyögtem ki, visszasüppedtem az ágyneműbe. Még ez a röpke felülés is megviselt. – Hol van Alex? Hol az… – Lenyeltem a folytatást, hogy ne kelljen szavakba öntenem a szörnyű gondolatot.

Camille az ujjbegyével cirógatta az arcomat, a gyengéd érintésre görcsbe rándult a gyomrom. Minden megerősítéssel felért.

– A szomszéd szobában pihen.

Kihagyott a szívem; biztosan félrehallottam.

– A teste?

Homlokráncolva rázta a fejét.

– De… láttam leesni. Azt semmiképp nem élhette túl. Ki van zárva…

– Nem őt láttad a padlón. Ő maradt az erkélyen.

– Túlélte? – hüledeztem, megerősítés kellett, a saját fülemmel kellett hallanom a bűvös szavakat, amik talán varázsige módjára ideláncolják, és gondoskodnak arról, hogy köztünk is maradjon.

– Túlélte – ismételte Camille, mire könnyek csípték a szememet.

– Azaz Viktor…

Ő zuhant le.

Alex furcsa, de csodálatos és képtelen módon túlélte.

A nővérem a szája sarkát harapdálta.

– A fiú a padlón? Vagy a másik, a dolgozószobában? A hatóságok nem tudják mire vélni őket. Senki nem tudja, kicsodák.

– Alex fivérei. Hármas ikrek… voltak. Julien és Viktor.

Megnyalta az ajkát.

– Mindketten meghaltak.

Bólintottam.

Camille újra megérintette a hajamat.

– Mi történt itt, Verity? Arra kellett ideérnem, hogy sehol egy kapuőr, aki ajtót nyit, és sehol egy lakáj, aki üdvözöl minket a behajtón. Bejöttem, és azt kellett látnom, hogy az a rettentő vénasszony föléd magasodik, készen arra… hogy megöljön téged, Verity. Csak másodperceken múlt… – Nyelt egyet, megrázta a fejét, kifogott rajta a fájdalmas mondat.

Vörös köd villant át az agyamon, ahogy eszembe jutott Marguerite vallomása.

– Mi történt? Marguerite-tel?

– Egy piszkavas hevert a padlón. Felkaptam, és… megütöttem.

Élesen felszisszentem, kín hasított az oldalamba.

– Megölted.

Camille feszengve félrenézett.

– Én… tettem, amit tennem kellett.

A szavai és a hangsúlya annyira viktoros volt, hogy elfogott a rosszullét, émelyítő sajgással forgott körülöttem a szoba.

– Kérsz még vizet? – kérdezte, mire bólintottam.

– Mennyit aludtam? – kérdeztem jó néhány röpke kortyra rá.

– Majdnem egy napot. A gyógyító szerint eltört a csuklód, és két bordád is megrepedt, de sikerült mindent helyre tennie. Természetesen időbe telik, de rendbe fogsz jönni.

– Hol… hol vannak a többiek? A… testek.

– Elvitték őket a kriptába. Chauntilalie alá. Nem állítom, hogy értem a szirmok népe temetési szertartásait, de állítólag a Hév nővérei majd mindent elintéznek. Minden úgy lesz, ahogy a nagykönyvben meg van írva.

– És Alex… mindenről tud? Már… felébredt?

Bólintott.

– Láthatom?

Habozott.

– Nem tudom, hogyan vigyünk a szobájába.

– Csak akad egy tolószék ebben a kúriában – vetettem fel halovány mosollyal.

Fél szívvel viszonozta.

– Nincs éppen a legjobb bőrben, Verity. Rengeteg pihenésre van szüksége. Ahogy neked is.

– Tudom. Biztos vagyok benne, de… látnom kell.

Lesimította a rám terített gyapjútakarót, végigcirógatta a szegélyébe hímzett indákat.

– Szóval tényleg szereted?

Bólintottam.

– Megvoltak a kétségeim, amikor megkaptam a meghívót. Elrendezett házasságra gyanakodtam.

– Tény, annak indult, legalábbis a szülei szemében. De… beleszerettem. És viszonozza. El sem hinnéd, mennyire. Derék ember. Tudom, hogy gondoskodni fogunk egymásról, és boldogok leszünk együtt.

Camille eltöprengett ezen.

– Arra is gondoltam, hogy engem büntetsz, így akarod megmutatni, hogy nem kell az engedélyem, a véleményem. – Hosszan felsóhajtott. – Bocsásd meg, hogy úgy bántam veled, mielőtt elmentél… méghozzá évekig. Talán hiába magyarázkodnék, hiába próbálnám felnyitni a szemed, de… tényleg érted tettem, Verity. Nekem csak az számított, hogy megvédjelek. Hogy biztonságban tudjalak.

Felemeltem a kezemet, hadd lássa a gipszemet.

– A jelek szerint okkal aggódtál. Nem egészen így képzeltem az első külföldi utamat.

A mosolya röpke volt, de tagadhatatlan.

– Megbocsátasz nekem?

Hosszan méricskéltem, sorra vettem a szeme alatti sötét karikákat, az arcát árkoló aggódó ráncokat.

– És te nekem? Megszöktem az éjszaka közepén, ráadásul olyasmiket vágtam a fejedhez, mielőtt eljöttem… egyszerűen… nem láttam más megoldást. Arra, hogy a saját kezembe vegyem az életemet.

– Sajnálom, amiért elhitettem veled, hogy ez az egyetlen kiút.

Könnyek csípték a szememet.

– Eleinte haragudtam. Rettentően… De aztán… megijedtem. – Mély sóhaj. – Annyiszor elképzeltem ezt a beszélgetést… Annyi neked szánt levelet hagytam félbe… Borzasztóan rettegtem, hogy jóvátehetetlenül ellöktelek magamtól. Durván, végérvényesen. Tudtam, hogy gyűlölsz, és azt is, hogy jogosan.

Óvatos puszit nyomott a homlokomra.

– A húgom vagy, te liba. Bármit is teszel, sosem tudnálak gyűlölni. Sosem foglak nem szeretni. Soha – ismételte dacosan.

– Szeretlek.

Hosszan megnézett magának.

– Tényleg át akarsz menni Alexanderhez?

Lelkesen bólogattam, nem érdekelt, mennyire kóválygott tőle a fejem.

Camille egy kézszorítás kíséretében feltápászkodott.

– Meglátom, mit tehetek.

Alexet egy közeli szobában helyezték el, de mérföldesnek tűnt az út, miközben Camille odatolt a kölcsönzött kerekesszékben.

Sajgó szívvel ismertem fel a közeledő ismerős alakot, aki szabályos időközönként megjelent, majd eltűnt.

– Mintha hallottam volna valamit – suttogta a múltban, örökre az emlékében ragadt Constance. – Azt hiszem, követnek minket.

Villódzva elillant, hogy a folyosó végén bukkanjon fel, és újra nekivágjon.

– Mintha hallottam volna valamit…

– Amikor megérkeznek a Hév nővérei – jutott eszembe, és felnyúltam, hogy megállítsam Camille-t –, mindenképp szórják meg magokkal a rózsaágyásokat. A szent magjaikkal. A kúria mellett. Nagyon fontos.

– …Azt hiszem, követnek minket.

Camille követte a tekintetemet, ahogy az utolsó éjszakáját újrajátszó Constance után néztem. Tudtam, hogy nem láthatja, de észrevettem, hogy feláll a szőr a karján, és ellepi a libabőr.

– Meglesz – ígérte. – Verity… – Feszengve fürkészte az üres folyosót. – Készen állsz arra, hogy viszontlásd Alexandert?

Bólintottam, mire ajtót nyitott.

– Verity? – motyogta Alex, amikor beléptünk a sötét szobába, és célba vettük az ágyat.

Csupán egy magányos gyertya lobogott a szoba túlsó végében – halvány borostyánsárga viaszáért nem lehettem elég hálás. Görnyedt alakja szinte elveszett a takaró- és párnarengetegben. A gyógyítók figyelmeztettek a sérüléseire, mielőtt engedélyezték a látogatást, hiszen az ember sosem lehet elég óvatos.

A lista hosszúra és fájdalmasra nyúlt – betört az orra, megégett mindkét keze és a nyaka húsa. Rengeteg sebét varrni kellett, a fekete cérnától az arca borzongató rongyszőnyegre emlékeztetett. A szeme sem úszta meg, és noha nekem hiába sorolták a sérüléseit – írisztorzulás, szaruhártya-sérülés –, azt tudtam, hogy csak biztonságos, sötét környezet garantálja a gyógyulást.

– Itt vagyok – mondtam, miközben Camille az ágya mellé tolt engem. A nővérem biztatóan megszorította a karomat, majd kisietett a szobából, becsukva maga után az ajtót.

Amikor magunkra maradtunk, óvatosan az ép kezembe vettem az övét, ügyeltem a sebeire, vastag kötés ide vagy oda.

– Jól vagy?

Erőtlen nevetés.

– Nem. Nem mondhatnám.

– Adtak fájdalomcsillapítót?

Fejrázás?

Ki tudja?

Ki sem látszott az arca a rengeteg kötés és pólya alól.

– Annyira aggódtam érted! Biztosra vettem, hogy véged. Arra ájultam el, hogy grandmère éppen…

– Itt vagyok. Kutya bajom – fogadkoztam.

– Hihetetlen… még mindig nem tudom felfogni ezt az egészet. Itt fekszem, újra és újra végigrágom, és egyszerűen… érthetetlen.

– Én sem értem – ismertem be. Egyetlen szörnyű nap alatt elvesztette az egész családját. Az anyját, az apját, a nagyanyját és a két alig ismert fivérét. – De át fogjuk vészelni. Együtt.

A keze elernyedt az enyémben, a szorítása odalett.

– Erről jut eszembe… Verity.

Fagyos, feneketlen üreg nyílt a bensőmben.

– Soha… soha nem kényszerítenélek arra, hogy itt maradj a… történtek után. Méreggel tömtek és begyógyszereztek, hazudtak neked, és az életedre törtek. Megértem, ha legszívesebben elmenekülnél, és elfelejtenéd ezt a helyet. Engem. Elfelejtenéd, hogy egyáltalán… – Reszketegen fújt egyet. – Tudnod kell, hogy nem fogok haragudni vagy neheztelni rád.

– Miért? – értetlenkedtem. Ennek se füle, se farka.

– Ha felbontod az eljegyzést – pontosított, mintha mi sem lenne nyilvánvalóbb.

Meglepett, mennyire az elevenembe vágtak a szavai.

– Ezt akarod?

A sóhaját nem lehetett mire vélni.

– Alex?

– Nem – suttogta remegő, könnyekkel küszködő hangon. – Nem akarom. De nem… nem én estem át azon, amin te. Engem senki nem akart felhasználni arra… arra… – A mondat dadogásba fúlt, erőt vett rajta a zokogás. – Amit forraltak.

– Dehogynem! Fel akartak használni. Ugyanolyan áldozat vagy ebben, mint én. – A tenyerembe akartam venni az arcát, alig tudtam megállni, de nem tudtam, meddig mehetek el, így inkább megsimogattam a felkarját. – Te vagy a szerelmem, nem a családod, nem a címed. Az a fiú a szerelmem, akitől repes a szívem, akinek hála másként nézek az esőre… És ezen a világon semmi, semmilyen szörnyű borzalom nem változtathat. A szerelmem maradt.

Súlyos csend borult a szobára, minden egyes pillanata csak fokozta a kétségemet.

– Ver…

Összerezzenve hallottam Viktor kedvelt becenevét Alex szájából.

Egy pillanatra csak Viktort hallottam, a lépcsőházban zengő kacaját.

Küszködve felült, befejezte a szót.

– …ity, nem megy.

Jégszoborrá dermedtem ültömben.

– Ó!

Félreértettem.

Csak az érdekelt, hogy bizonyítsam neki, mennyire fontos nekem, és bízhat az elkötelezettségemben. Az fel sem merült bennem, kölcsönös-e az érzés. Hiszen nála is vannak határok. Még akkor is, ha rólam van szó.

Elernyedt a kezem, a székbe dőltem, készen álltam arra, hogy kereket oldjak a szobából és a fiútól, aki már nem szeret engem.

– Nem megy – ismételte, megnyalta az ajkát. – Egyszerűen nem.

– Megértem – motyogtam a könnyeimet nyeldekelve.

El innen, de minél előbb. Belerokkannék, ha elsírnám magam előtte.

Felsóhajtott.

– Mert annyira… annyira elgyengít!

Távozás helyett inkább visszanéztem.

– Mégis… micsoda?

– Az lenne a legjobb, ha elengednélek. Tudom jól. Úgy illene. Úgy lenne helyes. – Alex nyelt egyet. – De nem megy.

– Nem? – visszhangoztam suttogva.

Megrázta a fejét.

– Nem tudom elképzelni az életem nélküled, Verity. Azaz… el tudnám, de nem akarom. Nem akarom, hogy elmenj. Nem akarok nélküled élni, és… – Elfúlt a hangja.

– Szeretsz? – kérdeztem, visszatértem az ágyhoz.

– Igen.

– És még mindig el akarsz venni?

– Arina segítsen, el.

A kezem után nyúlt, és puha csókot nyomott a tenyerembe. A lelki szemeim előtt viszontláttam a fiút, az egyszemélyes fogadóbizottságomat, aki az épület előtt ücsörögve, sziporkázó szemmel és káprázatos mosollyal várt rám.

Eszembe jutott minden délelőtt, ami a szeme, a vigyora megörökítésével telt, újra és újra, nem kímélve a lapokat.

A tóparti piknikek, a vidéket betöltő nevetése.

A reményteli arca a leánykérés alatt.

Ahogy egymásba kapaszkodtunk, mielőtt minden összeomlott.

Ahogy most is belé akartam kapaszkodni.

– Helyes – dünnyögtem. – Mert nekem is te vagy az egyetlen, amire vágyok.

– Igen? – suttogta hitetlenkedve.

– Igen. – Viszonzásképp én is az ajkamhoz emeltem a kezét, lázas ígérettel pecsételve meg a szavaimat.

Egy sóhaj bukott ki belőle, a keze az enyémbe gabalyodott, megpecsételve az örökké tartó, eltéphetetlen kötelékünket.

– Igen.

49

Bloem minden harangja felzengett, amikor nekivágtam a virág lepte hajónak, hogy Alexander Laurent felesége legyek.

Méghozzá egy fonott tolószékben, amit Camille tolt büszke mosollyal. Napvirágokkal és gardéniákkal díszítette, a lehető leghalványabb rózsaszín árnyalatban.

A gyógyítók türelemre intettek minket, kérleltek és könyörögtek, hogy bírjuk ki néhány hétig, de Alex annak idején megmondta: aki tudja, hogy megtalálta a szerelmet, az a tettek mezejére lép. Egy ilyen eszelős világban nem szabad elszalasztani a szerelmet, és becsülni kell minden közös pillanatot.

Így három nappal a támadás után egybekeltünk.

A ruhám egyik ujját fel kellett vágni a gipszem miatt, Alex pedig hatalmas, fekete lencséjű szemüveget viselt, hogy óvja a szemét, de lényeg a lényeg, egyek voltunk, és együtt, ahogy azt akartuk.

– Egyáltalán nem így képzeltem a nászéjszakánkat – vallotta be Alex, miután a családi és baráti körben elköltött szűk körű, szerény vacsora után bevittek minket a lakosztályába. A legtöbb vendégünk épp a sorsfordító napon indult útnak Bloem felé, mint sem sejtve arról, hogy ugyan esküvőre hívták, de öt temetésre is maradni fog.

A szertartások másnapra voltak kitűzve.

Alex úgy döntött, Viktor és Julien megérdemli, hogy a családi birtokon nyugodjon, a porhüvelyük csatlakozzon a régi Laurent nemzedékekhez, hogy legalább a halálban megismerjék az áhított befogadást.

– Nem? – kérdeztem, miközben az ágy felé botorkáltam a mosdóból. Ha nem sajognak annyira a bordáim, talán feszengtem volna, amiért ilyen fedetlenül lát az új, szalagokkal és rátétekkel díszített meseszép lenbatiszt hálóingemben, de így volt elég bajom.

Frederick időközben kivette Alexet a székéből, és egy párnahegynek döntötte. A mellkasáig húzta a takarót, és nagyjából felém nézett.

– Alig látlak ebben a sötétben – panaszkodott, levette a sötétített szemüvegét, és hunyorgott a magányos gyertya fényében.

Méghozzá Annaleigh-féle gyertyáéban. A személyzet nem nyugodott, míg össze nem szedte Gerard minden egyes rózsaszín gyertyáját a kúriában, és a háztól biztos távolságra gyújtott máglyán elégette őket – a mákteás tégelyekkel együtt.

– Tudom, biztos vagyok benne, hogy elragadóan festesz, ettől még örülnék, ha első kézből tapasztalhatnám.

Az ágyra ereszkedtem. Lüktetett a csuklóm, és soha életemben nem voltam még ilyen kimerült. Alex mellé rogytam a párnákra.

– Pihenned kéne – mondtam, és egy futó csókkal visszatoltam a szemüveget az orrán.

– Tudom, a mondás szerint teher alatt nő a pálma, ettől még megígérem, Laurent úrnő, lesznek éjszakák, amikor nem csak a pálma fog nőni.

– Nem?

– De nem ám! – Homlokon csókolt, amikor odakucorodtam mellé, ügyelve arra, hogy ne érjek a sérüléseihez. – Itt és most megfogadom neked, hogy hosszú és mesés éjszakák várnak ránk. Tele csókokkal és csillagfénnyel.

Csillagok…

Aznap este álmok helyett inkább lidércnyomások vártak rám. Mindegyikben Chauntilalie néptelen folyosóin rohangáltam, Alexet keresve. Mindent betöltött a csecsemők és a pávák visongása és a végre-valahára győzedelmes Viktor diadalittas hahotája.

A titkos átjárók menedékében reménykedtem. Lépcsőkön és folyosókon loholtam végig.

Bármerre néztem, ő fogadott.

Elfúlva riadtam fel, verejtéktől csatakosan és zavartan pislogtam a szoba szelíd szürke fényében. Egy kósza hajnali sugár belopózott a vastag bársonyfüggönyök résén, épp elég világot adva ahhoz, hogy lássam, egyedül vagyok az ágyban.

Kíváncsian felültem, és körülnéztem a helyiségben.

Alexet a kanapén fekve találtam, éppen egy könyvet próbált olvasni. Frederick nyilván beosont hozzánk, amíg szenderegtem. Alex az ablak felé fordította a könyvet, hogy az erőtlen fény a lapokra vetüljön.

– Nem úgy volt, hogy pihenned kellene? – mondtam üdvözlés gyanánt neki, a férjemnek. A gondolatra bizsergés ficánkolt végig rajtam. A férjem.

– A nyugodt alvás csodákra képes – felelte, miközben leengedte a könyvet, hogy rám nézzen. Méghozzá meleg, ragadós vigyorral. – Jó reggelt, Laurent asszony.

Meleg, elégedett mosolyra húztam a számat.

– Jó reggelt, Laurent úr.

Gödröcskét villantva visszatért a könyvéhez, szórakozottan keresztbe téve a bokáját.

Epilógus

Csepp. Csepp.

Csepp. Csepp. Csepp.

Chauntilalie gyomrában esővíz patakzott végig a Laurent család kriptájának falán. Kinyílt az ajtó, és öt fátyolvékony hajnalpiros köntöst és flitteres fejfedőt viselő nő lépett be rajta, méghozzá egy kosár maggal. Tavaszi forróság ide vagy oda, a leheletük fagyosan gomolygott a télies levegőben.

Ők voltak a Hév nővérei, Arina követői, akik a holtak testét jöttek búcsúztatni.

Minden elhunyt egy-egy márványtömbön feküdt. A fényes kő csapdába ejtette a kripta hűvösét, hatékonyan lassítva a bomlás kellemetlen, de elkerülhetetlen folyamatát.

Elsőként Dauphine, meztelen testét halovány levendulaszínben pompázó selyem takarta. Miután a nővérek előkészítés gyanánt megkenték a testét olajokkal, és megtömték szent magokkal, belecsavarták a szövetbe, hogy amolyan bábként várja az eljövendő változásokat. A szent magok zsírosabb talajt kereső gyökerei könnyűszerrel átfúrják majd a vékony selymet.

Idővel minden gyökér utat lel a világba.

Mellette a férje, Gerard Laurent feküdt. A nővérek különleges magkeverékkel készültek neki, ügyeltek arra, hogy bőven legyen benne Euphorbia marginata. Az új herceg szinte nyomtalanul eltávolította a birtokról a kutyatej emlékét is, és egy Dictamnus albus-lugassal indította az uradalmát. A nagyezerjófű fehér virágai már eljutottak a kúria minden szegletébe, és Bloem polgárai a „Pallérozott Pompa” új hercegi mottóját is melegen fogadták.

Utánuk egy idős hölgy következett. Marguerite Laurent. Ő hosszú életet élt. Bezzeg a halála – legalábbis erről árulkodtak a testét ellepő zúzódások – fájdalmas és gyors lett.

Utána a két rejtélyes alak. Mindkettőn látszott, hogy Laurent, az új herceg kiköpött másai, de sem közel, sem távol nem akadt olyan, aki tudta volna, kik is ők, és hogy kerültek Chauntilalie-be.

Az első rettentő, kegyetlen halált halt, a hozzá kijelölt nővér gondosan teletömte magokkal a torkán tátongó sebet, miközben látható borzongással suttogta a szertartásos imákat.

Az utolsó test szörnyű verés emlékét őrizte, de a kiterített porhüvelye békés ernyedtséget sugárzott. Mellé az utolsó, a legfiatalabb nővért osztották be, aki alig egy hete vetette le a novíciusi köpenyét.

Lehámozta a selyemtakarót, és elmondta az első imáját.

Utána jöttek az olajok, a fejre, a kézre, a szívre.

Miközben a szent mintát húzta az élettelen mellkasra, olyan érzése támadt, mintha rejtett, renyhe mozgást érezne a bőr alatt. A szomszédos nővérre sandított, már-már tanácsot kért, de nem akart ostobának tűnni.

Mivel ez volt élete első teste, avatott ápolónak akart látszani.

Felvette a magos kosarát, és nekilátott a vetésnek.

De amikor belemarkolt a kosárba, hogy bevesse a meztelen test mezejét, minden kiesett a kezéből.

Mert ott, az asztalon, a sírfedélen a holt fiú ujjai röpkén, de kétségkívül elevenen megrándultak.

Köszönetnyilvánítás

A könyvírás valahol olyan, mint a kertészkedés. Az ember egy apró ötletcsírával kezd, amiből sok vízzel, napfénnyel és gondoskodással mesés hajtások bimbóznak.

Végtelen köszönet Sarah Landisnek, amiért segít az ötleteim gondozásában és nevelésében. Egyszer sem vetetted a szememre az elburjánzott cselekményt, és örökké hálás leszek a belém vetett hitedért. Kijár neked egy melegháznyi harangvirág (állandóság, hála).

Hatalmas csokor halványpiros Dianthus caryophyllus (a mély elismerés és hála kerti szegfűje) az egész csapatomnak a Delacorte Pressnél, amiért nem csupán támogatják a könyveimet, de féltő gonddal ápolják is őket. Wendy Loggia, Noreen Herits, Beverly Horowitz, Ali Romig, Casey Moses és Carrie Andrews – nincs nálatok csodásabb és dolgosabb emberi lény, és őrülten szerencsés vagyok, hogy kollégának és barátnak nevezhetlek titeket.

Számtalan előolvasó szurkolt Verity történetének. Jár az akácia (plátói szerelem, barátság, és a szellemeket is elűzi!) Kirsten Miller, Eric Hahn, Jeannie Hilderbrand, Elizabeth Tankard, Kaylan Luber, Melanie Shurtz, „Lord” Ekpe Udoh – aki tudtán kívül kölcsönadta a nevét! – és Jessica Olson (és persze a blörbszerzők) csapatának és az egész hihetetlenül tehetséges Team Landis-családomnak. Jamie Sumner pedig megérdemel egy külön Molucella laevis-csokrot (a végtelen hála kagylóvirágja) az értő és érzékenyítő előolvasásért. Elképesztő vagy.

Disznóparéjt (végtelen szerelem, lankadatlan hűség) Hannah Whittennek! Te ékkő! Te kincs! Örök harcostársam jóban-rosszban. Nélküled legyűrne ez a munka. Köszönöm, hogy ellophattam a nevedet, hogy egy szellemnek adjam.

Napraforgók millióit (állandó ragaszkodás) minden olvasónak, aki valaha kézbe vette bármelyik könyvemet. Nem lehet betelni veletek, találkozzunk akár a könyvesboltokban, a fesztiválokon, az iskolai látogatásokon vagy Zoomon. Nem lehet nem élvezni a munka minden lépését, ha így szeretik és lelkesednek az emberért. Eszelősen hálás vagyok nektek.

Loniceria capriforium (a szeretet, a múlhatatlan és kitartó ragaszkodás jerikói lonca) káprázatos csokrát érdemli minden családtagom és barátom. Arra tanítottatok, hogy álmodjak nagyot, dolgozzak keményen, és történetek garmadájával ajándékoztatok meg. Nélkületek nem lennék itt. Anya, apa, Tara és Carol pedig megérdemel néhány szál Calendula officinalist (a hűség, a nagyrabecsülés orvosi körömvirágját, ami a tündéreket is megmutatja!).

Paul. Írjak akárhány szépfiút, egyik sem érhet fel hozzád. Megérdemled a Kalanchoe-t (az örök szerelem, a múlhatatlan vonzalom és a kitartás fehér korallvirágát) és a minőségi rament. Mindörökké.

És Grace. A te segítségeddel vetettem el minden egyes kertünk minden magját. Énekelsz a rügyeknek, bátorítod a virágokat, és szurkolsz is nekik. El sem hinnéd, mennyire szeretlek. Megérdemled a rózsaszín Dianthus caryophyllust (anyai szeretet, örök ragaszkodás).