A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Emilia Hart: The Sirens
St. Martin’s Press, 2025
120 Broadway, New York, NY 10271

Copyright © Emilia Hart, 2025

Fordította: Kalapos Éva

Hungarian translation © Kalapos Éva, 2025

Kiadja az Alexandra Könyvesház Kft. Alexandra Kiadója, Pécs, 2025

Felelős kiadó Matyi Alexandra
Felelős szerkesztő Rehova Kata
A kiadványt Garamvölgyi Gábor tördelte
A borítót Niczuly Zsófia tervezte

Nyomta a Szekszárdi Nyomda Kft.
Felelős vezető Vadász Katalin igazgató

ISBN: 978-963-582-924-8

FŐHAJTÁS AZ OTTHONOM ELŐTT

Comber Bay a valóságban nem létezik. Azok a felbecsülhetetlen emlékek ihlették, melyeket Új-Dél-Wales déli partvidékén, Bateman’s Bayen szereztem, ahonnan származom. A regényt főhajtásnak szánom a walbunják, e föld eredeti birtokosai előtt. Tisztelettel adózom az ősöknek a múltban és a jelenben.

Sok néma tárnát rejt a mély.

Nathaniel Hawthorne: Az óceán

PROLÓGUS

Együtt lélegzik a tengerrel.

Beszív.

A hullámok a szikláknak csapódnak, a habok visszaömlenek a barlang szájából. Jéghideg tűszúrások a lábujjain, remegő combján.

Kifúj.

Elé sodródnak a dagály áldozatai. Egy csillogó hínárköteg. Gyöngyházfényű, csontfehér kagylódarabok.

Összeszorítja a fogát, de a fájdalom ismét átsöpör rajta – vakító, dermesztő villanás –, és ahogy újra beszívja a levegőt, felsikolt.

Újabb összehúzódás. Kiáltása a robajló hullámokba vész.

Tudja, hogy biztonságban van ebben a sötét barlangban, ahol a csúszós sziklákról állandóan só csepeg. De a tenger éhes. Ennie kell.

A lábai közé nyúl. Érzi a baba véres magzatburokkal bevont, kemény koponyáját.

Most.

A szájába gyűri a ruháját, majd erősen ráharap, és igyekszik erőt gyűjteni. Újabb lökés – felüvölt, a teste szinte széthasad, aztán lassan kiürül, elernyed, és a gyermek máris ott van a karjában. Megérinti az apró, tengeri csillaghoz hasonlatos kezet, a félig lehunyt szemet, a kagylórózsaszín ajkat.

Egyetlen értékes pillanat – ennyit engedélyez magának. Aztán a nyöszörgő gyermekkel a mellén, reszketeg tagokkal feltápászkodik.

A barlang szájánál a tenger türelmetlenül morajlani kezd.

1.

LUCY

2019. FEBRUÁR 11., HÉTFŐ
BROKEN HILL, ÚJ-DÉL-WALES
AUSZTRÁLIA

A SZÁRAZFÖLD BELSEJÉBEN, 9OO KILOMÉTERRE A TENGERTŐL

A saját sikolyára ébred.

A szobának még mindig álom– és vágyszaga van. Érzi a pulzus szapora lüktetését, a torok puha inait. Körmök vájnak a kézfejébe.

A szürke haj nal fényei átszűrődnek a redőny résein, és Lucy lenéz az alatta fekvő Benre, akinek a szemében félelem csillan. A fiú bal szemében egy megpattant ér vörös csillagot formáz. A lány riadtan hátrahőköl.

– Lucy! – krákogja Ben a nyakát markolászva. – Mi a... – fojtott hangján alig bírja kinyögni a szavakat.

Fojtott. A keze a nyakán. A fiú szeme, ahogy rémülten kidülled.

Fojtogatta.

Ben felül az ágyban, és felkattintja a lámpát. Lucy elrándul a fény elől, akár egy riadt állat.

A folyosó felől kaparászás hallatszik, majd kopognak az ajtón.

– Ben! Jól vagy, tesó? Úgy hallottam, mintha...

A lány lassan mozdul, mintha vízben járna. A vér dübörög a torkában. A kopogás egyre türelmetlenebb, Ben pedig még erősebben köhög. A hangja, akár egy segélykiáltás.

A lány az ajtóhoz préseli a hátát. Izzadt keze a kilincs után tapogatózik, belekapaszkodik. Az ajtó résnyire kinyílik, az elromlott zár halkan zörög. Végre sikerül kinyitnia, elvetődik Nick, Ben szobatársa mellett, és végigrohan a folyosón, fel a lépcsőn, a saját szobájába.

Odabent az ajtónak támaszkodik, és zihálva igyekszik felidézni, mi történt. A szobájában, mint mindig, szinte kínos rend uralkodik, a könyvek takaros kupacokban sorakoznak az íróasztalon és az éjjeliszekrényen. De az ágynemű gyűrött, a levegő áporodott. A lepedő nedves, mintha beleizzadt volna.

Megpróbálja összerakni az előző este eseményeit. Nem volt kedve a menzához, úgyhogy kihagyta a vacsorát; háborgó gyomrát gyömbérteával próbálta csillapítani, melyet a kedvenc otthoni bögréjéből ivott meg. Aztán benyomott egy podcastet, és korán lefeküdt. Megpróbálta kiűzni a gondolataiból Bent és azt, amit tett.

Igen, most már megvan: az álom. Hideg víz nyaldossa a bőrét, a lábát éles kövek szurkálják. Egy férfi forró lehelete az arcán, az ujjai a húsába vájnak – a félelem, a kétségbeesett vágy, hogy harcolj on, hogy túlélj e...

Aztán már csak arra emlékszik, ahogy ott ül Ben mellkasán, és keze szorosan a torkára kulcsolódik. Rémület söpör végig rajta, az ujjhegyei és az ajka zsibbadt.

Alva járt. Sosem tett még ilyet. Egyetlenegyszer sem.

Remegő kezére pillant. Bántani akarta Bent? Sőt, megölni? Azért, amit tett vele? Vagy csak az álom miatt ilyen rossz még mindig a szája íze – a félelmet érzi, a túlélés, a küzdelem ősi ösztönét? Mintha a limbikus rendszere vezette volna el a fiú szobájáig, akár egy bábmester a marionettbábut.

Rémült tekintete az ablak felé villan: a felkelő nap rózsaszínre festi az eget. Sötét folt az udvaron: egy egyenruha, neonszínű felirattal. Egy biztonsági őr. Ben – vagy Nick – hívhatta fel, miután ő kimenekült a szobából.

Vajon mit mond majd a fiú? Arra ébredtem, hogy ez a hibbant liba szorongatja a nyakamat. Meg akart ölni! A gondolatai kavarognak; igyekszik nyugodtabban lélegezni, de nem tud. A pánik egyre nő, a vére forrón száguld az ereiben.

Nyomozás lesz. Ez biztos. Felfüggesztik, talán ki is rúgják. Istenem, csak nem vonják be a rendőrséget is? Letartóztatják? Megvádolják testi sértéssel?

Minden, amire vágyott, amiért annyit dolgozott, odalesz. Maga előtt látja Ben nyakát a zúzódásokkal, a körmök nyomával. Ő tette. Talán nem emlékszik rá, talán nem is volt ébren, de ki hinne neki a történtek után? Valószínűleg máris mind ellene vannak.

Verejték önti el a hónalját. Hirtelen menekülhetnékje támad.

De hová menjen? A szülei szóba se jöhetnek, hiszen akkor el kéne mondania nekik, hogy az ő drága jó kislányuk rátámadt valakire. Sőt, ami még rosszabb: azt is, hogy mit művelt Ben. Nem, ez ki van zárva. De akkor mit tegyen? Ki segíthet most, ki nyújthat menedéket, míg kitalálja, hogyan tovább?

Egyszer csak beugrik a válasz. Gyorsan magára kapkodja a ruháit, és a szekrényben a kis méretű hátizsákja után kezd kutatni. Alsónemű. Ruha. Nedves törlőkendő. Hidratálókrém. Laptop. Töltő. Notebook. A keze még mindig remeg.

Kihúzza az íróasztalfiókot, és elővesz egy ütött-kopott képeslapot. Ujjával végigsimít a hátuljára firkált címen.

Cliff House, Malua Street 1., Comber Bay.

Csak egyetlen helyre mehet. Csak egyetlen embertől remélhet megértést.

Az út a végtelenbe nyúlik előtte, beleolvad a horizontba. Körben csak aranyszínű bozótos és a végeláthatatlan táj. Egy kiszáradt fáról szürkés-rózsaszín kakaduk rebbennek föl – az anyja kedvenc madarai.

Egyetlen autót sem lát. Nincs itt más, csak ő.

Az anyósülésen fekvő iPhone-ért nyúl, és a combja közé szorítva felhívja a nővérét. A hívás többször kicsöng – Lucy minden csörgés előtt visszatartja a lélegzetét –, majd halk kattanás hallatszik.

– Jess? – szólal meg elszorult torokkal, reménykedve, de csak az üzenetrögzítő egyszerű, szűkszavú mondatait hallja.

„Üdvözlöm, ön Jess Martint hívta. Jelenleg nem tudom fogadni a hívását...”

– Bassza meg! – suttogja Lucy, és kinyomja a hívást.

A könnyein át csak homályosan látja az előtte elterülő tájat. Minden rendben, ismételgeti magában. Jess előbb-utóbb úgyis felveszi. Ő tudja majd, mit kell tenni.

Nem igaz?

2.

LUCY

2019. FEBRUÁR 11., HÉTFŐ

Már órák óta vezet, amikor végre megszólal a telefonja.

Miközben lehajt egy pihenőnél, megkönnyebbülés járja át. Egy pillanatig egészen biztos benne, hogy Jess hívja vissza, de csak a barátnője, Em az. A szalmakazal frizurájú, manikűrözött körmű Em, aki már öt sms-t írt neki.

Lol elaludtál

nem hiszem el, hogy egyedül hagysz a hétfő reggeli előadáson. Durva De komolyan, jól vagy?

Szia, most futottam össze Nickkel. Azt mondta, megtámadtad Bent?! Lucy, mi a franc van?

Hívj fel!

Lucy megdörzsöli a szemét, és mélyen beszívja a levegőt. Igyekszik összeszedni magát.

Hiába. Az arca lángba borul, amikor eszébe jut, milyen ostoba volt, hogy megbízott a fiúban.

Ő és Ben nem sokkal a szünet előtt bújtak ágyba – aznap este, mielőtt mindenki hazautazott tavaly decemberben. Azonnal egyértelmű volt, hogy a dolog többet jelentett neki, mint Bennek: elárulták a fiú gyakorlott mozdulatai, ahogy kibújtatta a melltartójából, és könnyedén belé siklott. Még emlékezett minden érzésre, minden egyes sóhajra. Valószínűleg már akkor is tudta, hogy ez az egyetlen alkalom. Elvégre miért érdekelne egy Benhez hasonló srácot – gyönyörű, izmos váll, sötét, fényes haj – egy olyan lány, mint ő?

De a fiú meglepetést okozott. A szünetben sms-eket küldött neki, cicás videókat és mémeket a Twitterről. Egyszer még telefonon is beszéltek; összevetették az olvasmányaikat (Ben Lucy javaslatára vette meg a Hidegvérrel, a lány pedig miatta olvasta el Joe Cinque-től a Vigasztalást). Olyan könnyed és természetes volt az egész, hogy Lucy tartott tőle, átcsúsztak a barátzónába, és soha többé nem érezheti a fiú ujjait a combján, az ajkait a fülén.

így aztán pár nappal évkezdés előtt minden bátorságát összeszedve megkérdezte, ne küldjön-e neki egy fotót. Még sosem tett ilyesmit, bár nem is kérte senki, miért is kérte volna? Ki akarná őt ruha nélkül látni?

De eszébe jutott Ben sóhaja, ahogy belemerült, és közben gyengéden megcsókolta a kulcscsontja fölött. Mintha észre sem vette volna a megrepedezett bőr vékony patakjait a két melle között. Érezte, hogy a fiú más. Mellette biztonságban van.

Mintha megállt volna a szíve, miközben a válaszára várt. A percek egyre csak teltek, majd felhangzott a pötyögés kék pulzálása, és a képernyőn megjelentek az izgalmas szavak: Ben gépel...

Attól függ – jött a válasz. – Hogy rólad készült-e a fotó.

Lucy percekig állítgatta a világítást, hogy az éjjeli lámpa lágy fénye elrejtse a bőre legcsúnyább részeit. Egy tucat képet csinált. Szép akart lenni a fiúnak.

Tetszett neki az, amit végül kiválasztott: a szeme sötéten csillogott, az ajka nedvesen fénylett, a lámpafény bearanyozta a melle lágy ívét, a többi testrészét pedig selymes árnyékba burkolta.

Hű – válaszolta Ben. – Gyönyörű vagy!

Lucy mintha az ő szemével látta volna a képet, és egy pillanatra talán – de csak talán – elhitte, hogy igaza van.

Izgatottan várta, hogy elkezdődjön az év, és ott folytassák, ahol abbahagyták. De a kedd délutáni közös előadásukon a fiú kerülte a tekintetét, az óra végén pedig rögtön elsietett, Lucynek még köszönni se volt ideje. A különös csak az volt, hogy mintha a többiek is kerülték volna: amikor elment az évfolyamtársai mellett, azok hátrahőköltek, és összehajolva sugdolóztak. A pletyka vörös tengere forrni kezdett.

Először azt hitte, csak azért, mert tudják, mi van köztük Bennel. Pár pillanatra hagyta, hogy elöntse a büszkeség.

Mekkorát tévedett!

Végül Em küldte el neki a TikTok-videó linkjét.

Annyira sajnálom – írta. – De a helyedben tudni akarnám.

A saját teste látványa még sokkolóbbnak hatott a mögé kevert, beteges és borzalmas hangsávtól: Monster Mash. Minden ott volt, minden látszott a videón, még a kegyetlenül torzító szűrő alatt is. A felsőteste fehér, kérges húsa, az ezüstös csíkok a mellén és a csuklóján.

De a legrosszabb az arckifejezése volt – ahogy a vonásai szinte szétolvadtak a bizalomtól.

Mielőtt visszakanyarodna az útra, indexel, bár nincs forgalom – csak egy magányos teherautó nyikorog előtte. A tenyere nyirkos a kormánykeréken.

Ezért kell elmenekülnie. Ezért nem fogja elhinni senki, hogy eszébe se jutott bántani Bent – hogy csak alva járt, és egy rémálom kellős közepén volt. Nem tudta, mit csinál.

Nem akarta, hogy ez történjen, szabadkozott a fiú, amikor kérdőre vonta. Igen, elküldte a képet pár barátjának What’s Appon, de mindig is csináltak ilyesmit. Eszébe sem jutott – el sem tudta volna képzelni! –, hogy valaki ilyen kegyetlen módon felteszi a TikTokra. És nagyon sajnálja.

Lucy nyelt egyet, ahogy felidézte a képaláírást és a kommenteket.

Tfw a haverod csaja szó szerint egy görgő

Förtelmes

Passzol hozzá a szörnyszülöttkeringő

Talán naiv volt, de meglepte, milyen elutasító volt az egyetem.

– Ez nem bűncselekmény? – kérdezte a diákjogi képviselőtől, egy negyvenes nőtől, akinek egész sor karika virított a fülében. – Utánanéztem: intim fotó megosztása az alany beleegyezése nélkül. Feljelentést akarok tenni.

A nő összerezzent, és bár Lucy egyáltalán nem sírt, egy doboz zsebkendőt csúsztatott felé.

– Arra kérem, hogy jól gondolja meg – felelte. – Megértem, hogy feldúlt, tényleg, higgye el, de mindenki követ el hibákat, és egy ilyen ügy tönkretenné Ben életét. Nekem is van egy fiam, és... – De Lucy nem hagyta, hogy befejezze, dühösen felpattant, és kirobogott az irodából.

Es mi lesz az ő életével? A videó kikerülése után egy hétig szinte ki se mozdult a szobájából. Az előadásokon a lehető legközelebb ült az ajtóhoz, és jóval a többiek előtt távozott, mielőtt száz meg száz fej felé fordulhatott volna. A posztot szerencsére levették, mert sértette a TikTok szabályzatát, de az emberek nyilván csináltak képernyőfotókat, és ez a borzalom még mindig ott keringett a Facebookon, a What’sAppon és a Snapchaten. Előző nap, amikor vett egy kávét az egyetemi bisztróban, a pultossrác cinkosan ráhunyorgott, majd elvörösödött.

Mintha az egész világ látta volna a videót. Úgy érezte, sosem mossa le magáról.

Két éve az egyetem dékánja azt mondta nekik a köszöntőjében, hogy nézzenek a mellettük ülő diáktársaikra.

– Ez a legjobb újságíróképzés az országban – büszkélkedett. – Öregdiákjaink mindenütt ott vannak, a Sky Newstól a The New York Timesig. A Sydney Morning Héráid és a The Age legtöbb újságírója a Hamilton Hume-on végzett. Amíg ide járnak, ne feledjék: az önök mellett ülő személy nem csupán a diáktársuk, hanem a jövendőbeli kollégájuk is.

Lucy nem tudta kiverni a fejéből ezt a mondatot. Most a leendő kollégái előtt alázták meg. Hogy építhetne karriert ezek után?

Bármennyire dühös volt a diákjogi képviselőre, a találkozásuk a bőre alá kúszott, és elültette benne a kétség magvait. És ha a rendőrség sem veszi komolyan? Akkor végképp nincs más lehetősége. Ben apja ráadásul munkajogász egy elegáns melbourne-i cégnél.

– Az a fajta, aki a munkaadókat képviseli a munkavállalók helyett – mondta a fiú gúnytól csöpögő hangon. Mint mondta, utálja, hogy az apja „olajozza a kapitalista gépezetet”, de Lucy joggal hihette, hogy ez az utálat egy percig sem akadályozná meg abban, hogy a segítségét kérje. Ha feljelentést tenne, ezzel kéne szembenéznie.

Három napon át gondolkodott, mit tegyen. Ma reggel pedig arra ébredt, hogy a keze Ben nyakára fonódik – mintha a teste hozott volna döntést helyette.

Hát, ezek után már aligha mehetne a rendőrségre ezzel a videóüggyel.

Most az a legfontosabb, hogy eljusson Jesshez. És hogy ébren maradjon: még tizenkét órát kell vezetnie. A nővére nemrég költözött a déli partvidéken fekvő Comber Baybe, ő pedig még sosem járt ott. A címet is csak azért tudta, mert Jess szeptemberben képeslapot küldött neki a szülinapjára: azt, ami most előtte pihen a műszerfalon. Egy tenger fölé magasodó sziklát ábrázol, a naplemente sötét árnyékokat váj a sziklafalba. A rikító felirat szerint a kép az Ördögkilátót ábrázolja Comber Bayben. ízléstelen, bazári darab, kicsit sem illik Jesshez. Általában maga készíti a képeslapokat, már ha egyáltalán eszébe jut ilyesmit küldeni.

Boldog szülinapot, Lucy – állt a lapon. – Tudom, hogy az elmúlt pár hónapban alig beszéltünk, és sajnálom. De nagyon szívesen találkoznék veled, hogy behozzuk a lemaradást. Szólj, ha van időd elugrani hozzám, nagyon szép itt! Remélem, jól telik majd a szülinapod. Örökké szeretlek. Puszi: Jess.

De Lucy számára ez már nem jelentett sokat. Túl késő volt. Még mindig fájt, milyen ridegen viselkedett vele Jess, amikor utoljára látta – több mint egy évvel ezelőtt, 2017 karácsonyán.

Pedig már azt hitte, ismét szorosabbra fűzhetik az egykori köteléket, ami a távolság évei alatt úgy megkopott. Az előző szünetben el is utazott Jesshez Sydney-be: a nővére ötlete volt, ő pedig idegesen kucorgóit Jess kocsijának anyósülésén, és magához szorította a táskáját, miközben a nővére tétován kérdezgette. Jól megy a suli? Jár még a kórusba? Még mindig újságírónak készül? Boldog?

Mire megérkeztek Jess lepukkant, marrickville-i lakásához, Lucy szemhéja lüktetett a kimerültségtől, és majd’ szétfeszítette a honvágy. De a nővére láthatóan mindent megtett, hogy szalonképessé varázsolja a lakást – a kanapén friss ágynemű feküdt összehajtogatva, a kopott szőnyeg cikcakkos mintáin pedig látszott, hogy nemrég porszívózták ki. Ráadásul a húga kedvenc ételét főzte, vegetáriánus chilit, amelynek leginkább égett fokhagyma íze volt.

Még vacsora után is kínosan feszengtek. Jess végül átpörgette a Nick Cave-gyűjteményét, és feltette a The Good Són című lemezt.

– Apa odavan érte – mosolyodott el Lucy, miközben a szobát betöltötték a The Ship Song melankolikus zongorafutamai.

– Tudom – felelte Jess vigyorogva. – Én is.

Pár perc múlva már széttárt karral ringatóztak a kanapén, és apjuk drámai kornyikálását utánozták. Az éneklés hamarosan komolyra váltott – kis termetükhöz képest jó hangjuk volt, mély és telt –, és keringőzve átugrándoztak Jess szűkös nappaliján, a könyvek és művészeti katalógusok szanaszét repültek a nyomukban. Lucy úgy érezte, mintha a köztük álló évek egyszerűen elolvadtak volna: újra ötéves volt, és a nővére lábfején egyensúlyozva táncolt a Wiggles dallamaira.

Ám a dal végeztével az egyik szomszéd dühösen átkopogott a falon, Lucy pedig kifulladva megtorpant. A nővére szeme csillogott: csak nem sírt? Talán fájt az apjukra emlékeznie – mindig olyan feszült volt a viszonyuk, és Lucy sosem jött rá, miért.

De amikor rákérdezett, hogy jól van-e, Jess csak mosolygott, és felajánlotta, hogy csinál egy forró csokoládét „egy kis Bailey’s-zel, de anyának el ne mondd”.

A hétvége hátralevő részében bebarangolták Jess kedvenc piacait és galériáit. Kifulladásig nevettek egy részeg turistán a Circular Quayen, és azon viccelődtek, hogy később majd egyforma tetoválást csináltatnak. Úgy tűnt, újraéledt kettejük különleges nyelve, amit még Lucy kiskorában használtak – milyen nagy becsben tartotta az emlékeket a közös rajzolásról és éneklésről!

A látogatás után egy ideig még hívogatták egymást – külön is beszéltek a mobiljukon, nem csak az anyjukkal folytatott heti csevegések végén. De aztán a telefonok hirtelen abbamaradtak, mintha elvágták volna őket, aztán azon a bizonyos karácsonyon Jess szinte alig szólt hozzá, Lucy pedig az ünnepi vacsora alatt végig a könnyeit nyeldeste.

így aztán, amikor megérkezett a képeslap a szűkszavú bocsánatkéréssel, Lucy válasza rideg volt és rövid. Köszönöm a lapot – csupán ennyit írt. – Jól telt a szülinapom. A nővére meghívását figyelmen kívül hagyta. Képtelen volt szembenézni egy újabb elutasítással.

De mindez most nem számít. Jess az egyetlen ismerőse, aki szokott alva járni – egyedül neki van némi rálátása arra, miért történik ez az egész, és hogyan tudna megbirkózni vele. Lucy még látta is egyszer: öt– Hat éves lehetett, Jess pedig hazajött a hétvégére a művészeti főiskoláról. A kislány üvöltő hangra ébredt; megrémült, hogy szörnyek járnak a házban, de aztán rájött, hogy csak a konyhai csap robaját hallja. Két kézzel megragadva a korlátot, lebotorkált a lépcsőn, át a folyosón és be a konyhába, de a karja még túl rövid volt, nem érte el a villanykapcsolót.

Jess mereven állt a mosogató előtt, a csapból ömlött a víz. Lucy szíve vágtatott az ijedtségtől, ahogy meglátta a tágra nyílt, de vak szemet, mégis odalopózott a nővére mellé, és megrángatta a kezét. Jess nem reagált. A tekintete olyan üres volt, hogy Lucy rémülten visszaszaladt a szobájába, és a takaró alá bújt.

Később, miután Jess visszautazott Sydney-be, Lucy megkérdezte az apját arról, amit látott. A férfi arca megfeszült, mintha egy függönyt húztak volna be rajta. Remegő kézzel zabpelyhet öntött a lánya táljába, majd erőltetetten felnevetett, és megborzolta a gyerek haját.

– Senki sem babonázta meg Jesst, libuci – felelte. – Vannak emberek, mint például Jess is, akik néha járkálnak alvás közben. Nyugi, nem kell félned tőle.

Comber Bay felé félúton, az autópálya mellett Lucy megáll egy motelnél. A villogó neonfelirat a Psycho című filmre emlékezteti. A recepciósnő meglepetten felvonja a szemöldökét, amikor meglátja: nyilván kamionsofőrre számított, nem pedig egy alig 160 centis, rövid hajú lányra. De elfogadja a készpénzt, és hamarosan sárgaréz kulcs csattan a pulton. A kötegnyi maradék kulcscsomóból ítélve nincsenek sokan Lucyn kívül.

A folyosókon állott szőnyeg– és cigiszag terjeng, a falakon régi Bushell’s tea– és Victoria Bitter-reklámok sorakoznak. A lány vesz egy zacskó csipszet és két KitKatet az automatából, és szándékosan nem nézi meg a szavatossági idejüket. A gép mellett az ilyen helyekre jellemző éneklő hal feszít, gumiból készült uszonyokkal és zöldes pikkelyekkel. Lucy megborzong, ahogy eszébe jut, mit álmodott, miközben a múlt éjjel alva járt. Csak töredékekre emlékszik, de az is elég. Sós víz az orrában, durva kezek a bőrén, éles szikla karcolja a koponyáját. Nem is baj, hogy a többit elfelejtette.

A szobának is áporodott szaga van. A függöny behúzva, az ágytakaróval harmonizáló, virágmintás anyag csupa pókháló. Széthúzza, és elé tárul az országút, a horizont rózsaszínben ragyog a portól. Egy teherautó dübörög el a motel mellett nyöszörgő kerekekkel. Félelem önti el, ahogy eszébe jut, hogy holnap még órákat kell vezetnie; elképzeli, hogy a szemhéja lecsukódik, a keze pedig lecsúszik a kormányról. Hallja a fém ropogását, a szilánkosra törő üveg zenéjét.

Nem indulhat el fáradtan.

Aludnia kell.

De nem bírja kiverni a fejéből Ben nyakának vékony bőrét, ahogy a tenyerébe simul. Retteg, hogy mit fog tenni, kit bánt majd, ha enged az öntudatlanságnak.

Tehát mégis ébren kell maradnia.

Leül az ágyra, a vékony matrac besüpped alatta, a rugók szinte beleharapnak az anyagon keresztül. Valamivel muszáj elterelnie a figyelmét. Egy podcast. A true crime témákat kedveli, de most megteszi bármi, ami nyomozással kapcsolatos. Egy ismerős hang megnyugtató zümmögése, egy csavaros kis rejtvény, amivel lefoglalhatja az agyát, míg eltompulnak a gondolatai, és legyőzi a kimerültség.

Először tizennégy évesen hallott podcastet, a Serialt. Sarah Koenig hangja felébresztett benne valamit, olyan könnyedén formálta fiatal agyát, akár a művész az agyagot. Az ártatlanság-bűnösség kérdése elragadtatta, végighajszolta az összes epizódon, mohón vágyott rá, hogy válaszokat kapjon. Mámorító volt, akárcsak az, amikor először ivott alkoholt. Mesterségesen édes és veszélyes érzés.

Akkor már tudta, hogy újságíró akar lenni. Ő is szeretett volna mikrofon elé ülni, kibogozni a történetet, mint egy összegubancolódott fonalat. Harcolni akart az igazságtalanság ellen az egyetlen fegyverrel, ami számít: az igazsággal. Legalábbis ez volt a terv.

Vajon a történtek után befejezheti egyáltalán az iskolát?

És ha valami csoda folytán igen – képes lesz visszatérni oda?

Nem tudta, szembe bír-e nézni a megaláztatással. Már az is sok volt, hogy annyian látták őt kiszolgáltatottan – a társai az előadásokon, a büfében vagy az egyetemi bárban –, mi lesz, ha kiderül, hogy megtámadta Bent? Hiába mondaná el az igazat, hogy alva járt, őrültnek bélyegeznék. Eszelősnek.

De a legnagyobb gond nem ez volt. Hanem az, hogy a történtek a személyisége legmélyére hatoltak, és megbolygattak mindent, amit az életéről elképzelt. Azt, amiért újságírói diplomát akart szerezni.

Kétség. Azóta bugyogott benne, amióta a diákjogi képviselő lebeszélte arról, hogy elmenjen a rendőrségre. Hogy elmondja az igazat. Úgy érezte magát, akár egy hitválságba került vallási fanatikus. Mi haszna egy olyan fegyvernek, amit meg sem mer érinteni?

Bizonytalanul görgette a podcast-alkalmazást: valami új és felkavaró, vagy épp ismerős tartalom nyugtatná most meg? Aztán egyszer csak beugrott.

Pár hónapja töltötte le az epizódot, miután megkapta Jess képeslapját. Rögtön ráismert a nővére címére, ahogy meglátta a tengerpartról készült fotóra nyomtatott szavakat: Ördögkilátó, Comber Bay. Ha az embert ausztrálként csak kicsit is érdekelték a valós bűnügyek és rejtélyek, hallania kellett ezt a nevet. Comber Bay hírhedt hely: a nevével összekapcsolódik többek közt a Somerton Mán felfedezése és a Beaumont-gyerekek eltűnése; a déli parton fekvő álmos városka olyan, akár a Függő-szikla valós változata.

Különös, hogy bár egyes esetek feledésbe merülnek, mások pedig benne maradnak a köztudatban, az áldozatok mindig halhatatlanok. Persze ez részben a megoldatlan, a nyomozókat és hackereket egyaránt csalogató rejtély miatt van, de Lucy úgy érzi, Comber Bay esetében mélyebb dologról van szó. Azon kevés esetek egyike is ide kötődik, ahol az eltűntek (vagy, ha hiszünk a sorozatgyilkosokról szóló elméleteknek, az áldozatok) mind férfiak.

A sorozat az egyik kedvenc podcastje, a Crime Time többrészes különkiadása. Házigazdája egy ausztrál férfi, akinek a neve nem derül ki, aprólékossága és összeszedettsége azonban csodálatra méltó és megnyugtató. Comber Bay: Ausztrália Bermuda-háromszöge, szól az elmés cím. Nem csoda, hogy olyan sok hallgatója van.

Lucy elindítja az első részt: Az Ördögkilátó. A baljós főcímzene alatt ismét elgondolkodik azon, vajon Jess miért költözött egy ilyen hírhedt helyre. Bár a nővérét valószínűleg egyáltalán nem érdeklik a bűnügyek; művészként az érzések, az érzékelés és a szépség izgatja. Híreket is alig olvas.

A Sydney-től200 kilométerre fekvőfestői tengerparti városka nyugtalanító rejtélye máig megoldatlan. 1960 és 1997 között nyolc férfi tűnt el a homokos partokról: Sámuel Hall, Pete Lavoson, Bob Ruddock, William Goldhill, Dániel Smith, Alex Thorgood, Dávid Watts és Malcolm Biddy. Bár az áldozatok kora, foglalkozása és társadalmi osztálya különböző, egyvalami közös bennük: sosem bukkantak a nyomukra.

Miközben hallgatja, Lucy előveszi hátizsákjából a gyógykrémes tubust, és elfintorodik az utálatos vegyszerszagtól. Bedörzsöli a sípcsontját borító ezüstös repedéseket és mintás redőket.

Vajon a férfiak vízbefulladtak, akárcsak az a húsz úszó, aki Queensland hírhedt folyójában, a Babindában vesztette életét? Vagy egy elvetemült gyilkos ölte meg őket, akinek immár harminc éve sikerül meglépnie az igazságszolgáltatás elől?

A lány becsukja az ablakot – az üveg olyan vékony, hogy tisztán hallja az autópálya zúgását –, és bezárja az ajtót is.

Netán egy természetfeletti jelenség felel az eltűnésükért? Es mi a helyzet a remény gyermekének esetével, akit 1982-ben találtak meg magára hagyva az Ördögkilátónál? Minderre és még sok másra is fény derül ebben a kétrészes sorozatban, a Comber Bay: Ausztrália Bermuda-háromszögében.

Mielőtt ágyba bújna, Lucy kihúzza a széket a karcos íróasztal alól, és a kilincs alá ékeli a széktámlát.

Bízik benne, hogy ez elég lesz.

3.

MARY

1800 OKTÓBERE
CORKI-ÖBÖL, ÍRORSZÁG

A dokknak csapódó hullámok jeges permetet szórtak a lány arcába. A nővére keze az övére simult, az ujjai melegek voltak és puhák. Mary megpróbálta megszorítani őket, de az acélbilincsek a csuklójába vájtak.

Belenézett a tágra nyílt, üres, ártatlan szemekbe, és érezte, ahogy összeszorul a szíve a szeretettől.

Mo dheirfiur.

A húgom.

– Kérlek – suttogta Eliza. – Mondd el, mit látsz!

Mary nagyot nyelt. Még mindig száraz volt a szája az út porától. A fény égette a szemét, mióta kirángatták őket patkányokkal teli kilmainhami cellájukból, ahol valahonnét folyton csöpögött a víz a kőpadlóra. A szekérről figyelte a mellettük elsuhanó zöldes-aranyszínű tájat, és a fájdalom szinte fojtogatta: tudta, hogy talán soha többé nem láthatja mindezt. Nem ő volt az egyetlen, aki elfordította a fejét; a többi nő keresztet vetett, amikor elhaladtak a két évvel ezelőtti harcok színhelyei mellett, ahol kiégett házikók meredtek az ég felé, sárból döngölt falaikat már benőtték a növények, vagy még mindig koromfeketék voltak a tűztök

Eliza egy szót sem szólt. Mintha fátyol lett volna az arca előtt, és Mary tudta, hogy bár a húga nem látja a föld sebeit, még mindig érzi a levegőben a hamu szagát, és hallja a muskétatűz visszhangját. És hogy azon tűnődik, mi lett volna, ha a lázadás nem bukik el, és az angoloknak többé nincs hatalmuk a földjeik felett.

Akkor biztonságosabbnak tűnt a tekintetét a lábujjai közt megbúvó koszra szegezni. A hideg börtöncellában töltött hónapok alatt megtanult mindig másfelé nézni, amikor a férfi foglyok átdugták a rácson fekete ujjaikat, és utánuk nyúltak.

Eliza eddig sosem kérte, hogy mondja el, mit lát. Hogy teljesítse testvéri kötelességét.

Pedig Mary már a húga csecsemőkorától kezdve szavakkal festette le, keltette életre neki a világot. A napfényes erdőben sétálva ropogós leveleket szedett fel a talajról, a húga orrához emelte, és együtt lélegezték be a tőzeg és a föld, a dolgok kezdetének és végének illatát. Rárajzolta a húga tenyerére a távoli dombok alakját, és elmondta, hogy az iménti csiripelés a vörösbegy hangja volt, a sikoly a fekete csuklyás varjúé.

De ezt – ezt nem tudta, hogyan festhetné le neki. És nem is akarta.

– Egy dokknál állunk, sok ember között – kezdett bele mégis, és próbált uralkodni a hangja remegésén. – Egymáshoz simulva, mint a szorosra szőtt szövetszálak. – Még emlékezett arra, milyen érzés volt a lenszövet az ujjai között. Da mosolyára, amikor megpörgette a szálakat, hogy előkészüljön a szövéshez, pont, ahogy tanította.

Mary nyelt egyet. Nem beszélt a húgának a többi nőről – mert csak nők voltak körülöttük, tekintetük tompa, arcuk üres –, és arról sem, hogy a vonásaikban saját félelmét látta visszatükröződni.

– Előttünk itt a tenger – folytatta inkább.

– Érzem az illatát – bólintott Eliza. – Mit gondolsz, milyen érzés lehet megérinteni? Csíp, mint a patak vize otthon?

Mary a falu melletti patakra gondolt, a tiltott, izgalmas, égető érzésre a bőrén. Aztán a békalencsébe gabalyodott emberi hajra.

Byrne haja. Mozdulatlan, ernyedt arca a vízben. A szívszorító pillanat, mikor azt hitte – vagyis inkább remélte –, hogy a férfi meghalt, amint a feje nedvesen puffant a sziklán. Pedig ebben az esetben mindketten kötélen végezték volna.

Szerencséjük volt jegyezte meg a bíró homlokát ráncolva a tárgyalóteremben, miközben Byrne az ítéletet hallva undorodva kiköpött. A testi sértésért csak száműzetés jár.

Csak. Milyen ártatlan szó. Miközben azt jelenti, hogy többé nem láthatja az otthonát, a kis házikó körül hullámzó kék virágokat, a horizontig húzódó dombokat, a patak ezüstös fényét.

És persze Dát.

– Igen – hazudta, hiszen a tenger cseppet sem hasonlított a patakra. Szürkén és dühösen csapkodta a sziklákat, mintha fel akarná falni a szárazföldet. Víz, amerre csak a szem ellát, egészen az égen ragyogó homályos, aranyszínű vonalig.

– És a hajó? – kérdezte Eliza valamivel halkabban. Kihallotta a nővére hangjából, hogy hazudik. Úgy érzékeli a hazugságot, mondogatta mindig Da, akár egy hamis hangot a zenében.

Mary tétovázott. Hogyan írja le a hajót? Csak azt tudta, hogy életében nem látott ennél nagyobb dolgot. Vitorlái, akár a hatalmas, fehér szárnyak, az árboca mintha a felhőkbe fúródott volna. Mary legalább három szintet látott, hátrányosan fénylő fedélzetet, és néhány nagyon apró ablakot, amelyek innen nézve körömnyi méretűnek tűntek.

A jelek szerint a hajó belsejében nagyon sötét volt.

– Mary?

A lány tekintete megállapodott a hajó orrdíszén.

– Egy nőalakot látok – felelte. – A hajóorron. Nem hús-vér, hanem fa és festék. A haja faragott csomókban omlik a hátára, a szeme pedig vakító világoskék. És nincs lába, hanem...

Elhalt a hangja. Most azt kívánta, bár meg se látta volna a szobrocskát, és ne kezdett volna beszélni róla a húgának.

Valaki hátulról meglökte, mire megtántorodott. Most már látta, hogy a part széléhez viszik őket, ahol kis csónakok lebegnek a vízen. Maryt, Elizát és másik négy nőt ezek viszik el a hajóig, hogy aztán hónapokon át tartó sötétség és félelem után idegen földre érkezzenek, egy helyre, amelynek már a neve is ijesztően csengett: Új-Dél-Wales. Messze a kis falutól, ahol születtek, a lágy tekintetű kiskecskéjüktől. És Dától.

– Mary? – Eliza hangja elvékonyodott a félelemtől. – Nincs lába, hanem...?

Mary hátat fordított a tömegnek, és megragadta a húga kezét, bár a vasak közben a csuklójába vájtak.

– Farka! – kiabálta, hogy elnyomja a többi nő hangját. – Halfarka van!

– Sellő – vágta rá Eliza. – A tír fo thuinnből, a hullámok alatti földről. Mint Mama meséiben.

Mary nem válaszolt. Nem akart az anyjukra gondolni, sem arra, ami történt vele. Most nem. A gyomrában máris sötéten bugyogott a félelem.

Ahogy a tömeg közelebb tolta őket a dokk mellett várakozó csónakokhoz, Mary elfordította tekintetét az orrdíszről. De nem tudta kiverni a fejéből a festett nőt a görbe halfarkával, amelynek pikkelyeit már elszínezte a rozsda.

4.

LUCY

2019. FEBRUÁR 12., KEDD

Lucy a nedvesen csillogó útra bámul, hátha az aszfalt fényes csíkjai kiűzik a fejéből álma kísérteties képeit. A ködbe és emberi kétségbeesésbe burkolózó dokkot, a hajót, melynek árboca mintha egyenesen a nehéz égboltba fúródna, a hajótat büszke hullámzását. A sellőfigura festett, figyelő tekintetét.

Az álom szörnyen valóságosnak tűnt, szinte tapinthatónak. Ez is ijesztően új, akárcsak az alvajárás.

Bár, jut eszébe most, gyerekkorában egy időben gyakran álmodott vízzel. Nem sok mindenre emlékszik: mintha egy anyag lenne az arca előtt, amelyen átsüt a nap, úgy érzi, fuldoklik, de mégis biztonságban van, vékony hártya védi a külvilágtól. Ez iskolakezdéskor történt, amikor először kezdte megérteni, hogy más, mint a többiek. Ő nem moshatta meg a kezét, nem járhatott strandra vagy úszóleckéket venni. Csoda, ha arra vágyott, hogy a többi gyerekhez hasonlóan a vízbe merülhessen, és normális legyen?

Az álmok aztán fokozatosan megszűntek, helyüket tipikusabb rémálmok vették át. Fogak a tenyerében, akár a véres gyöngyök. Menekülni próbál, de nem tud, a lába elnehezül és megbicsaklik. Egy vizsga, amire nem tanult. A nap második felére a részletek elhalványultak, és az alvás ismét biztonságot és menedéket jelentett.

Most más a helyzet. A töredékek, amikre emlékszik, izzó szilánkokként égetik az elméjét. Egy másik kéz nyirkos szorítását érzi a sajátján, a szájában ismeretlen szavak hullámzanak.

Mu dri-fúr.

Éjjel felébredt, és a motel vékony takarójába burkolózva halkan az iPhone-jába lehelte a szavakat, majd álmosan várta, hogy Siri fordítása megjelenjen a képernyőn.

Mo dheirfiúr.

Ír.

A húgom.

Hogy lehet idegen nyelven álmodni? Egy nyelven, amin sosem olvasott, amit sosem hallott?

Bár elhalványulna végre az álom! Lucy az útra koncentrál, a telefonja kijelzőjén villogó térképre. Még hat óra. Menni fog. Iszik egy kortyot a megmelegedett kólából, amit a benzinkúton vett, és hangosabbra veszi a podcastet, hogy Comber Bay rejtélye elterelje a figyelmét.

Danny Smith tipikus ausztrál vagány volt. Egy 1980-ban készült, megfakult fényképen ugyanazon a parton látjuk, ahol később nyoma veszett: egy szörfdeszkának támaszkodik, arccsontját cinkcsíkok borítják, mintha harci festék volna. Haja oldalt rövid, hátul hosszú, színesfecskét és kagyló nyakláncot visel.

Barátai a szokásos dolgokat mondták él róla: a buli lelke, a tipikus szomszéd srác, akit mindenki kedvel, a csajok döglöttek utána.

Szörfös vízimentő volt, remekül úszott, és úgy ismerte a partot, mint a tenyerét.

Ám egy nap, amikor szokás szerint felkapta a törülközőjét, és úszni ment, sosem tért vissza.

Lucy elképzeli, ahogy a hullámok összezáródnak a férfi teste fölött, akár a fehér állkapcsok. Nem hisz a sorozatgyilkos-elméletben: nem túl valószínű, hogy egy gyilkos három évtizeden át gyilkoljon, és bizonyíték sincs ilyesmire, hiszen egyik holttest sem került elő. Bár az még furcsább feltételezés, hogy a férfiak egyszerűen megfulladtak. Egy másik true crime podcastből megragadt a fejében pár részlet – az emberi holttest a bomlás során gázokkal telik meg, amitől lebegni kezd, és a partra sodródik. Tehát finoman szólva különös, hogy a Nyolcak közül – a podcast így nevezi az eltűnt férfiakat – senkit sem találtak meg.

Miután ismertetik a többi eltűnés körülményeit is – a vietnámi veterántól kezdve, akinek 1966-ban veszett nyoma, egészen a csavargó szörfösig, akit 1997-ben láttak utoljára –, a műsorvezetők rátérnek az epizód elején beharangozott természetfeletti elméletre.

Ha a kriminológia nem is tudja a választ, talán a tudomány igen.

A kutatók szerint az eltűnésekért a terület szokatlan árapálymintázatai lehetnek felelősek. Amikor gyorsan mozgó, ellentétes irányban közlekedő árapályáramlatok találkoznak egymással, veszélyes örvény keletkezik, amely egész hajókat képes a mélybe szippantani. Az örvény vagy más árapály-anomália egyéb helyi eseményekre is magyarázatul szolgálhat, például egy XIX. századi hajótörésre, valamint a gyermek megtalálására az Ördögkilátónál, aki egyes elméletek szerint egy másik, kisebb hajótörés egyetlen túlélője.

Örvények. Lucynek az Odüsszeia jut eszébe: a habzó, tágra nyílt szájjal lesben álló, prédára leső Karübdisz. Amikor közelebb ér Comber Bayhez, lehúzódik, hogy megnézze a térképet. Némi riadalommal látja, hogy Em már egy csomó üzenetet írt neki, és van egypár nem fogadott hívása is az egyetemi adminisztrációtól. Egy hangüzenet is jött, de nem hallgatja meg, az sms-ekkel sem törődik. Ben persze nem jelentkezett. A lüktető csalódottság helyét a szégyen veszi át.

A nyári szünet hosszú, unalmas heteiben elég volt, ha megszólalt a telefonja – jelezve a fiú újabb üzenetét –, és a szíve máris nagyot dobbant. De ennek vége.

Megnyitja az utolsó WhatsApp-beszélgetésüket, és újra elolvassa, amit a fiú azelőtt írt, mielőtt Lucy éjjel megjelent a szobájában.

Lucy, tényleg annyira sajnálom, ami történt. Sosem akartam, hogy a fotód nyilvánosságra kerüljön, főleg nem így. Már tudom, hogy nem lett volna szabad megmutatnom senkinek az engedélyed nélkül, de mivel nem kérted kifejezetten, hogy ne tegyem, eszembe se jutott, hogy gond lenne. Nyilván fogalmam sem volt, hogy a közösségi médiában landol. Remélem, meg tudod bocsátani nekem ezt a hülye hibát.

Ahogy újraolvassa a szabadkozást, mélyen megdöbbenti a hangnem, a nyafogó önigazolás. Vajon az ügyvéd apuka segített Bennek megalkotni a narratívát, miszerint semmi rosszat nem tett azzal, hogy megmutatta a barátainak a fotót, ő ugyanúgy áldozat, mint Lucy? Nem azt sajnálja, amit tett, döbben rá most, hanem, hogy lebukott. Hogy egy rövid pillanatra a lány kezében volt a jövője.

Végül viszont Lucy a saját jövőjét dobta el.

Visszakanyarodik az útra. Most arra kell koncentrálnia, hogy eljusson Jesshez, bár a nővére a jelek szerint tudomást sem vesz a folytonos sms-ekről és hívásokról. Lucyben lüktet az idegesség: mit szól majd Jess, ha bejelentés nélkül megjelenik az ajtóban?

Ismét eszébe jut az érettségije utáni első karácsony. Akkor látták egymást utoljára.

A vizsgákat ragyogó eredménnyel tette le: ezekkel a jegyekkel egyértelmű volt, hogy felveszik a Hume Egyetem kommunikáció szakára, és megszerezheti Ausztrália legkiemelkedőbb újságírói diplomáját.

Örömre, sőt, diadalra számított, de a fájdalom jócskán elrontotta a hangulatát. Egyre csak Jess hívását várta, de semmi sem jött – még egy gratuláló sms sem.

A szülei legalább büszkék voltak rá, bár továbbra is kételkedtek abban, hogy az újságírói karrier a megfelelő választás. Mindenesetre szétlocsolták a konyhában a garázsból előkerült poros pezsgősüveg tartalmát, és egy időre félretették a régi vitákat.

– Nem tudnál valami társadalmilag hasznos dologgal foglalkozni? – kérdezte az anyja, amikor Lucy arról áradozott, mennyire csodálja Nellie Blyt, Veronica Guerint, Christiane Amanpourt és Susan Sontagot. – Amivel valóban segítesz az embereknek?

Könnyű azt mondani, gondolta Lucy izzó haraggal. Az anyja terapeutaként dolgozott: minden reggel beült a rozsdás, kék kombijába, hogy átautózzon a legközelebbi nagyvárosba, Bourke-ba. Maggie Martin egy jótékonysági szervezet segítőközpontjában dolgozott, amelyet a leszakadó vidéki területek támogatására hoztak létre. Lucy tudta – nem mintha az anyja elmondta volna, de elolvasta a profilját a szervezet honlapján –, hogy a szakterülete a droghasználat, a depresszió és az önkárosítás.

Maggie esténként görnyedt vállal és megereszkedett vonásokkal jött haza, mintha lehúzta volna a munkája sajátos gravitációja. Ritkán mosolygott vacsora előtt – általában bonyolult, homályos eredetű ételeket készített, amelyeknek a hozzávalói alaposan próbára tették a helyi szupermarket készletét. Coq au vin, házi gnocchi, báránytagine. Úgy tűnt, a főzés ellazítja, vonásai kisimultak, a homlokáról eltűntek a ráncok. De a megkönnyebbülés nem tartott sokáig: reggelente ismét visszavánszorgott a kocsijához, és nekivágott a hosszú útnak, akár egy mártír.

– Jézusom, anya, nem a következő Rupert Murdoch akarok lenni – bosszankodott a lány. – Igenis segíteni szeretnék az embereknek. Kideríteni az igazságot, és érvényt szerezni neki.

És veled ellentétben élvezni akarom a munkámat.

– Édesem, a média mindenki életét tönkreteszi, a nőkét különösen – ellenkezett az anyja. – Nézd meg Lindy Chamberlaint, vagy azt a szerencsétlen Monica Lewinskyt.

– A nőknek is segíteni akarok! Mi van a #meetooval? Csak az igazság számít, semmi más.

– Régen én is ezt gondoltam. – Az anyja megtöltötte a vízforralót, jelezve, hogy a beszélgetésnek vége. – Aztán felnőttem. És egy nap te is fel fogsz, libuci.

Még mindig nem tudja, mitől változott meg az anyja véleménye egyik pillanatról a másikra. A tizennyolcadik születésnapján arra ért haza, hogy az asszony sietve leteszi a telefont, az arca szinte lángol a boldogságtól.

– Jess boldog szülinapot kíván! – csiripelte, Lucy pedig igyekezett lenyelni a sértettségét, amiért a nővére nem kérte a telefonhoz, és eszébe sem jutott, hogy ő maga köszöntse fel.

De az után az este után Maggie nem nyaggatta többé a karrierjével. Talán csak vágyálom volt, de Lucy szerette azt hinni, Jess mondott neki valamit, ő győzte meg, hogy támogassa a húga ambícióit.

Talán mégis törődik vele.

Az adventi időszakban ezzel a gondolattal vigasztalta magát, és lassan várni kezdte a nővére érkezését. Az apja karácsonyi fényekkel vonta be a verandát, az anyja pedig hetekig dolgozott a karácsonyi pudingon; a konyha megtelt a fűszerek és gyümölcsök árulkodó illatával.

Jess szenteste érkezett meg. Hosszú ruhájában és rojtos kendőjében, vállára omló, sötét hajával igazán nagyszerűen festett. Miközben együtt kibontogatták az ajándékokat, a háttérben halkan szólt a Last Christmas, és egy pillanatig úgy tűnt, minden rendben lesz. Talán Jess csak nem ért rá, egy új projekttel vagy új fiúval volt elfoglalva? Nemsokára megmagyarázza, esetleg még bocsánatot is kér?

De amikor az ünnepi asztalnál egymás mellett ültek, és még a karjuk is összeért, ha az étel szedése közben egymás felé nyúltak, Lucy megérezte a belőle áradó hideget, a távolságtartás hűvösét. Jess egy kérdést sem tett fel neki, és amikor Lucy arról érdeklődött, hogyan mennek a dolgok Sydney-ben – mi a helyzet a festéssel, a lakással –, rövid, felületes válaszokat adott.

Mintha Lucy csak álmodta volna azt a pár hónappal korábbi közös hétvégét, amikor olyan jól érezték magukat, hogy végül együtt ugráltak Nick Cave dalaira. Talán még a nővéréhez kötődő gyerekkori emlékeit is csak bebeszélte magának. Jess tényleg a térdén lovagoltatta, és altatódalt énekelt neki? Sütőpapírt terített szét a konyhaasztalon, és zsírkrétával túlvilági erdőket és tengermélyi barlangokat rajzoltak együtt?

Alig hitte el, hogy mindez valóban megtörtént. Még most sem hiszi.

A Comber Baybe vezető utat zöld, alacsonyan és szorosan az autók fölé hajló gumifák szegélyezik. Lucy lehúzza az ablakot, és beszívja az illatos levegőt: az eukaliptusz és a fűzfa mámorító, édes szagát. Hallja a kabócák zümmögését, egy szarka torokhangú rikoltását. Az ismerős hangok nyugalommal töltik el.

Szinte el is felejtette, hogy a tengerpart közelében van, amikor az egyik oldalon a bozótos hirtelen eltűnik, és elé tárul az öböl. Megdobban a szíve, és gyorsan a visszapillantó tükörbe les, mielőtt lelassít. A látvány lélegzetelállító: a vörösen villogó banksiaszálakkal tarkított zöld bozótos helyén homokkőszikla magasodik, mögötte a valószerűtlenül, festményszerűen fénylő tengerrel. Sosem látta még a kék ilyen sok árnyalatát: a sziklák közelében csillogó türkiz, távolabb, a tenger belsejében olyan sötét, hogy szinte fekete. Lucy borzongva gondol a hullámok alatti világra.

A partvonal elkanyarodik, így jó kilátás nyílik az öböl túloldalán a barlangokkal lyuggatott sziklára. Az Ördögkilátó. Már látta a helyet Jess képeslapján, de a kép nem adja vissza a sziklafal hátborzongató hangulatát. Élőben a barlangok nagyobbnak és sötétebbnek tűnnek, különösen az egyik, a vízhez legközelebb fekvő elég nagy ahhoz, hogy egy démont képzeljen bele, aki szüntelenül a tengert fürkészi.

Lucy szúrást érez a gerince aljánál. Talán azért, mert tudja, mit tenne a víz a bőrével. Elképzeli, hogy a hullámnyelvek lecsapnak rá, letépik a húsát, és nem marad belőle más, csak fehéren csillogó csont.

Vagy talán a podcast, az eltűnt és vélhetően vízbe fulladt férfiak miatt érez így. De a hasogató félelem mellé különös vonzás társul: alig tudja elszakítani tekintetét a fényes, part felé gördülő hullámoktól. Egy része közelebb akar menni, érezni a vízcseppeket az arcán, a szikla simaságát a tenyere alatt.

Hirtelen megszédül. Nyilván a fáradtság miatt, nyugtatja magát. Meg kell állnia, pihennie kell. Újra megnézi a telefonját: Jess még mindig nem kereste. Sebaj. Már nem sokáig hagyhatja figyelmen kívül a húgát.

A bozótost és a partot a főút választja el egymástól. A vízzel szemközti parkolóban néhány szedán áll, a tetejükön horgászbotokkal vagy szörfdeszkákkal. Lucyt meglepi, milyen gyér a forgalom, pedig az ég kéken ragyog, akár egy fényes kupola. De hát tanítási időszak van és hétköznap.

A parkolóval szemben kifakult napellenzőjű üzletek sorakoznak – egy vegyesbolt, ahol a hirdetőtábla szerint mindent lehet kapni a Sydney Morning Héráidtól a horgászfelszerelésig, egy posta, egy fagyizó és egy fish and chipses, az utóbbi kettő kong az ürességtől. A szomszédos kávézó ablakai is sötétek, csak néhány szék és asztal áll az ajtó előtt.

Különös, milyen hétköznapinak tűnik ez a hírhedt hely. Ráadásul még Dawes Plainnél is kisebb. Jess nem illik ide – mindig is nagyvárosi embernek tűnt, folyton Sydney kocsmáiról és az MCA vagy a Nemzeti Galéria legújabb kiállításairól beszélt. Csupa olyasmiről, amit a húga és a szülei sosem láttak és nem is értettek. Úgy viselte a várost, akár egy láthatatlan köpenyt, ezzel is megakadályozva, hogy túl közel kerüljenek hozzá.

Lucy mégis látja, miben rejlik a városka vonzereje. Egyszerűen minden szép itt – a kusza bozótos, a táncoló hullámok, a végtelen égbolt. Mintha a hely el akarna nyelni, és te örömmel adnád át magad neki.

Miután elhagyja az üzleteket, ismét lelassít, és a Maula Streetre kanyarodva szemügyre veszi a város többi részét – néhány ház, egy takaros, vörös téglából épült templom. A tengerpartot már elhagyta, az út most a sötét, sűrű bozótosba vezet. A bal oldalon hirtelen a szemébe tűnik egy tábla, már ha annak lehet nevezni a vörös gumifába vésett hevenyészett betűket. Az aszfaltozatlan földutat is mintha csak az itt lakók törték volna maguknak. Lucy összeszorítja a fogát, ahogy a kocsi rázkódva halad a sziklák fölött, a hosszú faágak a szélvédőt karcolják.

A leágazásnál, egy ház mellett elhaladva, az út balra kanyarodik. Lucy hunyorog, a gumifák ágai közt néha már felvillan a vakítóan kék ég. Az út egyre meredekebb lesz, a Honda küzd a lejtővel, és a lány orrát sós tengerszag csapja meg. Ekkor végre megpillantja a sebhelyes fatörzsek között álló Cliff House-t.

Régi, föderációs stílusú épület, a fát már csontfehérre koptatta az idő. Nagyobb, mint gondolta – kétszintes, az elöl körbefutó verandára súlyos gumifalevelek lógnak. A postaláda mellett régi, félig elkorhadt ingatlanos tábla kókadozik, a rajta lévő eladva felirat ellenben frissnek és újnak látszik. Lucy eltűnődik, vajon mióta árulhatták már a házat, mielőtt Jess megvette. Talán jó ideje lakatlan volt: az egyik ablakot műanyag fedi, mintha valamikor betörték volna. Egy faágon ócska madáretetőt pillant meg, amiről rögtön az anyja jut eszébe, de gyorsan visszanyeli a feltörő honvágyat.

Ez a hely nem is állhatna távolabb a takaros Dawes Plain-i parasztháztól, ahol felnőttek, nem beszélve Jess teraszos lakásáról Sydney-ben. Tényleg hihetetlen, hogy a nővére ilyen helyen él: Lucy fejében megfordul, hogy rossz címre jött, ám ekkor megpillantja a ház mellett parkoló kékeszöld Fordot – Jess ezzel jött haza azon a bizonyos utolsó karácsonyon.

A nővére netán ideg-összeroppanást kapott, azért menekült Comber Baybe? Lucy próbálja felidézni, amit a szülei meséltek erről a témáról tavaly évvégén, nem sokkal azelőtt, hogy megérkezett Jess szülinapi képeslapja.

– Hogy van Jess? – érdeklődött Lucy az egyik szokásos, heti FaceTime-beszélgetésen. – Szerintetek idén hazajön karácsonyra?

A szülei egymásra pillantottak. Mintha valami kimondatlan megegyezést látott volna köztük, és amikor ismét a kamera felé fordultak, az anyja szólalt meg, az apja pedig lesütötte a szemét. A homlokán újabb ráncok jelentek meg – ezt Lucy már korábban is észrevette, ha Jess került szóba.

– Nem hiszem, édesem – felelte az anyja. – Ami azt illeti, épp költözik. Vett egy kis házat a déli parton, egy Comber Bay nevű helyen.

– Comber Bay? Mi... ahonnan annyi ember eltűnt? Mi a francért akar ott élni?

– Ki tudja – sóhajtott fel az anyja, és sietve témát váltott. – Jess ilyen, nem igaz? Kész rejtély.

Lucy kicsatolja a biztonsági övét. Ólmos fáradtság zuhan rá; meg kell mosdania, és ennie is kéne. Hirtelen sírhatnékja támad. Mi van, ha Jess bosszús lesz, amikor meglátja, vagy egyenesen dühös, amiért rátalált itt, ezen az isten háta mögötti rejtekhelyen? Legszívesebben visszatolatott volna, hogy hazamenjen Dawes Plainbe.

De aztán kezébe veszi a műszerfalon heverő képeslapot, megfordítja, és újra elolvassa a szöveget: Szólj, ha van időd elugrani hozzám.

Biztos nem írt volna ilyet, ha nem gondolja komolyan, ugye?

A kocsiajtó nyíló hangja kísértetiesen harsánynak tűnik, hiszen körös-körül nem hallani mást, mint a bokrok halk zizegését. Lucyt nem lepné meg, ha Jess rögtön megjelenne az ablakban, de az üveg mögött továbbra is csak a mozdulatlan sötétséget látni.

A lány komoran tesz pár lépést a ház felé. Onnan, ahol áll, a ház bal oldaláról az egész épület elé tárul, és a lélegzete is elakad a látványtól. így már van értelme a Cliff House, vagyis Sziklaház névnek: a hátsó udvar helyén zuzmófoltos sziklák zuhannak az alattuk húzódó mélységbe. A bozótoson keresztül ki tudja venni a tengerpart fehér foszlányait, az óceán kék csillogását. A lélegzete lehetetlenül hangosan reszket a fülében, míg rá nem jön, hogy nem saját magát hallja, hanem a partnak csapódó hullámok hangját.

Önkéntelenül maga köré fonja a karját, és elhátrál a sziklafal szélétől. A verandára vezető lépcső nyikorog a súlya alatt. Egy hirtelen széllökést csilingelő, szinte szomorkás hang követ: az ajtó mellett szélcsengő lóg, zöldes fényt szórva a fakó deszkafalakra.

A külső üvegajtó kilincse csikorog, ahogy lenyomja, és bekopogtat a bejárati ajtón, először tétován, majd egyre hangosabban. A ház megremeg, és Lucy feszülten várja, hogy meghallja a nővére lépteit, de semmi sem történik. Egy lélek sem tűnik fel.

– Jess! – kiáltja Lucy, a hangja rekedtes a hosszú út után. – Én vagyok, Lucy. Itthon vagy?

Kiveszi a telefonját a zsebéből, és ijedten látja, hogy az aksi 7%-on áll. Hirtelen szörnyű kép villan az agyába: a töltője a motel éjjeliszekrénye melletti konnektorba dugva. A fenébe!

Újra megpróbálja felhívni Jesst.

A hívás kicsöng, majd a hullámok morajlása és a sirályok rikoltozása mellett idegenül ható, elektronikus csengőhang üti meg Lucy fülét.

Ez biztos Jess telefonja. Odabent csörög.

Lucy pulzusa kissé lelassul. Akkor itthon van. Mindjárt jön, és beengedi.

De továbbra sem hall mást, csak a mobil kitartó, kísérteties csengését. A ház mozdulatlan.

– Jess? – Még hangosabban kopogtat, majd elfordítja az ajtógombot. Ellenállásra számít, nyilván zárva van, de legnagyobb meglepetésére a zár enged, és az ajtó kitárul.

5.

LUCY

2019. FEBRUÁR 12., KEDD

A házban olajfesték és lenolaj szaga terjeng. Sötét van, a függöny és a redőny lehúzva, a padlódeszkán rózsaszín-zöld fénycsíkok táncolnak.

– Jess? – kiáltja Lucy kiszáradt torokkal. Nincs válasz, nem hallatszik más, csak a hűtő zúgása és a deszkák halk recsegése a szélben. Lehunyja a szemét, az agyába villan a kinti szakadék, mire összeugrik a gyomra. Gyorsan megrázza a fejét, és a villanykapcsoló után tapogatózik. Valami csilingelni kezd; keze rátalál az ajtó melletti kampón lógó kulcscsomóra. Itt van Jess kulcsa, telefonja és a kocsija is – de hol van ő?

Lucy körülnéz. A nővére holmijának látványa – utoljára Sydneyben látta a dolgait – egészen megrázza. Marrickville-ben a régi bársonykanapé, az indás szobanövények és a félig elolvadt gyertyák még bohémnak és bájosnak tűntek, itt azonban a kopottas holmik csak fokozzák a pusztulás, a romlás hangulatát. A bonyolult mintájú, rozsdás narancssárga tapéta már hámlik az egyik falról, mögüle felhólyagosodott, penészes felület bukkan elő. A padlón ponyvával letakartak valamit – talán egy lyukat. Vajon a vihar rongálta meg ennyire a házat?

A káoszt csak fokozza a rengeteg festőholmi: Lucy gyanítja, hogy Jess a nappalit használja műteremnek. Sydney-ben ez is másként volt, ott egy alkotóházban bérelt műtermet.

A szoba sarkaiban festőállványok állnak, a falakat vásznak borítják. A karcos étkezőasztalon, amelyet Lucy még sosem látott, újságok és piszkos edények hevernek, a könyvespolcokról és az étkezőasztalról csillogó üvegedények hunyorognak rá, sőt, az egyik a kanapé karfáján egyensúlyoz. Némelyik mintha sáros vízzel lenne tele, a többin színes ecsetek hevernek, akár a törött ujjak.

Az egész rémesen nyugtalanító – mintha Jess annyira belemerült volna a munkába, hogy teljesen elhanyagolta a hétköznapi dolgokat. De Lucy lélegzete csak az egyik festőállványon álló hatalmas kép láttán akad el. Gyakorlatilag halálra rémül, amikor megpillantja.

Persze korábban is látta már Jess műveit. A szüleik házában az ő festményei versengenek a helyért az apjuk madarakról készített vázlataival. Jess önarcképei vizes kékekkel és zöldekkel megfestve, csillogó vízfelszín átsejlő koralltornyokkal. Lucy jól tudja tehát, milyen nagyvonalúan bánik a festékkel, milyen erőteljes, vad színeket használ.

De ez valami más.

A festmény óriási, majdnem akkora, mint a mögötte lévő fal. A nővére két, háttal álló női alakot festett le, akik épp belegázolnak a tengerbe. Az ecsetvonások vadak és gazdagok, Jess pedig valahogyan elérte, hogy a két nő bőre valósággal ragyog, mintha kiemelkednének a vászonból. Lucy szinte úgy érzi, ha megérintené a lányok haját – amely ugyanolyan világos, mint az övé –, minden egyes fürtöt, minden hajszálat megtapinthatna.

Mindkét lány meztelen, lábfejük dühös, kék, zöld, lila, fekete és habos fehér festékfoltokba vész.

De Lucy szíve attól szorul össze, ami felé az alakok láthatóan igyekeznek. A büszke árbocok, a szárnyas, szinte áttetsző vitorlák. A hajó orrán díszelgő figura – fából faragott fürtök buknak a hetyke keblekre, halfarka ívelt és csillogó, akár egy kígyó teste. Egy sellő.

Ezt a hajót látta álmában.

Lucy a padlón szétszórt újsághalmokat, rajzokat és a falakat borító vásznakat bámulja. Az állványon álló festménytől balra egy másik, sötétebb és homályosabb kép támaszkodik a falnak. A mélykék háttér előtt az éles tekintetű, fehéren ragyogó szemeket veszi észre először, majd kibontakoznak a világosabb festékvonalak, amelyek görnyedt, szorosan egymáshoz préselődő alakokat formáznak.

Megborzong, és elfordul a festménytől. A tekintete továbbsiklik a következő kép felé.

A nővére ezen egy hajó belsejét festette meg. A kötéltekercseket, a faburkolaton beszűrődő fénycsíkokat. Kék alkony az egyik oldalon, rózsaszín hajnal a másikon. A fény női arcokra esik, az egyik arc körvonala, egy fül metszett íve kísértetiesen ragyog. A csuklók és bokák körül fém csillog, a többi arc csupán sötét üreg.

Mintha ugyanaz a két nő az összes festményen jelen lenne: kezük szorosan összekulcsolva, arcukban Lucy az álmában látott arcra ismer: magas arccsont, rézvörös haj. Az egyik szempár üres és merev, , a másik tekintete olyan éles, mintha átlátna a szemlélőn.

Mo dheirfiúr.

A húgom.

Nem bír egy szobában maradni a festményekkel, az őrületbe kergeti a durva, szinte fenyegető színkavalkád.

Átbotorkál a konyhába, és a pultnak dől. Ismét szédülni kezd, és a konyha csak erősíti ezt az érzést: macskaeledeltől bűzlik, az avokádózöldre mázolt szekrények pedig borzalmasan elütnek a sárga tapétától. Itt is párás a levegő, mintha a tenger az egész házban jelen volna. Tétován a falra teszi a kezét: a tapéta nedves, szinte ruganyos.

Ez a hely már a szüleik fiatalkorában is ősrégi lehetett; képtelenség, hogy Jess itt lakjon. És mégis, mindenütt őt látja, a hűtőszekrényre tűzött kortárs művészeti naptártól kezdve a szüleiktől örökölt, fonnyadt almákkal teli fa gyümölcstálig.

A kamrában csak instant tésztát, tonhalkonzervet és kakaós gabonapelyhet talál. Semmi rendes étel, mondaná az anyjuk. Lucy émelygése éhségbe fordul, úgyhogy beletúr a szinte üres müzlisdobozba, és lenyalja az ujjairól a csokoládémorzsákat.

Enged magának egy pohár vizet, majd a ragacsos pultra könyököl, és masszírozni kezdi lüktető halántékát.

Élt a gyanúperrel, hogy Jesst is kínozza valami éjjelente, ami kirángatja az ágyából. Gyerekként még látta is. De hogy konkrétan azt festette meg, amiről ő, a húga álmodott...

De hiszen nem álmodhatták ugyanazt.

Lucy a hajó sötét, hátborzongató rakterére gondol, a rémült tekintetű lányokra. Vajon ismét ezeket a képeket látja majd álmában? A hajóra gondol, elképzeli a benne uralkodó súlyos félhomályt. Szinte érzi, ahogy a többiek teste az övéhez préselődik.

Végigsimít a haja sortéin, kihúzza magát, és a pult szélébe kapaszkodik. Túlreagálja a dolgot. A nővére lefestett néhány nőt egy hajó fedélzetén, ő pedig egy hasonló hajóról álmodott. Ez tény.

De erre számos magyarázat lehet. Talán már látott hasonló festményt korábban is, Jess honlapján vagy az interneten. Vagy a nővére mesélt ilyesmiről azon az utolsó karácsonyi látogatáson?

Csak ez lehet az oka.

Bárcsak itt lenne Jess, hogy megnyugtassa! Lucy szemébe könnyek szöknek a csalódottságtól. Istenem, hol lehet? Csak nem érte baleset?

A sziklára gondol, a meredek szakadékra. Maga előtt látja, ahogy Jess sérülten fekszik a köveken, vagy talán a tenger el is sodorta...

Hagyd ezt abba, parancsolja magának. Mindenfele hülyeséget találsz ki.

Meg kell nyugodnia, és a tényekre koncentrálni.

Előhúzza a telefonját, hogy megnézze, mennyi az idő, de halk káromkodással veszi tudomásul, hogy teljesen lemerült. Több száz kilométerre van az otthonától, egyedül a világ peremén, és senkit sem tud elérni.

Aztán eszébe jut Jess csengőhangja. Valahol itt kell lennie a telefonjának.

Kutatni kezd a nappaliban. Megrémíti a rendetlenség: van abban valami taszítóan intim, ahogy a kemény fapadlón guggolva a gyűrött papírok közt turkál, mintha a nővére gondolataiban olvasna. Félretol pár könyvet, egy manilamappát, néhány régi újságot, de csak egy bevásárlócetlit talál. Fagyasztott borsó, kenyér, tej, kávé. A hétköznapi szavak éles ellentétben állnak az őt körülvevő mocsokkal, a nővére fura, elvetemült művészetével.

Felmászik a rozoga lépcsőn, hogy az emeleten keresgéljen tovább. Borzasztóan kell pisilnie, lüktet a feje, a szája pedig keserű és száraz.

A fürdőszoba szűkös, a csempén repedések látszanak. Erős vizeletszag terjeng; a vécében borostyánszínű tócsa.

– Pfuj – bukik ki Lucyből, és gyorsan meghúzza az öblítőt. A vécéülőke fel van hajtva, a kagyló peremén sötét szál kunkorodik, mire azonnal lecsapja, és kigombolja a farmerját.

Amikor végez, hirtelen eszébe jut valami. A vizelettócsa, a felhajtott ülőke. A sötét hajszál. Mintha a vécét egy férfi használta volna utoljára.

Lucy homloka ráncba szalad. Említették a szülei, hogy Jess jár valakivel? Bár, amilyen ritkán beszélnek, talán nem is tudtak róla.

Egyetlen férfit emlegettek a nővére kapcsán, Maxet, a régi iskolai barátját. Lucy egyszer még találkozott is vele: pár éve a bourke-i szupermarketben, ahová egy szombaton az anyja rángatta el, hogy kardamomgubót vegyenek a csirkés biryanihoz, de persze nem kaptak. Rémlik, hogy a férfi magas volt és szőke, feltűrt ingujja alatt jól látszott tetovált alkarja – egy rózsa szürke szirmai, tövisekkel tűzdelt szára.

Max szinte rémültnek látszott, amikor az anyjuk odalépett hozzá. Miközben Maggie kérdésekkel bombázta, Lucy látta, hogy a férfi tekintete Lucy lábszárának sebhelyes bőrére siklik, majd gyorsan másfelé néz. A hazaúton a kocsiban az anyja felsóhajtott.

– Nem tudom, mi történt köztük – jegyezte meg. – Pedig olyan közel álltak egymáshoz.

Vajon állt-e valaki tényleg közel Jesshez, tűnődött el akkor Lucy, ismerte-e valaki igazán? Mintha egy láthatatlan fal húzódott volna a nővére és a család többi tagja között. Jesst valamiféle burok védte, és lehetetlennek tűnt a közelébe férkőzni.

Lucy átballag a hálószobába. A helyiség hatalmas, és mivel nem az 1970-es évek stílusában rendezték be, a legszebb szoba a házban. Nyitott ablaka a tengerre néz: a függönyt lobogtatja a szél, a dagály pedig olyan hangosan csapkodja a sziklákat, mintha az egész csak a fejében létezne.

A lány áthajol a bevetetlen franciaágyon, hogy becsukja az ablakot. A retesz jéghideg, szinte ráfagynak az ujjai. Innen jól látni a roppant sziklát, amelyet most aranyszínűre fest a lenyugvó nap. A ház közvetlenül a sziklafalba vájt baljós barlangok fölött fekszik. Az Ördögkilátó.

Hirtelen megakad a szeme valamin. Egy kötél kígyózik kifelé a sziklafalból, párhuzamosan a homokkőbe vájt sekély lépcsőfokokkal. Lucy gyomra bukfencet vet.

Eszébe jut, hogy az ajtó nyitva volt, Jess telefonját pedig még mindig nem találja. A nővére talán lefelé indult a lépcsőn, és a mélybe zuhant?

Becsapja az ablakot, bereteszeli, és felkapcsolja a villanyt. Az ablakon át semmit sem lát, csak saját halvány tükörképét.

Ebben a szobában is rendetlenség van. A fapadlón ruhák hevernek szerteszét, a legtöbbjük régi és festékfoltos. Egy nádszéken kifakult ruha lóg petyhüdten, ráncaiban homok csillog. A szétdúlt ágyon egy tányér hever, benne drótszerű, bronzszínű szőrszálak. Nyilván a macska, aki egyelőre nem mutatkozott.

Az éjjeliszekrényen nincs telefon, és semmi jel nem mutat arra, hogy Jessen kívül más is lakna itt. Nincs bokszeralsó a komódban vagy férfiing a szekrényben. Bárki is a nővére barátja – ha létezik egyáltalán –, nem hagyott maradandó nyomot a házban.

Lucynek feltűnik, hogy ebben a szobában egyetlen festmény sincs. A falakon csupán egy kép díszeleg: egy kicsi, bekeretezett rajz egy halról. Egyszerű és pontos ábrázolás, egyáltalán nem Jess stílusa, mégis van benne valami ismerős. Ahogy közelebb lép, Lucy rájön, hogy az apja egyik vázlata az: ugyanazok a precíz, szabályos vonalak jellemzik, amikkel a madarakat örökíti meg. Az anyja minden évben egy madárrajzot kap karácsonyra.

Ezen a képen egy oroszlánhal van – az uszonyai, akár a propellerek, a hátgerincén tüskék futnak végig. Gyönyörű, de valahogy hátborzongató és fenyegető is. A papír is különös, mintha apró repedéseket látna rajta. Valaki egyszer gombóccá gyűrhette – talán ki akarta dobni, de végül újra kisimította.

Lucybe hirtelen beléhasít a szülei hiánya. Gyorsan visszanyeli az érzést, és az ágy felé fordul, hogy tovább keresse a telefont. Hirtelen észreveszi a fehér zsinórt, amely az ágy mögül kanyarog ki a párnák és a paplan összevisszaságába. Odaugrik, félredobja az egyik párnát, és íme, itt van: Jess iPhone– Ja a konnektorba dugva. Már teljesen feltöltött.

Megkönnyebbülés önti el, de az érzés hamar félelembe fordul. Mégis hová menne a nővére a telefonja, vagy, ha már itt tartunk, a kulcsa nélkül?

A kezébe veszi a telefont, és rákeres a segélyhívóra, miközben magában igyekszik megfogalmazni, mit fog majd mondani.

A, mégsem. Csak nevetségessé tenné magát. Jess nyilván csak kiugrott a boltba, és bármelyik pillanatban visszajöhet. Ő pedig túl sok krimit hallgatott, azért képzel ilyen vad dolgokat. Ráadásul alig aludt, és azok az álmok... meg hát, valljuk be, a festmény is eléggé sokkolta, a sellő a kunkorodó halfarkával.

Lehúzza a töltőről Jess telefonját, és a sajátját dugja a helyére.

A telefonra záporozni kezdenek az üzenetek: újabb sms-ek Em-től, három nem fogadott hívás a Diákjóléti Hivataltól, két új hangpostaüzenet. Bentől persze semmi. Talán most is az őrszobán vagy az egyetemi rendőrségen ül.

A szíve hevesen ver a félelemtől, de az elméje zsibbadt: képtelen mélyebben belegondolni ebbe. Vagyis nem hajlandó.

Repülőmódba kapcsolja a telefonját, és Jess ágyára dől.

A kezébe temeti az arcát, és hétfő reggel óta először kitör belőle a zokogás.

6.

MARY

Mary nem tudta, hogy létezik ilyen hangos mennydörgés.

Persze otthon, Írországban is voltak viharokból emlékezett a villámok ropogására az éjszakai égbolton, a levegőben úszó égett szagra. A fák úgy hajladoztak, akár a táncosok, akiket Lughnasában látott, a szél végigsöpört a házuk nádtetején. A házikót betöltötte az izzadtság és a meleg lehelet gőze, a kecske riadt nyüszítése. Ő és Eliza minden dörgésnél befogták a fülüket, míg Da összeszorított szája mosolyra nem húzódott, az álla alá tette a hegedűjét, és játszani kezdett. Egy idő után a lányok levették a kezüket a fülükről, és önkéntelenül követni kezdték hangjukkal apjuk hegedűjátékát. Mindketten szépen énekeltek, de Eliza hangja – akárcsak a szíve, gondolta Mary olykor – tisztább volt. Erről volt híres a faluban. A lány, aki nem lát, de énekel – így nevezték.

Azok a viharok is ijesztőek voltak, de otthon, a házikóban, ahol a dalaikkal küzdöttek a süvítő széllel, szárazság volt és meleg. Biztonság.

Ez más volt.

Olyan gyorsan terelték őket a hajó belsejébe, hogy Mary azt sem tudta biztosan, hol lehetnek. Csak annyit, hogy valahol a fedélzet alatt, sötét forróságba burkolózva, mintha egy állat bordái alatt sorjáztak volna át, és a gyomrában álltak volna meg.

Legalább négytucatnyi nő és lány kuporgott kettesével a koporsóméretű ágyakon. A bilincset levették róluk, de a láncok ott zörögtek az ágyak mellett, jelezve, hogy bármikor újra használhatják őket. A kemény fa törte Mary gerincét, és egy szál fű vagy szalma sem tette puhábbá. A levegő sűrű volt a nyöszörgéstől és az imáktól, a sok egymáshoz préselődő test savanyú szagától.

Most, hogy a hajót dobálni kezdték a hullámok, Mary hálát adott az égnek, hogy Elizával osztozik a fekhelyén. Olyan sötét volt, hogy nem tudott kivenni mást, csak a húga halványan derengő szemgolyóit.

Már két, vagy talán három napja voltak a raktérben, és Eliza egyszer sem kérte meg, hogy mondja el, mit lát.

Nyilván jól tudta, hogy rájuk zárult a sötétség, és Mary is belépett abba a világba, amit ő már olyan jól ismert.

Mary hiába próbálta kiverni a fejéből Da arcát, amikor a tárgyaláson a bíró kimondta az első szörnyű szót – bűnös –, majd a másodikat: száműzetés. Az apjuk vonásai valósággal széthullottak.

– Mo iníonacha! – kiáltotta, és feléjük nyújtotta a karját, mintha ki akarná tépni őket a sors kezéből. – A lányaim!

De már vitték is őket, a börtönőr karja szorosan Mary bordái köré fonódott. A lány lehunyta a szemét, nem akart az apjára nézni, nem akarta tudomásul venni, hogy most látja utoljára.

Szinte égette a bűntudat.

Nem volt idő elbúcsúzni. Bocsánatot kérni.

Aznap este nem lett volna szabad ott lenniük a pataknál. Samhain estéje volt, amikor az emberek és a szellemek világa közti fátyol elvékonyodott: az apjuk nem szerette, ha ilyenkor odakint járnak, legyenek csak meghitt biztonságban, mondta, a raklapból készült ágyukban, amelyet egy régi szövetfüggöny választott el az övétől. Eleve nem szerette, ha a pataknál lófrálnak, csak vízért mehettek oda, és kizárólag nappal. Még akkor is ügyelniük kellett, hogy a nehéz favödrökkel egyensúlyozva egy csepp se loccsanjon a bőrükre.

Egyszer, amikor Mary még nagyon fiatal volt, és élénken élt benne a Mama emléke, bedugta a kezét egy vödör vízbe, hogy lássa, mi történik; tényleg olyan veszélyes-e, mint az apjuk állítja. A víz mintha táncolt volna a bőrén, pezsgett és bugyborékolt az örömtől, és ez a régi időkre emlékeztette. De később, amikor a bőre megrepedt és lehámlott, sírva fakadt a félelemtől. Da megfogta a kezét, az ajkához szorította, és megígértette vele, hogy többé nem tesz ilyet. Elmúlt, mondta. Maguk mögött hagyták, amikor Armaghba jöttek. Többé nem teszi ki ilyen veszélynek a lányait.

Da szerint ugyanis a víz nemcsak a bőrükre, de a lelkűkre is fenyegetést jelentett, különösen samhain éjszakáján. Ki tudja, nem találkoznak-e az éjféli mosónőkkel, akik hosszú, szálkás kezeikkel azoknak mosnak halotti leplet, akik másnap pusztulnak majd el. Vágy rájuk támad egy each-uisce, a vízparton leselkedő alakváltó, aki lónak álcázva magát megfojtja azokat, akik fel akarnak szállni rá.

Da Kerryből származott, Ard na CaMne-ból, ahol a vad óceán körmei végigmarták a partot, és ahol a lányok is születtek. Ismerte a tenger minden veszélyét és a tír fo thuinnt, a hullámok alatti világot is.

Pár hónappal a samhain előtt Eliza szállt szembe először az apjukkal. Az éjszakában megragadta Mary kezét, és valamiféle kalandról susogott neki, azt sem volt hajlandó megmondani, hová mennek. Mary csúszkált a sziklás, gyökeres talajon, míg Eliza, aki jól ismerte a sötétséget, könnyedén táncolt előre, és halkan dúdolgatott.

A lány, aki nem Iái, de énekel.

– Nem kéne itt lennünk – jegyezte meg Mary, amikor a patakhoz értek, a víz fényes szalagként csillogott a sötétben. – Da nem örülne.

– Da túl sokat aggódik. – Eliza közelebb lépett a parthoz, ahol a víz a köveknek csapódott.

Aznap este Marynek még sikerült meggyőznie, hogy menjenek haza, de másnap éjjel is az ajtó halk nyikorgására ébredt. Már tudta, hogy muszáj követnie a húgát, vigyáznia rá, így néma, fokozatos egyezséget kötöttek: az este sötétjében a parthoz osontak, de a víz nem érhetett a bőrükhöz.

Marynek egyre többet jelentettek ezek a kettesben töltött éjszakák. A patak lágy csobogása mellett, a sziklákon üldögélve úgy beszélgettek, ahogy otthon sosem tehették, ha Da meghallhatta őket. A jövőről és a vágyaikról volt szó; Mary elmondta a húgának, hogy férjhez akar menni és gyermeket szülni, akit a karjába vesz majd, és soha többé nem engedi el. Ilyenkor Eliza egy szót sem szólt.

– Te mire vágysz? – kérdezte Mary. – Felnőttkorodban.

– Meg akarom találni anyát – felelte a húga.

A válasz annyira fájt, hogy Mary elfordította a fejét.

Most eltűnődött, vajon Byrne már akkor is ott volt-e – követte-e őket más éjszakákon is, hónapokon át, hogy kifürkéssze a szokásaikat és a szívük titkait. Szándékosan várt a samhainig, amikor Da nem lesz otthon, és a fesztivál zűrzavara fedezékül szolgálhat a gaztetteihez?

Bár otthon maradtak volna aznap éjjel! Bár ne mondta volna azt, amit mondott, a szavakat, amelyek a veszélyes sötétségbe kergették Elizát!

Bár bocsánatot kérhetne Dától is! Sajnálom, mondaná neki, nem akartam, hogy ez történjen.

– Mesélj valamit! – Eliza hangja szárazon zörgött, mint a nyári fia. Órák teltek el, mióta megkapták a fejadagjukul szolgáló büdös, kátrányízű kétszersültet.

– Mit?

– Mamáról – felelte a húga. – Arról, amikor Da először meglátta.

Mary nem szerette ezt a történetet, nem szeretett Mamára gondolni. De most nem tehetett mást Elizáért: olyan sötét volt, hogy még csak a körülöttük lévő nőket sem írhatta le, nem mondhatta el, kiken maradtak ott a himlő jelei, és ki látott már túl sok nyarat. Inkább újra elmeséli, hogyan szeretett bele Da a Mamába.

– Da egy reggel kihajózott a tengerre a curractyán – kezdte hangosan, hogy túlharsogja a morajló hullámokat. – A vizet figyelte, várva, hogy az ezüstös heringek kiugorjanak a hullámok közül. De egy sem jött, és amikor a vörös fény áttört a felhőkön, fájó szívvel és üres hassal visszafordult a szárazföld felé. Am hirtelen meghallott valamit, egy hangot, amely lágyabb volt a madárcsicsergésnél, tisztább a reggeli harmatnál. Megfordult, és egy nőt pillantott meg. Egy sziklán ült a part közelében, és énekelt. Csak neki. Mintha egyedül rá várt volna. A felkelő nap sugaraiban a haja szinte lángolt, bőre csillogott a nedvességtől. A szeme kerek volt és sötét, mint egy fókáé, a keze puha és meleg, akár a nyári szellő... – Mary hirtelen elhallgatott. A szavak tüskeként fúródtak a torkába.

Csak Dára tudott gondolni. Ők is magára hagyták, akárcsak a Mama. Most már senkije sincs.

Mary legszívesebben visszahúzta volna magához a múltat, akár egy madzagot, hogy kioldja a rajta lévő csomót.

_ Nyugodj meg. – A húga hangja lágy volt és megnyugtató, mintha ő született volna először, és nem az ikertestvére. – Próbálj aludni.

Mary lehunyta a szemét. Eliza meleg teste az övéhez préselődött, ő pedig megpróbálta elképzelni, hogy otthon vannak a faluban, az édes, szalmaillatú raklap-ágyon, a levegőben a kecske halk nyüszögése és Da horkolása úszik. De a tenger túl hangosan bömbölt: a hullámok úgy csapkodták a hajó oldalát, mintha szét akarnák tépni. Újabb és újabb mennydörgés hangzott fel, aztán a nők sikoltozása. Mary szorosan becsukta a szemét, és makacsul az otthon képére koncentrált: hátha legalább álmában visszatérhet oda.

7.

LUCY

2019. FEBRUÁR 13., SZERDA

Lucy egy kakadu rikoltására ébred.

Még csak hajnalodik – a telefonja reggel 6 órát mutat. Van valami időn kívüliség a halvány fényekben és a tenger hátborzongató zúgásában–, talán ezért tűnik olyan valóságosnak az álma, akár a szoba, ahonnan csak az imént lépett ki.

Minden egyes alkalommal többre emlékszik, mintha ott loholna annak a másik világnak a sarkában.

Az orrába, szájába hatoló sötétség. Nők sírása, az imádkozásuk. Egy másik kéz az övében, most szinte fáj a hiánya.

Mo dheirfiúr.

A húgom.

Az álom egy pillanatig valóságosabbnak tűnik, mint az ágy a göröngyös párnáival, a paplanon szétfolyó napfénytócsákkal. Az egyetlen kapocs a tenger hangja: a ritmikus morajlás és suhogás mintha az álmából maradt volna itt.

Nyilván szinte rögtön elaludt. Megborzong, amikor rádöbben, hogy semmivel sem védte meg magát egy esetleges veszélytől: nem ékelt be egy széket a hálószoba kilincse alá, sőt, hajói rémük, még a bejárati ajtót is nyitva hagyta, nehogy Jess ne tudjon bejönni a kulcsa nélkül. Szóval még csak abban sem lehet biztos, hogy nem kezdett megint alva járni.

A könyökére támaszkodik, és halkan a nővére nevét kiáltja, hátha Jess éjjel hazaért, de nem jön válasz, csak a faház ismerős nyikorgása.

Talán mégis itt van, csak amikor meglátta, hogy az ágyában alszik, a kanapéra feküdt le. A gondolat, hogy a nővére odalent van, ő pedig többé nincs egyedül, olyan megnyugtató, hogy egy ideig képtelen megtörni a varázst.

De szomjas, és pisilnie is kell. Muszáj felkelnie.

Tétován meglendíti a lábát, aztán összerezzen a padló hűvösétől. A kora reggeli fényben homokfoltokat pillant meg a fa erezetén, a mennyezeten pedig a nedvesség sötét virágait. Mintha a tenger vissza akarná hódítani a házat.

A szűk fürdőszobában megvizsgálja a tükörképét, és szinte bosszankodva tanulmányozza a nővérééhez hasonló vonásokat. Elfintorodik: a szeme körül árnyékok gyűrűznek, a homloka pedig olajosán csillog.

Ismét elfogja a régi vágy, hogy megnyissa a vizet, és lefröcskölje vele az arcát.

A vízallergia diagnózisát még csecsemőkorában kapta: nem is emlékszik, volt-e olyan idő, amikor a víz nem jelentett számára fenyegetést. Az évek során lassan sikerült elfogadnia a helyzetet és a vele járó szigorú rutinokat és szabályokat, a rövidre nyírt hajat, a nedves törlőkendőket zuhanyozás helyett – bár a bennük lévő kevés nedvesség is allergiarohamot válthat ki. Igyekszik nem gondolni arra, milyen érzés lehet az úszás.

De néha a kérdés, amit minden erejével próbál elnyomni, felszínre tör. Amikor látja, hogy az anyja kezet mos a mosogatóban, vagy az apja örül az eső ritka ajándékának.

Miért én és nem ők?

Épp kilépne a fürdőszobából, amikor meghallja, hogy a bejárati ajtó kinyílik és léptek nyikorognak a padlón. Jess visszajött!

Lucyt megkönnyebbülés önti el, ami rövidesen átadja a helyét az idegességnek. Végigsimít a haja tüskéin, és azt kívánja, bár tisztább lenne, vagy legalább átöltözött volna. De nem számít. Végül is a testvéréről van szó.

A nővérem.

Hevesen dobog a szíve, miközben kinyitja a fürdőszoba ajtaját.

– Jess! Én vagyok az, Lucy! – kiáltja.

Nem jön válasz, de a nyikorgás abbamarad, mintha Jess megtorpant volna.

Lucy leballag a lépcsőn, miközben gyorsan átpörgeti magában, mit fog mondani. Szépen sorra vesz mindent, ami idáig vezette.

Bár a lényeg valójában két egyszerű mondat.

Szükségem van rád.

Segíts.

Benyit a nappaliba, és elakad a lélegzete a döbbenettől.

A konyhában egy nő áll. De nem Jess az.

8.

LUCY

2019. FEBRUÁR 13., SZERDA

– Maga meg ki a fasz?

A nő hangja éppolyan éles, mint a teste körvonalai. Alacsony, de inas, karján indákként dagadnak ki az erek. Sötét haja és lángoló tekintete itt, a rothadó gyümölcsökkel és piszkos tányérokkal teli konyhában tovább fokozza a túlvilági hangulatot.

Egy macskaeledeles konzervet tart maga elé, akár egy pajzsot.

Lucy döbbenten pislog.

Egy őrült pillanatra átsuhan a fején, hogy vajon nem az agya szórakozik-e vele. Vajon a nő tényleg itt van, vagy már szellemeket lát? De a nő szája körül összegyűlt ráncok, a vörös, pattogzó lakk a lábkörmén, és sötét hajának ősz fürtjei nagyon is valóságosnak tűnnek.

– Lucy vagyok, Jess húga. És maga kicsoda?

A nő egy pillanatig habozik, aztán elkomorul az arca.

– Tényleg pont olyan vagy, mint ő. Bocsánat, Melody vagyok a kettesből – feleli, és lehajol, hogy macskaeledelt kanalazzon a tálba. – Megijesztettél. Ő, hm... nem említette, hogy jössz.

Talán Lucy csak képzeli, de Melody hangjában mintha enyhe megbántottság rezdülne. Az a kellemetlen érzése támad, hogy a nőt legalább annyira meglepi a tény, hogy Jessnek egyáltalán van testvére, mint az, hogy egyszer csak a Cliff House-ban találja.

– Azt hittem, te is egy olyan száj táti turista vagy – jegyzi meg Melody. – A podcast óta csapatostul jönnek ide. Ryan Smith pár hete halálra rémített egy szerencsétlent, aki a kerti fészerében táborozott le. Szegény hülye. – Lucy kifejezéstelen arcot erőltet magára. Talán jobb úgy tenni, mintha nem is hallott volna a podcast– ről. – Na, tudod, az a Bermuda-háromszöges nyavalya. Jess biztos mesélt róla, ha már itt lakik.

– Talán említette – jegyzi meg Lucy óvatosan. – Ami Jesst illeti... mondta, hogy mikor jön vissza?

– Azt hittem, tudod – válaszolja Melody megint kissé sértett hangon, miközben kiöblíti a konzervdobozt a mosogatóban. – Bár tegnap elég zaklatott volt, amikor átjött, és korán is volt... – Mintha még mondani akarna valamit, de aztán meggondolja magát. – Megkért, hogy etessem meg Dóra Maart. Biztos elfelejtette, hogy jössz.

Lucy nagyot nyel.

– De az ajtó nyitva volt – mondja. – És a telefonját is megtaláltam a szobájában.

– Az ajtó miatt ne aggódj – mosolyodik el Melody. – Nekem hagyta nyitva, hogy be tudjak jönni Dórához. A telefon pedig, hát... a stressz furcsa dolgokat művel az emberrel, nem? Szegény lány olyan keményen dolgozik, szerintem csak ki akart kapcsolódni egy kicsit a nagy nap előtt. Nem mondta, mennyi időre megy el.

Lucy arcát forróság önti el. Egy szörnyű pillanatig, ahogy eszébe jut a férfivizelet bűze a vécében, azt hiszi, hogy a nővére férjhez megy

– A nagy nap?

Melody ismét gyanakodva néz rá.

– Hát a kiállítás, természetesen. Jövő pénteken lesz. Nem ezért vagy itt?

Lucy ismét nyel egyet, és igyekszik megemészteni, amit hallott. Jessnek kiállítása lesz. Egy igazi kiállítás. És egy szóval sem említette.

Bár a történtek fényében ez logikusnak tűnik. Évekkel ezelőtt, amikor Lucy még csak tizennégy éves volt, Jess egyik festményét bemutatták egy elegáns, belvárosi sydney-i galériában, ő pedig az egész családot meghívta a megnyitóra. Lucy jól emlékszik a hosszú kocsiútra, és ahogy a hídon áthajtva elfordította az arcát a kikötő csillogásától.

A galériában csak úgy nyüzsögtek az emberek, köztük Jess művész barátai. Az anyjuk zavartan végigsimított a haján, amikor Rebecca, a magas, kék bubifrizurájú galériatulajdonos üdvözölte őket. Az apjuk, aki immunis volt a szociális szorongásra, mindenkivel kezet fogott vagy összepuszilkodott, mintha az emberek nem Jess miatt, hanem miatta jöttek volna el. Mindenkinek elmondta, aki hajlandó volt meghallgatni, hogy ő adott először ceruzát a lánya kezébe, vagyis ő ismerte fel a tehetségét.

Jess festménye mágikus erővel vonzotta őket. Síremlék, állt a mellette lévő kis táblán. Olajfesték, vegyes technika.

A kép egy ragyogó, vörös gömböt ábrázolt a sötétségben lebegve. Maga a sötétség azonban strukturált volt és rétegezett: minél tovább nézték, annál látványosabbá váltak a kék és az ibolyaszín árnyalatai. Lucy nem igazán értette, mit jelent az egész, vagy akár maga a vörös gömb. A szüleire pillantott, hogy lássa, mit gondolnak róla, és észrevette, hogy az anyja az apja kezéért nyúl, és megszorítja. Amikor ismét a festményre pillantott, egyszer csak észrevette a gömbben lévő apró csontváz hieroglifáit. Csak ekkor értette meg, miért ez a festmény címe.

Másnapra eredetileg terveztek egy villásreggelit és egy kirándulást komppal a Manly Beachre. Ehelyett a szülei magyarázat nélkül bezsuppolták a kocsiba, és elindultak a kétnapos útra hazafelé. Ezután a hívások Jess és az anyjuk között fokozatosan megritkultak, és amikor mégis beszéltek, az asszony bevitte a telefont a hálószobába, és Lucy csak a dühös suttogását hallotta az ajtón keresztül, de egy szót sem értett belőle. Egyszer véletlenül felvette a telefont a nappaliban, és hallotta, hogy Jess azt mondja, „Nem kérek bocsánatot, és nem fogom cenzúrázni, amit csinálok, csak mert neked kellemetlen”, aztán az anyjuk észrevette, hogy Lucy hallgatózik.

– Igen, igen, persze – mondja Lucy most, és mosolyt erőltet az arcára. – Nagyon izgalmas, alig várom! – Nem akarja, hogy Melody rájöjjön, milyen keveset tud a nővére életéről. – Bocsánat, még félig alszom. Kellene egy kávé.

– Már megyek is. – Melody egy konyharuhával megtörli az elöblített konzervdobozt, majd a szelektív szemetesbe dobja. Lucy kelletlenül és enyhe féltékenységgel nézi, milyen otthonosan mozog a nővére konyhájában. – Én korán kelek, ki kell nyitnom a boltot. Enyém a sarki vegyesbolt. Ugorj be nyugodtan, ha szükséged van valamire.

Felveszi a táskáját a pultról, aztán mintha eszébe jutna valami.

– Várj csak, ha már itt vagy, átvehetnéd Dóra Maart. A macskaeledel ott van a szekrényben, de nemsokára elfogy.

Melody a vállára veszi a táskáját, és kisétál a házból.

Lucy felsóhajt, és a konyhapultnak dől. A mosogató feletti ablaknál hirtelen kaparászás hallatszik, majd barna szőr villan fel.

– Szia! – A lány kinyitja az ablakot, amin egy sárga szemű állat surran be. – Te biztosan Dóra Maar vagy. Vicces név egy macskának, nem?

Dóra Maar rá se pillant Lucy felé nyújtott kezére, csak elegánsan leugrik a pultról, és a hűtő melletti macskaeledeles tálhoz megy.

Miközben a lány nézi, ahogy eszik, rózsaszín nyelve meg– Meg– villan a tál fölött, Lucy végigveszi magában a Melodyval folytatott beszélgetést.

Tehát tegnap reggel Jess megkérte Melodyt, hogy vigyázzon a macskájára. Aztán elment valahová, hogy megnyugtassa az idegeit a kiállítás előtt, ami jövő pénteken lesz. Kilenc nap múlva.

Lucynek ismét a sydney-i kiállítás jut eszébe. Emlékszik, milyen ideges volt Jess – szűk, fekete ruhája mintha a nyakától a lábujjáig páncélba burkolta volna, a ruhaujjak úgy lengedeztek, mint a szárnyak, amikkel bármelyik pillanatban elrepülhet, hogy hátat fordítson az egésznek.

Ez négy éve volt, most viszont már sokkal sikeresebb. Lucy olvasta a róla készült portrékat a művészeti magazinokban, és látta a régi sydney-i műtermében készült színes képeket. Ráadásul ez önálló kiállítás lesz, nem kell versenyeznie egy művésztársával sem. Ez vajon növeli az idegességét, vagy inkább enyhíti?

Talán ezért van ilyen állapotban a ház. Jess talán úgy érezte, túlterheli a rendetlenség, a munkája közelsége, és miután befejezte a festményeket, el kellett távolodnia tőlük.

Lucy vizet forral, és elővesz a szekrényből egy instant tésztát és egy kávésüvegét, ami majdnem üres már. Furcsa reggeli, de a semminél jobb.

Miközben a tésztát kavargatja, arra jut, hogy az igazi gond az, hogy nem ismeri eléggé a nővérét. Különben tudná, szokatlan-e egyáltalán ez a hirtelen eltűnés.

Annyi kérdést szeretett volna feltenni Melodynak. Már a nyelvén volt mind.

Mondta Jess, hová megy?

Van barátja, vagy férfi az életében?

Tudja, hogy még mindig alvajáró-e?

De képtelen lett volna bevallani, milyen távol kerültek egymástól a nővérével. Visszagondolt Melody zavarára, arra, mennyire meglepődött, amikor rájött, hogy ő egyáltalán létezik. Jess tényleg még csak nem is említette a húgát?

Belekortyol a túlságosan forró kávéba, és igyekszik nem tudomást venni a torkában jelentkező fájdalomról. A koffeintől csak még idegesebb lesz, és hirtelen úgy érzi, agyonnyomja a házban uralkodó káosz. Muszáj tennie valamit, valami hasznosat, ami eltereli a figyelmét arról a nyomasztó tényről, hogy tökéletesen egyedül van. Annyira hitt abban, hogy Jess majd segít... utólag irracionálisnak tűnik, hogy csupán azért, mert a nővére is alvajáró, segíthet összerakosgatni az élete darabjait, és visszacsinálni, ami Bennel történt.

Mégis, mire számított? Hogy Jess visszaforgatja az idő kerekét, és megakadályozza, hogy Lucy fojtogatni kezdje Bent, vagy hogy elküldje neki azokat a képeket?

Leteszi a kávéscsészét, feláll, és végignéz a zsúfolt étkezőasztalon. Ki foga takarítani a házat, hogy tökéletes legyen, mire Jess hazaér. Mármint – teszi hozzá magában, amikor a deszkákat borító ponyvára és a penészfoltos falra pillant – amennyire lehet.

Mielőtt elkezdené, előkeresi az AirPodját, és elindítja a Bermuda-háromszög podcast második epizódját.

– Második rész – jelenti be a műsorvezető, miközben Lucy rábukkan egy ősrégi gumikesztyűre a mosdó alatt. – A dagály.

1982. február 5-én, csütörtökön a reggel épp ügy kezdődött, mint az összes többi. Amint a nap felkelt, a bárom halász – Dávid Li, Ryan Smith, és a kapitány, Róbert Wilson – vízre bocsátotta a Marlin nevű halászhajót Comber Bay kikötőjében.

A tenger sima volt, a hajnal hűvös, és a férfiak azokkal a munkákkal foglalatoskodtak, amelyeket már az apáik és a nagyapáik is ezerszer elvégeztek előttük. Az Ördögkilátó árnyékában hálót dobtak az ezüstös vízbe, hogy tengeri pérhalakat fogjanak, amelyek a környék minden éttermének asztalain szerepelnek. Kilométerekkel alattuk egy kétszáz éve elsüllyedt hajó roncsai hevertek a városból addig eltűnt öt férfi családjának reményeivel együtt.

A férfiaknak talán néha eszébe jutott, hogy az eltűntek holmijai, sőt, akár a maradványaik is a hálójukba akadhatnak. Az egyik halász, Ryan Smith bátyja épp egy évvel korábban tűnt el, úgyhogy ő valószínűleg kétségbeesetten vágyott valamiféle bizonyítékra vagy nyomra a testvére sorsát illetően. Hogy végre lezárhassa a dolgot.

Am a dagálynak más tervei voltak.

Lucy óvatosan kiveszi a mosogatóból a piszkos tányérokat és bögréket. A legkoszosabbakat, amiken vastagon áll a festék vagy az étel, beáztatja, majd forró, szappanos vízzel tölti meg a mosogatót, és élvezettel belemeríti kesztyűs kezét.

Hamarosan már szinte azt sem tudja, mit csinál. Gépiesen dolgozik: súrol, öblít, szárít. Nem érdekli más, csak a podcast, és a kibontakozó rejtély megfejtése.

A kapitány hallotta meg először az Ördögkilátó felől érkező zajt. Először azt hitték, csak egy sérült madár, de lassacskán felismerték a hangot: hiszen az ember ösztönösen reagál a csecsemősírásra. A férfiak úgy döntöttek, utánajárnak a dolognak, és a lehető legközelebb vezették motorcsónakjukat a sziklafalhoz, már amennyire a veszélyes zátony engedte.

A későbbi interjúkban és rádióbeszélgetésekben a kollégák hosszan dicsérték a kapitányt a bátorságáért: levette vízhatlan ruháját és csizmáját, és a tengerbe ugrott.

– Előbb látta meg, mint mi – mesélte Ryan Smith a South Coast Examinek adott interjúban azon a héten. – Bobbynak mindig is irtó éles szeme volt. Mi még mindig csak meresztgettük a szemünket, mint az öszvérek, ő meg már úszott is a barlang felé, amilyen gyorsan csak tudott.

A barlang, amelyet említ, az Ördögszikla barlangrendszerének legnagyobbja, egy mély sziklamélyedés. Olyan közel van a vízhez, hogy dagály idején akár el is áraszthatja. A szárazföldről rendkívül veszélyes megközelíteni: a kalandorok vagy a sziklafalba vájt meredek lépcsőn jutnak el hozzá, vagy átkelnek a csúszós, sziklás átjárón, amely valóságos rítussá vált a környék fiataljai számára. A tenger felől szintén nem könnyű a közelébe jutni, mert a hajók könnyen zátonyra futhatnak, és a tudósok szerint akár az ebből eredő örvényhatás is felelős lehet a titokzatos eltűnésekért. Amikor az aznap történteknek híre ment, az újságíróknak, a rendőrségnek és az összeesküvés-elméletek híveinek egyaránt fejtörést okoztak ezek a részletek – különösen, mivel a barlang gyakorlatilag csupán a tenger felől közelíthető meg, és onnan sem biztonságosan.

Mielőtt Smith és Li feleszmélhettek volna, a kapitányuk már el is tűnt a szemük elől; először azt hitték, elnyelték a habos hullámok. Lassan már attól tartottak, ő lesz a Comber Bay hatodik áldozata.

Am nagy megkönnyebbülésükre Wilson kisvártatva ismét felbukkant: ezúttal a hátán úszott, a mellén pedig egy sápadt batyu feküdt. Li és Smith mentőövet dobott neki, ő pedig a derekára erősítette, miközben még mindig szorosan tartotta a halvány kis csomagot.

A két halászban csak akkor tudatosult, mit is cipelt a kapitány, és mekkora tettet hajtott végre, amikor Wilson már biztonságban volt a fedélzeten.

– Egy apró kisbaba volt az – mesélte Dávid Li a South Coast Rádiónak. – Es Bobby megmentette az életét.

Lucy keze megáll a mosogatóvízben. Egy buborék röppen el mellette, megcsillan rajta a kora reggeli napfény. Mindez az Ördögkilátónál történt, annál a sziklafalnál, amelyet most is jól lát a konyhaablakból. A ragyogó nap mélyaranyra festi a homokkövet, a foszlott mászókötél remeg az enyhe szélben. A sziklát csapkodó, dübörgő hullámokat nem látja, de hallja őket. A gondolatra, hogy ilyen közel van a történet helyszínéhez, az egész teste libabőrös lesz.

A gyermek nemének és nevének kiadását bírósági végzés tiltja, annyit azonban tudhatunk, hogy sikertelenül próbálták megkeresni az édesanyját. Senki sem jelentkezett érte, és a nyomozók azt sem tudták megállapítani, hogyan kerülhetett az Ördögkilátó barlangjához.

Eljön születése után elhagyták? Ha igen, mi történt az anyjával? A hatóságok aggodalmukat fejezték ki az anya egészségével kapcsolatban, tekintve, hogy a baba újszülött volt. Talán félt a nyilvánosság véleményétől, hiszen egy gyermek elhagyása bűncselekmény, ami akár börtönbüntetéssel is járhat. Az 1980-as években kevés információ állt rendelkezésre az anyák mentális egészségéről, így akkoriban ez sem számíthatott volna mentő körülménynek.

Vagy talán a szülés annyira megviselte, hogy belehalt, és ezzel ő lett Comber Bay következő áldozata?

Egyes elméletek szerint a gyermek valahogyan túlélhette, hogy egy kisebb hajó zátonyra futott, de ez a verzió is rengeteg kérdést vet fel. Hogyan került a barlangba? Valakinek sikerült kimentenie, mielőtt megfulladt 'volna? Az, hogy a barlangban találták meg, a szülői szeretet utolsó megnyilvánulására utal?

Azóta több alkalommal is búvárok kutatták át a barlang alatt lévő zátonyokat, valamint az évszázados hajóroncsot is, ám másik hajónak nem találták nyomát.

Az újságok csodáról harsogtak, fénypontnak nevezték a gyermek megtalálását a várost sújtó borzalmas események sorában. Az egyik újság a remény gyermekeként emlegette, és felszólította a lakosokat, hogy adományozzanak neki pelenkát és tápszert.

Wilson kapitány és felesége, Judith vállalta, hogy a gyermek nevelőszülője lesz, később pedig örökbe is fogadták őt.

Egy ideig mindenki hősként ünnepelte őket. Róbert és Judith Wilson az egész életüket Comber Bayben töltötték, a húszas éveik közepén jártak, és ebben az időszakban három éve voltak házasok. A helyi baptista gyülekezet táncmulatságán ismerkedtek meg – Judith apja, az Angliából származó Douglas volt a gyülekezet lelkésze. Miután összeházasodtak, egy kis házba költöztek, nem messze az Ördögkilátótól. Mindketten rendszeresen részt vettek a közösségi rendezvényeken és az istentiszteleteken.

Nehéz megmondani, mitől fordult meg a közhangulat – talán egy régi sérelmekkel küzdő szomszéd vagy a helyi pletykafészek indította el a lavinát. Esetleg a korszakban uralkodó nőellenes hangulat tehetett róla, ami a médiában is megmutatkozott a queenslandi Lindy Chamberlain esetén keresztül, aki azt állította, kislányát egy dingó ragadta el, amikor a család Urulunál kempingezett. Chamberlaint végül elítélték a lánya meggyilkolásáért; az ítéletből három évet töltött le, később pedig felmentették.

Bármi legyen is az ok, a dagály mindig véget ér. Az ár pedig lecsapott Wilsonékra.

1982 áprilisában egy azóta megszűnt bulvárlap, a Yes! azzal az állítással borzolta a kedélyeket, hogy valójában Mrs. Wilson a gyermek biológiai anyja. A cikk egy helyi orvosi rendelőben dolgozóforrásra támaszkodva azt állította, hogy az asszony 1981 augusztusában három hónapos terhes volt, így hát egy harmadik elmélet is képbe került a gyermek származásával kapcsolatban, amelyet a cikk szerint a rendőrség nem vizsgált ki kellő alapossággal: hogy a baba valójában Mrs. Wilson gyermeke. A bulvárlap szerint megeshet, hogy az asszony megszülte a gyermeket, majd szülés utáni depresszióba esett, és a barlangban hagyta, ám később bevallotta a férjének, mit tett. Az események ezen verziójában Mr. Wilson nem hős volt, hanem cinkos, aki a felesége bűnét próbálta eltussolni azzal, hogy megrendezte a hősies mentőakciót az Ördögkilátónál.

A botrányos állításokra kevés bizonyíték volt, ám a lapok gyorsan párhuzamot vontak Judih Wilson és Lindy Chamberlain között. Egy akkori véleménycikk azzal érvelt, hogy mivel egyre több a dolgozó nő, a „szívtelen anyák" száma is egyre növekszik, ami némileg értelmetlen annak fényében, hogy mind Wilson, mind Chamberlain háztartásbeli volt. Az ausztrál média lézerszeme, amely eddig Lindy Chamberlaint pásztázta, most Judith Wilsonra szegeződött. A bulvársajtó megszerezte és közzétette Mrs. Wilson személyes fotóit, köztük azt is, amelyen egy mélyen dekoltált fürdőruhában látható az Őrdögkilátónál, nem messze attól a helytől, ahol a gyermeket megtalálták.

Végül a rendőrség kénytelen volt kiadni egy nyilatkozatot, hogy semmiféle bizonyíték nem utal arra, hogy Wilsonéknak korábban bármiféle kapcsolatuk lett volna a gyermekkel.

De Wilsonékon ez már nem segített, a pletykaáradat végzetes következményekkel járt. Mr. Wilson annyi vevőt veszített, hogy be kellett zárnia a horgászboltját, Judith szülei, Michaels tiszteletes és a felesége pedig visszatértek Angliába, a szülőföldjükre.

A házaspár eladta a házát, és elköltözött a környékről. A helyiek akkoriban úgy vélték, ők is követték Judith szüleit Angliába, vagy talán Új-Zéland felé vették az irányt. Kutatóink sem bukkantak a nyomukra.

Az Ördögkilátónál megtalált gyermek sorsáról tehát semmit sem tudunk – a remény gyermeke, a fény a város sötétjében, eltűnt.

Vajon a város lakói miként emlékeznek rá ma? Magára hagyott áldozatként, esetleg a média kegyetlensége jut eszükbe róla? Csak egyvalami biztos: 1982. február 5-én a dagály elhozta Comber Baynek a megváltás esélyét, ám ez az esély elveszett.

1986-ban aztán Alex Thorgood eltűnésével a dagály újabb áldozatot szedett.

A műsorvezető hangja a hátborzongató főcímzenébe vész, és a stáblista következik. Lucy leveszi a gumikesztyűt, és egy konyharuhába törli a kezét, hogy egy csepp nedvesség se maradjon a bőrén. Újra felteszi a vízforralót, és készít még egy kávét az egyik frissen elmosott bögrében.

A nappaliban a rogyadozó kanapéra kuporodik. Különös fáradtság telepszik rá, az elméje még mindig csurig van azzal, amit az előbb hallott. Dóra Maar besurran a szobába, sanda pillantást vet rá, mire Lucy az ölébe veszi, és amikor megnyugtatóan dorombolni kezd, lehunyja a szemét.

Belekortyol a kávéba, de a belsője jéghideg.

A barlangok. Még a Jess képeslapján látható naplemente vidám színein át is volt valami nyugtalanító azokban a sziklába vájt üregekben. Ha rájuk nézel, mintha beszippantana a sötétségük, érzed a sziklákba csorgó víz rozsdás szagát, hallod a tenger szüntelen csobogását.

Egy gyermek – egy csecsemő– egyedül egy ilyen barlangban, isten tudja, mennyi ideig. Elképzelhetetlen. Beleborzong a gondolatba, hogy az apró, törékeny test milyen sokáig ki volt szolgáltatva a dagály kénye-kedvének. Ismét belekortyol a kávéba.

És milyen szomorú, hogy a babát örökbefogadó házaspár ilyen szörnyű boszorkányüldözés áldozata lett.

Jellemző, hogy a nőre – Judith Wilsonra – zúdult a népharag.

Jess vajon ismeri ezt a történetet? Tudja, hogy életek mentek tönkre, változtak meg örökre mindössze pár méterre attól a helytől, ahol álomra hajtja a fejét?

Nyilván, gondolja Lucy, és újra átgondolja korábbi feltételezését. Végül is a nővérét mindig vonzották a hátborzongató dolgok. Az egyik művészeti magazinnak adott interjújában azt mondta, vonzódik a morbiditáshoz, az emberi tapasztalat „csontjaihoz és zsigereihez”. Még most, a harmincas évei végén is a gót stílust képviseli.

Lucy egészen másként működik. Beleőrülne, ha itt kéne élnie. Nem is a sötétség, inkább a rengeteg megválaszolatlan kérdés miatt. Egy dolog elmerülni az esetekben, és falni a bűnügyi újságírók történeteit, de egy rejtélyben élni egy sziklaszirt szélén görnyedő házban, ahogy Jess teszi...?

A nem tudás – ez kergetné az őrületbe.

A második csésze kávé után nekiugrik a nappaliban uralkodó káosznak. Halmokba rendezi a könyveket és a papírokat, és miközben előbukkan alóluk az étkezőasztal csiszolt felülete, értetlenül szemléli a nővére eklektikus olvasási szokásainak bizonyítékát.

Vannak persze csillogó művészeti albumok, ahogy számított rá, de néhány furcsaság is akad. Az álmok hulláma címet viselő megfakult könyv, amely a szürrealizmusról szól, eredetileg a sydney-i könyvtáré lehetett, legalábbis a belső borítón az áll, hogy utoljára egy bizonyos C. Hennessey kölcsönözte ki 1997-ben. Van még egy kötet az ír mitológiáról és az Odüsszeia egy példánya post-itekkel teleragasztgatva. Megpróbálja kihúzni az egyik könyvet a többi alól, mire az egész halom a földre zuhan, felborítva a teafoltos bögréket és festékes poharakat.

Lucy halkan káromkodva felmosórongy után kezd kutakodni, de végül meg kell elégednie egy régi flaneldarabbal.

Isten tudja, hogy képes Jess ilyen környezetben élni, pláne dolgozni.

Eszébe jut a saját egyetemi szobája, és megsajdul a szíve. A takaros füzetköteg, az íróasztala fölötti parafa tábla a ráragasztott kartonlapokkal és az apja egyik rajzával, egy szerencsehozó ausztrál szarkával. Az első félév előtt az anyja elvitte a papírboltba; jól emlékszik, milyen reménykedve választotta ki a tökéletes árnyalatú szövegkiemelőt és a golyóstollakat, amelyek nem maszatolódnak el. Reménykedett és megkönnyebbült, hogy a szülei elfogadták a pályaválasztását.

Az első év csodálatosan sikerült. Nem csupán a tanulmányok szempontjából – imádott elmerülni a digitális kommunikációról és az etikus médiáról szóló modulokban –, hanem szociálisan is.

Barátokat szerzett: mindenekelőtt Emet, akinek minden héten új manikűrje volt, és nem titkoltan arra vágyott, hogy a TikTok Carrie Bradshaw– Ja legyen.

Ő bátorította arra is, hogy mozduljon rá Benre. Észrevette, hogy Lucy tekintete többször megpihen a velük szemben ülő sötét hajú fiún, aki olyan magabiztosan válaszolt a professzor kérdéseire, hogy az felért egy csábítással. Egyik nap, amikor a feladathoz párokba sorolták őket, Em addig ügyeskedett, míg Lucy és Ben egy párt nem alkotott.

A dolgozat, amelyet nagyrészt Lucy írt, maximális pontszámot kapott: a sorozatgyilkos elfeledett áldozatairól szóló tanulmányt „éleslátó, mégis érzékeny” szövegként jellemezték. Az ünnepi sörözés az egyetem bárjában Ben ötlete volt, a saját szavaival élve az ő „hozzájárulása”. Em segített kiválasztani Lucynek a fekete overallt, amit aznap este viselt, és még némi bronzosítót is kent az arcára.

A hosszú téli szünetben, az ágyában fekve Lucy újra és újra felidézte annak az estének az emlékeit, óvatosan, mintha a túlzott vizsgálgatás elhalványítaná őket. A fiú arcát, ahogy az övéhez simul, a sör habját a szája fölött, bozontos szemöldöke tökéletességét. Bőre forróságát, amit az ingén át is érzett. Újra és újra elolvasta az sms-eit, és elképzelte, hogy ott fekszik mellette.

Eleinte Lucy igyekezett távol tartani magát tőle, mert már akkor megrémítette az erős vágy, amit iránta érzett, amikor a pultnak dőlve egymás mellett álltak. De ahogy a bár egyre zsúfoltabb lett, a zene pedig egyre hangosabban dübörgött, a testük mind közelebb került egymáshoz. Amikor pedig felhangzott Daryl Braithwhite The Horses című dala, és a bár közönsége egy emberként ujjongani kezdett, ők is átkarolták egymást, és együtt énekeltek a többiekkel.

Aztán Ben kivezette a lányt a diákok tömegéből, el a részeg beszélgetések zajától és a ragacsos padlótól. Nem volt más szemtanú, csak a csillagokkal cukrozott éjszakai égbolt.

– Szép hangod van – mondta Ben, és megérintette Lucy orra hegyét.

Később, a kollégiumi szobájában lassan csomagolta ki a ruháiból, mintha értékes ajándék volna.

Lucy pedig engedett a szinte ijesztően erős vágynak. Felszabadító érzés volt, mintha most először érezte volna otthon magát a testében.

De amikor Ben elküldte a fotókat a barátainak, mindent tönkretett. Elpusztított.

Talán az alvajárás valamiféle reakció volt erre a veszteségre? A vágy dühbe fordult, a teste pedig magától cselekedett: visszavette, ami az övé, amikor az elméje már minden értelmes lehetőséget kimerített. De nem tud másra gondolni, mint arra, mekkora fenyegetést jelent ez másokra és önmagára nézve.

Eszébe jut az Ördögkilátó aranyszínű, tenger felé vezető lépcsője. Elképzeli, ahogy az álom rabságában kinyitja a hátsó ajtót, és kilép a verandára. Négy lépés a korlátig, talán öt. Aztán...

Lucy maga köré fonja a karját.

Bár a padlón ül, és a dagálynak csupán a hangja hallatszik fel a házba, szédülni kezd. Mintha ott állna a szikla szélén, és érezné, ahogy megtántorodik.

9.

MARY

A többi nő hangja Mary agyában egyetlen szörnyű, végtelen nyöszörgéssé olvadt össze, mintha valami hatalmas, szenvedő lény rejtőzött volna a raktérben. A nyögések, kiáltások és jajgatások együtt lüktettek a hullámokkal.

A sötétben minden hangosabbnak tűnt.

Mennyire gyűlölte ezt a sötétséget! Az éjszaka legfeketébb óráiban, amikor a deszkák közti repedéseken sem szűrődött be a fény, már azt sem tudta, hol kezdődik a teste, és hol végződik a koromfekete éjjel. Néha valósággal hálás volt az éhség görcsös szorításáért a gyomrában, a bőre nyers tapintásáért – ezekből tudta, hogy még él.

Eliza tanította meg arra, hogyan különböztesse meg a nőket, és hogyan tájékozódjon a testéhez simuló nyirkos fa, a nyikorgó kötelek és a csobogó fenékvíz világában.

– Meg kell tanulnod a hangjukat – suttogta, és hideg ujjait Mary ujjaiba fűzte. – Mindegyiknek van valami különlegessége, egy árulkodó tulajdonsága. Kezdd a felső ágyon fekvőkkel.

Mary figyelni kezdett, és rájött, hogy Elizának igaza van. A hang– kavalkádból lassan előbukkantak a különböző hangszínek, mint amikor a folyó kisebb patakokra válik szét.

– Ez Bridie – súgta neki Eliza, amikor a hajó megbillent, és felborította az ürülékkel teli vödröket. – Szerintem nagyon szép lehet. A nevetése gyöngyöző, mint a pohárba zubogó sör.

Mary felismerte a nevetést, és rájött, hogy már látta is, ahogy a tulajdonosa hajának tüzét, arca tejes ívét kirajzolják a fény ujjai.

– Igen – szorította meg Eliza kezét. – Vörös a haja, láttam már.

A nővérek együtt tanulták meg minden nő hangjának ritmusát. Mary most először vette észre, amit Eliza nyilván mindig is tudott, hogy egy hang csúcsai és szakadékai hogyan árulkodnak az örömről vagy a szomorúságról. Szinte érezte az ujjai között, akár a földet.

Szóval ezért érzett meg a húga mindent előre, mielőtt még kimondták volna. A titkos fájdalmakat és örömöket.

És így, amikor Bridie elmesélte a bűntényt, ami miatt száműzték – ő és a barátja kiraboltak egy angolt a Corkból Dublinba vezető úton, a tőle elvett érmék ragyogtak kérges tenyerükben –, Mary hallotta, ahogy a hencegése, az „újra megtenném, csak annak a kövér angolnak a döbbent tekintetéért” makacs bizonygatása mögött valami más is felcsendül. Megbánás. Bánat.

A mellettük lévő fekhelyen egy Sarah nevű nő ült, akinek lágy, leinsteri magánhangzói voltak. Fiatal lányával, Annie-vel utazott, és magas, bizonytalan hangon beszélt, Mary úgy érezte, mintha minden szava valójában kérdés volna.

Elmesélte, hogy a férje két évvel korábban halt meg a lázadásban. „Próbáltam valahogy megélni, Isten tudja, hogyan, mondta. Mosás, szövővászon, és Isten látja lelkem, még a lopás is megfordult a fejemben. De hát gondoskodnom kellett a lányomról, nem igaz?”

Mary Eliza segítsége nélkül is észrevette, hogy Sarah hangja megsűrűsödött, amikor elmesélte, hogy egy férfi megpróbálta megvenni azt, amit ő nem volt hajlandó eladni, majd lopással vádolta meg. „Amikor nemet mondtam, kurvának nevezett.”

A történet arra emlékeztette, amit Da mondott, amikor Elizának és neki megjött a vérzése. Először a húgával történt meg: amikor észrevette, Mary sikoltozni kezdett a rettegéstől, szentül hitte, hogy Eliza meg fog halni. Később, a pörkölt felett, amit az aggodalomtól Mary teljesen elégetett, Da elmondta nekik, hogy a vértől nem kell félni. Maryn szégyen hullámzott át a szemében csillogó könnycseppek láttán. Az asztal alatt Eliza ujjai Mary kezére fonódtak. („Mamára gondolt”, mondta később a szúrós takaró alatt fekve, amikor Da ritmikus horkolása áthullámzott rajtuk. „Az ő feladata lett volna elmagyarázni az ilyen dolgokat”.)

– Nők lettetek – magyarázta Da a pörköltjére meredve. – Mostantól kezdve – folytatta, és az ujjai a kanalára szorultak – nem akarom, hogy bármelyikőtök is egyedül menjen bárhová. Még a piacra sem, a patakhoz pedig semmiképpen. Megértettétek?

A lányok bólintottak, de Mary a maga részéről egyáltalán nem értette. Akkor még nem. Da úgy állította be azt, hogy nővé váltak, mintha valami veszélyes dolog lenne.

A legidősebb hang tulajdonosa Aoife volt, aki Bridie-vel osztozott a fölöttük lévő fekhelyen. Néha a hajó bukdácsolása és dülöngélése szinte lelökte az ágyáról, haja lelógott a deszka oldalán, egyenesen Mary orrára. Olyan szaga volt, mint a halott dolgoknak, amiket az óceán kiköpött magából. De reszelős hangja sűrű, illatos erdőre emlékeztette Maryt.

Aoife a Blasket-szigetekről származott. Bridie-vel és Sarah-val ellentétben ő nem árulta el, mit tett, amiért száműzték. Minden szavát arra tartogatta, hogy átkokat sziszegjen a matrózokra és a kapitányra, akit akkor láttak egy rövid időre, amikor a fedélzetre terelték őket. Marynek feltűnt, milyen alacsony férfi, a tengerészkék ruha szinte fogva tartotta vékony testét. A kistestű állatokra emlékeztette, akik a termetük miatt annál dühösebben vicsorognak.

– Bolond – állapította meg Aoife. – Ilyen sokunkat szállítani egyszerre. Négyszáz nő egy hajón, hát hallottatok már ilyet?

– Hogy érted ezt? – kérdezte Mary.

– Egy nő is sok egy hajón. Balszerencsét hoz.

Balszerencse vagy sem, a raktérben sok száz női hang zümmögött, akár a dühös darazsak. Lassanként mindenki megosztotta a történetét. Volt megannyi fájdalom, de sok nevetés is. Megkönnyebbülés volt, hogy beszélhettek, hallhatták és felismerhették a saját hangjukat.

Még az sem számított, hogy a hullámok közt billegő hajó folyton egymásnak taszította őket. Hogy a hús húsnak ütközött, a haj hajba gabalyodott. A beszélgetés, vagyis a történetmesélés segített, hogy megkülönböztessék magukat a haj és végtagok tömegétől, és emberek maradhassanak.

– Az ember történetmesélésre született – magyarázta Da. – A kecske mesél? És a feketerigó vagy a bárány? Nem. Ez Isten ajándéka, egyedül csak nekünk.

De, gondolta Mary most, egyesek többet kapnak ebből az ajándékból, mint mások. Da meséi úgy fel tudták melegíteni őket hastájékon, hogy a csípős téli éjszakák hidegét sem érezték.

Eliza azt mondta, Mama is mesélt történeteket a tírfo thuinriban lakó sellőkről. De Mary nem szeretett erre gondolni.

A húga folyton azért könyörgött, hogy Mary ismét mesélje el Da és Mama találkozásának történetét – a vörös víz hajnalban, a szem sötétlő tavai –, Mary viszont szívesebben beszélt a születésük történetéről.

Tizenhat nyárral ezelőtt születtek a tengerparton, a Kerry megyei Ard na Caithne-n, a vidék peremén. Egy kis házikóban, mesélte Da, nem messze attól a sziklás partszakasztól, ahol Mama és ő először találkoztak.

– A mamátok feszesre és kerekre duzzadt, mint egy dob – mondta. – A hold magasan és fényesen állt az égen, fehér árnyéka úgy úszott a víz felszínén, mintha azon az éjszakán két hold kelt volna fel. Ikerholdak az ikerlányoknak.

A történet ezen pontján mindig szünetet tartott, és először Maryre, aztán Elizára mosolygott. Tekintetével úgy itta a vonásaikat, mintha még mindig nem tudná elhinni a csodát, ami megesett vele.

– Mama csak tolt és tolt, a parton csapkodó hullámok ütemében. Mary, te jöttél először – úgy csúsztál a kezembe, mint egy vergődő halacska, a Mamáéhoz hasonló nagy, sötét szemekkel és a fejedhez tapadó aranyszínű hajjal. Eliza, te egy kicsit lassabban érkeztél, mintha nem akaródzott volna elhagynod a Mama hasát. Bizony, jól ránk ijesztettél, az apró kis szád olyan kék volt, mint egy téli bogyó. A zsinór a nyakad köré volt tekeredve, nekem meg majd’ kiugrott a szívem, miközben kiszabadítottalak.

Da ismét szünetet tartott, a tekintete a távolba révedt, és Mary azon tűnődött, vajon Eliza látására gondol-e; arra, hogy talán, ha előbb vágja el a köldökzsinórt, megmenthette volna.

Aztán, fejezte be Da a történetet, rátett egy-egy babát Mama mindkét mellére, és mind a négyen megmelegedtek a kandalló előtt. Kisebb korában Mary gyakran kívánta, bár még mindig ott lennének mindannyian, biztonságban egymáshoz bújva a kis házikóban. Bárcsak Mama soha ne hagyta volna el őket!

Eliza szeretett Mamáról beszélni, szívesen megosztotta az emlékeit a nővérével, cserébe az ő emlékeiért, mintha csak az erdőben gyűjtött kincseket hasonlították volna össze.

– Emlékszel, milyen volt a tenger íze? – faggatta. – És hogy Mama egyre mélyebbre és mélyebbre vitt minket? Emlékszel a sellő történetére?

Mary önkéntelenül csitítani kezdte, és gyorsan körülnézett, nem hallja-e őket Da.

– Veszélyes volt, amit tett! – sziszegte. – Hogy bevitt minket a tengerbe. Tudod, mekkora fájdalmat okoz nekünk a víz. És tudod, mi történt vele.

Ötévesek voltak, amikor a Mama megfulladt. Mary emlékezett rá, hogyan ébredt fel a régi házban az apály dobogására, a sirályok sikolyára és egy különös hangra, amit addig még sosem hallott. Valamiféle sírás volt, olyasmi, amit egy nő a caoineadh Man, a siratásban adhat ki. De nem nő volt az, hanem Da, aki a ház előtt ülve, szemét a hullámokra szegezve a Mama után kiáltott.

Mary sosem felejtette el a látványt, ahogy a válla megereszkedett, kezében pedig egy átázott szövetdarabot forgatott. A lány először nem tudta, mi az, de aztán felismerte a bonyolult hímzést és az anyag mohazöld színét. Mama köpenye volt az.

Bement a tengerbe, mondta az apjuk, és nem tért vissza.

Eltűnt.

Nem sokkal később Da összecsomagolta minden holmijukat, még a halászhálóját és a csónakját is hátrahagyta. Maryt és Elizát felpakolta egy szekérre, amelyet szamár húzott, és északra vitte őket, Armaghba, ahol a szóbeszéd szerint a vászonkereskedők szerencsével járhattak.

Az első hónapok nehezen teltek az új helyen: Da küzdött, hogy a len növekedjen, a szeme éjszakákon át izzott, szavai pedig elmosódtak a túl sokpoitíntól. Csak ilyenkor hozta szóba a Mamát: néha sírva, néha dühösen, és Mary rájött, hogy haragszik a feleségére, amiért veszélybe sodorta magát, és megfulladt.

– Könyörögtem neki, hogy ne menjen a víz közelébe – ismételgette az apjuk. – Hogy maradjon a parton, ahol biztonságban van.

Az évek során Mary megörökölte Da haragját. Az anyjához fűződő emlékeket mélyen a szívébe zárta, és megtanulta, mennyivel könnyebb dühösnek lenni, mint szomorúnak.

10.

LUCY

2019. FEBRUÁR 13., SZERDA

Lucy telefonja megcsörren, és félbeszakítja az álmát, amelybe úgy kapaszkodik, akár egy kötélbe, mely visszahúzhatja az ébrenlétből.

Kinyitja a szemét, de csak sötétséget lát. Egy pillanatra azt hiszi, nem sikerült: még mindig ott van, bezárva a hajó robajló, fekete belsejébe.

A telefoncsörgés abbamarad, és megint nem hallatszik más, csak a tenger morajlása.

Elképzeli, milyen érzés lehet a vízbe esni, küzdeni az áramlatokkal. Akárcsak a valóságba kapaszkodni még akkor is, amikor az álomvilág örvénye a mélybe húzná.

Tudja, mit álmodott. Az egyik földszinten lévő festmény elevenedett meg – fehér szemek a sötétben, mocskos végtagok kuszasága. A kék-fekete-okkersárga festékörvények, maga a félelem textúrája kelt életre az elméjében. Mintha beborította volna az arcát, az orrát, a szemét.

Még mindig érzi a rémület állatias ízét.

A festmények nem hagyják nyugodni. Am a gondolatai, akár a fényesen csillogó halak, kicsúsznak a kezéből.

Az ablaktáblán párakarikát pillant meg. Mintha valaki ott állt volna, orrát az üveghez szorítva, és kinézett volna a fekete tengerre. Az üveg zörög a szélben; csak most veszi észre, hogy az ablak zárja meglazult.

Egész biztosan bezárta lefekvés előtt. A széket is beékelte az ajtó alá, aztán becsukta az ablakot. Még rá is szorított a zárra, hogy biztonságban érezze magát.

Biztos megpróbálta kinyitni álmában. Hideg félelem járja át: mi van, ha sikerült is? Mi van, ha...

Rémületébe egy sms ciripelő hangja vág bele. Felkapja a telefont, a gondolatai összekuszálódnak. Csak nem Ben az?

Megint hatalmába keríti a félelem. Hideg, távoli mondatok jutnak eszébe: csak tudatni akartam veled, hogy feljelentést teszek testi sértés miatt...

De a telefon nem oldódik fel, hiába nyom a kezdőlap gombjára. Aztán rájön, hogy nem az ő telefonja szólalt meg, hanem Jessé. A teste elernyed a megkönnyebbüléstől.

Az óra szerint alig múlt tíz. Az üzenetből látszó részlet szerint egy Rebecca Walters nevű illetőtől jött. Lucynek ismerős a név, aztán beugrik: persze, Jess ügynöke. A magas, kék hajú nő, akit az anyjuk négy évvel ezelőtt olyan félelmetesnek talált.

Szia, bocs, hogy ilyen későn...

Csak ennyi látszik az üzenetből.

Lucy felül az ágyban, és szorosan maga köré csavarja a takarót. Dóra Maar arrébb csúszik és tiltakozva felnyávog.

– Bocs, cica – motyogja a lány, és megsimogatja a puha szőrszálakat a macska két füle között.

Az ajkát harapdálva bámulja a telefon kijelzőjét, és a hasa megfeszül a bűntudattól.

Szégyen, hogy egyáltalán eszébe jut ilyesmi. De annak ellenére, hogy Melody azt állította, Jess csak elutazott, még mindig pislákol benne a kétely. Ha be tudna férkőzni a nővére telefonjába, elolvashatná Rebecca üzenetét. Talán kideríthetné, hová tűnhetett Jess.

De őszintén szólva egy másik, sötétebb oka is lenne a dologra. Nem hagyja nyugodni, hogy Melody, egy szomszéd sokkal többet tud a nővére életéről, mint ő.

Eszébe jut a Jess lakásában töltött este, amikor együtt táncoltak és énekeltek; melegség önti el, ha a forró csokira és a meghitt, bizalmas légkörre gondol.

– Szóval – idézi fel Jess kérdését –, van most barátod? Vagy barátnőd?

– Rosszabb vagy, mint anya – vágta rá Lucy. – Folyton arról faggat, vegyen-e nekem óvszert vagy szájgumit. Szerintem egyenesen reméli, hogy a csajokat szeretem.

Jess halkan felnevetett, és a hang felbátorította Lucyt. Alig tudta elhinni, hogy ott ül a nővére nagy, puha bársonykanapéján a növények, vásznak és össze nem illő bútorok bájos összevisszaságában. Hányszor képzelte el ezt a pillanatot! Közelebb fészkelődött Jesshez, és előrehajolt, hogy a mozaikos dohányzóasztalra tegye a bögréjét.

– És te? Hány éves voltál, amikor először... tudod.

Jess megdermedt. A hirtelen mozdulattól Lucy összerezzent, a kezében megbillent a bögre, és a forró csoki szétfröccsent a szőnyegen.

– Bocsánat, bocsánat! – szabadkozott a lány. – Hozok egy konyharuhát!

– Hagyd csak – felelte Jess merev mosollyal. – Majd reggel fel– törlőm. Egyébként is, hagynom kéne téged aludni, sok dolgunk lesz holnap.

Ezzel felállt, és lekapcsolta a villanyt, majd egyedül hagyta Lucyt a sötétben.

Mielőtt teljesen megszakadt volna a kapcsolatuk, a telefonhívásaik egyoldalúvá váltak. Jess annyi kérdést tett fel Lucy tanulmányairól és terveiről, hogy a húgának esélye sem volt megfogalmazni a saját kérdéseit. Jess a jelek szerint tényleg elszántan rejtőzködött, a trükkös, tükörképekre épülő festményeitől kezdve a nyakig zárt, fekete ruhákig. Fátylat vont az élete köré, Lucy pedig mindent megtett volna, hogy mögé láthasson.

Lucy néha eltűnődött, nem történt-e vele valami szörnyű, valami kimondhatatlan, amit elzárva tartott a külvilággal szemben emelt erődben. Eszébe jut Jess alvajárása: talán ez az oka a távolságtartásnak, a maga köré varázsolt erőtérnek?

Bántott valakit, ahogy Lucy tette? Vagy őt bántották?

A telefon most mintha fehéren izzana a kezében: hatalmas a kísértés, hiszen a nővére tudatalattijának egy darabját ismerhetné meg. Itt a lehetőség, gondolja, hogy felemelje a fátylat, és némileg felfedje Jess valódi énjét. „A csontjait és zsigereit”, ahogy a nővére mondta.

Visszatartja a lélegzetét, és végigsimít a képernyőn. Jess születésnapját írja be először, bár tudja, hogy hiába. A nővére biztos nem lenne ilyen naiv.

Persze a jelszó nem működik. Megpróbálkozik az anyjuk, majd az apjuk születésnapjával. Semmi.

– Bassza meg! – kiált fel csalódottan, mire Dóra Maar rémülten ugrik fel az ágyról.

Lucy most a saját születésnapját írja be: 200999

Működik.

Lucy megdermed, a torka összeszorul a fájdalomtól. A gondolat, hogy a nővére naponta többször is bepötyögi a telefonjába a születése dátumát – vagyis gondol rá –, szinte elviselhetetlen. A képernyő elmosódik előtte, ahogy megnyitja az üzeneteket, és elolvassa Rebecca üzenetét.

Szia, bocs, hogy ilyen későn hívlak, csak meg akartam kérdezni, hogy megkaptad-e F. e-mailjét. Meg kéne erősítened, hogy rendben van a futárszolgálat. Csók, Bee

Lucy megnyitja a Gmailt, és látja, hogy a legtöbb üzenet Rebeccától érkezett, valamint még valakitől, aki a jelek szerint az asszisztense, és Freyának hívják. A levelek tárgya: A szirének.

Lucy elolvassa a legutóbbi, tegnapelőtti levelet.

Szia, Jess!

Nagyon várjuk már a kiállítást!

Rebecca megkért, hogy szerezzek egy futárt, aki jövő szerdán este elhozza a műveidet, hogy csütörtökön (február 21-én) elrendezhessük őket a térben. Csak egy visszaigazolást kérnék, hogy rendben van így.

Üdv, puszi,

Freya

Lucy megnyitja az e-mail-folyam alján látható mellékletet.

Egy meghívó az, sötétzöld hínármintával szegélyezve, a papíron ecsetvonások kavarognak – Lucy biztosra veszi, hogy Jess tervezte.

A Nesbit &Day
szeretettel meghívja önt a SZIRÉNEK című exkluzív kiállításra,
ahol az úttörő, fiatal művész, a Mosman Art-díjas Jess Martin új,
eredeti művei lesznek megtekinthetők.

2019. FEBRUÁR 22., PÉNTEK

18.OO-20.00

THE ROOKERY, BATEMAN’S BAY

VÁRJUK VISSZAJELZÉSÉT AZ ALÁBBI E-MAIL-CIMEN:
REBECCA.WATERS@NESBITDAY.CO.AU

A meghívó alján egy kép kicsinyített változata látható: Lucy felismeri a legnagyobb festményt, amelyet a földszinten látott, a tengerrel szemben álló lányokat, a hajót a távolban.

Itt csak a kép egy részlete látható: két sápadt kéz, szorosan egymásba kulcsolódva.

Rebecca pánikszerű sms-e nem enyhíti Lucy aggodalmát. Ismét eszébe jut a reggeli beszélgetés Melodyval.

Olyan keményen dolgozott. Szerintem csak ki akart kapcsolódni egy kicsit a nagy nap előtt.

A kiállításig még kilenc nap van hátra, nyugtatgatja magát. És az e-mailek alapján már majdnem minden készen áll, csak a festményeket kell felvenni a Cliff House-ban, és elvinni Bateman’s Baybe, hogy elrendezzék őket a kiállítótérben.

Talán egy művész könnyebben megfeledkezik az ilyen logisztikai részletekről. Sőt, talán épp ezért ment el Jess telefon nélkül, ez elől a stressz elől akart elmenekülni.

Lucy úgy dönt, vár szombatig: ha a nővére addig sem tér vissza, akkor már elkezdhet aggódni.

Tudja, hogy békén kéne hagynia a telefont. Semmi értelme tovább kutakodni.

Mégis, a késztetés, hogy betekintsen a nővére életébe – hogy megtudjon róla valamit, bármit –, nem hagyja nyugodni. Ellenőrizni kéne a híváslistáját, nem? Csak, hogy tudja, kit hívjon fel, ha Jess szombatig sem kerül elő.

De csak néhány számot talál. Rebeccán és a szüleiken kívül csak egy magántelefonszámról érkezett hívás.

Az ujja megtorpan a Tinder ikonja fölött. Jess vécéjét egy férfi használta utoljára: mi van, ha nem a pasija volt, hanem egy alkalmi kapcsolat? Egy idegen, vagy...

De nagy megkönnyebbülésére Jess profiljában még mindig Sidney van megjelölve tartózkodási helyként, vagyis nem frissítette, mióta Comber Baybe költözött. Maga a profil is elég foghíjas: művész, áll benne, Carrington, macskák, martini. A profilképén elég morcosán néz, élénkvörösre festett, lebiggyesztett ajka élesen elüt sápadt bőrétől és sűrű hajzuhatagától. Minden fotóján hosszú ujjú garbót visel, így csak az arca és a keze látható.

Minden match legalább fél éve történt – Lucy némi lelkifurdalással pörgeti át őket, úgyhogy inkább gyorsan be is zárja az alkalmazást.

A Google térkép és a banki alkalmazás mellett egy másik üzenetküldő appot talál, amiről csak halvány emlékei vannak – mintha az emberek szextingre használnák –, de hiába nyitja meg, semmit sem talál benne.

Inkább Jess galériáját nézegeti: szeretne belelátni a fejébe, vagyis inkább az ő szemével látni a világot. Rengeteg kép van Dóra Maar-ról, néhány fotó a festményekről a munka különböző fázisaiban. Itt is szerepel a nagy kép a földszintről, a kézen fogva a tengerbe sétáló lányok.

Aztán egy fotó a tengerpartról itt, Comber Bayben. Jess megörökítette a hullámokon szikrázó napot, a hatalmas, kék égboltot, de ez csak a háttér: a fókuszban egy kőből faragott sírkő áll, rajta sárgaréz emléktáblával.

Ezt az emléktáblát a Comber Bay Történelmi Társaság állította
1981. október 20-án, hogy megemlékezzen a 180 évvel ezelőtt
elsüllyedt fegyenchajóról, Naiadról, amely Comber Bay partjainál
futott zátonyra. A tragédia közel száz emberéletet követelt.

Nyugodjanak békében.

Lucy szíve hevesebben kezd verni. Ismét maga előtt látja az álma töredékeit: emlékszik a hajó forró gyomrára, a vas karcolására a csupasz bőrön, a mosdatlan testek bűzére.

Fegyencek. Hát persze. A részletek hirtelen a helyükre kerülnek. Egy tárgyalóterem komor pompája. A vas hideg harapása a csuklóján, a hajó sötét belseje. Utazás egy idegen, ijesztő helyre.

Erről álmodott.

A Google képkeresője a „Naiad fegyenchajó” keresésre csak egy elmosódott, miniatűr litográfiát dob ki, de Lucy szíve ekkor már csaknem kiugrik a mellkasából.

A hajó orrdísze.

Egy sellő.

A lány levegő után kapkod.

Egy hangot hall a fejében – nem a sajátja, de jól ismeri, mintha a szavakat, amiket kiejt, ő maga formálta volna.

Egy nő áll a hajó orrán... a haja faragottfürtökben omlik a hátára, szeme világoskék. Es láb helyett farka van. Halfarka.

Megpróbálja elrendezni magában a dolgokat. Értelmes forgatókönyvet lejátszani.

Fél éve Jess Comber Baybe költözött. Olvasott a hajótörésről, és meg akarta festeni az áldozatokat. És amikor Lucy megérkezett, a festményeket látva rémálmai lettek.

De a sztori nem áll össze. Hiszen már két nappal az érkezése előtt, a motelben is a Naiadról álmodott, jóval azelőtt, hogy látta volna Jess festményét. Ez meg hogy lehet? A nővére is ugyanazt álmodta volna? Ez ihlette a festményeit, sőt, talán emiatt költözött ide?

Újra felveszi Jess telefonját, és megnyitja a jegyzeteket. Talán Jess feljegyezte az álma részleteit, ahogy ő is a saját telefonjába?

De az alkalmazásban csak hétköznapi dolgokat talál. Bevásárlólisták, a Rebeccának küldött e-mailek vázlatai.

– Basszus. – Az elsuttogott szó visszhangzik a szoba csendjében, és ismét emlékezteti rá, hogy mennyire egyedül van.

Várjunk csak.

Jess régen naplót vezetett. A szülei említették, jut eszébe, mert ő is kért egyet a kilencedik szülinapjára.

Az apja a konyhaasztal fölött az anyjára pillantott.

– Akárcsak Jess – jegyezte meg. A hangja szomorú volt, Lucy nem értette, miért.

Végül persze alig írt abba a naplóba. Hamar rájött, hogy a könyvecskét az érzései, nem pedig a megfigyelések rögzítésére kellene használnia. Nem tényekről kell írnia. (Az anyja nevetett, amikor negyedikes korában egyik reggel bejelentette, hogy minden osztálytársát végig akarja kérdezni, hogy melyik jobb, a Harry Potter vagy A Gyűrűk Ura).

De Jess épp az ellenkezőjét tenné, nem? Hiszen művész. Nem lenne meglepő, ha naplót vezetne.

Lucy belenéz az éjjeliszekrény fiókjába. Kézkrém, zsebkendő, egy szöszös, sárga, köhögés elleni cukorka. Egy bontatlan csomag óvszer. Napló sehol.

Kinyitja a szoba sarkában álló ütött-kopott szekrényt, a dohos szagtól elfintorodik. Egy régi futócipő esik a koszos szőnyegre, a talpából sárdarabok potyognak. Jess ruhái mindig a denevérekre emlékeztették Lucyt: fekete holmik hosszú, bordázott ujjakkal és furcsa, tengerészkék, széles szárú nadrágok.

A padlón guggolva széthúzza a sötét szoknyákat, de a szekrény alján csak még több cipőt talál, valamint régi harisnyák és zoknik poros kígyóit. Egy cipősdoboz ígéretesnek tűnik, de csak pár megsárgult selyempapírt talál benne.

Az ágy alatt sincs más, csak pormacskák, pár fehérnemű, egy csokipapír. Lucy sürgető vágyat érez, hogy kezet mosson; kész csoda, hogy Jess ilyen mocskot volt képes összehozni mindössze néhány hónap alatt.

A padlón guggolva ismét elönti a csalódottság. Körülnéz, de csak egyetlen helyet lát, ahol még nem kutakodott.

Van egy beépített szekrény a tető alacsony szöge alatt. Az ajtó először nem mozdul – Lucy agyán átfut, hogy zárva van –, de aztán kinyílik, és odabentről erős bomlásszag árad ki. A lány szíve összeszorul, miközben próbál nem megfulladni a portól: ezt a szekrényt nyilván évek óta nem nyitották ki, szóval Jess valószínűleg nem használta.

De győz a kíváncsisága. A pólóját az arcára húzza, és a telefonja zseblámpájával bevilágít a sötét mélyedésbe. Papírhalmok, dobozok és horgászbotok rozsdás lándzsái bontakoznak ki előtte. A zseblámpa fényében felfedezi a Madárles Magazin régi, 1980-as évekből származó számait, és önkéntelenül elmosolyodik: édesanyjuk, az elkötelezett madárbarát hosszú évek óta előfizet rá.

Vajon a ház korábbi lakói miért hagyták itt mindezt? Tétován végigtapogatja a magazinok gerincét: a legutóbbi szám 1982-ből való, abból az évből, amikor rátaláltak a remény gyermekére.

Ez sok mindent megmagyaráz. A Cliff House fekszik a legközelebb az Ördögkilátóhoz: nem lenne meglepő, ha azt, aki akkoriban itt lakott – bárki is volt –, megrohamozta volna a média, talán még a rendőrség is kihallgatta a gyermek ügyében. Talán Wilsonékhoz hasonlóan az egykori lakókat is túlságosan megviselte a nyomozás.

Mindenesetre nyilvánvaló, hogy itt semmi sem Jessé. Talán a napló a földszinten van, vagy Jess magával vitte?

Az ajtóra teszi a kezét, hogy becsukja, de utoljára még bevilágít a szekrény szűk terébe. Hirtelen megpillant valami ismerősét – méghozzá annyira ismerős és egyáltalán nem odaillő dolgot, hogy megdermed mozdulat közben. A legközelebbi újságköteg mögül egykori iskolája, a Dawes Piain Gimnázium sárga címere pislog rá.

Közelebb hajolva látja, hogy egy iskolatáska az JESSICA MARTIN, áll az oldalán fehér filccel, anyjuk takaros kézírásával. Lucy nyögve az oldalára fordul, majd a karját rémületes szögbe fordítva, nagy nehezen kihúzza a táskát.

Az anyag már félig elrohadt, a tengerészkék vásznon a penész erei futnak. Lucy elfintorodik: különös, hogy Jess ennyi éven át megőrizte, még akkor is, amikor Sydney-ből Comber Baybe költözött. Lucy még csak két éve érettségizett, de boldogan hagyta, hogy az anyja már a vizsgák utáni héten odaadja a táskáját a St. Vinni és adománygyűjtőinek.

A rozsdás cipzárt kihúzva még borzasztóbb szag csapja meg az orrát – sós és rothadt. A táskában egy ősrégi kockás inget talál – felsikkant, amikor észreveszi rajta a penészes bundát, és gyorsan a szoba másik felébe hajítja. Egy műanyag, színes filctollakkal teli tolltartó, egy discman valami fiira, gót CD-vel, és egy csomó, felhullámosodott papír, amiről hamarosan kiderül, hogy Észak-Németország összehajtogatott térképe.

És tessék, itt van. Egy lakattal lezárt napló, a borítóján rózsaszín örvényekkel, Lucy jól emlékszik erre a márkára. Groovy valaminek hívták. A zár elszakadt, úgyhogy könnyedén kinyitja a naplót, és olvasni kezdi az első oldalt.

11.

JESS NAPLÓJA

1998.

Február 7.

A február a legrémesebb hónap. A karácsony elmúlt, a szülinapom is, és mindenki dühös és kimerült a hőségtől. Olyan meleg van, hogy azt kívánod, bárcsak gyík lehetnél, hidegvérű és kicsi, és meghúzhasd magad egy szikla árnyékában.

A szobámban nincs légkondi, csak ventilátor, ami úgy kavarja a levegőt, mintha forró leves volna. Bár legalább elnyomja a szüleim veszekedésének hangját, legalábbis valamennyire. Eleget hallok ahhoz, hogy tudjam, már megint rólam van szó.

Elvégre mindig miattam veszekszenek.

Anya nemrég rajtakapott a fürdőszobában. Elfelejtettem bezárni az ajtót, olyan gyorsan próbáltam felitatni az izzadságot a hónom alól és a melleim közül. Éreztem, hogy a nedvesség máris teszi a dolgát: belefúrja magát a bőrömbe, és ezüstös folyókká repedezik. Lekapcsoltam a villanyt – utálom látni magam a tükörben –, nyilván ezért hitte, hogy nincs bent senki. Kinyitotta az ajtót, és felsikoltott. Nem pont ezt a reakciót várod a meztelen testedre, még az anyádtól sem.

Később bekopogott hozzám.

– Nem tudom, hogy tudsz olvasni ebben a fényben, Jess – mondta a lehúzott redőnyökre mutatva, amik eltakarták a vakító nyári fényt, és csak a lávalámpa égett a szobában. Imádom a lávalámpám zöldesen csillogó hullámait. Békés – olyan, amilyen a víz alatti világ lehet.

A szememet forgattam, ő pedig leült az ágyamra, és félretolta a tiszta ruhák halmát, amit már rég el kellett volna pakolnom.

– Beszélnünk kell a bőrödről – szólalt meg, megfogta a kezemet, és játszani kezdett az ujjaimmal. – Édesem, tudom, hogy szereted eltakarni magad. – A hangja szelíd volt és borzasztóan nyugodt. A terapeuta hangja. – De olyan meleg van kint. Ha túl sok ruha van rajtad, megizzadsz, és akkor, szóval...

– Tudom – vágtam közbe. – Frankenstein.

– O, édesem! – Anya újra megszorította a kezemet. Azt kívántam, bár ne tenné, különben még elbőgöm magam. Mire lenne az jó? – Sajnálom, hogy rád nyitottam – folytatta. – Sötét volt, nem tudtam, hogy bent vagy.

Önkéntelenül felhorkantam.

– Ugyan már, Jess – tette hozzá sietve. – Tudod, hogy nem miattad volt. Szerintünk gyönyörű vagy.

Ettől cseppet sem érzem jobban magam. Jó esetben minden gyerek gyönyörű a szülei szemében. Közben meg anyu gyakorlatilag felsikoltott, amikor meglátott pucéran.

– Nem szégyellem magam – feleltem, és kihúztam a kezem az övéből. – Csak szeretek így öltözni. Menő.

– Oké, szívem – bólintott, de egyértelmű volt, hogy nem hisz nekem.

Most meg ordítoznak. Hiába üvölt a Rosetta Stone cédém, így is hallom.

Anyu vacsorát főzött (paellát, amiből tudni lehet, hogy feldúlt), és a zöldségdarabolás hangja az övékkel együtt szűrődik be az ajtón.

– Tudom, hogy ebben egyeztünk meg – mondja, miközben a kés kopog a vágódeszkán. – De az már évekkel ezelőtt volt. És nem folytathatjuk így tovább. Nem mehet így tovább. Muszáj magyarázatot kapnunk.

– Nem viszem vissza oda! – csattan fel apu, majd dühösen suttogva folytatják a vitatkozást.

Persze tudom, kiről van szó. A bőrgyógyászról, akihez gyerekkoromban jártam: dr. Becker. Mindig furán fénylett az arca, mint a sajt, amit nem tettek vissza a hűtőbe. Anya és apa felváltva cipeltek hozzá Bourke-be, hogy üljek a vizsgálóasztalon, ő meg zavartan bámuljon rám.

Miután egyszer megkérdezte, írhatna-e rólam egy cikket valami orvosi folyóiratba, nem vittek hozzá többet. Azóta csak én vagyok és egy nagy kád vazelin.

Könnyebb egyedül kezelnem a dolgot.

Ebben jó vagyok.

Február 20.

Ma önarcképeket csináltunk rajzórán. Mr. Hennessey szerint az enyém „egyedire” sikerült. A vállam fölött megvizsgálta a képet, és azt mondta, tetszik neki, hogy kékkel és zölddel festettem meg magam. Hogy másképp látom a dolgokat.

Mindig érdekelt, milyen illata lehet Mr. Hennessey-nek közelről. Annyira más, mint a többi férfi errefelé, a sok ráncos bőrű, húsos lapátkezű farmer. A körmei alatt por helyett festék van, és most az is kiderült, hogy szappan– és kávéillatot áraszt. És még valamit – valami furcsa, édes, pézsmaszerű férfiillatot.

– Mi vitt rá, hogy ezeket a színeket használd, és ilyen laza ecsetvonásokkal fesd meg a képet? – kérdezte. – Ez meglehetősen... váratlan.

Lenéztem a tövig rágott körmeimre, a fekete felsőre, amit az iskolaköpenyem alatt viseltem, és aminek az ujja majdnem a kézfejem végéig ért. Tudtam, mire gondol. A legtöbb gót nem színesben látja magát.

El akartam mondani neki, mennyire vágyom rá, hogy fogjam a kék színtől csöpögő ecsetet, és végiggörgessem a tönkrement bőrömön. Hogy elrejtsem az ezüstös repedéseket és pelyheket az azúrkék és kobaltszínű mintákkal. Hogy gyönyörűvé fessem magam.

De a teremben csend volt, csak az ecsetek súrlódása és a festék cuppogása hallatszott, és a ventilátorok zúgtak a fejünk fölött, mintha papírt lobogtatna valaki. A többiek félig feküdtek az asztalukon, kipirulva és félájultan a hőségtől. De tudtam, hogy figyelnek.

– Nem tudom – feleltem, mire ő csak bólintott, és továbblépett Shelley Petershöz, aki sárga copfokkal és málnalekvárszínű körökkel az arcán festette meg magát, mint valami idióta mesehőst.

– Mesélj nekem arról, miért így ábrázoltad magad – kérdezte Mr. Hennessey, és elgondolkodva hümmögött, miközben Shelley fecsegett. Éreztem, ahogy az arcomba szökik a vér, megmarkoltam az ecsetet, és dühösen festettem tovább. Idióta. Azt hittem, különleges figyelmet szentel nekem, mintha a maga visszafogott módján azt akarná jelezni, hogy más vagyok, mint a többiek. Különleges.

De miután megszólalt a csengő, és mindenki rohanni kezdett, hogy lesikálja a festéket a kezéről, és összepakolja a festményét, megkért, hogy maradjak még egy kicsit.

– Tehetséges vagy – jelentette ki, miközben beletúrt az asztalán álló papírcsomóba. Szénnel és tintával készült rajzok, rajtuk más diákok nevei. Kíváncsi voltam, vajon milyen lehet az ő művészete. – Bárhol máshol azt mondanám a szüleidnek, hogy írassanak be egy művészeti kurzusra, de ez itt Dawes Piain...

– Es itt nincs ilyen – fejeztem be a mondatot, majd egymásra vigyorogtunk. Gyorsan elkaptam a tekintetem, és a karjára pillantottam. Az ingujja fel volt tűrve, és felfedte az alkarját borító aranyszínű szőrszálakat. Legszívesebben lefestettem volna őket.

Nem először tűnődtem el azon, vajon mit keres itt: ezen a helyen nem hemzsegtek a hozzá hasonló emberek. Sőt, inkább elmenekültek innen.

– Mit szólnál pár különórához? – kérdezte, nekem pedig össze– ugrott a gyomrom. – Csak te meg én, iskola után. Szerinted a szüleid megengednék?

– Ha távol tart a sátánimádástól – vágtam rá, és a nyakamban lévő fekete bőrláncra mutattam, ami nem volt fair, mivel a szüleim egyáltalán nem vallásosak. De Mr. Hennessey nevetett, szóval megérte.

– Akkor megbeszéltük. Jövő hétfőn, iskola után, itt.

Alig várom. Tanulni akarok tőle, hogy egyre jobb és jobb legyek. De őszintén szólva kicsit furán érzem magam emiatt, hiszen annak idején a művészet a mi külön szertartásunk volt apuval. Ő tanított meg rajzolni; az egyik legkorábbi emlékem, hogy a térdén ülök, és a keze vezeti az enyémet a rajzlapon. „Most rajzold le, amit látsz” – mondta, miközben egy csonka fára vagy egy vázányi száraz virágra mutatott, „ne azt, amit gondolsz, hogy látsz”.

Apu még mindig elég jól rajzol, bár már sokkal ritkábban szokott. De anyu minden karácsonykor újabb madárportrét kap tőle, és kiteszi az előszobafalra. Már tucatnyi van belőlük, és egyre világosabbak – régen még kakadukat és kacagó Jancsikat rajzolt, tavaly viszont már egy citromhasú légykapó volt az ajándék, bármi legyen is az.

Aranyos, ahogy a dolgozószobájában órákig lapozgatja az ausztrál madárhatározót, hátha talál egy olyat, amit még nem örökített meg. „Most már az angol madárhatározó következik”, mondtam egyszer, amitől fura módon összerezzent.

Bár tényleg jók a rajzai, szerintem nem igazán tudna mit tanítani nekem. Csak a természetet rajzolja, madarakat, növényeket és pillangókat. („Ha megölnének, se tudnék arcot rajzolni”, mondja.)

Én többre vágyom. Embereket akarok festeni, megragadni őket a vásznamon. Elmondani a történeteiket.

Mégis, milyen története van egy madárnak?

Később

Aztakurva.

A szívem hevesen ver, a tenyerem annyira izzad, hogy alig bírom tartani a tollat.

Mióta hazaértem a suliból, csak Mr. Hennessey jár a fejemben. A jövő hétfő. A szavai: tehetséges vagy.

De valami más is. Valami, ami nem hagy nyugodni.

Miss Entwistle a múltkor a génekről beszélt bioszórán. Vajon az, ami a bőrömmel történt, örökletes dolog? Talán valamelyik nagyszülőmnek volt? Nem tudhatom, mivel apu meg anyu sose beszél a nagyszülőkről vagy más családtagokról. (Ezt nem tartottam furcsának addig, amíg az oviban a többiek el nem kezdték emlegetni, hogy „az én nagyim így”, „az én papám úgy”. Számomra az volt a normális, hogy hármasban karácsonyozunk, és a szülinapomra nem érkezik ötdollárosokat rejtő boríték. Hogy szó szerint csak mi vagyunk egymásnak.)

Vajon mi mindent titkolnak még előttem? Ha elmondanám nekik, amit megtudtam a génekről és a genetikáról, talán kihúzhatnék belőlük valamit, esetleg mesélnének a szüléikről, a nagyszüleikről és a testvéreikről.

A családunkról.

Anyu épp vacsorát tett az asztalra – valamit, amit cassoulet-nak nevezett, de pont úgy nézett ki, mint egy sima pörkölt –, apu pedig már lapátolta is a szájába. Mindketten fáradtnak tűntek: apu szeme alatt kék árnyékok húzódtak, anyu pedig összeszorította sápadt ajkát, mintha erőnek erejével kéne magában tartania azokat a borzalmas dolgokat, amikkel a munkahelyén szembesül. Utálom, hogy egész nap mások problémáit hallgatja, aztán hazajön, és úgy tesz, mintha nekünk nem lennének problémáink.

– Be tudjátok görbíteni a nyelveteket? – szólaltam meg.

Anyu egy pillanatra elkomorult, de aztán felderült az arca.

– Igen – felelte, kidugta a nyelvét, és egy szép, rózsaszín tekercset formált belőle.

– És te, apu?

Ő megrázta a fejét.

– Éppen eszünk, Jess.

– Naa, apu!

– Mike! – bökte oldalba anyu biztatóan.

Apu lenyelte a falatot, majd kidugta kékes aljú nyelvét, és kis tekerccsé görbítette, ahogy anyu az előbb.

– Most boldog vagy? – mondta aztán, és ismét a tányérjára koncentrált.

– Ühüm – hümmögtem, de éreztem, ahogy kiszárad a szám.

– Jól vagy, kicsim? – Anyu fürkésző pillantást vetett rám. – Kicsit sápadt vagy. Azok a napok vannak?

Normális esetben kinyírtam volna, amiért apu előtt hozza szóba a menstruációt.

De most kapóra jött a kérdése.

– Igen. Igaz is, nem baj, ha lefekszem? Nem vagyok túl jól.

– Persze. – Anyu aggodalmasan félrebillentette a fejét. – Majd később viszek neked meleg vizes palackot.

Csak bólintottam, és hátralöktem a széket.

– Köszönd meg anyádnak a vacsorát – szólt rám apu, mielőtt kiléptem volna a konyhából.

– Köszönöm, anyu – nyögtem ki.

Majd végigvonszoltam magam a folyosón, és a fürdőszoba biztonságában a hűvös csempének döntöttem a fejem.

– A nyelvgörbítés képessége genetikai adottság – mesélte Miss Entwistle, miközben a vonalzójával a táblát kocogtatta; hogy felébressze azokat, akik elszundítottak. – Ha te nem tudod, az általában azt jelenti, hogy valamelyik szülőd sem tudja.

Anyunak és apunak megy.

De nekem nem.

Vagyis egyikük sem lehet a szülőm.

Február 21.

Megint alva járok.

Kiskorom óta nem fordult elő – már szinte sikerült elhinnem, hogy többé nem is fog. De tegnap este visszatért.

Sokáig ébren forgolódtam az ágyban – a lepedő a lábamra tapad, mintha hatalmas indák hálóztak volna be. A térdhajlatom és a könyökhajlatom kegyetlenül viszketett.

Ezernyi gondolat kavargó« a fejemben. Az apró, aranyszínű szőrszálak Mr. Hennessey karján, és az, ahogy anyu meg apu bámult rám a vacsoraasztalnál. Hogy miben különbözőm tőlük, és miben vagyok ugyanolyan.

Az álmomból csak szilánkokra emlékszem. Egy kéz melegére az enyémben, a hideg, csípős szélre a bőrömön. A vízre, az örvény szívó erejére. Egy tükröződő arcra. Nem az én arcom volt.

Amikor kinyitottam a szememet, a gátnál álltam. Kora reggel volt, a hajnal épp csak megérintette a horizontot. Ahogy megfordultam, láttam a szemek csillanását a karámban, mögötte a ház halvány körvonalait.

Még mindig remeg a kezem. A gátnál mély a víz – a közepén három méter is megvan. És a bőrömnek köszönhetően én vagyok az egyetlen lány Ausztráliában, aki nem tud úszni.

Mi lett volna, ha nem ébredek fel?

Hála istennek, Max ma jött iskolába.

Öt perc késéssel esett be angolra, megszakítva Mrs. Clark monológját a nyárról, a nadrágja a csípőjén lógott, mintha azzal se vesződött volna, hogy rendesen felöltözzön. Amikor leült mellém, a fű ismerős szaga csapta meg az orromat.

Önkéntelenül elmosolyodtam. Max és az ő régi trükkjei. A világ talán mégsem fordult ki teljesen a sarkából.

Ötéves korunk óta ismerjük egymást, az ovi első napján találkoztunk. A többiek fintorogva néztek rám: előző nap esett, és én belevetettem magam egy pocsolyába, mielőtt a szüleim megakadályozhatták volna. Anyu mindent megtett a vazelinnel, de a kék egyenruhám széle alól így is ezüstös, repedezett bőrcsíkok kígyóztak elő. Álmomban persze elvakartam őket, és a megszáradt vér kráteres hegeket hagyott a sípcsontomon. Még az óvónő is elkapta a tekintetét.

Amikor ebédidőben az udvar árnyékos részén rejtőztem, a térdemet gondosan felhúzva, hogy az egyenruha elrejtse, Max odajött hozzám. Sovány, szőke srác volt, kamaszos lapátfogakkal és olyan fülekkel, akár két random kinövő gomba. Azt hiszem, bizonyos értelemben tartozott nekem. Ha nem lettem volna ott, ő kapta volna a sanda pillantásokat.

Leült, és kinyitotta a táskáját.

– Kaptam egy mágneses rajztáblát karácsonyra – mutatta büszkén. – Kipróbálod?

Azóta elválaszthatatlanok vagyunk – mint a sziámi ikrek, ahogy anyu mondja.

Most odahajoltam hozzá.

– Ebédidőben az üvegházban – suttogtam, ő pedig felvonta sápadt szemöldökét, és bólintott. Aztán szótlanul felhúzta az ingujját, és átvetette a karját az enyémen, hogy a bőrére rajzolhassak. Folyton azt mondogatja, hogy suli után tetoválóművésznek kéne állnom.

– Basszál a festősulira, csak költözz Sydney-be, és vegyél egy tetoválópisztolyt. Egy vagyont kaszálnál.

A karján még mindig látszott a múlt heti rajz elhalványult nyoma, a tövisek és rózsák ismétlődő mintája. Ma valami más jutott eszembe. Kék és zöld tollat vettem elő a tolltartómból, és amikor Mrs. Clark nem figyelt, finom pikkelyekkel borítottam be tejfehér bőrét. Aprók voltak és vékony vonalúak, akár a könnycseppek.

Óra után nem volt időnk beszélgetni, de a következő órán végig arra vágytam, hogy mellettem legyen, elgondolkodva szívjon egy lassú slukkot a jointból, majd azt mondja, minden oké – a félelmem pedig elpárologjon, akár a füstkarika. Amikor végre megszólalt a csengő, kirontottam az ajtón – szerintem még sose vágytam ennyire a szabadba, a hőségbe. Az ég perzselően kék volt, és ahogy végigsiettem az udvaron, éreztem, hogy a bőröm rétegei alól apró izzadtsággyöngyök pattannak ki (most persze csupa heg vagyok, és alig bírom megállni, hogy lekaparjam őket).

Elhaladtam a zömök, téglából épült termek és a rozsdás ivókút mellett, majd a krétával telefirkált aszfalt mögött, a bozótosban megpillantottam az üvegházat. A vízkorlátozások miatt ma már csak egy szimpla raktárépület, de a név megmaradt.

Olyan sok holmit zsúfoltak bele, hogy kiömlik a fűre – régi biciklikerekek, repedt hokiütők, lábszagú, ezeréves sípcsontvédők, megannyi szemét. Undorítóan hangzik, de van benne valami szép: a rozsdás küllőkön megcsillan a zord napfény, és innét gyönyörű kilátás nyílik a túlsó partra. Legelők és dombok, szőkék, akár egy fiatal lány haja, a tájjal összeolvadó ég.

Max már ott volt: az üvegház hátsó falának támaszkodott, a szájából joint lógott, és bólogatott a fejhallgatójából szóló zene ütemére. Sose mondanék neki ilyet, de aranyszínű fürtjeivel és hatalmas, zöld szemével van benne valami angyali. Nyilván valahol a pubertás felé menet elvesztette a lapátfogait és a gombafüleit is.

Bizonyos megvilágításban még jóképű is, legalábbis szívesen lerajzolnám az arcát. De persze ezt se árulnám el neki soha.

– Szóval – mondta, miközben a nyakába csúsztatta a fejhallgatóját, mire megütötte a fülemet a The Cure ónos nyekergése –, mi a helyzet?

Kivettem a szájából a jointot, és az ajkaim közé dugtam.

– Ennyire rossz? Bassza meg.

Amikor elmondtam neki, egy ideig csak állt, és elgondolkodva összeráncolta a homlokát. A távolban egy szarka bömbölt, és egy focilabda halk puffanása hangzott fel, amit éljenzés követett. Elhajtottam egy legyet az orrom hegyéről.

– Biztos, hogy így van? Mármint, amit a tanár mondott. – Max jó a természettudományokban, bár nyilván úgy tesz, mintha nem lenne az. Vállat vontam. – Mintha olvastam volna valahol, hogy ez csak egy városi legenda – tette hozzá, és visszavette tőlem a jointot.

– Nem tudom – feleltem. – De igazság szerint nem lepne meg. Van értelme, nem? Nekik nincs ez a rohadt pelyvájuk se.

Így hívjuk a bőröm állapotát. Max szerint menőn hangzik, olyan, mint egy zenekarnév. Szerintem inkább valami népi hangszer nevére hasonlít.

– Szerintem ne aggódj emiatt – mondta, és egy szúrós füstkarikát fújt felém. – Ha számít valamit, mindig is azt gondoltam, hogy nagyon hasonlítasz apádra.

– Tényleg?

– Ja. – Közelebb lépett hozzám. Fű, rengeteg Lynx dezodor és Wrigley’s rágó illata áradt belőle. – A fületek miatt. Ez a része – folytatta, és a két ujja közé csippentette a bal fülem tetejét. – Hegyes, mint egy manónak. Az övé is ilyen.

– Aú! – mondtam, és elléptem tőle, bár igazából nem fájt a mozdulat. De a fülem hirtelen lángolni kezdett ott, ahol megérintett, és vele együtt az arcom is.

Megszegte az új, kimondatlan szabályunkat. Az utóbbi időben kétszer is meggondolom, hogy a vállára hajtsam a fejem vagy belebokszoljak a bicepszébe. De mostanában a köztünk lévő tér mintha feltöltődött volna – azt hiszem, ezért kezdődött a rajzolás is, vagy, ahogy mi hívjuk, a tetoválás.

Ez lett az egyetlen biztonságos módja annak, hogy megérintsük egymást.

Ez néha elszomorít és félelemmel tölt el. Félek, hogy elveszítem, vagyis bizonyos értelemben talán már el is veszítettem.

– Jól vagy?

Bólintottam, bár nem voltam jól. Akkor majdnem kibukott belőlem az alvajárás, de nem találtam a szavakat.

Most meg nem tudom, mit gondoljak. Talán igaza van, és létezik racionális magyarázat erre az egészre, hiszen valamilyen módon mindennek van értelme. De egy másik hang jóval hangosabb bennem, és azt üvölti, hogy nem kerek a dolog, a szüleim igenis titkolnak valamit.

És minél inkább próbálom figyelmen kívül hagyni az érzést, annál nagyobbra nő, csak dagad a bensőmben, akár egy parazita.

12.

LUCY

2019. FEBRUÁR 13., SZERDA

Lucy szorítást érez a mellkasában. Körülötte mintha kitágulna és összehúzódna a tér, a pulzusa egy ütemre dobol a tenger morajával és a hullámok csattogásával.

Sikerül megállnia, hogy a sarokba vágja a naplót, mintha ezzel eltörölhetné, amit olvasott. Létezik, hogy Jess – mert bármennyire is elképzelhetetlen, ez az egyetlen értelmes magyarázat – nem az apjuk lánya?

Egyszerűen nem tudja elképzelni, hogy az anyjának viszonya legyen. A szülei már-már zavarba ejtő mértékben imádják egymást. Már idősek, idősebbek a barátai szüleinél – Lucy a negyvenes éveik elején érkezett, meglepetésbabaként –, mégis, még mostanában is rájuk nyit néha, amikor a konyhában csókolóznak.

Egyik este, amikor gimis korában egy pohár vízért indult, egy lágy dalra ringatózva találta őket, az ablakon beáradó sárga holdfény megvilágította összesimuló testüket. Egy pillanatig, mielőtt még észrevették volna őt, úgy festettek, akár egy szerelmespár valami régi filmből. Aztán szétrebbentek, és ismét középkorú, őszülő szülőkké váltak, Lucy mellkasa viszont fájdalmasan sajgóit, miközben visszaballagott a szobájába. Még a Bennel történtek előtt sem tudta elképzelni, hogy valaki így szeresse, így akarja magához szorítani, tudva, mi van a ruhája alatt.

Tessék, és akkor elérkeztünk a másik dologhoz.

Ereztem, hogy a nedvesség máris teszi a dolgát: belefúrja magát a bőrömbe, és egy csomó ezüstös folyóvá repedezik.

Lucy ismeri az érzést. Olyan ismerős neki, akár a légzés, ahogy a mellkasa emelkedik és süllyed. Jess a vízallergia tüneteit írta le.

Zavarodottság kavarog benne.

Eszébe jutnak a nővére ruhái – a garbónyak, a hosszú ujjú felsők, a harisnyák tárháza a szekrény aljában. Azt eddig is tudta, hogy Jess egyfajta páncélként használja a ruháit, hogy elválassza magát a világtól, de eddig azt hitte, olyasmit üzen vele, hogy ő más, maradjanak távol tőle.

De tévedett. Jess annyira nem reklámozta a másságát, hogy elrejtette még a tulajdon húga elől is.

Újra eszébe jut az a hétvége Sydney-ben. Kettesben voltak órákon át, és Jessnek eszébe sem jutott, hogy megfogja a kezét, és elmondja, ő megérti? Hogy vigaszt vagy tanácsot adjon?

Épp ellenkezőleg. Nyilván mindent elkövetett, hogy elrejtse magát.

Lucy lenéz a testére. Törökülésben ül, a térdhajlatából lilás, csillogó folt kúszik elő, egészen a belső combjáig ér. Már rég megtanulta félretenni a hiúságot; tudja, hogy túl sok ruhában izzadni kezd, amitől minden sokkal, de sokkal rosszabb lesz. Vallásos áhítattal csak lent és könnyű pamutot visel, és minden adandó alkalommal rövidnadrágot húz, ahogy a szüleitől tanulta.

Eszébe jutnak az anyja szavai.

Semmi tapadás anyag, libuci, és eszedbe ne jusson vakarózni. Elfertőződhet a bőröd, és akkor nagyon beteg leszel, kicsim.

A hiúság és az egészség közül az egészséget választotta. Csak sajnos elfogadnia nem sikerült teljesen. Egyszerűen csak megtanult elszakadni a testétől, és eszköznek tekinteni, az elméje eszközének.

A jelek szerint Jessnek ez nem ment olyan könnyen.

Ezért nem említette neki soha ezt az egészet? A büszkesége, a hiúsága miatt?

Lucyt forró düh önti el. Mindig is azt hitte, ő az egyetlen a családban, aki ezzel az átokkal él. A nyomi, a torzszülött.

Már kisgyerekként is majd’ meghalt a szégyentől, amikor az anyja szteroidos krémmel kenegette hámló karját és lábát, az apja pedig amiatt aggódott, hogyan hűtse le egy forró napon, vagy mit tegyen, ha esik az eső. Pedig ezt az egészet már végigcsinálták egyszer Jess-szel.

Miért hazudtak mindannyian?

A naplóbejegyzés dátumára gondol: 1998. Több mint egy évvel az ő születése előtt.

Ha az anyjuknak mégis viszonya volt, kitartott volna a születéséig? Ez lenne a magyarázat arra, hogy Jessnek és neki is vízallergiája van, míg a szüleiknek nincs?

Nem. Ezt nem fogja eltűrni.

A babafotók jutnak eszébe, amiket a szüleik egy kifakult, fekete albumban őriznek a hálószobájukban. Ahogy rózsaszín arccal vigyorog az apja karjában.

Már újszülöttként is egyértelmű volt, mennyire hasonlít rá. Az orra, a szája és a fülei is. Hát persze, a fülek! Maxnek igaza volt: Lucy, Jess és az apjuk füle is jellegzetes formájú, enyhén, de egyértelműen csúcsos. Kizárt, hogy nem ő az apjuk. Egyszerűen lehetetlen.

Ahogy beírja a keresőbe a nyelvgörbítés képességét, kiderül, hogy nincs konszenzus azzal kapcsolatban, vajon genetikailag öröklődő képesség-e: több tekintélyes folyóirat szerint ezt az elméletet „rég megcáfolták”.

Lucy mélyen beszívja a levegőt, egész testében remeg.

JÓL VAN. Minden rendben.

Jess tévedett.

Felveszi a naplót, és újra elolvassa a bejegyzést. Most, hogy a szíve ismét normális ütemben ver, észreveszi nővére szavaiban a kifinomult stílus mögötti kamaszos hisztériát. Paranoia. Talán az alváshiány miatt érzett így, mert elvesztette az irányítást a teste fölött.

Ezt az érzést Lucy is ismeri. Túlságosan jól.

És legalább újabb bizonyítéka van rá, hogy Jess alvajáró, legalábbis régebben az volt.

Az álmomból csak szilánkokra emlékszem. Egy kéz melegére az enyémben, a hideg, csípős szélre a bőrömön. Egy tükröződő arcra. Nem az én arcom volt.

Vajon már akkor is a Naiadról álmodott? Húsz évvel Comber Bay előtt? Megvizsgálja a nővére kézírását, rejtett jelentés után kutat a tollvonások kifakult hurkaiban és görbületeiben.

Még valami zavarja a bejegyzésben. Kavarognak a gondolatai.

Jess rajztanára, aki felajánlotta, hogy különórákat ad neki. Mr. Hennessey. A név valahogy ismerősen cseng – aztán hirtelen beugrik neki a nővére ebédlőasztalán talált könyvtári könyv a szürrealizmusról, amit utoljára egy C. Hennessey nevű ember kölcsönzött ki. Jess nyilván tőle kapta annak idején. Vajon miért tartotta meg?

Lucy homloka ráncba szalad. Különórák és egy könyv. Ebben talán semmi helytelen sincs, mégsem tetszik neki a dolog.

13.

LUCY

2019. FEBRUÁR 14., CSÜTÖRTÖK

Hajnalra Lucy szeme ég a fáradtságtól. Rengeteg erős kávét ivott, és true crime posztokat olvasgatott a Redditen, nehogy elaludjon. Jess naplóját is tovább olvasta, de némileg csalódott, mert nem talált újabb utalást az alvajárásra vagy furcsa álmokra, viszont a nővére szerencsére nem feszegette tovább a származása témáját sem.

Mr. Hennessey-t azonban gyakran emlegette. Heti egy-két alkalommal találkoztak, és a tanár művészettörténetet és művészetelméletet is tanított neki. Szürrealizmus, expresszionizmus.

Lucy az oroszlánhalas rajzra gondol, amit Jess összegyűrt, mintha ki akarta volna dobni, és elszomorodik. Milyen érzés lehetett, amikor az apjuk rájött, hogy már nincs mit tanítania Jessnek? Hogy a lánya olyan szintre jutott, amit ő, mivel jóval idősebb volt, és minden idejét a farmba ölte, már sosem érhet el?

Nyilván büszke is volt rá, de attól még biztos fájt neki. Lucyt nem lepi meg, hogy Jess nem szólt a szüleiknek a különórákról, főleg, mivel kettesben volt egy férfi tanárral. Bár az alapján, ami a naplóban szerepelt, Jess és Mr. Hennessey bőre még a festékes– tubus cseréje közben sem ért össze. Talán túl sokat látott bele a dologba, a saját rossz tapasztalatain keresztül értelmezte a nővére szavait.

Mármint a tapasztalata. Az egyetlen. Ezért is fájt annyira a dolog: Ben nem csupán a méltóságától fosztotta meg, hanem a szüzességétől is. Eltűnődik, vajon a fiú tudta-e. Felfogta, mit jelentett számára, hogy valaki megérinthette a meztelen testét – egy testet, aminek a létezését általában legszívesebben letagadta volna?

Amikor lefotózta magát, életében először úgy érezte, ura a helyzetnek. Mintha otthonra talált volna önmagában, egy pillanatig magabiztos és érzéki lény volt. Végre nem lány, hanem nő. A férfi ébresztette fel benne ezt az érzést az ujjaival, az ajkával és a nyelvével. Aztán elvette tőle.

A szégyen és a magány érzése megint összerántja belülről, akár egy marionettbábut. Senkivel sem beszélhet erről. Em kezdetben megértő volt, de aztán megunta: Persze, nem kellett volna elküldenie a képet a barátainak, de hát nem személyesen ő tette fel a TikTok– ra, ugye? Nem tudom, talán együtt valahogy kikeveredhetnétek ebből az egészből.

Mintha csak az számítana, hogy Lucy megszerezze a srácot. Mintha ez lenne a happy end.

Fájdalma haraggá keseredik. Dühös Benre, Emre és Jessre is. Itt kéne lennie. Meg kéne hallgatnia, ahogy egy nagy testvérhez illik.

Miközben átmegy a nappalin, kényszeríti magát, hogy a festményre nézzen. A nővérekre, akik kézen fogva a Naiad felé indulnak. Az ecsetvonások mintha mozognának, lassan sötét, ugráló hullámokká alakulnak.

De a kép legvonzóbb része a két összekulcsolódó kéz. Mintha sosem akarnák elengedni egymást.

Lucy egész délelőtt a rabszállításról olvasgat – meg akarja érteni, mi történt a Naiaddal 1801-ben. Mint minden ausztrál, az alapokat ő is ismeri; brit és ír bűnözőket száműztek Ausztráliába, amely akkor még csak egy gyarmat volt. Tud Arthur Phillipről és az első flottáról, arról a tizenegy hajóról, amelyek 1788. január 26-án kötöttek ki a Botany Bayben, utasaik pedig lerombolták az ott évezredek óta virágzó első nemzetek közösségeit.

De a tömeges nemi erőszakokról, amelyek Botany Bay homokos partjain történtek a hajók érkezése utáni első éjszakán, semmit sem tudott. Nem tudta, hogy a férfi elítéltek engedélyt kaptak, hogy a nőkre vessék magukat, így sikolyok és kiáltások verődtek vissza az éjszakai égboltról. És nem tudott a „nőgyárakról” sem, ahol a férfi elítéltek kiválogathatták a nők közül azokat, akiket a háztartási alkalmazottjuknak vagy a feleségüknek kívántak.

Most látta először a nőkről készült nyilvántartást is, amelyet Sámuel Marsden tiszteletes, a település legidősebb lelkésze készített, és amely a gyarmat nőtagjait feleségekre és ágyasokra osztotta, attól függően, hogy házasok voltak-e, vagy sem.

Kurvák. így tekintettek ezekre a nőkre. Némelyikük még csak kislány volt.

Lucy inge a hátára tapad a hőségtől, az izzadtság fényes repedéseket képez a bőrén. A keze ökölben. Az Ördögparton ballag, messze a víztől, tornacipője megcsúszik a dűnéket szegélyező fűcsomókon. Már érzi, hogy viszket a lába a cipőjében felgyűlt homoktól. Szeles az idő, a víz vakítóan kék és fodros. Amikor a vízpermet megnyalja az arcát, ismét közelebb húzódik az úthoz.

Innen épp csak ki tudja venni a Cliff House íves tetejét, ott csillog az öböl túloldalán magasodó fák közt. A tájat az Ördögkilátó uralja: a dübörgő tengerhez vezető sziklák, a kanyargós lépcső. A tátott szájú barlangok.

A látvány nyugtalanítja, a remény gyermekének története élénken él a szívében. Elfordul, és tekintetével azt az emlékművet keresi, amelyet Jess lefotózott. Valamiféle felismerést, megvilágosodást remél tőle; talán megérti majd, hogy azok az évszázadokkal ezelőtt élt elítélt nők hogyan fertőzték meg az elméjüket Jess-szel.

Ébren is érzi azt a másik világot, akár egy fantomvégtagot. Egy másik test nyirkos melegét maga mellett, a gyomrát marcangoló éhséget. A hullámokon billegő hajó nyikorgását.

Elhessegeti mindezt, és az égő vádlijára koncentrál, meg a bántóan fényes napra.

Csak akkor veszi észre a csillogó gránitkövet, amikor majdnem rálép. Mellette, egy óceánra néző kis parkban pad áll, rajta csíkos inges, ócska kalapot viselő férfi ül. A lány majdnem visszafordul, de a férfi üdvözlésképpen megemeli a kalapját, ami Lucyt az otthonára emlékezteti. Hirtelen rájön, hogy kíváncsi a férfira, nem is lenne rossz találkozni egy másik helybélivel. Megkérdezheti, nem ismeri-e Jesst, hátha betekintést nyer a nővére életének egy másik szeletébe is.

Közelebb lép az emlékműhöz, és a férfi felé biccent.

– Gyönyörű a reggel – szólal meg az idegen, Lucy pedig egyetértőén elmosolyodik. A férfi valamivel fiatalabb a szüleinél, kicsi és inas, viharvert kalapja alól sötét, lompos haj villan elő. Sűrű szemöldöke foltokban őszül.

Lucy ismét az emlékműhöz fordul, és lassan végigsimítja a rávésett betűket.

Körülbelül százan vesztették életüket.

– Szomorú, nem? – szólal meg ismét a férfi.

– Igen – bólint Lucy. – Nem túl szép halál.

– Pedig valószínűleg így volt a jobb – feleli az idegen. Kétlem, villan át a lány agyán, aztán eszébe jut, mi várt volna a nőkre, ha életben maradnak. – A hajó kapitányának elég rossz híre volt. Már korábban is bíróság elé idézték egy másik hajó miatt, ott is elhanyagolta a rabokat, összezsúfolva tartotta őket, mert kellett a hely a rumnak, amit útközben akart eladni. Ötvenen meghaltak, mire eljutott idáig Írországból.

– Látom, sokat tud erről – veszi elő a legszívélyesebb mosolyát Lucy. – A helyi amatőr történészhez van szerencsém?

A férfi lassan felemelkedik, és a lány hirtelen megpillantja a földön a botját. Ösztönösen felé lép, hogy segítsen.

– Hagyja csak – húzza el a száját az idegen. – Nem, nem én, hanem az apám. Tagja volt a helyi történelmi társaságnak, vagy minek, csak ő és két másik pasas alkotta. Az emlékmű volt a kedvenc témája, folyton itt üldögélt. Pár éve halt meg.

– Nagyon sajnálom.

– Köszönöm – feleli a férfi kis szünet után, és Lucy mintha gyanakvást látna megcsillanni a szemében. – Egyébként Ryan vagyok. Nyaralni jött? Nem láttam még errefelé.

– Lucy. – A lány kezet nyújt. Érzi a férfi tenyerén az időjárás és a kemény munka bőrkeményedéseit. – Valahogy úgy, igen. A nővéremnél lakom. Jess Martinnak hívják, a Cliff House-ban él.

– A, persze! – A férfi arcát mosoly deríti fel. – A kedves Jess. Mostanra már valószínűleg jól felkészült a Naiadból, a sok festmény után. Odaadtam neki apám egyik régi anyagát. Szerintem az öreg egyetértett volna, a történelemrajongók inspirálják egymást. – Ryan a lány arcát vizsgálgatja. – Jess nem említette a húgát, de látom a hasonlóságot. Hogy van? Nem is láttam a héten.

Lucy nem válaszol azonnal. Nem akaródzik megosztania a férfival, hogy fogalma sincs, merre jár a nővére, de hazudni sem akar.

– Oöö, szerintem eléggé elfoglalt – nyögi ki, ami végül is igaz lehet. – A kiállítására készül.

Ryan bólint.

– A Szirének, ugye? Én is kaptam meghívót. Kedves tőle, de a lábam miatt kicsit nehéz lenne elmennem.

Szóval Jess még ezt az embert is meghívta a kiállítására, a saját húgát viszont nem. Sőt, azt se tudatta senkivel, hogy egyáltalán van egy húga. Se Ryannel, se Melodyval.

– Gondolja, hogy sokan lesznek ott a városból? – Lucy reméli, ha megtudja, Jess kikkel szokott lógni, talán valaki tudja majd, hogy hol van. Ryan összevonja a szemöldökét.

– A városból? Szerintem csak a szomszédja, Melody, végül is elég közel állnak egymáshoz. De őszintén szólva meglepne, ha más is eljönne. – Mintha tétovázna, így Lucy nagy levegőt vesz, és úgy dönt, bátor lesz.

– Bateman’s Bay elég messze van ahhoz, hogy az ember elzarándokoljon oda egy kiállítás miatt.

Mindketten tudják, hogy ez nem igaz, mindössze félórányi autóút az egész. Ryan szemére árnyék borul.

– Nem is a távolság, inkább a téma miatt, tudja.

– A hajótörés? – lepődik meg a lány. – De hát az több száz éve volt. És itt van ez az emlékmű...

Ryan megigazítja a kalapját, a tengerre pillant, és felsóhajt.

– Mondjuk úgy, hogy az emlékmű körül volt némi felbolydulás. Az emberek kicsit babonásak errefelé, és a Naiadhoz kapcsolódnak bizonyos történetek... Ráadásul hogy jön ahhoz egy idegen, hogy megszálljon a Cliff House-ban, és azt higgye, fényt deríthet erre az egészre... biztosan érti, miért húzta ki a gyufát a helyieknél. Nem akarják, hogy emlékeztessék őket ezekre a dolgokra.

– Milyen dolgok? Milyen történetek?

Ryan ismét elfintorodik.

– Nem mondom, hogy elhiszem, de egyesek állítják, hogy hallották, amikor éjjel a parton jártak... – Egy pillanatra elhallgat, és visszafordul a lány felé. – Hangok. Női hangok a hullámok felől.

Lucynek eszébe jut, hogy a podcast első epizódjában is volt szó erről. Egyes városlakók szerint az eltűnéseknek természetfeletti magyarázatuk van, mondta a műsorvezető rosszul leplezett szkepticizmussal a hangjában. Kétszáz évvel ezelőtt egy hajó zátonyra futott az öböl partjainál, és a babonásabb helyiek szerint éjjelente hallani a vízbe fúltak hangját a hullámok felett...

Amikor Lucy ezt a kocsijában hallotta, mérföldekre a történtektől és Comber Baytől is, és még semmit sem tudott a Naiadról, vagy a hajótörés kapcsolatáról az álmaival, akkor nem rázta meg a dolog. De most, ahogy itt áll ezen a sziklán, a kavargó hullámok fölött...

Nagyot nyel. Ismeri a kisvárosok gondolkodásmódját, a mitológiát, amelyet a közösség úgy szövöget, mint egy ruhát. Amikor egy történetet olyan sokszor mesélnek el, hogy a helybéliek még azt is tudják, mikor kell közben levegőt venni. Dawes Plainnek is megvannak a maga kísértetei: a víztározó melletti aranybányában, ahol a gyerekek szerint még mindig hallani a sziklához csapódó fém hangját, pedig maga a bánya fél évszázada bezárt.

Annak idején nem hitte el a történeteket. De most...

– Nézze – kezdi Ryan, aki nyilván félreérti kétkedő arckifejezését pár évtizede én is halászként dolgoztam itt, és sose hallottam egy női hangot sem. De gondolom, ismeri a város történetét... az emberek emiatt jönnek ide. Atkozott katasztrófaturisták. Négy évtized alatt nyolc eltűnt férfi, és igen, nyilván vannak köztük, akik tényleg megfulladtak, kell lennie értelmes magyarázatnak. De én úgy ismerem a vizet, mint a tenyeremet, és errefelé nincsenek örvények. Én csak azt hiszem el, amit látok vagy hallok, tudja... és itt olyasmiket láttam és hallottam, amiket sose felejtek el. Még most, ennyi év után se találok rájuk magyarázatot.

Ryan arcára ismét árnyék borul, a tekintete visszatér a hullámokra. Lucy türelmesen várja, hogy folytassa; a beszélgetés ismerős terep számára, tudja, mikor kell erősködnie egy kicsit, és mikor fogja vissza magát. Az emberek szívesen felfedik magukat előtte: piától csillogó szemű lányok suttogták el neki a házibulikon, melyik fiúra hajtanak, és mi mindent hazudtak már össze. Ha csendet teremtesz, a legtöbben mindenáron ki akarják tölteni.

Vicces. Most gondol először arra, hogy ebben – a hallgatás képességében, a helyes kérdések megtalálásában – az anyjára hasonlít.

Ryan nemsokára tényleg mély levegőt vesz, és folytatja.

– Apám szavaival élve: a tenger ad, de el is vesz. Tudom, az öreg halászok mindig ilyesmiket mondogatnak, de ez az igazság.

Lucy azon tűnődik, vajon csak képzeli-e, hogy a férfi hangjában sírás bujkál, de amikor Ryan ismét rápillant, látja, hogy valóban csillog a szeme.

– Sajnálom – mosolyodik el szomorúan, amikor elkapja a lány tekintetét. – Néha nehéz. Apa egy idősek otthonában élt Moruyában, én meg a balesetem előtt a Broken Hill-i bányában dolgoztam, és nem látogattam annyit, mint kellett volna. És mire visszaköltöztem... mondjuk úgy, hogy már nem volt önmaga.

– Sajnálom – felelte Lucy.

– Semmi gond – mondja Ryan halkan. – Bár több időt töltöttem volna itt! Megpróbálhattam volna megérteni... szerette ezt a helyet, még a történtek után is. Mindegy – ismét felsóhajt, és összeszedi magát, hogy felálljon. – Ennyi elmélkedés pont elég mára.

– Lassan én is visszamegyek – bólint Lucy. – Örültem a találkozásnak, Ryan...

– Smith – fejezi be a férfi. – Ryan Smith.

Lucy csak akkor jön rá, honnan ismerős neki ez a név, amikor hazafelé sétál az aranyló sziklák gerincet követve. Ryan Smith. Az 1981-ben eltűnt Dániel Smith testvére.

Aki ott volt a halászhajón, amikor megtalálták a remény gyermekét.

A tenger ad, de el is vesz.

14.

MARY

Marynek fogalma sincs, mennyi ideje lehetnek a tengeren. Elvesztette az időérzékét, mintha csak egy szemet ejtett volna el kötés közben.

– Egy hete – súgta neki Eliza. – Számoltam az étkezéseket, bármilyen szűkösek voltak is.

Hétszer megkocogtatta Mary tenyerét, az érintése lágy volt, akár egy pillangószárny.

Amikor először hallották a férfiak döngő lépteit, a fütyülést és a nevetést, néhány nő már azt hitte, odaértek, elérték a nagy déli partvidéket, annak minden fenyegetésével és ígéretével együtt. Az ilyen ostoba reménytől a sírás kerülgette Maryt. Nem tudta, miért viszik fel őket a fedélzetre, de azt igen, hogy az útjuk még korántsem ért véget.

A zokogó, beszélgető és nevető nők sora végigvánszorgott a fedélzeten. Az olajlámpák fényében arcuk zsírosán csillogott: Bridie lángvörös haja már borzas volt és fénytelen, Aiofe bőre megkopott, akárcsak a ruha, amit viselt, Sarah és Annié sápadt arcából ugyanolyan élesen világított sötét szemük. Eliza megszorította Mary kezét; a lány félelme kissé alábbhagyott, pedig közben egyre magasabbra hágtak a nyikorgó falépcsőn.

Odafent a fény mindent fehérre perzselt, mint amikor télen havazott, és a házikójukat fogva tartotta a jég, elrabolva a meleget és a színeket.

Marybe fájdalom hasított a gondolatra: eszébe jutott, hogyan tartotta a magasba Da a tüzet, hogy felmelegítse hideg kezüket. Kivételesen engedélyezett a lányoknak egy-egy korty poitínt, a folyadék égetett, mint a tűz. Mary pislogott, mire Da és a fényes hóba temetett házikó eltűnt.

Összeszorította a fogát, és visszanyelte könnyeit. Nem volt értelme azon keseregni, bár másként lenne minden, és újra ott lehetne a házikóban, biztonságban és épségben. Bátornak kell lennie, Eliza miatt. Da is ezt akarná. De az elszántsága ellenére a félelem visszatért.

A hajó ugyanolyan monstrumként élt a képzeletében, mint amikor először látta a kikötőben: mintha magával Istennel próbálna versenyezni. Csak most látta, mennyire eltörpül a fejük fölött tátongó égbolt és a szürke tenger óriási pusztasága mellett. Az árboc vékony volt, akár egy tű, a vitorlákat mintha az első szél is elszakíthatta volna. Még nagy, fekete lyukak is voltak rajtuk, mint amikor Eliza túl közel állt a tűzhelyhez, és az megperzselte a ruháját. Nehéz volt elképzelni, hogy ez a hajó biztonságban átszállítja őket a világ másik felére.

A nők elhaladtak a fedélzeten felsorakozó matrózok mellett. A férfiak egy része még Marynél és Elizánál is fiatalabbnak tűnt, másoknak fáradt és kemény volt az arca, mintha túl sok mindent láttak volna már.

A tömeg moraján kívül csak a vitorlákon átfújó szél zúgását, a hullámok csapkodását és a tengeri madarak rikoltozását lehetett hallani.

Eliza szorosan megragadta Mary kezét. A férfiak sora hirtelen szétnyílt, és a kapitány lépett előre, oldalán a sötét ruhás lelkésszel. A kapitány és a tisztek külseje megdöbbentő kontrasztban állt a matrózokéval: az előbbiek elegáns egyenruhát viseltek és tiszták voltak, mint az eső áztatta gyümölcs, az utóbbiak viszont rongyos nadrágjukkal és koszos szájukkal úgy festettek, mintha az utcáról szedték volna össze őket. Némelyikük nem lehetett idősebb tizenkét évesnél: az egyikük a ruhaujjával törölgette a taknyot az orráról, akár egy kisgyerek.

Egyszer csak más férfiak is utat törtek maguknak a tömegben. Egy régi, kifakult vitorlavászonba csomagolt valamit cipeltek, és amikor a kapitány előtt a földre eresztették, Mary iszonyodva vette észre a vászonból kilógó, sápadtan csillogó lábfejet.

Mary igyekezett odafigyelni a lelkész szavaira, de azok laposan és idegenül hangzottak, megfosztották Isten hangját minden varázsától és szépségétől. Hogy szégyellné Da, hogy a lányai protestáns imádságot hallanak! .

Olyan keményen dolgozott azért, hogy Armaghban is megőrizzék őseik hitét. Mary tudta, hogy a faluban több család is áttért az évek során, hogy elkerüljék az angol törvények szigorát, amelyek többek közt magukba foglalták, hogy nem lehet saját földjük, nem szavazhatnak, és még egy árva lovat sem tarthatnak. Da minden hónapban kénytelen volt bérleti díjat fizetni egy Byrne nevű embernek – a férfinak hosszú, hegyes ujjai voltak, fekete szeme mohón csillogott –, pedig tudta, hogy az a Szent Márk protestáns templom felújítására megy, amelynek falai fényes kőből készültek. Eközben a saját templomuk gyakorlatilag egy rom volt, bűzlött a nedves levelektől és az állatok nyomától, istentiszteleteiket pedig csak titokban tarthatták meg.

Da mégis kitartott. Megtanította lányainak a rózsafüzért, és hogy szeressék Szűz Máriát és a szenteket. Persze Mary azt is tudta, hogy apja lényének egy része még mindig ragaszkodik a régi szokásokhoz, a tündérekbe és selkie-kbe vetett ősi hithez. Sose merte megkérdezni, hisz-e a sellők létezésében is.

Mindenesetre a tanításainak most nem vették hasznát: Da nem volt itt, hogy befogja a fülüket. A lelkész folytatta, és a szavak fátyolként borultak az összegyűlt tömegre. Mary nem tudta levenni a szemét a vászon alól kilógó kékes lábfejről. A lábujjak ráncosak voltak, és drótszerű szőrszálak borították, amelyeket néha megborzolt a tengeri szél, a körmök alatt pedig sötét anyag-árnyéka húzódott – piszoké, vagy talán véré.

Eltűnődött, vajon ki lehetett ez a matróz, és hogyan halt meg. Hogy nézhetett ki a test, amely a rögtönzött halotti lepel alatt feküdt?

A kapitány köhögött, és a lelkész szavai homályos morajlássá halványultak. Mary látta, hogy az ádámcsutkája megugrik, és a férfi ideges pillantást vet a kapitányra. El sem tudta képzelni, mekkora hatalom lehet az, amitől még egy istenfélő ember is tart. A kapitány ráadásul alacsony volt, vékony testalkatú, csúcsos kalapja alól lányosán szép fürtök buktak elő, arca fiatalosan ragyogott. Mégis, volt benne valami, amitől minden szem rátapadt, mint a lámpára, ami még akkor is fogva tartja a molylepkét, amikor halálra ég.

Később, mielőtt újra a fedélközbe terelték volna őket – mindenki kapkodni kezdte a levegőt, mintha magával vihetne belőle egy adagot –, Mary szúró fájdalmat érzett a fejbőrén, és fájni kezdett a mellkasa.

Váratlan módon vágyni kezdett a sötétségre.

A kinti fény után a raktér még sötétebbnek tűnt, mintha egy csukott szemben lettek volna.

A nők hangosan megtárgyalták a kint látottakat – a végtelen égboltot, a holttestet, a szőke fürtös kapitányt. Újraélték a nyúlfarknyi szabadság minden pillanatát.

– Láttam a fejét, amikor a vízbe borították – mondta az egyik nő. – Teljesen eltorzult és véres volt. Valaki biztos megölte. És még ők hívnak minket bűnözőknek.

– Biztos leesett valahonnan, te eejit – korholta egy másik. – A kötélzetnél dolgozhatott, vagy az árbóckosárban. Én csak tudom, a férjem éveken át tengerész volt. Különben is, ostobaság lenne megölni valakit egy hajón, amikor kényszeríthetnek arra is, hogy végigsétálj a pallón.

– Nem akarok erre gondolni – motyogta Sarah a nővérek háta mögött. Mary jól hallotta, hogy Annié felkiáltott, az anyja pedig közelebb húzta magához. – Hogy talán gyilkos van köztük. Vagy köztünk, akiket ruhalopásért meg hasonlókért ítéltek el.

Mary egy szót sem szólt. Hallotta Eliza lágy lélegzetvételét, és meg mert volna esküdni rá, hogy a gondolatai zakatolását is.

Vajon mire emlékszik abból a patakparti éjszakából? Milyen emlékek kísértik? Hallja-e még a kő puffanását Byrne koponyáján, a férfi halk, gurgulázó hangjait?

Mit gondolnának a többiek, ha tudnák, hogy kis híján kioltottak egy életet?

Eliza ujjai lágyan kopogni kezdtek a kezén.

– Kenyérszagot érzek – suttogta.

Mary beleszimatolt a női testek izzadtságától és a vizelettől bűzlő levegőbe, és hirtelen megérezte. A liszt szagától fájdalmasan összeugrott a gyomra.

Nem a fark, a puha, nedves krumplis pogácsa édes, aranyló illata volt ez, amelynek elkészítését Da tanította meg nekik, de nem is a poros kétszersült szaga, amit fejadagul kaptak.

– De honnét jön? – motyogta a húgának.

– Bridie felől. Kattog az állkapcsa, amikor rág.

Marynek csak ekkor jutott eszébe, hogy Bridie egy szót sem szólt, mióta újra a fedélköz felé kezdték terelni őket. Ez különös volt, mert bordalos történetei és dallamos nevetése általában betöltötték az egész rakteret. Bár közel voltak hozzá, az alatta lévő fekhelyen, Mary mégsem hallotta meg, amit Eliza igen, de most ő is felfigyelt rá: a rágás apró, titkos hangjaira.

A düh fényes szalagja húzódott át rajta.

Bridie biztos ételt lopott, amikor felvitték őket. Pedig sokszor elmondták nekik, milyen büntetés jár ezért: ha nem találják meg a tettest, az összes nő pórul jár, megkorbácsolják őket, vagy visszateszik rájuk a lábvasakat. Még egy fadobozról is szólt a pletyka – szűk és sötét, akár egy koporsó –, ahová napokra bezárhatják a vétkest, amíg a kapitány úgy nem véli, hogy megtanulta a leckét.

– Bridie – sziszegte Mary a társnőjének. – Ezt meg hol szerezted? Mit csináltál?

Sietős nyelés hangja volt a válasz, aztán Bridie kelletlenül megszólalt.

– Szereztem. Tisztességes úton.

– Hogyan?

Mary érezte, hogy Eliza teste megfeszül mellette.

– O, Bridie – suttogta szomorúan.

– O, Bridie, mi? Nekem van étel a gyomromban. Neked is lehetne, ha előbb adod el a portékádat.

– Nem értem – mondta Mary. – Miféle portéka?

Eliza nem válaszolt, de Mary érezte, hogy egész testében megborzong.

És akkor már értette.

15.

LUCY

2019. FEBRUÁR 14., CSÜTÖRTÖK

Az éjszakai levegő megsimítja az arcát, akár egy hideg kéz.

Először azt hiszi, még mindig ott van a sötétben, hallja a tenger zúgását és csobogását. De a női hangok helyén, amelyek úgy burkolták be, mint egy meleg ruha, most csak a csendet hallja, és a saját pulzusa lüktet magányosan.

Kinyitja a szemét, a szíve egy pillanatra megtorpan.

Előtte a szédítő mélység.

Az alatta lévő sziklák úgy csillognak a sötétben, akár egy vadállat fogai. A sötét hullámok fehér habjai megtörnek rajtuk.

A vére sebesen lüktet. Nyugodtnak kell maradnia.

Nem zuhan. Érzi a fapadló recsegését a lába alatt. A keze durván faragott korlátot tapint, és végre rájön, hol van: a Cliff House tornácán.

Karórája hajnali 3:20-at mutat. Mióta állhat itt? Meztelen lába zsibbad a hidegtől. Elméje pánikszerűen zakatol.

És ha leesett volna?

Odabent Lucy felkapcsolja a villanyt, és ismét visszariad a nappaliban uralkodó káosztól. A padlón tátongó lyukat borító ponyva fel– púposodik a széltől, mintha valaki be akarná dugni hatalmas ujjait a házba. A hólyagos, narancsszínű tapétával borított falak rázárulnak. Kerüli a festményen látható nők tekintetét – a tágra nyílt, tejfehér szemeket –, és gyorsan a konyha felé veszi az irányt. Közben igyekszik az érzékeire koncentrálni: a vízforraló morajló hangjára, a mikro órájának villogására, arra, ahogy a forró tea égeti a nyelvét. De még mindig kell pár pillanat, hogy elfogadja, immár nem az álomvilágban van, hanem a valóságban.

Hirtelen eszébe jut, amit gyerekkorában olvasott az elsüllyedt városokról egy Lonely Planet-könyvben. Azokról a házakról és templomokról, amiket a kormányzatok süllyesztettek el, hogy víztározókat hozzanak létre. Egész falvak kerültek a zavaros víz alá, a tornyok és kémények a mai napig kiemelkednek a felszínből.

Ilyenek az álmok is. Láthatatlanok, de mindig ott vannak. Várakoznak.

Rémületes, mennyivel többre emlékszik minden alkalom után, milyen élénk és valóságos minden, amit lát. Még mindig érzi a fakó hajfonat érintését az arcán, hallja a halk mormogást a fülében.

A konyhaasztalnál ülve bizseregni kezd a fejbőre. Mi lett volna, ha nem ébred fel? Egy pillanatra lehunyja a szemét, és maga előtt látja, ahogy lezuhan a szakadék széléről. Apró alak a sötétben, sikolya a dühösen tomboló óceánba vész, csontjai élesen csattannak a sziklákon.

Kinyitja a szemét, és elhessegeti a képet. A bögréjébe mered, és figyeli, ahogy a gőz gomolyog a levegőben. A nyakába és a vállába fájdalom hasít, amiből rájön, hogy nem zárta be az ablakot, és nem barikádozta el a hálószoba ajtaját. Nyilván itt aludt el, a konyhaasztálnál. Mindenfelé üres csokipapírok hevernek, mellettük a parton vett fish and chips csomagolása.

Épp azt az aktát nézte át, amit Jess Ryan Smithtől kapott, az apja aktáját a Naiadon történtekről. Órákba telt, mire megtalálta a konyhaasztalt borító mocskos papírok között. Egy ősrégi manilamappa volt, csipesz tartotta össze, a borítóján pedig a Bemard Smith név állt.

Elalvás előtt átrágta magát az anyag nagy részén: elolvasta a helyi tanácsnak írt levelet a roncs emlékművének finanszírozásáról, és a tanács válaszát, amelyben zöld utat adott.

Megtalálta a helyi lapból, a The South Coast Examinedből kivágott cikkeket is, köztük a szerkesztőségnek írt leveleket 1981-ből. Egész életemben Comber Bayben éltem, olvasta, és megrémít a gondolat, hogy gyönyörű városunk a távoli történelmi események miatt váljon hírhedtté.

Egy másik levél szerint sértő, hogy emlékművet állítanak a vízbe fulladt fegyenceknek: a kurváknak és tolvajoknak, miközben az eltűnt férfiak nem kapnak ilyesmit. Hol van az ő emlékművük?

Talált egy interjút is Bemard Smithszel 1981 novemberéből, az emlékmű felállításának idejéből. A cikk mellett egy fényképet is látni: a szemcsés pixelek által kirajzolt arc egyáltalán nem olyan, amilyennek a Comber Bay Történelmi Társaság elnökét képzelné az ember. Lucy sovány, bagolyszerű alakot várt, de Smith testes volt és robusztus, akár egy matróz. Bármilyen régi is a fotó, jól látszanak rajta a szeme körüli ráncok és az asztalon összekulcsolt kezeit borító napfoltok.

Arcán különös kifejezés ül, az állkapcsa összeszorítva, a homlokán mély ráncok. Dac és megbánás furcsa keveréke.

Az embernek óhatatlanul eszébe jut, vajon Smith nem csupán figyelemelterelésnek szánta-e az emlékmű ügyét. Fia, Dániel ugyanis az év elején tűnt el: ő volt a legutóbbi Comber Bay áldozatainak sorában William Goldhillt, Bob Ruddockot, Pete Lawsont és Sámuel Hallt követően.

Ismét Ryanre gondol, arra, milyen görnyedten ült a padon, és a hullámokat bámulta, tudva, hogy testvére, Dániel már sosem tér vissza. Alig egy évvel később pedig tanúja volt a remény gyermeke megmentésének. Comber Bay két rejtélye is szerepet játszott az életében.

Amikor megkérdezték, miért kampányolt olyan szenvedélyesen a hajótörés emlékműve mellett, Ryan kerülte a riporter tekintetét. „Nem vagyok templomba járó ember – felelte végül. – De hiszek Istenben, és abban, hogy helyesen cselekszem. Több mint száz ember vesztette életét azon a napon, megérdemlik, hogy legyen egy nyughelyük. Az életük emlékműve.” Csodálatra méltó elképzelés, és csak remélhetjük, hogy egy nap Smith eltűntfiának emlékét is hasonló alkotmány őrzi majd.

Ez az utolsó újságkivágás a mappában.

A többi papír csupán megsárgult foszlány, a szélük rongyos, mintha egy füzetből tépték volna ki. Tartalmuk nem tűnik lényegesnek az emlékmű szempontjából, és Lucy eltűnődik, vajon véletlenül kerültek-e a mappába.

A fény felé fordítja az egyik papírfoszlányt, hogy el tudja olvasni a ráfirkált szavakat. A papír már olyan vékony és foszlós, mint a hagymahéj.

1960 1966 1973 1977 1981

Ezekben az években tűnt el az első öt férfi a nyolcból.

Egy másik papíron kusza diagram látszik; a férfiak nevei között nyilak kígyóznak, a papír hátoldalán pedig foglalkozások listája, iskolák és templomok nevei olvashatók. Az egyik lista „turistákra” és „helyiekre” osztja az eltűnteket. Nyilvánvaló, mit jelent ez az egész, gondolja Lucy, és egész testében megborzong. Bemard Smith összefüggéseket keresett a férfiak között, akár a nyomozó, aki elkészíti az áldozatok profilját.

Az utolsó papírdarabon csak egyetlen, kísérteties mondat szerepel:

Állítsd meg.

Ennek az egésznek semmi értelme, töpreng a lány.

Ha Smith úgy vélte, a fiát meggyilkolták, minek áldozott ennyi időt és pénzt – a sajátját is – a régi hajótörés emlékművére ahelyett, hogy az igazságot kereste volna?

Ismét az órájára pillant: 3:33. Nem akar felmenni a hálószobába, és megkockáztatni, hogy ismét a fedélközben találja magát, az összekuszálódott végtagok és a kínzó szomjúság birodalmában.

Pánik nyilall belé. Egy pillanatra ismét a hajó tátongó sötétjében érzi magát. Remegő kézzel iszik még egy korty teát, hogy elűzze a riasztó képet.

A Cliff House jóval több kérdést vet fel, mint amennyi választ ad. Hol a nővére? Mi köze ehhez a helyhez, a Naiadhoz, Maryhez és Elizához? És amíg Jess vissza nem tér, a naplója az egyetlen, amiből Lucy talán rájöhet, mégis mi a francot keres Comber Bayben.

Reszkető lábbal, lassan fellépdel a lépcsőn. Bezárja az ablakot, beékeli a széket a kilincs alá, majd Jess ágyába süpped, hálásan Dóra Maar hátának kecses ívéért a takarón. Ám, amikor a kezébe veszi az éjjeliszekrényen heverő naplót, egy pillanatig mintha valamiféle hangot hallana.

Meg merne esküdni rá, hogy énekszó.

A következő pillanatban már el is tűnik, és újra a szikláknak csapódó hullámok hangja tölti be a szobát.

16.

JESS NAPLÓJA

1998.

Július 10.

Sose hittem volna, hogy egyszer szeretni fogom a vasárnap estéket.

Régen az ágyban kuporogtam ilyenkor, a ventilátor folyton az arcomba fújta a hajamat, és minden izmom megfeszült a gondolatra, hogy másnap suliba kell mennem.

Most viszont így telik a hét.

A kedd katasztrófa. Mintha elvesztettem volna valamit, amit sose fogok újra megtalálni. Ez az érzés átnyúlik szerdára és csütörtökre is: csak ülök a padomban, és bámulok kifelé a semmibe, a körülöttem zajló fecsegés olyan jelentéktelen, mint a légyzümmögés. Még Max hangja sem jut el hozzám. Az üvegházban jointtal kínál, és hallgatjuk egy darabig az új AFI-cédéjét, de semmi sem használ. Nem is tudom, hogy magyarázzam meg. Mintha csapdába estem volna egy üvegben, amelynek falán át homályosan, elmosódva látok mindenki mást és az egész világot.

Péntek reggel viszont a várakozás aranyló magjával a lelkemben ébredek.

Angolon figyelek Mrs. Clarké magyarázatára Ariéi szerepéről a Viharban, még jegyzetelek is. Nevetek Max viccein, közlöm vele, hogy szerintem az AFI énekesének olyan hangja van, mintha egy kerítésoszlop lenne a seggében, a suliból hazafelé pedig felnézek a hatalmas égboltra, és úgy érzem, mintha kinyílt volna a világ, egyedül csak nekem.

Vacsoránál pedig mosolyogva, egy szó nélkül lapátolom be anyu főztjét – csirkelaksa, báránytagine és sertésoldalas.

– Segítenél holnap megetetni az anyajuhokat? – kérdi apu, én pedig rávágom:

– Persze!

A szüleim egymásra vigyorognak.

Kész angyal vagyok ilyenkor, mintha nem is önmagam lennék.

Az aranyló magocska pedig egyre csak nő.

Megetetem a birkákat, közben rácsodálkozom különös szépségükre. Le akarom rajzolni furcsán emberi arcukat, nedves, sötét szemüket. Egyszer olvastam valahol, hogy a birkák felismerik az embereket, így a szeretettől megmámorosodva simogatom meg puha, édes illatú gyapjúkat. Amikor bemegyek, látom, ahogy anyu hajában mosogatás közben megülnek az apró, irizáló szappanbuborékok. Odalépek hozzá, és átkarolom. Először megmerevedik az érintésemtől – nincs hozzászokva –, de aztán elmosolyodik, és hozzám hajol. Egy pillanatig tényleg úgy érzem, képes vagyok megbocsátani neki mindazt, amit sosem mond ki.

Vasárnap éjjel álmodom.

De ez más, mint a többi álom. Ő ott van velem, a keze az enyémen – mintha velem jött volna abba a sötét világba, és mutatná az utat kifelé. Múlt hétfőn a narratív művészet volt a témánk, az, hogy a képek hogyan tudnak történetet mesélni. Mutatott nekem egy Cári Goos-festményt Orpheuszról és Eurüdikéről, amin Eurüdiké Orpheuszra néz, a teste árnyékba burkolózik, miközben hátrafelé zuhan, a rémálmok világába. De a férfi kinyújtja a kezét – a teste aranyló, formás és erős –, és megmenti őt. Látszik az arcán, hogy nem nyugszik, amíg így nem lesz.

Ezek mi vagyunk, gondoltam, amikor megmutatta.

– Milyen érzéseket kelt benned? – kérdezte, én pedig a kezére szegeztem a tekintetem. A gyönyörű, erős kezére, a színes félholdakká változott körmeire.

– Reményt – feleltem, de nem mertem ránézni. Ő felkuncogott, és arrébb húzta a kezét.

– Ugye, tudod, hogy meghal? Orpheusz nem menti meg.

– O! – Ereztem, hogy az arcomba szökik a vér. Újra a festményre néztem: szinte hihetetlennek tűnt, hogy elsőre nem vettem észre a félelmet a nő szemében. Kicsúszott a férfi markából, és visszazuhant az alvilágba.

Dacosan felszegtem az állam.

– Mindegy – vágtam rá. – Az én verzióm jobban tetszik.

Ő megint felnevetett, ezúttal igazi, torokhangú nevetéssel, a szeme körül ráncba futott a bőr. Magammal akartam vinni ezt a képet, hogy mindig velem legyen.

Ma reggel, amikor felébredtem, a bennem növekvő mag szétrobbant. Szinte lobogtam belülről, mintha a sejtjeim egyenként vonaglottak volna a vágytól.

A nap elnyúlt, akár a szárazság, lomhán haladtunk az angoltól a történelemig, az ebédtől a matekóráig. Aztán végre megszólalt a csengő, nekem pedig vágtatni kezdett a szívem, a tenyeremen kis repedések jelentek meg az izzadtságtól.

Amikor beléptem, a rajzterem asztala üresen állt, csak egy köteg papír és egy rakás szén volt rajta. Minden más alkalommal hagyott valami nyomot arra vonatkozóan, hogy mi következik: egyszer például egy birkakoponyát kellett lerajzolnom, én pedig nem nyugodtam, míg tökéletesen nem sikerült ábrázolnom a csontok és árnyékok íveit.

Ő az ablaknál állt, és az udvart nézte. Odakint az utolsó fecskék kis csoportokban lézengtek az udvaron, két lány ugrándozott, egy csapat srác egy ütött-kopott focilabdát rugdosott, egy pár pedig a téglafalnál csókolózott – nyilván azt hitték, senki sem látja őket.

A fény sejtelmesen világította meg az arcát, lágyabbá, fiatalosabbá tette a vonásait. Csak a húszas évei közepén járhatott, de abban a percben kisfiúnak tűnt, aki egy olyan világot bámul, amit nem ért. Legszívesebben az arcára tettem volna a kezem, hogy megkérdezzem, mit veszített el és hogyan. De aztán megfordult, és amikor megpillantott, kihúzta magát, a szája sarkából eltűntek a gyermeki ráncok.

– Jess – bólintott üdvözlésül –, ülj le! Ma valami újat próbálunk ki.

Leültem a szokásos zsámolyomra. Az iskolai egyenruhában ügyetlennek és kiszolgáltatottnak éreztem magam; persze volt rajtam alsóruha, mint mindig, de a Pelyva így is végigkúszik a csuklómon, és a tenyeremet nyaldosták. Tenyérrel lefelé az asztalra tettem a kezem, hogy csak az ujjhegyeim érdes ezüstjét láthassa.

Az előttem fekvő üres papír olyan ijesztő volt, hogy az agyam teljesen kiürült.

– Azt akarom, hogy hunyd be a szemedet – szólalt meg ismét –, és rajzold le, amit látsz.

Őt láttam. Amilyen akkor volt, amikor beléptem a terembe. Titokzatos és sebezhető.

De amikor elhessentettem magamtól a képet, a nő már ott volt, és várt rám.

Mindig velem van. Ébren is. Mintha a saját árnyékom lenne, az én Eurüdikém.

Az íróasztal fölé hajoltam, és olyan erősen nyomtam a szenet a papírra, hogy fájt. Tollas, fekete vonások jelentek meg a lapon, előbukkant zord szája, sovány arca, csuklója vékony vonalai és üres szeme a sötétben.

Eddig még sosem mertem lerajzolni. Féltem, ha fizikai formát adnék neki, azzal megidézném, kihúznám az álomvilágból a mi világunkba. Az a szempár mintha egyenesen a lelkembe látott volna, hogy örökre hozzáláncoljon.

De most, hogy Mr. Hennessey velem volt, felbátorodtam.

Mire befejeztem, a kezem ismét csillogott, de most a széntől. Végre én döntöttem a csillogás mellett. Kimerült voltam, de boldog.

Ott volt a papíron, pontosan úgy, ahogy az álmaimban, amelyek már hónapok óta kísértettek.

Mr. Hennessey felállt az asztal túloldaláról, és letette az esszéket, amiket javított. Ahogy megkerülte az asztalt, minden lépését a testemben éreztem. Végül mögém áll, hosszú árnyéka a papírra vetült.

Egy ideig nem szólt semmit. Félelemmel vegyes izgalom hullámzott bennem.

– Tetszik – szólalt meg végül. – Ő kicsoda?

Kiszáradt a szám. Még soha senkinek nem mondtam el, hová utazom, amikor lehunyom a szemem, hová ragadnak az álmaim minden éjjel. Még arra is alig bírtam rávenni magam, hogy ide, a naplómba leírjam. Mintha ettől valósággá válhatna.

De igenis valóságos. Akkor is, ha nem veszek róla tudomást.

Amikor kicsi voltam, gyakran voltak rémálmaim, és néha alva jártam. Óvodáskoromban anyu egyszer a kádban talált rám, teljesen megnyitottam a csapot, a víz már ömlött a csempére. A bőröm csak hetek alatt jött rendbe, kékesszürke kéreggé keményedéit – olyan borzalmas volt, hogy iskolába se tudtam menni.

Ahogy idősebb lettem, az alvajárás megszűnt, és a rémálmok is abbamaradtak.

Most azonban visszatértek, sokkal, de sokkal rosszabb verzióban. Mostanában azt álmodom, hogy valaki más vagyok; arra ébredek, hogy a gáton gázolok, körülöttem sötét víz hullámzik, a bőröm pedig összezsugorodik és megrepedezik. Minden alkalommal kicsit beljebb megyek, kicsit mélyebbre. Már az is eszembe jutott, hogy megkérem aput, lakatolja le a szobám ajtaját, de az csak kérdezősködéshez vezetne, úgyhogy inkább az ágy támlájához kötözőm a csuklómat egy régi köntös övével. Reggelre a bőröm rózsaszínre nyúzott, mintha küzdöttem volna a víz hívása ellen.

De ez lehetetlen, nem?

A tarkómon éreztem Mr. Hennessey meleg leheletét. Nem akartam, hogy véget érjen, pedig nagyon féltem, hogy ha megtudja rólam az igazat – hogy mennyire rossz vagyok –, ez történik majd. Mindez, a tolla halk sercegése a papíron, a szinte néma dudorászása, az új könnyedség, amellyel üdvözöljük egymást, véget ér.

Es akkor az apró, aranyló magot is elveszíteném, ami átsegít a nappalokon és éjszakákon. Egy pillanatra elszorult a torkom, úgy éreztem, egy szót sem tudok kinyögni.

De a pillantása... úgy nézett rám, mintha tényleg tudni akarná.

– Azt hiszem, Elizának hívják. – A nyelvem lassan forgott, mintha egyenként tapogatnám ki a szavakat. – Én... álmodni szoktam róla. Egy fegyenchajón van, a nővérével... álmomban mintha én lennék a nővére, de őt látom. A hajó süllyed... a víz ömlik befelé, olyan hideg, hogy szinte felhasítja a bőröm, a többi nő, akikkel együtt vagyunk, sikoltozik és sír... de vannak, akik énekelnek...

A hangom elszorult a könnyektől, mire rémülten elhallgattam.

Ő egy szót sem szólt, csak hagyta, hogy összeszedjem magam. Megtöröltem a szemem, mire rögtön égni kezdett a szénportól.

– A szürrealisták hittek abban, hogy az álmaink segítenek rátalálni a valósi kreativitásunkra – szólalt meg kisvártatva. A tarkóm apró szőrszálai a lélegzetvételével együtt mozogtak. – Talán több rajzot kéne készítened ezekről az álmokról... vagy rémálmokról. Szerintem felszabadító lenne.

Bólintottam.

– Mint egy ördögűzés?

– Igen. – Bár nem láttam az arcát, hallottam a hangján, hogy mosolyog. – Pontosan úgy.

Vajon volt valaha olyan rémálma, amit el kellett űznie? Meg akartam kérdezni, de hirtelen a kezemen éreztem a tekintetét: forró volt, mint a tűz, és amikor ismét megszólalt, tudtam, mi következik.

– Már akartam kérdezni... hogy a bőröd...

Ökölbe szorítottam a kezem, a szégyen lávaként ömlött szét a belsőmben.

Minden egyes tanár szóba hozta a bőrömet. Időpontot kértek az iskolaorvosnál, felhívták a szüléimét, leveleket írtak nekik. Csak akkor hagytak békén, amikor kiderült az igazság: hogy nem lehet meggyógyítani, csak kezelni.

De még mindig utálom, hogy így látnak. Valami helyrehozandónak.

– Ne haragudj – folytatta Mr. Hennessey. – Csak olyan érdekes... éreztél már olyat, hogy meglátsz valamit, és azonnal meg akarod örökíteni?

Eszembe jutott a pillantása, amikor beléptem a terembe. Összeszorult a szívem.

– A színe... emlékeztet valamire. – Az asztalra tette a kezét, ujjai közelebb csúsztak összeszorított öklömhöz. Aztán a mutatóujjával végigsimította az egyik ujjpercemet. – Az a rózsaszínes kék, ami a fényben ezüstösnek tűnik... – Olyan halkan beszélt, hogy alig tudtam kivenni a szavait. – Mint egy kagyló belseje.

De a kagyló belseje gyönyörű, mondtam volna legszívesebben.

Létezik, hogy szerinte gyönyörű vagyok? Nem, az lehetetlen.

Egy pillanatig így maradtunk, a keze az ujjpercemen pihent. A szívem olyan hevesen kalapált, mintha ki akarna törni a bordáim mögül.

Aztán megköszörülte a torkát, és elhúzta a kezét.

– Mi történik ezzel az Eliza nevű lánnyal az álmodban? – kérdezte.

A kezem még mindig ott hevert az asztalon. Talán ha elég sokáig maradok mozdulatlan, újra megérint.

– O! – feleltem végül. Nem akartam visszatérni a sötét, nyálkás álomvilágba. – Nem igazán tudom. Mindig felébredek, mielőtt a hajó elsüllyed.

Persze ez nem igaz.

Minden egyes alkalommal egyre később ébredek fel. Érzem, hogy a víz a torkomba folyik, körbefonja a végtagjaimat, és magával ránt. Aztán fényesség káprázik fel előttem.

Rettegek, hogy egy nap a köntös öve nem tart vissza többé. És álmomban belegázolok a vízbe, hogy az álombéli nőkkel együtt én is megfulladjak.

17.

LUCY

2019. FEBRUÁR 15., PÉNTEK

Lucy csak jóval éjfél után hagyja abba az olvasást.

A hálószoba ablakánál állva figyeli a holdfény ezüstös játékát a hullámokon. A jelenet gyönyörű, mintha Jess egyik festménye lenne, mégis rettegéssel tölti el. Nem tudja kiverni fejéből a képet – a nővérét, aki nála is fiatalabb volt, amikor egy idegen, felnőtt férfi a kezét simogatta. Lucy igyekszik elhitetni magával, hogy csak képzelgés az egész, egy történet, amit a hormonoktól és a rajongástól feltüzelt Jess maga talált ki, de tudja, hogy igaz. Érzi a csontjaiban.

Élete nagy részében rejtély volt számára a nővére, de most, hogy a napló választ adna minden kérdésére, képtelen tovább olvasni. Talán soha többé nem kéne kinyitnia, csak visszatenni a szekrénybe, hogy ne is lássa. Vagy a tengerbe dobni, hogy ne kelljen megtudnia, ne kelljen elolvasnia, mit tett az az ember a testvérével.

Ráadásul mit szólna Jess, ha tudná, hogy a kamaszkori naplójában kutakodik? Elszorul a torka a bűntudattól. Dühös lenne. Persze, hogy az lenne.

És ha rájön, mit tett? Hiszen megfogalmazni sem bírja, csak arra vágyik kétségbeesetten, hogy közel érezze magához a nővérét, belelásson Jess elméjébe, mintha ő, Lucy a saját tükörképét találhatná ott.

Felsóhajt, megnyitja a WhatsAppot, és újra elolvassa a Bennel folytatott beszélgetést. Nem tud másra gondolni, miután elolvasta Jess sorait Hennessey-ről, amelyekből az első szerelem finom kínja zeng. Nemrég még ő maga is így érzett.

Vajon Ben tudta, hogy mit érez iránta? Vajon úgy sugárzott a vágy az ő sms-eiből is, mint Jess szavaiból, mintha megvilágította volna minden egyes betűjét?

Persze ez nem számít. Hiszen nem érdemelte meg őt.

Olyan sokáig görgetett vissza a beszélgetésben, hogy újra eléugrott a kép, amit küldött. Egy nő ül a sötét szobában, a fény sebezhető, csupasz testére esik. A szeme szinte könyörögve tágra nyílt.

Már fel sem ismeri őt.

Beszívja a levegőt, megacélozza magát, és kitörli az egész beszélgetést.

Lucy egy homokdűnén kuporog az Ördögparton. Alig múlt nyolc, a nap apokaliptikus vörösben tündököl a hullámokon.

Az e-mail egy órája érkezett, az értesítés hanga verte fel nyugtalan álmából. Azóta legalább hússzor elolvasta. Mintha egy csapóajtón át valaki más életébe zuhant volna.

Hangosan mormolni kezdi a szavakat, mintha ezzel valóságosabbá válnának.

2019. február 11-én, hétfőn panasz érkezett az Egyetemi Rendőrséghez, hogy ön engedély nélkül behatolt egy diáktársa szálláshelyére, és bántalmazta őt (a továbbiakban: panasz). A panaszt követően az Egyetem több ízben megpróbálta felvenni önnel a kapcsolatot, de nem kapott választ. így hát a Hallgatói Magatartási Szabályzat értelmében hallgatói jogviszonyát két (2) hétre felfüggesztjük, ez idő alatt kivizsgáljuk a beérkezett panaszt. Ön ebben az időszakban nem vehet részt az Egyetem életében, és nem férhet hozzá az intézmény online szolgáltatásaihoz sem. Amennyiben fellebbezni kíván a felfüggesztés ellen, a mellékelt eljárás szerint teheti meg...

Lucy pulzusa szürreális dübörgéssé lassul, és betölti a hallójáratait.

Felfüggesztés. Utána nyilván a kizárás következik.

Megpróbálja felidézni a Hamilton Hume-ot, az életet, amiért olyan keményen megdolgozott, és ami most veszélybe került. Rettegett ettől a pillanattól, különös módon mégis elébe ment: az a sok hívás a Diákönkormányzattól, amiket sosem viszonzott, az a sok levél, amikre sosem válaszolt. Olyan tehetetlennek érezte magát, hogy meg se próbált védekezni.

De hát mit is mondhatott volna? Hiszen tényleg megtámadta Bent. Ott lesz a biztonsági kamera felvétele arról, hogy bement a szobába, Nick tanúvallomása, aki hallotta Ben kiáltását és látta, hogy Lucy elhagyja a szobát.

Ráadásul még el is menekült.

Megnyitja a mellékletet a fellebbezési eljárásról. A követelmények és határidők kihullanak az agyából. Talán elmehetne egy pszichiáterhez, aki igazolja az alvajárást. Egy orvosnak talán elhinnék, hogy nem volt ura a tetteinek, és egyáltalán nem akarta bántani Bent.

Vagy mégis?

Minél többet töpreng, annál világosabb számára, hogy valamiképpen a tudatalattija vezette a fiú szobájába aznap éjjel. A diáktanácsadónál tett látogatás után egyértelmű volt, hogy nem lesz következménye annak, amit Ben tett – nyugodtan elbújhat a pénze és az ügyvéd apja mögé.

Akkor repedhetett meg benne valami. Egész életében úgy vélte, ha helyesen cselekszik, ha lelkiismeretes, kedves és előzékeny, annak meglesz a jutalma, és számíthat a hivatalos közegekre. Hogy mindig lesz egy szám, amit felhívhat, egy személy, akinek felteheti a kérdéseit, és választ kaphat rájuk. Hogy a tények mindig megállják a helyüket, vitathatatlanul.

De tévedett. Hiába fordult a megfelelő emberekhez, a hivatalos közeghez, senki sem jutalmazta vagy köszönte meg az őszinteségét. Ehelyett rá akarták venni, hogy továbbra is maradjon kedves, és magától értetődően helyezze Ben érzéseit – és a jövőjét meg a hírnevét – a sajátja elé. Hogy egyszerűen csak tűnjön el.

Bár azon az éjszakán tényleg alva járt, ráébredt egy alapvető igazságra: a világ nem fair, és az ő lapjárása mindig rosszabb lesz, mint másoké, csupán azért, mert nő. (Legalábbis nem hitte, hogy bárki is könyörgött volna Bennek, hogy gondoljon az ő, Lucy jövőjére.)

Ezzel a felismeréssel pedig együtt járt valami más is: rájött, hogy hatalmában áll megszabadulni eddigi önmagától. Nem kell többé nyájas jó kislánynak lennie. Olyanná vált, amilyennek sosem hitte volna magát: veszélyessé.

Felfüggesztés. Bizonyos szempontból megkönnyebbül. Nincs többé várakozás és bizonytalanság: eldőlt a sorsa. Valami meglazul benne, és ezzel együtt elönti a meglepő felismerés, hogy nem is hiányzik neki annyira az egyetem, mint hitte.

Nem hiányzik a takaros kollégiumi szoba klausztrofób szorítása, az egymáshoz préselődő testek az egyetemi bárban, a férfi hallgatók bosszantó magabiztossága. Még abban sem biztos, hogy Em hiányzik neki, különösen az utolsó beszélgetésük után.

De hát nem ő maga tette fel a videót a TikTokra... talán együtt találhatnátok kiutat a helyzetből.

Csak egyvalami számít, és ez valóban fájó vágyakozással töltötte el: a munka. Az elmúlt héten szinte bizseregtek az ujjai, annyira szerette volna érezni a gép billentyűit, precíz, gondos mondatokat alkotni, és eltelni a lüktető izgalommal, miközben egy történet formát ölt.

De a Comber Bayben töltött idő megtanította, hogy nincs szüksége egyetemre ahhoz, hogy csiszolja újságírói ösztönét. Hiszen mindvégig ott volt, és hajtotta őt előre.

Pedig mióta elmenekült az iskolából, kétségek gyötrik: vajon élete ambíciója, hogy részletes tudósításokon át feltárja az igazságot, naiv dolog lenne, egy bolond álmodozása?

Hiszen az emberek hajlamosak hátat fordítani a kényelmetlen tényeknek, ahogy a diákjóléti képviselő is, amikor elmondta neki, mit tett Ben. A legtöbb ember csak könnyű életre vágyik. Nyugtalanító, amikor valaki elkezdi kibogozni a szálakat, amiket olyan gondosan összefűztünk, hogy megnyugtassuk magunkat.

Nekem is van egyfám...

A tanácsadó nem akarta elfogadni, hogy Ben ilyesmit tehetett Lucyvel, ahogy azt sem, hogy számtalan más fiatal srác, talán még a saját fia is képes lehet rá. Túl visszataszító és ijesztő volt, ezért inkább szemet hunyt fölötte.

De csak mert mások félnek az igazságtól, neki nem kell. Választhatja azt is, hogy bátor lesz.

A horizontot bámulja, a fodros homokdűnéket, amelyek a vízparthoz érve átadják helyüket az aranylóan csillogó hullámoknak. Az iszapszínű hínárt a benne kéken ragyogó medúzákkal. Ma borult és vakítóan fehér az ég, a víz szürkén csapkod alatta, izmos hullámok gördülnek a lány felé, habjuk az égre lövell.

Amikor három napja, az érkezésekor meglátta az ismerős képet a nővére vásznán – a két lányt és a Naiadot a sellőfigurával –, még könnyebb volt véletlen egybeesésnek tekinteni az egészet, kételkedni a saját emlékezetében és érzékeiben. Talán már máshol is hallott a Naiadról, vagy Jess mesélt neki a legújabb projektjéről azon az utolsó, törékeny karácsonyi látogatáson?

De most, hogy elolvasta a testvére naplóját, már nem tagadhatja, hogy saját elméjének szellemeit látja, amelyeket Jess kézírása is megörökített húsz évvel ezelőtt.

Azt hiszem, Elizának hívják. Álmodom róla.

Lucy nem tudja, hol van a nővére, vagy miért vonzotta annyira ez a város a vízbe fulladt nőkkel és az eltűnt férfiakkal. Miért vannak ilyen nyugtalanító álmaik, és miért csalogatják mindkettejüket álmukban a vízhez?

De érzi a nyelvén a vegyszeresen édes ízt, a megoldásra váró rejtély mámorító aromáját.

Tudja, hogyan csinálja. Hogyan nyomozza ki a történetet, rakja össze a szétszóródott kirakósdarabokat, és találja meg az igazságot. És ezt senki – sem Ben, sem a Hamilton Hume – nem veheti el tőle.

Különben is: amíg Jess vissza nem jön, nincs egyéb dolga.

Lehetséges magyarázatok arra, hogy Jess és én ugyanazt álmodjuk, írja, majd aláhúzza.

Egy: folie a deux, vagyis közös téveszme. Nem túl valószínű, mivel két embernek együtt kell lennie ahhoz, hogy megoszthassák a téveszméjüket.

Kettő: genetikai emlékezet. Szintén valószínűtlen, mivel tudományosan nem bizonyított. Beszéljünk apával és anyával arról, voltak-e elítéltfelmenőink?

Az utolsó mondatra összevonja a szemöldökét. Olvasott a Wikipédián a genetikai emlékezetről, amikor egy traumatikus emlék valahogy beágyazódik az emberi génállományba, és generációkon keresztül öröklődik, mint egy betegség. De az elmélet ellentmondásos, ráadásul azt jelentené, hogy valakinek túl kellett élnie a hajótörést.

A hullámtörők felé néz, oda, ahol a sziklák úgy emelkednek ki a vízből, mintha görnyedt emberi alakok lennének. Elképzeli, ahogy a Naiad szilánkosra törik a köveken, két lány pedig, akik közül az egyik vak, kisebesedett lábbal partra vonszolja magát, hajuk súlyos, vizes kötélcsomóként tapad a hátukra.

Aztán balra néz, az égbe nyúló sziklafalra. Az Ördögkilátó hullámok felé forduló kráteres arcára. Hány életet láthatott elporladni az évek során?

A Naiad foglyait, a nyolc eltűnt férfit, talán még a remény gyermekének anyját is...

Mintha tényleg ördögi erők működnének itt.

Szinte perzseli a vágy, hogy megértse Comber Bay rejtélyét, és megtalálja a helyét benne. Ez minden, amije van.

Lucy feláll. Megszédül a hatalmas célt látva, de tudja, hová kell mennie, hol kezdheti el keresni a kapcsolatot. A fonalat, amely kibogozza ennek a helynek a csomóját.

De előbb lerúgja a cipőjét, és belemélyeszti a lábát a homokba. Kikerüli a csillogó kagylóhéjakat, a hínár kusza szálait. Érzi, ahogy a nedvesség a bőrébe hatol, mire repedezni kezd, de valami előrehúzza, és nem engedi, hogy visszaforduljon.

A hullámok úgy borulnak a homokra, akár a csipke, és Lucy olyan közel ér a vízhez, hogy érzi a permet apró cseppjeit a bőrén.

Lehunyja a szemét. Csodálatos érzés. Valahol egy sirály rikolt, az óceán hangja egyenletesen lüktet.

Vajon mennyien állhatták már ott, ahol most ő?

Egy pillanatig biztosra veszi, ha kinyújtja a kezét, egy másik embert tapint majd. A lányt, aki nem lát. Elizát.

Dheirfiúr.

A húgom.

Amikor végre ismét felpillant, természetesen egyedül találja magát. De az érzés akkor sem hagyja el.

Lucy lekászálódik a buszról, és elfintorodik a benzingőz és az állott szemét szagától. Sydney központi pályaudvara jobb napokat is látott már, de most a táblákon graffitik virítanak, és ahogy lép, rágógumi tapad a cipőtalpára. Délután három óra van – nem mert kocsiba ülni, úgyhogy reggel buszra szállt Bateman’s Bayben, most, hat órával később pedig már ide is ért a városra sűrű felhőként telepedő hőségben.

2017-ben járt utoljára itt, vagyis azon a bizonyos hétvégén. Elhalad a George Street könyvesboltja mellett, ahol Jess-szel nézelődtek, és látja a fagyizót is, ahol a nővére meghívta egy hatalmas gombóc pisztáciára. Elvigyorodtak, amikor rájöttek, hogy ugyanaz a kedvencük.

Hol romlott el a kapcsolatuk?

Elhessegeti az emléket, és hagyja, hogy magával sodorja az irodai dolgozók, diákok és turisták, a tornacipők és táskák áradata. A Comber Bay csendje után mellbe vágja a rengeteg zaj és szín, az elsuhanó autók, a ketyegő közlekedési lámpák hangja, a sirályok távoli sikoltozása.

Hirtelen vágyakozás fogja el Dawes Piain szabad égboltja után. A városban klausztrofóbia és a kiszolgáltatottság érzése fogja el.

Megigazítja a hátizsákját. Összerándul, ahogy megérzi, hogy az inge a bőrére tapad, ami máris árulkodóan viszketni és repedezni kezd.

Az NSW Állami Könyvtár ormótlan homokkő épület. Lendületes ívű kapujával és jón oszlopaival ősi templomra emlékeztet, amit az istenek tiszteletére emeltek. Az előcsarnokban ennek megfelelő áhítatos légkör fogadja, a polcokon többezernyi könyv gerince csillog, a tetőablakon beáradó napfény megcsillan az aranybetűkön. Beszívja a por és a régi papír illatát, hogy erőt merítsen belőle.

A regisztrációs pult felé haladva összerezzen, ahogy a cipője megcsikordul a márványpadlón. Az asztaloknál diákok és kutatók zsúfolódnak össze, és kopognak fénylő laptopjaikon. Egy nő különösen felkelti a figyelmét – a haja rövid és szőke, mint az övé, de elegáns bubifrizurája van. Fejhallgatót visel, a nyakában nyaklánc lóg. Riporternek képzeli, aki épp egy forrással készült interjút tisztáz le.

A pult mögött álló férfitól kap egy látogatói igazolványt, majd a Marié Bashir kormányzóról elnevezett mikrofilmgyűjteményhez irányítják. Miután leül a gép elé, amin a könyvtár digitalizált újságarchívuma található, mély levegőt vesz, kinyitja a jegyzetfüzetét, és ismét ellenőrzi a neveket és a dátumokat.

1960 – SAMUEL HALL, PAP, 65 ÉVES

1966 – PETE LAWSON, VETERÁN, 28 ÉVES

1973 – BOB RUDDOCK,, KERESKEDŐ, 44 ÉVES

1977 – WLLLLAM GOLDHLLL,, SZAKÁCS, 54 ÉVES

1981 – DANIEL SMITH, 21 ÉVES

1986 – ALEX THOKGOOD, TANÁR. 34 ÉVES

1990 – DAVID WATTS, ÜGYVÉD, 39 ÉVES

1997 – MALCOLM BIDDY, Munkanélküli, 37 ÉVES

Íme, itt vannak. A Nyolcak.

Különböző korúak és foglalkozásúak, és bár a podcastből megtudta, hogy néhányan – Ruddock, Lawson, Smith és Goldhill – helyiek voltak, a többiek máshonnan valók. Thorgood Melbourne-ből érkezett nyaralni a nővérével, miután az év elején lakástűzben elvesztette a feleségét és a gyermekét, Biddy munkanélküli csavargó volt, aki ide-oda kódorgott az országban, Watts pedig sydney-i ügyvéd, aki víkendházat akart venni a környéken.

Lucynek eszébe jut Bemard Smith diagramja, a nevek és nyilak őrült kuszasága. Nem csoda, hogy nem talált kapcsolatot az áldozatok között, hiszen ő is csak annyit lát, hogy mind férfiak, akik eltűntek.

Úgy dönt, a legutóbbi esettel kezdi. 1997, Malcolm Biddy, 37 éves munkanélküli. Beírja a keresőbe a nevet és az évszámot.

Az eltűnésről a South Coast Examiner számolt be egy 1997. október 5-i cikkben. Az újság azt írja, a férfit a kora reggeli órákban látták utoljára: a Bay Roadon a tengerpart felé sétált, egy kilométerre attól a helytől, ahol leparkolt a lakókocsijával. Magáról Biddyről szinte semmit sem talál azon kívül, amit már a podcastből is megtudott: Mr. Biddy – írja a cikk – nem rendelkezik állandó lakcímmel, és csak néhány hete érkezett a környékre. A helyiek magának való, csendes, de barátságos emberként jellemezték.

Lucy továbblép a következő találatra, a Sydney Morning Héráid cikkére 1998 januárjából.

SZÖRNYŰ FELFEDEZÉST TETT A RENDŐRSÉG AZ ELTŰNT FÉRFI LAKÓKOCSIJÁBAN! NYOMOZÁS INDULT.

A rendőrség Bateman’s Bay-i egységét a múlt héten riasztották, miután az Eurobodolla Megyei Tanács egyik alkalmazottja gyanús dolgokat talált a harminchét éves Malcolm Biddy járművében, aki három hónapja tűnt el a környéken. Mr. Biddy furgonját, egy sárga-fehér Dodge A100-ast pénteken vontatták el a Comber Bay Roadról. A tanács szerint előzőleg levélben értesítették az eljárásról Mr. Biddy nővérét, a jármű bejegyzett tulajdonosát, de nem kaptak választ, így a furgon elszállításra került.

A dolgozó azután telefonált a rendőrségre, hogy a furgon hátsó ülésén fegyvereket, köztük egy puskát fedezett fel, amelyet a tulajdonosa a Héráid értesülései szerint engedély nélkül birtokolt. A rendőrség szóvivője tegnap elmondta, hogy vizsgálat indult az ügyben, amikor a jármű tüzetes átvizsgálása során további lőfegyvereket, valamint gyermekekkel való szexuális visszaélést ábrázoló anyagokat találtak. A szóvivő nem nyilatkozott arról, hogy az anyagok összekapcsolhatók-e a Fern hadművelettel, amelynek során egy tegnapi rendőrségi bejelentés szerint 10 letartóztatást hajtottak végre egy állítólagos, egész országra kiterjedő pedofilhálózattal kapcsolatban.

Mr. Biddyt tavaly október 5-én, a reggeli órákban látták utoljára, az Ördögpart felé haladt. A rendőrség közölte, hogy tovább kutatják Mr. Biddy eltűnésének körülményeit, de arról nem nyilatkoztak, kapcsolatban áll-e az ügy a környéken történt többi esettel, többek között Dávid Watts 1990-es és Alex Thorgood 1986-os eltűnésével. Arra kérnek mindenkit, hogy ha rendelkeznek bármiféle információval Mr. Biddy hollétéről, hívják a rendőrség bűnüldözési egységét az 1800 333 OOO-ás telefonszámon.

Lucy összerándul az undortól a borzasztó szavak láttán. Gyermekekkel való szexuális visszaélést ábrázoló anyagok! A cikk mellett Malcolm Biddy kicsi, elmosódott portréja látható, amin szinte csak a kócos haját és piszkos, piros fejkendőjét lehet kivenni. Jóindulatú hippinek látszik, és ettől állítólagos bűnei még szörnyűbbnek tűnnek.

De ez legalább valamiféle kiindulópont. Tényleg ez kötné össze a Nyolcakat? Valaki úgy döntött, hogy a világ jobb és biztonságosabb lenne nélkülük? Lucy elkötelezett krimirajongóként ismeri az önbíráskodó gyilkosokat: a leghíresebb közülük Pedro Rodrigues Filho, akinek az élete feltehetően a Dexter című sorozat alapjául szolgált. Talán valaki épp ugyanezt tette Comber Bayben hosszú éveken át: a partra csalogatta áldozatait, és megszabadult tőlük, a tenger pedig tökéletes álcául szolgált...

De nagyon előreszaladt, hiszen semmi bizonyíték nincs arra, hogy a maradék hét eltűnt közül bárkinek is köze lett volna valamiféle bűncselekményhez. Bűntudat villan belé, ahogy Ryan Smith bátyjára, Dánielre gondol.

Óvatosnak és nagyon alaposnak kell lennie. Nem kötheti gúzsba az elfogultság.

Most David Wattsra, az ügyvédre keres rá. A Tie Lawyer című szaklap áradozó nekrológban búcsúzik tőle, és a The Australian is foglalkozik vele 1989-ben, de Lucy az anyagra kattintva látja, hogy ez nem is cikk, hanem helyreigazítás. Vajon olyasmi jelent meg az újságban, ami a sikeres ügyvédként dolgozó Wattsnak nem tetszett?

Ahogy olvasni kezd, a pulzusa egyre hevesebben lüktet.

A The Australian 1988. augusztus 7-én megjelent cikkében David Watts és barátnője, Christine Cara haláláról adott hírt. Az írásban számos vádat fogalmaztunk meg Mr. Watts jellemével kapcsolatban, olyan emberek elbeszélése nyomán, akikről ma már tudjuk, hogy nem voltak tájékozottak az ügyben, valamint elmulasztottunk bizonyítékokkal szolgálni arra vonatkozóan, hogy Mr. Wattsnak köze lett volna Mrs. Cara halálához, amely nagy valószínűszinűséggel öngyilkosság volt. Az újság nem tájékoztatta megfelelően Mr. Wattsot a cikk tartalmáról, amely olyan források elmondásán alapult, akiknek érdekében állt befeketíteni Mr. Wattsot. Ezért teljes szívünkből bocsánatot kérünk, vállaljuk, hogy állításainkat soha nem ismételjük meg, és kifizetjük a Mr. Wattsnak járó kártérítést.

Christine Cara. Ismerős név. Egy gyors Google-keresés után Lucy rá is jön, honnan: őzikeszemű modell volt, gondos frizurával és karcsú testtel. Olasz bevándorlók lánya, aki azért kezdett el modellkedni, hogy ki tudja fizetni az ápolónőképzőt. Éppen a David Jones, Ausztrália első számú áruházláncának arca lett, amikor 1988-ban lezuhant Bondiban lévő, emeleti lakása erkélyéről. Az egyetlen szemtanú a barátja, David Watts ügyvéd volt.

Ugyanaz a David Watts, akinek két évvel később nyoma veszett Comber Bayben.

A monitorról Cara tágra nyílt, sötét szeme Lucy szemébe fúródik. A halála kivizsgálásakor Dávid Watts azt vallotta, a barátnője labilis volt és alkoholista, ő pedig véget akart vetni a kapcsolatuknak, mire a nő öngyilkossággal kezdett fenyegetőzni. Nem számított, hogy Cara katolikus szülei eskü alatt vallották, hogy a lányuknak eszébe sem jutott volna öngyilkosságot elkövetni, mert az ellenkezik a vallási meggyőződésükkel. A vádat, hogy a lányt esetleg kilökték az erkélyről, sosem támasztották alá. A nyomozást lezárták, a halottkém öngyilkosságot állapított meg.

Lucy újraolvassa Dávid Watts gyászjelentését a The Lawyer-ben.

Dávid az elmúlt években egy tragikus veszteséget követően mentális problémákkal küzdött.

A nyolc férfi közül – eddig – kettő neve állítólagos bűncselekményekhez köthető. Nők vagy gyermekek elleni erőszakhoz.

Visszanézi a jegyzeteket, amiket a podcast első részéről készített. Watts alkonyatkor egy rekesz sört és horgászcsalit vett a vegyesboltban, és azt mondta a tulajdonosnak, hogy az Ördögkilátó tövénél akar horgászni. A boltos figyelmeztette, hogy ne menjen oda egyedül ilyen későn; Watts állítása szerint találkozója volt valakivel, de Lucy nem talált információt arról, ki lehetett az.

Ismét a ClifFHouse kanyargó lépcsősorára gondol, az Ördögkilátót alkotó barlanghálózatra. Bár mérföldekre van Comber Baytől, körülötte számítógépek zümmögnek és billentyűzetek kattognak, a bőre megfeszül, mintha tengeri levegő simítaná.

A többi férfiról kevés információt talál – bár a dél-ausztráliai pap, Peter Lawson egyházát egy időben visszaéléssel vádolták –, úgyhogy lapozgatni kezd a jegyzetfüzetében. Vonakodva, nehézkesen, mintha kő lenne a gyomrában.

Különös módon felüdülés volt az eltűnésekről olvasni, átfésülni a régi cikkeket, és összefüggések után kutatni. Az agya éles volt és tiszta: azt tette, amihez a legjobban ért.

A kutatásba merülve még az álmokról is megfeledkezett. Elfelejtette, hogy a jelek szerint valaki más emlékei, félelmei, gondolatai és reményei valahogy összekeveredtek az övéivel. A Nyolcak csak a rejtély első fele, a kirakós egyik része.

Megborzong, ahogy eszébe jutnak Jess szavai.

Azt hiszem, Elizának hívják... álmomban mintha én lennék a nővére, de őt látom. A hajó süllyed... a többi nő, akikkel együtt vagyunk, sikoltozik és sír... de vannak, akik énekelnek...

Lucy az olvasóba teszi a következő mikrofilmet, a Sydney Gazette 1800-tól 1820-ig tartó lapszámait.

Hunyorítva a lencsébe néz. Tudja, hogy a Naiad 1801-ben süllyedt el, de azt nem, hogy melyik napon. A szeme könnyezni kezd a megerőltetéstől, az apró betűs nyomtatványok elmosódnak előtte. Azt keresi, említik-e valahol a déli partvidéket, de egyelőre csak egy fulladásról szóló jelentést talál 1816-ból, Batemans Bayből, és egy 1811-es feltételezett cápatámadást. Aztán a hajó és a flotta szavakkal próbálkozik, de a cikkek csak arról adnak hírt, hogy Lord Nelson flottája a Földközi-tengeren halad. Semmi hír egy helyi hajótörésről.

Aztán egyszer csak... 1801. május 5., hétfő.

Szerencsétlen hajótörés.

Miközben elolvassa a cikket, a vér egyre hangosabban dobol a fülében. Szomorúan számolunk be arról, hogy a NAIAD nevű, elítélteket szállító hajó 1801. április 11-én hajótörést szenvedett Új-Dél– Wales partjainál, és a tragédia a becslések szerint több mint 100 emberéletet követelt.

A NAIAD tavaly októberben indult el Cork Bayből Sydney felé, fedélzetén 83 női elítélttel és 22 főnyi legénységgel. A hajó parancsnoka R. Baker kapitány volt, aki korábban már minden incidens nélkül vezette át az ANDROMEDA és a BIZALOM nevű bárkákat Corkból Új-Dél-Walesbe, bár fontos megjegyezni, hogy az utóbbi út során a rabok nagy része életét vesztette.

Március 5-én, hajnali 3 óra körül a tengeren egy zátonyra futott, gyorsan süllyedő hajót láttak. Még aznap reggel egy őslakos nő 5 partra mosott holttestet fedezett fel, a tragédia óta pedig további 20 halottra, többségében a legénység férfi tagjaira bukkantak rá, akiket Batemans Bayben temettek el. A túlélőket továbbra is keresik, tekintve, hogy több nőt is láttak ott, ahol a hajó utoljára feltűnt.

Ennyi. Sem a következő, sem a kettővel későbbi számban nem említik többé a hajót, vagy azt, hogy találtak-e női túlélőket is.

De ez is egy lehetőség. Egy válasz.

Masszírozni kezdi a halántékát, mintha csak a gondolatait akarná kibogozni, elválasztani a tényeket a feltételezésektől és a fantáziától. A sellőfigura jut eszébe, amelyet Mary szemével látott, majd ugyanez az alak a Naiadról készült metszeteken.

Elgondolkodva köröket rajzol az egyik kézfejére. Érezte Eliza ujjait a kezében, bőrének nedves melegét. Mary emlékei a sajátjaivá váltak: a tűzhely fölött piruló lepény gazdag aranyillata, ahogy a nedves szikla éle végigszántja az arcát.

Lucy végigsimít a haja sortéin, aztán az egéren nyugvó kezére pillant, az ezüstös csíkokkal borított ujjakra.

Ebben nincs semmi logikus, semmi észszerű. A lehetséges magyarázatok, amelyeket olyan gondosan feljegyzett jegyzetfüzeié vonalas papírjára, gúnyosan merednek rá.

Izzadni kezd a tenyere. Körülnéz; a könyvtár mozdulatlan, a körülötte lévő asztalok üresek, a valóság egyre távolodik. Mintha mások is úgy éreznék, ő csak egy betolakodó itt a jelenben. A lámpák vakító fénye, a zümmögő gépek, még a polcokon tornyosuló néma könyvek is múlékonynak, illékonynak tűnnek, akár a köd.

Addig lapozgat az előfizetéses források között, amíg meg nem találja, amit keres: az elítéltek adatbázisát. Megkeresi az 1800-as évet, és megnézi, mely hajók indultak akkoriban az északnyugatamerikai államokba. A William Pitt, a Tell cherry.

Ez az: a Naiad. És itt az utasok listája is.

Jane Adams

Margaret Black

Elizabeth Dean

Catherine Fitzpatrick

Bridget Foley

Sarah Hagarty

Anne Hagarty

Lüktető szívvel olvas tovább.

Eliza Kissane

Mary Kissane

Ott vannak. Olyan egyértelműen, mint a következő szívdobbanása.

Valódiak.

A szeme sarkából mintha mozgást látna, és tudatára ébred, hogy a teste teljesen elernyedt. Úgy érzi, a padló ütemesen rázkódik alatta.

18.

MARY

Mary már aludt – vagyis az alvás és az ébrenlét között lebegett –, amikor hirtelen új hang társult a nyikorgó deszkák és az asszonyi nyögés, zúgolódás mellé. Egy matróz nehéz léptei voltak. A férfi hangosan káromkodott, amikor megérezte a raktér bűzét, a vért és az izzadtságot, a női testek szagát. Mary nem bánta, sőt: egyfajta erőt jelentett számára, önmagában is hatalmat. Akár egy védőburok.

De most hallotta a lábvasak csörömpölését, ahogy a nők félrehúzódtak a matróz útjából. A lámpák olajos fénye megvilágította a sápadt arcokat és dühös tekinteteket.

Csak Birdie örült a látogatónak. Lehajolt hozzá a felső fekhelyről, sápadt teste világított a sötétben. A matróz kinyújtotta a kezét, és lesegítette. Birdie fürtjei csillogtak, akár a tűz lángja.

Amikor a válaszfal becsukódott mögöttük, a csendnek azonnal vége szakadt.

– Kurva! – Sarah hangja éles volt, mint a kés.

– Inkább bolond – motyogta Aoife.

Mary nem szólt semmit. Hallotta, hogy Eliza a haját rágja, és hirtelen azt kívánta, bár a matróz még itt lenne, hogy lámpája fényében láthassa a húga arcát. Hogy ne legyen többé egyedül az emlékeivel, mint egy gyermek, akit magára hagytak az erdőben.

Samhain. Azon az éjszakán az életük örökre megváltozott. A tél jövetelét jelző máglyák égtek a sötétben, hogy elűzzék a túlvilágról figyelő szellemeket. A levegő sűrű volt a poitín és a füst szagától, a hegedűk pedig úgy nyekeregtek, mintha megannyi csecsemő sírt volna.

Da rájuk parancsolt, hogy maradjanak a házikóban. A tűz fölött lógó fazékban pörkölt rotyogott, ők pedig igyekeztek kizárni a kívülről érkező vidám hangokat. Az apjuk Elizára bízta a rózsafiizé– rét, a lány szája némán mozgott, miközben a gyöngyök kattogtak az ujjain. Kuckót csináltak a takarójukból, és egyenesen a fazékból ették a pörköltet.

– A, hagyd – mondta Eliza, amikor Mary behozta a gyertyatartót a rögtönzött barlangba, és összevonta a szemöldökét, ahogy a forróság nyaldosni kezdte az arcát. – Nem kell.

Mary tehát csatlakozott a húgához a sötétben. Eliza megkérdezte, meséljen-e neki, ő pedig egy kézszorítással beleegyezett.

– Kerryben, ahol a tenger a partra kúszik, élt egyszer egy sellő – kezdett bele a húga. – A farkát ezüstös pikkelyek borították, a haja pedig rubinvörös volt, mint a pálmamoszat. A hangja édesebb volt bármilyen más hangnál. Egy reggel meglátott egy halászt, jóképű volt és szintén édes hangú, és ők ketten azonnal egymásba szerettek. A férfi feleségül vette, és...

– Elég – vágott közbe Mary.

– De hát nem emlékszel? A Mama mesélte, mielőtt Da elvitt minket.

– Sose mesélt semmit – felelte a nővére. – Hallottad valahol, vagy te találtad ki.

Utálta, hogy Eliza ennyire ragaszkodik az anyjuk emlékéhez. Mi haszna van belőle? Hiszen sosem jön vissza.

Minél idősebb lett, annál dühösebb volt a nőre, aki ilyen hanyagul elhagyta őket. Mi járhatott a fejében azon a napon, amikor lement a partra, ledobta a köpenyét, és belevetette magát a hullámokba? Nem is gondolt arra, mekkora szükségük van rá?

Da szerint áldás volt, hogy aznap nem vitte magával a lányokat is, mert akkor mindhárman odaveszhettek volna. Azt mondta, próbáljanak nem gondolni Ard na Caithne partjaira, a fehér hullámokra a homokon, a bőrüket bizsergető tengervízre. Hogy az anyjuk veszélybe sodorta az életüket.

Így lett a Mamából pusztán ordító hiány, egy sebhely a szíve közepén. Nem meleg, ölelő kart jelentett, vagy az altatódalok édességét, ellenkezőleg: ő volt a hideg tér, ahová nem ért el a kandalló melege, a villanó fájdalom, amikor látta, ahogy a falusi asszonyok magukhoz szorítják a gyerekeiket. És Da is ő volt, aki a parton kuporogva a kezében forgatta a köpenyét.

De Eliza folytatta a történetet.

– A sellő és a halász annyira szerették egymást, hogy két gyermekük is született. Ikerlányok.

Mary úgy érezte, nem bírja tovább. A harag hevesen égett a gyomrában, mint odakint a máglyák lángjai.

– Miért csinálod ezt? Úgy beszélsz róla, mintha valami tündér lenne... de hát nem törődött velünk, Eliza! Hagyta, hogy a tenger magával vigye...

Eliza elhallgatott és elkapta a fejét, mintha a nővére megütötte volna.

– Talán visszajött volna – felelte halkan. – Ha elég sokáig várunk. Dának nem kellett volna Armaghba hoznia minket. Nem ide tartozunk, a szárazföld belsejébe...

– Visszajönni? Eliza, de hát meghalt! – Mary olyan hirtelen állt fel, hogy a takarókból épített barlang összeomlott körülöttük.

– És ha nem? – győzködte a húga. – Mi van, ha tévedünk? Nem is halt meg, csak a tírfolhuinnba ment...

Mary ökölbe szorította a kezét, a körmei tenyerébe vájtak.

– Csak mert nem látod, ami az orrod előtt van – sziszegte –, még nem biztos, hogy olyat látsz, amit mások nem. Ettől még nem leszel különleges... csak sérült.

A szavak súlyosan zuhantak közéjük, és Mary legszívesebben visszaszívta volna őket.

– Eliza...

Takarók zizegése hallatszott. Eliza felállt, és mielőtt Mary reagálhatott volna, az ajtó felé rebbent, feltépte, és kirohant az éjszakába.

Mary egészen a patakig követte, és addig kiabálta a nevét, míg be nem rekedt. Csizmája alatt hangosan ropogtak a gallyak, lélegzete kavargóit a hűvös őszi levegőben. A távolban máglya izzott, a könnyein át úgy látta, mintha egy mereven figyelő szem volna. Ahogy egyre mélyebbre futott az erdőben, a samhain hangjai – a hegedűszó, a kiáltozás, a dalok – elhalkultak, végül pedig csak a saját hangos, szaggatott zihálása és kétségbeesett kiáltozása hallatszott.

Nem lett volna szabad ilyeneket mondania. Nem lett volna szabad elüldöznie, főleg ezen a fenyegető, borzalmas éjszakán.

Amikor a patakhoz ért, rögtön látta, hogy a húga megszegte az ígéretét, miszerint nem nyúlhatnak a vízhez: olyan mélyre gázolt, hogy az apró hullámok a derekát nyaldosták. Marynek elakadt a lélegzete. Rettentően hideg volt, még a sámfámkor megszokott időjáráshoz képest is, a parton kanyargó nádszálakat vastagon becukrozta a fagy.

Mary lehúzta a csizmáját és a kendőjét. Nem gondolt az éjszakai levegő szurkáló hidegére, sem a patakvíz jeges harapására. Csak Eliza járt a fejében.

A patak közepébe gázolt, csapkodó mozdulatai nyomán fehér vízgőz röppent fel. A víz dermesztőén hideg, de gyengéd kézzel vonta magához, és valami, ami eddig mozdulatlanul és eltemetve hevert benne, mintha szikrát vetett volna. Karja alatt ezüstös buborékok táncoltak. Egy alak úszott előtte, sötét haja úgy mozgott a vízen, mintha a szél borzolná. És ekkor Mary hirtelen szédítő kísértést érzett, hogy elrugaszkodjon a talajról, és átadja magát a víz megfoghatatlan emlékeinek. Mamának.

Valahol felhuhogott egy bagoly, ami észre térítette.

– Eliza! – szólt a húga után. – Eliza!

De mintha meg sem hallotta volna, mintha egy másik világban lebegett volna. Ki tudja, talán egy szellem vagy kísértet csalta a vízhez, vagy az each-uisce Da történeteiből.

Elkapta Eliza derekát. A húga küszködött a szorításában, és egyik sápadt öklével arcul ütötte Maryt. De Mary volt az erősebb, ahogy mindig. A patak közepén álló sziklához vonszolta a húgát, és kisimította az arcából nedves tincseit.

– Mit műveltél? – sziszegte, miközben a félelme dühbe fordult. A lábujjai közti bőr feszült és égett. Haza kell vinnie Elizát a házikó száraz, meleg biztonságába. A szíve hevesen kalapált; mit szól majd Da, ha megtudja, mit tettek?

– Kerestem – felelte a húga. – A tírfo thuinnt. A hullámok alatti vidéket.

Mintha megtalálhatná ott a Mamát. A sellőt a meséből.

Mary szíve összeszorult, tekintete végigkövette a húga arcán legördülő vízcseppeket. Mindig is úgy érezte, a húga sokkal bölcsebb nála: kiolvasta a haragot a csendből, a bánatot a sóhajból. De e pillanatban ijesztően ártatlannak tűnt, mint aki semmit sem tud a halálról és annak értelméről.

A lány, aki énekel, de nem lát.

Erről ismét eszébe jutott, mi a kötelessége. Ő az elsőszülött; az a dolga, hogy megvédje és vezesse a testvérét.

– Sajnálom, amit mondtam – suttogta. – Nem gondoltam komolyan.

– Tudom – bólintott a húga. – Tudom, hogy nem gondoltad komolyan. És nem is igaz. – Ám ekkor a vonásai hirtelen megfeszültek, mint a hegedű húrjai. – Csitt! – mondta. – Valaki van itt.

Byrne volt az, aki ekkor már feléjük tartott a nádason át.

Amikor a kapu ismét kinyílt, és a matróz visszahozta Bridie-t, a nők elhallgattak. Aztán, miután a férfi lépései elhaltak, és az olajlámpa fénye is elhalványult, a morajlás ismét felerősödött.

Mary érezte, hogy Eliza összerezzen az undortól.

– Semmi baj – súgta oda. – Elment.

– Nem ment el – felelte Eliza. – Érzem rajta a szagát.

Ekkor Mary is megérezte az új jegyet a női pézsmaszagban. Savanykás volt és édes, mint az aludttej. Férfiszag.

Hallotta, hogy a fölöttük lévő fekhely megnyikordul. Aoife elfordult Bridie-től.

– Ne érj hozzám! – szólt rá. – Nem osztom meg az ágyam egy sasanach kurvával.

– Minek neveztél? – Bridie hangja mély volt és veszélyes.

– Kurvának – csatlakozott Sarah a szemközti fekhelyről. – És igaza van. Nem adtunk még eleget az angoloknak? Elvették a földünket, a férfijainkat, az istenünket... és most még az erényedet is nekik adod?

Zizegés hallatszott, és Bridie türelmetlenül csettintett a nyelvével.

– Cseppet sem érdekel az erényem – vágta rá. – Csak az evés. Te talán nem fogadnád el, ha felajánlanának egy kis extra húst a leanbb-odnak?

Sarah nem válaszolt.

– Érzem az étel illatát, mami – motyogta a gyerek. – Olyan éhes vagyok!

– Vedd el – szólalt meg Bridie újra. – A lányodnak.

Keksz illata csapta meg az orrukat, aztán sózott sertéshúsé. A fekhely nyikorgott, ahogy Bridie Sarah felé nyújtotta az ételt.

– Én...

– Nem ajánlom fel még egyszer.

– Nem is tudom, hogy köszönjem meg.

– Csak tégy róla, hogy a lányod túlélje az utat.

Mary összegömbölyödött, és igyekezett kizárni a fejéből a kis Annié rágásának hangját. A gyomra összeszorult az éhségtől.

És valami mástól is: félelem feszült benne, a fejében Da figyelmeztetései visszhangzottak. A lábujjai és a talpa égett, ahol a lába a fenékvízbe ért, mintha a bőr hámlani kezdett volna róla. Eszébe jutott, amikor gyerekkorában a patak vizébe mártotta a kezét, és ijedten nézte, ahogy kifehéredik, mintha tűzbe nyúlt volna.

Da annyira igyekezett megvédeni őket a víztől, a tengertől, ami elragadta az anyjukat.

Most pedig a kegyelmére vannak bízva.

19.

LUCY

2019. FEBRUÁR 25., PÉNTEK

Egy kéz a vállán, orrában savanyú lehelet bűze, akár az aludttej.

Lucy összerezzen, a teste hátrafelé rándul. Vakon tapogatózik maga mögött a patakban egy kőért, amit fegyverként használhat.

De keze csak a szőnyeget súrolja, majd a hűvös, csempézett padlót.

Kinyitja a szemét. Egy férfi mered rá – nyakkendős, szemüvege kerek és keret nélküli –, füle és orra aranylóan fénylik a tetőablakon beáradó napfényben.

Lassan kibontakozik körülötte, hogy hol van. Az asztalsorok, a könyvekkel szegélyezett falak, a zümmögő számítógépek. A csend hatalmas, mintha a terem lélegzete egy pillanatra elakadt volna. Fejek billegnek a képernyők fölött és a polcok között, és tucatnyi szempár szegeződik rá.

– Nyugalom! – A férfi keze megszorítja a vállát. – A kollégám már hívja a mentőket.

– Mentő? – Egy másodpercig idegenül cseng a szó, Lucy csak nehezen tudja felidézni a jelentését. Rögtön vérbe borul az arca. – Ne, kérem. Jól vagyok, tényleg.

Eltolja a férfi kezét, és szédelegve feltápászkodik. A fény olyan vakító, hogy érthetetlen, hogyan bírják ki a többiek. A számítógépasztalra támaszkodik, és megbökdösi az egeret, mire az elsötétült monitor életre kel. Még mindig a Naiad utaslistáját látni rajta.

Eliza Kissane

Mary Kissane

– Sajnos ragaszkodom hozzá – feleli a férfi. – Elájult, én magam is láttam. Ez egészségügyi és biztonsági kérdés, gondoskodnunk kell róla, hogy...

– Jól vagyok. – Lucy pulzusa felgyorsul. Kikapcsolja a számítógépet, majd a notebookját a táskájába dugja, és a vállára veszi. – Elfelejtettem ebédelni. Majd veszek egy szendvicset.

– Nézze, megtenné, hogy...

– Köszönöm a segítséget! – Ezzel már el is rebben a férfi mellett, és futni kezd, tornacipője a márványpadlóhoz csapódik. Nem érdekli a rengeteg rábámuló szempár, kirohan a recepcióspult mellett, az előcsarnokon át a ragyogó hőségbe.

Az árnyékba húzódva zihál egy darabig, hátizsákja fájdalmasan nyomja a gerincét. Délután öt is elmúlt, jön rá kábán, és ő reggel óta nem evett. De már az étel gondolatától is rosszul van.

A lányok neve úgy cikázik a fejében, mint egy beteges mantra.

Eliza Kissane. Mary Kissane.

Visszaballag a George Streetre. Egy villamos zakatol el mellette, a boltok kirakatai vakítóan harsányak. A lába szinte magától viszi, és csak akkor döbben rá, merre tart, amikor meglátja a vasút betoncsíkját.

Elhalad a Circular Quay állomás turistái, fagylaltárusai és bogarászó sirályai mellett, és a korláthoz érve a rozsdás vasra könyököl. A komp kürtje megszólal, a sárga-zöld jármű oldalát hullámok nyaldossák. Jobbra az Opera fehér vitorlái, balra a híd elegáns íve.

De ő semmit sem lát mindebből.

Csak a víz folyton változó tükrét bámulja. A fény élesen szikrázik a felszínén, pedig zavaros és mély. Egy szemétkupac, jégkrémpapír, felpuffadt csipszeszacskó; a modern élet mindenféle kacatja.

Lucy elképzeli a történelem darabjait a kikötő vizének fenekén. Zöld rumosüveg, rozsdás láncdarab, repedt osztrigahéjak.

A jelen nem több, mint az egyre távolodó dagály.

Létezik, hogy Mary és Eliza túlélte a balesetet? Aztán eljutottak a városba, és valahogy új életet kezdtek a macskaköves utcákon? Megváltoztatták a nevüket, múltjukat pedig a Naiad rozsdásodó hajótestén hagyták?

Vagy ők is odalent haltak meg, és csontjaik apró homokszemekké porladtak?

Mélyen beszívja a sós tengeri levegőt. Elméjének egyik bezárt hátsó szobájából előbukkan a felismerés, hogy a tenger megnyugtatja, a szíve is lassabban ver tőle. A víz közelsége balzsamként hat a lelkére. Vajon miért vágyik így a teste az után, ami fájdalmat okoz neki?

Eliza és Mary túlélte, nem lehet másként. Legalábbis Mary biztosan. Elég sokáig élt ahhoz, hogy gyerekeket szüljön, és évszázadokon át továbbadja azokat a géneket, amelyek most szellemekkel töltik meg Lucy agyát.

De aztán eszébe jut Jess naplója.

Félek, hogy egy nap nem sikerül felébrednem, írta a nővére. Es én is velük pusztulok.

Vajon Jess látta a végét is? Amit Lucy még nem?

Az álmok – vagy emlékek – lassan egymás mellé rendeződnek, mint a gyöngyök a láncon. Egy rózsafüzér jut eszébe, a fagyöngyök, amelyeket sok kéz koptatott selymesre, az ujjai közt kattogó golyócskákra. De hiszen még sosem tartott a kezében rózsafüzért, sosem mondta el az Üdvözlégy, Máriát. Ez nem az ő emléke.

Újabb komp indul; a duda hangja visszarántja a valóságba. Sydney kikötője, 2019. A nyakához emeli a kezét: bőre érzékeny, mintha megzúzódott volna.

Megnézi a telefonját: 17:20. A busz fél óra múlva indul.

Nem tudja, hogyan áll össze mindez. Jess, az eltűnt férfiak, Mary és Eliza.

De most már biztos benne, hogy a válaszra csak Comber Bay-ben lelhet rá.

20.

JESS NAPLÓJA

1999.

Január 1.

Boldog új évet, kedves naplóm.

Ezt Max szobájában írom. Ő itt alszik mellettem. Hajnali 5 óra van, a függöny pedig résnyire elhúzva, a beáradó fényben aránylik a szempillája. Olyan békésnek tűnik. Szinte túl békésnek. Ha nem látnám, hogy a mellkasa lassan emelkedik és süllyed, és a szeme időnként megmozdul a szemhéja alatt, halottnak hinném.

Irigylem, hogy ilyen jól alszik.

Próbáltam lerajzolni, de nem sikerült – nem tudtam megragadni a nyugalmát, azt, hogy szemmel láthatóan teljes békességben él a testével. Folyton nyitott szemet rajzoltam a csukott helyett, tágra nyílt szempárt, a mélyén a sötét alagúttal. A bőrére pikkelyeket, az ujjai közé úszóhártyát. Akkor jöttem rá, hogy valójában a nőt rajzolom.

Mintha megfertőzött vagy megszállt volna.

Azt teszem, amit Mr. Hennessey tanított, amikor utoljára láttam a nyári szünet előtt. Az utolsó óránkon úgy éreztem, mintha egy víznyelő nyílna a mellkasomban; egy Derain-féle önarcképet rajzoltam, de valójában őt, Hennessey-t akartam megörökíteni. Megörökíteni. Olyan tökéletes szó, nem? Ha megfestesz valakit, az olyan, mintha ezután a tiéd lenne, mintha kivetted volna a lelkét a testéből, hogy a vászonra tedd.

Az előttem álló hosszú, forró, poros, gyapjúszagú napokra gondoltam, a szüleim kimondatlan szavaira. Mostantól nyolc hosszú hétig nem láthatom Mr. Hennessey-t.

A kezem izzadni és remegni kezdett, a tenyeremen kék maszat kenődött szét.

Nem hittem, hogy észreveszi – általában az íróasztalánál ül, miközben dolgozom, és egyik hosszú lábát a másikon átvetve dolgozatokat javít, de lágy hanga most áttört a gondolataimon. Megkérdezte, jól vagyok-e.

Bólintottam, de nem tudtam abbahagyni a remegést. Hozott nekem egy pohár vizet a terem ócska, fémmosogatójából, és amikor átadta a poharat, egy pillanatra a vállamra tette a kezét. Az egyenruha alatt hosszú ujjú felsőt viseltem, merev voltam, és nyilván bűzlöttem az izzadtságtól, mégis mintha a csupasz bőrünk ért volna egymáshoz, áramütés futott végig rajtam. Aztán elvette a kezét.

– Néha pánikrohamaim vannak – szólalt meg. – Még gyerekkoromban kezdődtek. Az apám... nos, nem volt könnyű együtt élni vele. Egy ideig jártam terapeutához, aki megtanított, hogyan tartsam kordában a rohamokat. Képzeld magad elé a testedet a lábujjadtól az ujjad hegyéig, és koncentrálj arra, milyen érzés. Lélegezz lassan be... aztán ki.

Ezzel próbálkozom most is, Max szobájában ülve.

Érzem a hideg padlódeszkát a lábam alatt, és a viszketést a lábszáram, a térdem, a combom és a hasam durva, kérges bőrén. Összepréselem az ajkam, lágysága olyan érzés, akár egy zúzódás. Lélegzem.

Be, ki.

Mit mondana Mr. Hennessey, ha tudná, mit tettem?

Maxszel mindig náluk töltjük a szilvesztert. Régebben az anyukája megengedte, hogy sokáig fennmaradjunk, és megnézzük a tévében az éjféli tűzijátékot, amit Sydney-ből közvetítettek. Annyi kólát és Sprite-ot ittunk, hogy kis piramist formáztunk a dobozokból. Max a világ nyolcadik csodájának nevezte.

Hallottam a tévé halk duruzsolását a nappaliból, miközben készülődtem – anyu és apu a sydney-i kikötő közvetítését nézte –, és hirtelen kétségbeesett vágyat éreztem, hogy távol legyek tőlük, biztonságban. Max mellett.

A légkör feszült volt a karácsonyi ebéd óta. Mintha a szavak, amiket akkor mondtam, egyre csak dagadtak és dagadtak volna, míg el nem szívták a levegőt a házból.

Aznap valami eltört bennem. Végignéztem az asztalon: a rengeteg pulykahús, sonka, füstölt lazac és a sok színes saláta úgy festett, mintha kiraboltunk volna egy csemegeboltot; sokkal több étel volt, mint amennyit három ember valaha is meg tudott volna enni.

Anyu két napja ki se mozdult a konyhából, arcát pirosra festette a tűzhely melege, a bőre csillogott az izzadtságtól.

Nem tudom, mitől lettem olyan dühös. Hiszen csak kedves akart lenni – ráadásul élvezte is, nem csak azért csinálta, hogy nekünk örömet szerezzen.

Néha furcsa érzésem van vele kapcsolatban: például, amikor édesemnek szólít, vagy azt mondj a, gyönyörű vagyok, vagy kisöpri a hajamat az arcomból. Mintha a szeretetébe bűntudat vegyülne.

Akárhogy is, nem bírtam tovább hallgatni. Nyelni se bírtam, mintha a szavak képesek lennének megfojtani, ha nem mondom ki őket.

– Szerintetek is ez a legkisebb társaság a karácsonyi asztalnál az egész városban? – kérdeztem. Láttam, hogy anyu arca megrándul, de már késő volt. Nem bírtam abbahagyni.

– Jess, ne beszélj így az anyáddal – szólalt meg apu.

– De most komolyan, hogy lehet, hogy csak hárman vagyunk? Se nagyszülők, se nagynénik-nagybácsik, se testvérek…

– Jess! – Apu ökle az asztalra csapott.

– Nem, Mike, semmi baj. – Anyu felém fordult, mogyoróbarna szeme szikrázott. – Szerettük volna, hogy legyen testvéred, kicsim. Mindennél jobban. De a dolgok… nem mentek egyszerűen ezen a téren.

Ekkor kellett volna befognom a számat, de képtelen voltam rá. Lenyeltem a pulykahúst, és folytattam:

– Miért nem fogadtatok örökbe valakit?

Anya az utolsó szóra összerezzent. Néma csend telepedett az étkezőre.

Apu szólalt meg először.

– Átgondoltuk ezt is, drágám, de nem állt módunkban…

Olyan durván löktem hátra a székemet, hogy hangosan csikorgott a kövön.

Később eszembe jutott anyu arca, amikor kimondtam azt a bizonyos szót. Örökbefogadás. Hátrahőkölt, a szeme elkerekedett. Nem dühösnek vagy sértettnek tűnt, hanem… riadtnak.

Talán tévedtem? Talán nem emiatt vagyok annyira más?

Hamarosan lefeküdtek, és már nem hallottam anyu sírását és apu gyengéd, vigasztaló mormolását, amelyek hallatán összeszorult a szívem a bűntudattól.

De egyszerűen tudnom kellett.

Átosontam a dolgozószobába. Csak akkor kapcsoltam fel a villanyt, amikor már becsuktam az ajtót, hátha így nem ébresztem fel őket. A rendetlen íróasztalon halomban álltak a rajzok, és poros volt apu pasztellkrétáitól. Karácsonyra egy rózsát rajzolt anyunak, derűs halvány rózsaszínben. Nem tudtam, hol vannak pontosan az irataink, de a fiókokkal kezdtem. Nem sok mindent találtam. Egy megbámult, szépiaszínű fénykép egy férfiról, aki egy hajó előtt áll – talán apu apja? –, és egy még régebbi kép egy szigorú tekintetű házaspárról, akik nem tűntek ismerősnek. A fiók nyikorgott, miközben a régi gemkapcsok és megsárgult újságok közt kotorásztam. Hirtelen összerezzentem; a kezem valami merev papírdarabhoz ért. Gyorsan kihúztam: hátha valami hivatalos dokumentum.

Egy rajz volt. Rögtön láttam, hogy apu rajzolta. Nem madár, ahogy általában, hanem egy hal. Egy mérgezőnek tűnő hal nagy, sávos tüskékkel.

Ekkor lépéseket hallottam a folyosóról, és mielőtt megmozdulhattam volna, apu már be is rontott az ajtón.

A szeme vörös volt, mintha ő is sírt volna. És mindez miattam.

– Add ide! – Olyan erővel rántotta ki a kezemből a papírt, hogy majdnem elszakadt, majd golyóvá gyűrte, és bevágta a szemetesbe.

– Apu, mi…

– Menj a szobádba! – Megragadta a könyököm, és kipenderített az ajtón. – Nem csináltál még elég bajt?

Remegve bocsánatot kértem, mire ő felsóhajtott.

– Jól van, Jess – mondta. – Hosszú, érzelmes nap volt. Csak aludjunk egy kicsit, oké?

Sietve a takaró alá bújtam, de amint meghallottam a hálószobaajtó halk puffanását, visszaosontam a dolgozószobába, és kihalásztam a rajzot a szemetesből.

Hiszen gyönyörű. Miért akarja kidobni?

Karácsony másnapján kocsiba ültek. Azt mondták, tejért ugranak el, de nyilván tőlem akartak megszabadulni egy időre. Anyu szeme vörös volt, és rám se nézett, amikor elköszönt.

Egy részem undorodott attól, amit teszek, de tudtam, hogy ezután napokig nem leszek újra egyedül. Visszamentem a dolgozószobába, és újra feltúrtam apu íróasztalát, miközben minduntalan összerezzentem, amikor a hullámos vastető pattant egyet a hőtágulástól.

De semmit sem találtam, csak egy-két vaskos adóhivatali aktát, apu ceruzáit és anyu régi Madárles Magazinjait.

Mire eszembe jutott a hálószobájukban lévő irattartó szekrény, már hallottam is a kocsikerekek ropogását a kavicsos feljárón.

Visszasurrantam az ágyba, összegömbölyödtem, és a fülemre húztam a walkmanem fejhallgatóját.

Tudhattam volna, hogy az álmok csak erre várnak. Ók kerten – a két lány – olyanok, mint a cápák. Megérzik a gyengeséget.

A szilveszter egész normálisan indult. Amikor megérkeztem, Max rám bámult – tudtam, hogy sápadt vagyok és karikás a szemem –, de egy szót sem szólt. Úgy tűnt, szavak nélkül is tudja, hogy nem akarok beszélni a dologról.

Az anyukája nem volt otthon. Mostanában egy burke-i pasassal randizott, és nála aludt aznap éjjel, úgyhogy miénk volt az egész ház.

Max szobájában üldögéltünk a babzsákokon, sört ittunk, és Cure-t hallgattunk. Azon tűnődtem, mikor váltotta fel a dobozos kólát az alkohol, és hirtelen elszomorodtam: mintha észre sem vettem volna a napot, amikor megszűntem gyereknek lenni.

Megnéztük a tévében a tűzijátékot, és arról beszélgettünk, milyen lesz az életünk, ha befejezzük az iskolát, és Sydney-be költözünk. Én a Képzőművészetire fogok járni, Max pedig zenész lesz. Minden fényesnek és valóságosnak tűnt, mintha egyszerűen csak belenyúlhatnánk a tévébe, és megragadhatnánk a jövőt.

Nem tudom, mikor feküdtünk le, talán éjjel kettő körül. Max átengedte nekem az ágyát, ő pedig a földre feküdt.

Arra ébredtem, hogy fuldoklóm. Minden hideg volt és neonkék, víz áradt a tüdőmbe, de a szemem nyitva volt, és láttam, ahogy a végtagjaim eszeveszetten csapkodnak. Kísértetiesen fehérek voltak, mintha már halott lennék.

Aztán egy kar fonódott a derekam köré, és húzni kezdett. Éreztem, hogy levegő tör a tüdőmbe, a bőrömet kavicsok kaparják.

Csak ekkor jöttem rá, hol vagyok.

Ahogy felköhögtem a vizet, és reszketve kuporogtam az éjszakai levegőben, Max pedig zihálva azt kérdezgette, mi a fasz van, Jess, eszembe jutott, mit álmodtam. A fekete, szilánkosra tört faváz. A fehér, lüktető víz, ahogy felém rohan. Beleestem Maxék medencéjébe, és egy hajszálon múlt, hogy nem fulladtam meg.

Max törölközőbe csavart, mintha gyerek lennék, és bevezetett a házba. Az ujjaim az övéhez tapadtak, és tudtam, hogy a bőröm hamarosan megrepedezik és lehámlik. A konyhában Max pirítóst és meleg tejet készített.

– Akarsz beszélni róla? – A konyhapult fölé hajolva nézte, ahogy apró falatokat harapok a pirítósból. A szempillája még mindig nedves volt, vízcseppek hintáztak rajta. Azon tűnődtem, milyen lenne, ha volna egy olyan bátyám, mint ő. Ha örökbefogadtak, akkor talán tényleg van is egy testvérem valahol a világban.

Megráztam a fejemet.

– Csak rosszat álmodtam – feleltem. A fogam még mindig vacogott. – Néha alva járok.

A tekintete egy pillanatig az arcomra tapadt. Mintha azt próbálta volna eldönteni, hogyan viselkedjen.

Aztán elvigyorodott.

– Alvabeszélő is vagy, nem csak alvajáró. És egyszer, amikor itt aludtál, még fingottál is.

Legnagyobb meglepetésemre elnevettem magam.

– Nem igaz!

– Eskü! – nevette el magát ő is. – Olyan szaga volt, mint a tehénszarnak.

Ekkor már annyira nevettem, hogy szinte elsírtam magam, aztán tényleg zokogni kezdtem, a könnyeim összekeveredtek a medence klórjával. Max hozzám lépett, és körém fonta nedves karjait.

– Jaj, Jess – suttogta a hajamba. – Csitt, minden rendben. Itt vagyok.

Hagytam, hogy átöleljen, élveztem vékony karjának biztonságot adó ölelését.

Aztán a keze az államra csúszott, hozzám hajolt, és már ott is volt az ajka az ajkamon. Puha volt és meleg, és csak csókolt, csókolt, és...

Egy részem megdöbbent, egy másik viszont mindig is tudta, hogy egyszer eljön ez a nap. Vagyis eljutunk az elágazásig: az egyik út a barátsághoz vezet, a másik pedig valami máshoz.

Nem gondolkodtam, nem választottam. Vagy talán mégis.

Megkönnyebbülés volt érezni egy másik ember érintését a testemen; ez hozzákötött a jelenhez, a világos konyhához a meleg tej és a vajas pirítós illatával. Talán azt reméltem, Max keze és szája itt tart ebben a világban, biztonságos helyen, távol tőlük. A sziklákon hasadó fa hangjától, a sikoltozó nőktől, a tenger dühös morajától. A férfiaktól, akiknek aludttejszagú a szájuk.

De nem csak erről volt szó.

A köztünk feléledő új energia már duzzadt egy ideje. Ahogy rám nézett az üvegház falának támaszkodva, aranyszínű állkapcsát félrehúzva, a forróság a fülcimpámon, amikor megérintett...

Mindig tudta, mire van szükségem.

Megmentett.

Így hát visszacsókoltam. Aztán követtem a szobájába, és hagytam, hogy az ágyra húzzon, az ágynemű nedves és vegyszerszagú lett a testünktől. Hagytam, hogy lássa a bőröm feldúlt tájait, a holdkrátereket, azt az énemet, aki egy pillanatra meg sem akart menekülni a fulladástól.

Bár ne tettem volna!

21.

LUCY

2019. FEBRUÁR 16., SZOMBAT

Az eső olyan hevesen zuhog, hogy belezörögnek az ablaküvegek.

A Cliff House sebezhetőnek, mulandónak tűnik az ítéletidőben: Lucy a ház alatti talajra gondol, elképzeli, ahogy sűrűvé és nyúlóssá válik, és magával ragadja a házat, le a szikla pereméről.

Aztán látja a törött fadarabokat, a szakadt vásznak fényes csíkjait is.

Szombat van, a magának kiszabott határidő napja, a kiállításig hat nap van még hátra. Megfogadta, hogy ha Jess idáig nem jön vissza, telefonál a szüleiknek és a rendőrségnek.

Az éjjeliszekrényen lévő óra szerint reggel hét van. Korán, de Jess talán már úton van, ha estére haza akar érni.

Mit tegyen? Telefonáljon most, vagy várjon még néhány órát? Képtelen dönteni, és ez megbénítja.

Hogy elterelje a figyelmét, felül az ágyban, és a laptopjáért nyúl. Az az abszurd érzése támad, hogy a múlt valahogy elragadta a nővérét, és az álmok túszul ejtették. Tudja, hogy őrült gondolat, mégsem tud szabadulni tőle.

Ők ketten – a két lány – olyanok, mint a cápák. Megérzik a gyengeséget.

Évszázadok óta halott nővérek, akik valahogy mégis tovább élnek az elméjében és Jessében is.

Nem tudja, merre lehet a testvére, de azt igen, hol keresse Elizát és Maryt.

Kinyitja a gépét, és beírja a böngészőbe, hogy születések, halálozások, házasságok nyilvántartása, .Ausztrália. A legígéretesebb találat Ausztrália Nemzeti Könyvtárához tartozik, és arról tájékoztatja, hogy a legtöbb államban a tizennyolcadik század végéig visszamenőleg találhatók feljegyzések.

Leviszi a laptopját a földszintre, és bekapcsolja a vízforralót. Úgy dönt, hogy az NSW adatbázisával kezdi, hiszen ha Eliza és Mary esetleg túlélte a hajótörést, feltehetően Comber Bay közelében maradtak. Victoriát akkor még nem gyarmatosították, és Tasmaniába vagy Van Diemen’s Landre eljutni újabb tengeri utazást jelentett volna.

Lucy tejet kever a kávéjába, leül a konyhaasztalhoz, félretolva Jess egyik papírhalmát. De amikor végre betölt a Mary Kissane-re vonatkozó találat az 1800 és 1850 közötti időszakból, a képernyőn mindössze egyetlen sor áll:

A keresés nem hozott eredményt.

Elfintorodik, és most Eliza Kissane-re keres rá, de ott sem talál semmit. Bár tudja, hogy nincs túl sok esélye, de megnézi Victoria és Tasmania adatbázisát is.

A keresés nem hozott eredményt.

Lucy felsóhajt, kinyújtóztatja a karját, és összerezzen csontjai roppanásától. Az ujjai közt érzékeny és gyulladt a bőr, mintha vízbe merítette volna a kezét.

Ha túlélték, nyilván nevet változtattak. Logikus, nem? Újraalkothatták magukat, elítéltek helyett szabad telepeseknek tűnhettek. Átsiklottak a nyilvántartáson, mint a szellemek.

Kibővíti a keresést Comber Bayre, aztán a hajótörés és túlélők szavakra, de az egyetlen találat az Ördögkilátónál talált gyermekre vonatkozik. A remény gyermeke.

Egyes elméletek szerint egy hajótörés egyetlen túlélője.

Lucy ujjai megdermednek a billentyűzet fölött.

A vízre gondol, ami mélykékből egy pillanat alatt mélyszürkére változik, elrejtve a fa és a csont titkait. A Naiad hajótörése. Malcolm Biddy, Dávid Watts és Ryan Marks maradványai. És talán a remény gyermekének családjáé is.

Odakint a dagály hangosan robajlik a parton. Elképzeli, hogy fehér ujjaival átnyúl a sziklák fölött, hogy elérje őt. Mintha tudná, hogy itt van, és válaszokat keres.

Talán a másik végén kéne kezdenie. Átfésülhetné a szülei családfáját, keresni egy időben passzoló női felmenőt – olyat, aki nem szerepel a szállítási nyilvántartásokban vagy a hajók utaslistáin. De aztán eszébe jutnak Jess szavai.

Se nagyszülők, se nagynénik vagy nagybácsik...

Való igaz: ő sem tud sokat a szülei hátteréről. Sosem látott még csak egy fényképet sem más családtagokról, nemhogy családfát.

Nagyszülőt is csak egyszer említettek, egy réges-régi szülinapon. Könyörgött, hogy kempingezhessen, így a szülei kölcsönkértek egy sátrat az anyja egyik munkatársától, és felállították a kettes karámban. Apa kis tüzet rakott, anya pedig pillecukrot sütött. Miközben mindhárman az égen ragyogó csillagokat nézték, az apja elővette az akusztikus gitárját. Lucy arra készült, hogy egy Paul Kelly, vagy Cold Chisel-számot fog elnyekeregni, de ehelyett egy lassú, szinte kísérteties dal hangzott fel: arról énekelt, hogy elhajózol idegen partokra, és magad mögött hagyod azokat, akiket szeretsz. Mire befejezte, a hangja öblössé vált, mintha közel állna a síráshoz.

– O, szerelmem – suttogta az anyja, mintha nem akarta volna, hogy Lucy meghallja.

– Mi volt ez? – kérdezte Lucy, aki legszívesebben azt is hozzátette volna, hogy „gyönyörű volt”, de nem akarta zavarba hozni az apját.

– Egy régi dal – felelte a férfi. – Tengeri nóta. Apám tanította.

– Mi történt vele?

De senki sem válaszolt neki. Csak a kabócák zümmögése és az apja furcsa, szaggatott légzése hallatszott, majd az anyja felvetette, hogy talán ideje lenne aludni egy kicsit.

Lucy egész életében büszke volt a szenvedélyre, amivel az igazságot kutatta. Mégsem érezte soha, amit a nővére igen: hogy a szüleik titkolnak valamit.

Vagy talán mégis? Mélyen, legbelül? Talán ez vezetett ahhoz, hogy gyerekkora óta érdeklik a titkok és a rejtélyek?

Most eltűnődik, vajon lehetséges-e, hogy végig csak el akarta terelni a figyelmét arról a fájdalmas tényről, hogy túl sok hézag van a családja történetében? Csak üresség tátong ott, ahol az igazságnak kellene lennie.

Az elmúlt napokban görcsösen igyekezett figyelmen kívül hagyni a Jess naplójában megfogalmazott gyanút: a félelmet, hogy valójában örökbe fogadták. Hihetetlen a gondolat, hogy esetleg nem rokonok. Elvégre mindig mindenki hangsúlyozta, mennyire hasonlítanak egymásra. Ökölbe szorítja a kezét, aztán ellazítja, a hajszálvékony bőr fájdalmasan húzódik. Jessnek itt kéne lennie, hogy megnyugtassa, adjon valamiféle magyarázatot, és eloszlassa a félelmeit. A nővére – egyszerűen nem engedheti meg magának, hogy másként gondoljon rá – az egyetlen, aki segíthet.

A földszinten lévő festményre gondol. Az érzékenységre, amellyel Jess megfestette a két alakot, akik egymás kezét fogva nézik a süllyedő hajót.

Jess egészen biztosan tudja, mi köti össze a családjukat Eliza és Mary Kissane-nel. És hogy miért kísértik őket ilyen erősen.

Valaki csak tudja, hogy hol van!

Valaki, akire bármikor rábízná magát.

Max.

Vajon tartják még a kapcsolatot? Az egyetlen igaz barátjával, akinek odaadta a szüzességét?

Megnézi Jess telefonját, és közvetlenül a Szomszéd, Melody névjegy alatt meg is találja: Max Murphy.

De amikor felhívja a számot, senki sem veszi fel.

Valamivel később halkan szitkozódva mered a telefonja kijelzőjén megjelenő névre.

A fenébe. Az anyja. Lucy torkában félelem lüktet – talán az egyetem felvette a kapcsolatot a szüleivel –, ami hirtelen feltörő honvággyal keveredik.

Dermedten áll; nem tudja, felvegye-e, vagy hagyja, hogy hangpostára kapcsoljon. Ám a telefon kitartóan csörög tovább: az anyja újra hívja. Istenem, ha tud a felfüggesztésről, nem nyugszik, amíg el nem éri.

Talán ideje tiszta vizet önteni a pohárba, és elmondani a szüleinek, hol van. Meg azt is, hogy Jess eltűnt.

Ahogy beleszól a telefonba, a torka kiszárad a félelemtől.

– Halló!

– Lucy?

Tisztán látja maga előtt az anyját: korán van, úgyhogy nyilván épp induláshoz készülődik, a hétvégi műszakba megy a segítőközpontba. Ősz fürtjeit összefogja, csíkos pólója a nadrágjába tűrve. Mielőtt elindul, magot tesz a kerti madáretetőbe, aztán Lucy apjának a mezőn álldogáló, elmosódott kis alakja felé integet. A lány a telefonon át is hallja a traktor dübörgését, és a hangtól könnyek szöknek a szemébe.

– Szia, anya.

– Hogy vagy, kicsim? Az egyetemmel minden oké?

Lucy szívverése lelassul. Szóval nem tudja.

– O, tudod – feleli. – Csak a szokásos.

– Biztos? Tegnap kaptam egy üzenetet a Diákjóléti Hivataltól, egy nő kérte, hogy hívjam vissza. Aggódnom kéne?

Lucy fülében ismét lüktetni kezd a vér.

– Édesem?

– Igen... igen. Nincs semmi baj – vágja rá a lány kapkodva. – Csak egy kis kavarodás volt tegnap... elaludtam, és lemaradtam egy előadásról. A telefonom kikapcsolt, a barátnőm, Em pedig aggódott egy kicsit, és szólt a diák jólétiseknek... de most már minden rendben.

Mialatt beszél, a bokáját piszkálja, amiről csipkés kis cafatokban válik le a bőr.

– Akkor nem kell visszahívnom ezt a nőt?

– Nem.

Lehunyja a szemét, és egy értékes pillanatig megkönnyebbülés járja át.

– Remek, köszönöm, szívem. Szóval hogy mennek a dolgok? Eszel eleget?

– Igen, jól vagyok. Anya, figyelj... – mondja, majd egy másodpercre megtorpan. – Hallottál mostanában Jessről?

– Már egy ideje nem. Talán utoljára egy hónapja, vagy valahogy így... Miért?

– Én... – Kétségbeesetten kutat valami hazugság után, és utálja magát érte. – Valamelyik nap írtam neki, de nem válaszolt.

– Biztos nemsokára fog, libuci. Tudod, mennyire be tudja szippantani a munkája, ne vedd magadra.

Egy rnadár repül el lassan az ablak előtt, elég közel ahhoz, hogy Lucy láthassa esőtől csillogó barna tollait. Póling: hosszú, vékony csőr, jellegzetes, magas hang. Ki-ki, ki-ki.

– Lucy, mi volt ez? Mintha egy...

– Csak egy madár – feleli sietve. – A társalgóban vagyok, és valaki kinyitotta az ablakot.

– Tényleg? Fura, mert úgy hangzott, mintha...

– Mi?

– Semmi, csak eszembe jutott valami. Mindegy, drágám. Viszont most mennem kell, várnak a központban. Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Az eső mostanra elállt, a felhők gyöngyházfénnyel ragyognak a napsütésben. Lucy lába alatt gumilevelek ropognak, éles illatuk az orrába kúszik, mialatt végighalad a Malua Streeten.

A Bay Roadon a tenger felé pillant. A szél a hullámokat korbácsolja, a kékségben egy magányos szörfös alakja látszik. Eltűnődik, vajon biztonságban érzi-e magát, tudva, milyen sötét és kiismerhetetlen világ van a lába alatt. A tírfo thuinn. Sietve elfordítja a tekintetét.

A járda csillog, az üzletek napellenzőiről csöpög az esővíz. Gyorsan megnézi, van-e valaki a vegyesboltban, mielőtt bemegy. Melody a pult mögött áll, épp árcédulát ragasztgat a levesesdobozokra. A rádióban krikettet játszanak; a nő felhördül, amikor Ausztrália pontot szerez. Lucy belép, mire az ajtó fölötti apró csengő csilingelni kezd.

Feszültség önti el a gondolatra, hogy amikor a Cliff House-ban találkoztak, Melody úgy nézett rá, mintha Jess féltve őrzött titka lenne. De most mosolyog, az arca melegséget és kíváncsiságot sugároz.

– Szervusz, drágám! – köszönti a lányt. – Már gondolkodtam, vajon hogy boldogulsz. Dóra vigyáz rád?

– Minden rendben – viszonozza a mosolyt Lucy. – Beszélhetnék veled valamiről?

Melody egy pillanatig hallgat, a tekintete a lány arcát kutatja. Aztán röviden bólint, mintha magában eldöntött volna valamit.

– Persze – feleli, és kikapcsolja a rádiót. – Menjünk fel a házba egy csésze teára.

– O, ne, nem akarlak megzavarni a munkában. Visszajöhetek záróra után?

– Semmi gond. – Melody lekapja szövött táskáját a háta mögött lévő kampóról. – Ryan már bejött a tojásért, Betty megkapta a tejet, Bob Shepard pedig csak később jön, és igazán várhat kicsit a csokoládéjára. Cukorbeteg – grimaszol, amikor meglátja Lucy zavart arckifejezését. Melody tornácán szélcsengő csilingel. Pont olyan, mint Jess tornácán, csak épp egy tucatnyi van belőle. Házi készítésűnek tűnnek: durván faragott fadeszkákra függesztett, himbálózó zöld szilánkok.

– Tengeri üveg – mondja Melody, amikor meglátja, hogy Lucy szeme a szélcsengőkre tapad. – Elképesztő, mi mindent sodor errefelé a víz, bár a történelmet tekintve talán nem is annyira meglepő. Ki tudja, lehet, hogy egy része még a Naiadból származik. Innen kapta a nevét az öböl is: a hozzám hasonló parti guberálókról*.

Lucy szíve elszorul a gondolatra, hogy a Naiad a tengerfenéken pihen, miközben titkai lassanként a felszínre kerülnek.

– Itt vagyunk – rángatja vissza a jelenbe Melody hangja. – Szerény hajlékom.

Végigvezeti Lucyt egy keskeny folyosón, ami gyakorlatilag egy esőkabátokkal, sapkákkal, gumicsizmákkal és tornacipőkkel telezsúfolt ruhatár, egészen a fényárban úszó nappaliig. A bőrkanapét horgolt takarók borítják, a polcokon papírfedeles könyvek simulnak szorosan egymáshoz, a falon Georgia O’Keeffe-falinaptár lóg. A kandallópárkány fölött hatalmas, bekeretezett lenyomat függ, csupa finom okkersárga és lágy kék: egy gumifa hajol elegánsan a hegyi horizont fölé.

– Csodás az a festmény – jegyzi meg Lucy, miközben Melody a kanapéhoz tereli.

– Gyönyörű, igaz? Albert Namatjira munkája, Jessnek is tetszik. Hogy iszod a teát?

Amikor Melody eltűnik a nappaliból nyíló konyhában, Lucy a kandallópárkányon álló képeket kezdi nézegetni. A főhelyen megfakult fotó áll egy vigyorgó házaspárról, nyilván Melody szülei lehetnek: a nő Melodyéhoz megszólalásig hasonlító, sötét szeme ragyog a kerek szemüveg mögött, a férfinak pedig pont olyan finom vonalú az álla, mint a lányáé. Mögöttük a tenger kék szelete villan meg.

– A szüleim – jelenik meg az ajtóban Melody egy teával és keksszel megrakott tálcával. – Tízévesen csináltam a képet az Ördög– parton. Már rég elmentek mindketten.

– Ô – lép hátra Lucy. – Nagyon sajnálom.

– Köszönöm. – Melody a dohányzóasztalra teszi a tálcát. – Nagyon szerettek idejárni, de aztán egyre többen tűntek el... valószínűleg nem örülnének, hogy ideköltöztem.

– Akkor nem itt születtél?

– Nem, Sydney-ben nőttem fel. Az anyám wiradjuri volt, Orange-ból érkezett, és a camperdowni tanárképzőben találkozott apával. Nászúira jöttek ide, és beleszerettek a helybe. Anya mindig azt mondta, itt tágasabb az ég, mint bárhol a világon. Nagyon jól tudott bánni a szavakkal.

Lucy átveszi a teát, amit Melody nyújt neki; mosolyog, de közben szúró fájdalmat érez. A másik nő tekintete ellágyul, amikor a szüleiről beszél – egyértelmű, mennyire szerette őket –, és ettől vágyni kezd rá, hogy újra hallja az anyja hangját a telefonban.

– Volt, hogy Orange-ban töltöttük a nyári szünetet anya rokonaival, de általában inkább idejöttünk. Hosszú, aranyló napok a tengerparton... uszadékfát gyűjtöttünk, kriketteztünk apával, és olvastunk anyával. Imádtam.

– Nehéz lehetett – jegyzi meg Lucy gyengéden –, amikor már nem jártatok ide.

– Igen. – Melody a bögréjébe bámul. – Olyan különleges hely volt ez nekünk, mielőtt...

– Mielőtt? – jön Lucy nyelvére a kérdés, de nem tudja rávenni magát, hogy megzavarja Melody emlékezését. Egy időre csend támad, majd Melody felpillant és elmosolyodik.

– Mindegy – mondja vidáman. – Miről akartál beszélni?

Lucy mély levegőt vesz.

– Nyilván túl sokat agyalok – kezdi –, de még egyszer meg akartam kérdezni, hogy biztos nem említette-e Jess, mikor jön vissza. Azt hiszem, kicsit aggódom, mivel még mindig nem hallok felőle. És nem vitte el se a kocsiját, se a telefonját...

Melody lassan bólint.

– Biztos nem esik jól, hogy megfeledkezett a látogatásodról.

– Nem. – Lucy szája kiszárad. – Nem erről van szó, csak... tudni szeretném, jól van-e.

Melody megfogja a kezét, és megszorítja.

– Vissza fog jönni, szívem. Olyan keményen dolgozott azokon a festményeken, nem kockáztatná a kiállítást. Szerintem csak túl stresszes volt. – Melody mélyen beszívja a levegőt. – Tudom, hogy furcsán hangzik, de sokan alábecsülik az ehhez hasonló helyek hatását. Akármilyen szép is, megterhelő.

– Hogy érted ezt?

– Tudod, a történelem... a hajótörés, az eltűnések, a remény gyermeke, az egész. Jess pedig teljesen elmerült benne, a Naiad megszállottja lett. Egyesek szerint a férfiak eltűnésének természetfeletti magyarázata van: a hajótörött nők emésztették el őket. Ezt averziót akarta Jess megfesteni, vagyis megörökíteni, ahogy ő mondta, de talán mégis túl sok lett neki a dolog.

Lucynek eszébe jutnak a Jess asztalán felhalmozott könyvek: az Odüsszeia is köztük volt. Kharübdisz és Szkülla történetére gondol, a nimfákéra, akik a tenger szörnyetegeivé változtak, és a halálba csábították a tengerészeket.

– Ezt hiszik az itteniek? Hogy a tenger tele van kísértetekkel?

– Elég sokan hisznek benne, igen. Olyan ez, mint egy letörölhetetlen folt a városon. Emlékszem, milyen volt errefelé fiatalkoromban... mozgalmas kis hely volt, gondolom, akkor még sokkal kevesebben tudtak a régebbi eltűnésekről. Bár emlékszem, hogy a szüleim említették Bob Goldhill nevét, aki 1977-ben tűnt el. A fish and chipses bódét vezette a feleségével, nem volt túl kedves fickó.

– Milyen szempontból? – Ahogy elhangzik a kérdés, Lucy már tudja is a választ.

– Mindenki tudta, hogyan bánik a nővel – sóhajt fel Melody. – Folyton kék-zöld foltok borították. Szegény asszony. Persze senki sem tett semmit, akkoriban ez így ment. Egyébként a legtöbben azt hitték, baleset volt az eltűnése: túl sokat ivott, mielőtt úszni ment. Még a helyi hírek is alig említették. De aztán jött Alex Thorgood a 80-as években, aztán Dávid Watts és Malcolm Biddy...

– És Danny Smith – veti közbe Lucy. Furcsállja, hogy Melody kihagyja a nevet a felsorolásból, főleg, mivel Ryan az egyik törzsvendége. Sőt, amilyen sokszor említette, talán a barátja is.

– Igen, Danny, természetesen. – Melody egy pillanatra elhallgat, és összevonja a szemöldökét, szája keskeny vonallá szűkül. Lucy elpirul: talán érzékeny pontra tapintott? Melody és Danny közel állhatták egymáshoz?

– Mindenesetre a kilencvenes évek végére a hely valóságos szellemváros lett – folytatja Melody. – Mármint, főleg a férfiak szörföznek, ugye? És a férfiak féltek idejönni. Az ördögbe, féltek itt élni, ezért is az enyém a bolt.

– Kié volt azelőtt?

– Mack Burtoné, ő adta el nekem. Ő látta utoljára élve Dávid Wattsot. Szerintem sose jutott túl rajta.

– Igen, olvastam az esetről. És Watts valami találkozót is említett, nem?

– Igen – bólint Melody. – Hátborzongató. Tinédzserkoromban hittem benne, hogy ha sötétedés után kimész a partra, hallod a vízbe fűlt nők énekét. Mintha hívnának téged.

Lucy keze megrándul az ölében. Az ujjai közt úgy viszket a bőr, hogy legszívesebben folyamatosan piszkálná és vakargatná. Mintha ismét világok ütköznének össze: Melody rég halott nőkről beszél, de Lucy ismeri ezeket a nőket. A hangjuk színét, a hajuk illatát, szaggatott, kapkodó lélegzetüket a raktér sötétjében. Az életük ugyanolyan valóságos számára, mint a sajátja.

A szíve hevesen ver, nagyot nyel, és összeszorítja a fogait. Kell pár másodperc, hogy visszataláljon a jelenbe.

– Várj csak – szólal meg végül. – Mi köze van ennek ahhoz, hogy Dávid Watts állítólag találkozott valakivel az eltűnése előtt?

Melody tekintete ismét megkeményedik.

– Nos, a helyzet az – feleli –, hogy a jelek szerint egy nővel volt találkozója. Volt egy cikk erről, valahol meg is van. – Melody fel– tápászkodik a kanapéról. – Mac nem sokkal Watts eltűnése után adott egy interjút. Egy perc, és jövök, addig egyél egy kis kekszet, jó? – mondja, és a tányéron elrendezett csokis kekszre mutat.

De Lucy nem tudja rávenni magát, hogy egyen. Ökölbe szorított kézzel próbál kapaszkodni ebbe a világba, ebbe az életbe. Arra összpontosít, ahogy a takaró érinti a bőrét, ahogy a porszemek táncolnak az ablakon beömlő napfényben. A kék különféle árnyalatait számolja a kandalló fölötti festményen, és megkönnyebbül, amikor Melody visszatér, kezében egy ütött-kopott cipősdobozzal.

– Kicsit poros, bocsánat – mondja, és helyet csinál a doboznak a dohányzóasztalon. Lucyt egy pillanatig megnyugtatja a régi újságpapír ismerős illata, és hagyja, hogy átjárja Melody hangja, a papírzörgés lágy zenéje. – Itt van valahol... ó, nézd, még Judith Wilsonról is van itt egy cikk. Ők fogadták örökbe a remény gyermekét. Jess nem említette őket? Régen a Cliff House-ban laktak, de miután elmentek, a ház sajnos tönkrement, senki sem törődött vele, míg Jess meg nem vette. Szörnyű, ami velük történt. Azok a pletykák... tessék, nézd csak meg.

Melody átnyújtja neki egy 1982-es bulvárlap gyűrött címlapját. A hatalmas szalagcím szinte az egész oldalt elfoglalja: A REMÉNY GYERMEKÉNEK REJTÉLYE: A DÉLI PARTON ÉLŐ NŐ TÉNYLEG ELHAGYTA A GYERMEKÉT? A harsány szöveg mellett kis, fekete-fehér fotó látható egy nőről; sötét haja rendezett kontybán, kezét védekezőén maga elé emeli.

De nem számít. Mindegy, hogy az arca csak félig látszik, és hogy a fénykép régi, gyűrött és fekete-fehér.

Lucy bárhol felismerné ezt az arcot.

Majdnem olyan jól ismeri, mint a sajátját.

* A „beachcomber” szó jelentése: vízparti guberáló.

22.

MARY

Égett a bőre.

Miközben kinyitotta a szemét, zihált a fájdalomtól. A lába sajgóit – a víz hetek óta nyaldosta már, a hús érdessé vált és megvastagodott. Amikor óvatosan megrántotta a lábujját, összerezzent.

O, mennyire vágyott a fényre, hogy kiszabaduljon a raktér sötét melegéből, a körülötte szorongó testek közül! Ha behunyta a szemét, Da arcát látta maga előtt a tárgyalóteremben. Mit csinálhat most? Elképzelte, ahogy egyedül ül a kunyhóban, a fejét a kezébe hajtja, a válla remeg, miközben a kecske éhesen gubbaszt a sarokban. Az apjából áporodott izzadságszag árad, piszkos ruhák és ital szaga.

Mozgást érzett maga mellett: felébresztette Elizát.

– Mary? – A húga hangja lágyan és mélyen csendült a fülében. – Éhes vagy? Bírd ki még egy kicsit, nemsokára hozzák az ételt.

Valamiért Eliza végtelen nyugalma csak rontott a helyzeten. Ő otthon volt ebben a feketeségben, Mary viszont nem bírt hozzászokni. De nem lehetett-e ez annál nagyobb kín Eliza számára? Da gyakran tréfálkozott azzal, hogy a kisebbik lánya azt is érzékeli, ha Dublinban valaki elfüttyenti magát, vagy ha a szomszéd megyében egy néni odaégeti a lepényét. Vajon hogy bírja elviselni a hőség ragacsos kezét, ami folyton a testüket tapogatja? A rothadó ételtől, hulladéktól és patkánytetemektől hemzsegő fenékvizet, a négyszáz nő sírását, mormogását és imádkozását, hogy a Fenn– való végre megszabadítsa őket a szenvedéstől?

– Nem vagyok éhes – felelte Mary, és nem is hazudott: a gyomra annyira összezsugorodott, hogy kevéssel is beérte. – Csak nagyon fáj – erőltette ki a szavakat kiszáradt ajkai közül. – A lábam, a kezem.

– Nekem is – súgta vissza Eliza, a kezébe fogta a nővére kezét, kibontotta az ujjait, és végigsimította velük a sajátjai közti redős húst. Mary zihált, amikor megérezte, milyen éles és kérges a húga bőre, mintha pikkelyek lennének rajta. – A tiéd is ilyen – mondta Eliza. Aztán csak hallgattak, és szorították egymás kezét.

Mary megint Dára gondolt, a háta görnyedt ívére, miközben sóhajtozva a hullámokat bámulta, és az anyjuk köpenyét csavargatta a kezében.

Aztán Mamára, aki a tenger kegyelmére bízta magát, bármit is tett vele.

Meg akarta kérdezni Elizától, mi történik most velük, de nem talált szavakat. A félelem a hangját is elrabolta.

A napok úgy tapadtak össze, mint a sár. A levegő csendes volt, és most, hogy végre sem a szél, sem a tenger nem bömbölt, első alkalommal hallották a madarak hangját is. Nem olyan volt, mint az otthoni madarak, a szajkók, a vörösbegyek és a pintyek szép éneke, hanem éles és hátborzongató.

Az asszonyok hallgattak; a fullasztó hőség elszívta az erejüket. A fedélzeten hallhatóan más volt a helyzet: a deszkák gyors léptektől remegtek, kiabálás és nevetés kúszott át a repedéseken, és nemegyszer üvöltés és verekedés hangját is hallották. Amikor a matrózok lejöttek hozzájuk, a rum édes bűzét hozták magukkal.

– Szélcsendnek hívják – tájékoztatta őket Bridie. – Amikor a tenger elsimul, a szél eláll, és nem dagasztja a vitorlákat. Wright azt mondja, ez mindenkit megőrjít.

Aoife csettintett a nyelvével. Wright első látogatása után napokig nem vett tudomást Bridie-ről.

– Nem is olyan rossz ember – szabadkozott a lány. – Ő se akar jobban itt lenni, mint mi. A toborzók kapták el gyerekkorában, és elvitték harcolni a jenkik ellen. Tavaly hazament, hogy megkeresse az anyját, de az már rég meghalt. Azt mondja, nem tudja, mi mást csinálhatna. Miután befejezte, szereti, ha simogatom kicsit a haját... egyszer még altatódalt is kért.

– Pfuj – köpött ki Aoife. – Nem érdekel, mennyire hiányzik neki a kibaszott mamája. Attól még angol. Egy jackeen.

– Szélcsend. – Eliza megforgatta a szót a nyelvén. – Tökéletes kifejezés. Mint a harangszó.

– Harang? – hangzott fel Sarah vékony hangja. – Templomi harang, mint egy temetésen?

– Az enyémen biztos nem – vágta rá Bridie pimaszul, mintha nem egy hajó rakterében, hanem egy zsúfolt dublini kocsmában lennének. – Engem nem fognak a tengeren eltemetni. Öreg matrónaként halok meg, több száz hold földem lesz, és egy csomó aranygyűrűm a kövér ujjaimon. Senki se fogja tudni levenni őket, úgyhogy a sok arany mind a férgeké lesz.

A kis Annié felkacagott.

– Kaphatok egy aranygyűrűt, mami?

– A kapzsiság bűn – csitította a lányát Sarah, bár Mary tudta, hogy a szavai valójában Bridie-nek szólnak.

– Mondd a bírónak, aki elítélt – szájait Bridie. – Fél méter vászon, mi? Még jó, hogy nem kaptál kötelet.

– Most már hallgass! – szólt rá Aoife. – Ne beszéljünk halálról meg temetésről, balszerencsét hoz.

A szél visszatért, és vele együtt az ételt hozó férfiak léptei is könnyedebbek lettek.

– Hamarosan kikötünk – motyogta Bridie, miután egy alkalommal visszatért Wrighttól. – Az emberek már majd’ megőrülnek, úgy várják.

– Megállunk? – Mary nem értette. – Odaértünk Új-Dél– Walesbe?

Bridie felnevetett.

– Dehogy, te idióta. Wright szerint addig még hónapok vannak hátra. Ez most egy Rio nevű hely.

– Rio? Sose hallottam róla – szólalt meg nagyképűen Sarah a szemközti fekhelyről.

– Hát, akkor nyilván csak egy matróz képzeletében él – gúnyolódott Bridie. – Megmondom Wrigthnak, hogy szóljon a kapitánynak, ne menjenek Rióba, mert Sarah Hagarty szerint nem létezik.

A napok csak teltek; a hajó vágtatott a hullámokon, és Mary már el is felejtette Bridie szavait. Volt más, ami foglalkoztatta: a hús az ujjai közt kezdett megvastagodni, és furcsa fájdalmat érzett az álla alatt, mintha valami ki akarna rügyezni a bőrén.

Aztán egy nap arra ébredt, hogy Eliza kétségbeesetten rángatja a kezét.

– A levegő! – mondta, amikor a nővére végre kinyitotta a szemét. – Megváltozott!

A többi nő is mocorogni kezdett körülöttük, sziszegtek és morogtak. Mary belekóstolt a levegőbe, ahogy Eliza tanította, és már érezte is: új íz keveredett a tenger ismerős, sós ízébe. Zöld, állatias szag.

Szárazföld.

Rio de Janeiro. A név furcsán, idegenül csengett Mary nyelvén.

A nőket egy időre a fedélzetre vitték, hogy láthassák a kikötőben táncoló színes kis hajók tömegét. Az égbolt mintha megnőtt volna azóta, hogy Mary utoljára látta: szinte nem is bírt befogadni ekkora kékséget. A dokk mögött takaros kis épületek keretezték a dzsungel száját, akár egy szép fogsor, a távolban buja, zöld hegyek emelkedtek. Az egyik matróztól narancsot kaptak: lehúzták a keserű héjat, és kiszívták az édes levet a zsenge húsból. Ez volt a legjobb dolog, amit Mary valaha is kóstolt.

Később a férfiak a hőségtől erőlködve és izzadva kipakolták a hordókat, amiket a nőkkel együtt szállítottak a raktérben.

– Rum – mondta Bridie, amikor az egyik matróz elhaladt mellettük egy hordó súlya alatt támolyogva. A hangjában mintha vágyakozás csendült volna.

– Mit csinálnak vele? – kérdezte Sarak.

– A kapitány megpróbálja eladni – felelte a másik nő. – A rabszállításért nem kap túl sokat a királytól. Wright szerint ez szélhámosság, és ha kiderülne, a kapitányt letartóztatnák, de senki sem olyan bolond, hogy elárulja.

Mary remélte, hogy a kapitánynak sikerül eladnia a hordókat – úgy biztos több hely lenne a raktérben. Ráadásul kevesebb rum jutna a matrózoknak, hogy megigyák, vagy Bridie-nek és a hozzá hasonló nőknek adják. Bridie szeme egy ideje furcsán üvegessé vált, ami nem tetszett Marynek, és néha hallotta, hogy vacognak a fogai, pedig a raktér kavargó lélegzettől és a testek kipárolgásától sűrű ködében sosem volt hideg.

De pár nap elteltével már hallották is a férfiak káromkodását és morgását. Ahogy meglátták a közeledő lámpákat, Eliza felült, és Mary kezébe kapaszkodott. Az ajtó hamarosan kinyílt, és a matrózok elkezdték visszapakolni a hordókat.

– Wright szerint a kapitány nem tudta eladni őket – mondta később Bridie. – Máshogy kell pénzt szereznie.

Miután elhagyták Riót, a tenger egyre durvább és hidegebb lett, az adagok pedig egyre kisebbek. Mary azt remélte, ezután kapnak némi friss ételt; nem felejtette el a narancs édes ízét a nyelvén. Nyilván többek között azért álltak meg, hogy feltöltsék a készleteket, nem? De ha volt is valami friss, ők egy falatot sem láttak belőle: a matrózok csak zabkását és a kétszersült száraz héját hozták le nekik, amely hemzsegett a kukacoktól. Néha viszont csak vizet kaptak: meleg volt, mint a vér, és kevés.

Bridie szerint a kapitány megtartotta magának a pénzt, amit az ellátásukra kapott.

– Nem megmondtam – magyarázta –, hogy valahogy a pénzéhez akar jutni?

Minél éhesebbek és szomjasabbak voltak, annál nehezebben dacoltak a viharokkal. Mennydörgés és villámlás szaggatta a levegőt, a hajó nyögve kapaszkodott fel a hullámokra, a raktérbe jeges víz zúdult. Az egyik hordó kihasadt, és rum ömlött szét a fenékpadokon; Mary fülében a rémület sikolyai csengtek, a szíve pedig együtt dörömbölt a hullámok bömbölésével.

Évek óta most először jutott eszébe, milyenek lehettek az anyja utolsó percei a tenger szürke dühében. Fájt neki a fulladás? Vagy olyan volt, mint az a különös emlék, ami néha felidéződik benne az ezüstös buborékokról és a sötéten sodródó hajról?

23.

LUCY

2019. FEBRUÁR 16., SZOMBAT

Lucy hidegséget érez a lábujjai fölött, végigcsap a bokáján, a vádliján. Annyira éget, hogy beleborzong. A világ először csak kék és aranyszínű, ködös homályként bukkan fel a szeme előtt, aztán meghallja a hullámok dühös moraját és sziszegését. Zihálva kiegyenesedik, és kihúzza lábát a vízből.

Már megint a parton van, a tenger csipkés szélén kuporog. A hátizsákja mellette hever a homokban, teljesen elázva. A nap magasan áll az égen, tüze szinte fullasztó. Délelőtt tizenegy van, a dagály már megérkezett. Mióta ülhet itt? Egyre jobban pánikba esik, kapkodja a levegőt, és küszködve próbálja összerakni a részleteket.

Aztán eszébe jut.

Minden, amit az életéről gondolt, hazugság.

Lassan feltápászkodik, és letörli a homokot a lábáról. Elfintorodik; az apró szemcsék csípik a bőrét, amely már amúgy is ég a víz mérgező csókjától.

Melodytól egyenesen idejött. Vagyis rohant, mintha a tenger hívta volna mágikus vonzerővel. Emlékszik, hogy leült a puha homokra, a víz akkor még méterekre volt tőle. Figyelte a rákok apró mozdulatait, hallgatta ollóik kattogását, és sírt. Gondolatai úgy kavarogtak, mint a távolban károgó sirályraj.

Becsukta a szemét, tenyerét a szemgödrébe nyomta, mintha el akarná törölni az újságcikk emlékét, az arcot, amely a fotóról nézett rá.

Az anyja arca.

A félelem megint visszarántja az időben. Emlékszik a lángoló, kék égboltra, a ragyogó narancsszínre. A rémület szűnni nem akaró marcangolására.

A telefonja rezegni kezd a nadrágzsebében. Nem, nem az o telefonja,/^ telefonja.

Ó, tejó ég.

Jess.

Jess a remény gyermeke.

Nyilván tudja. Valószínűleg már évek óta. Ezért van itt, Com– ber Bayben.

Jess telefonja még mindig csörög. Max hívja.

Egy széllökés Lucy szemébe fújja a homokot. Hunyorogva mély levegőt vesz, a szája kiszárad. Most mit mondjon a férfinak? Hogyan segíthetne neki ez az idegen?

De mégis: Max Jess barátja. Fontos neki. Talán tudja az igazságot, vagy azt, hogy hol lehet a nővére. Valamiféle választ.

– Jess? Istenem, ezer éve... jól vagy? Csak most láttam...

– Bocsánat, Max? – Lucy megnyalja a szája szélét. – Igazából Lucy vagyok, Jess... – A szája nehezen formálja a szót – húga.

– O... értem. Szia, Lucy. Jess is ott van?

– Tulajdonképpen ezért hívtalak – feleli a lány. – Én, öhm, pár napja jöttem le Jesshez, de nincs itt. A kocsija itt van, meg a telefonja is, mint látod, de a szomszédja szerint egy időre elutazott. Azt reméltem, talán veled van... nem tudod esetleg, hol lehet?

– Neeem – húzza el a szót Max. – Nincs velem, és fogalmam sincs, hol lehet... igazából már jó ideje nem beszéltünk. Azt hittem, azért hív, mert...

– Miért?

– Mindegy, nem számít. Biztos jól van. Otthon hagyni a telefonját... jellemző rá. – Nevetni próbál, de a hangja hamis és bizonytalan. – Mindenesetre, ha hazaér, megmondanád neki, hogy hívjon fel? Nagyon szeretnék beszélni vele.

– Persze. – Lucy ajka hideg és zsibbadt. – De biztos, hogy nem...

– Bocs, Lucy – szakítja félbe Max –, de sajnos mennem kell. Jess egész biztosan jól van. Viszlát.

Mielőtt a lány válaszolhatna, már le is teszi. Lucy tovább szorongatja a telefont; sürgető vágyat érez, hogy elhajítsa, de nem teszi. Max titkol valamit. Hallotta a hangján.

A düh szédítően lüktet az ereiben, minden érzéke kiélesedik, mintha a valóság le akarná dörzsölni a bőrét.

Az anyja nem Maggie Martin, hanem Judith Wilson. Az apja nem Michael Martin, hanem Róbert Wilson. A férfi, aki megtalálta a remény gyermekét az Ördögkilátónál, és a feleségének adta, mintha csak egy talált kincs lenne, egy gyöngy vagy egy abalone kagyló.

És Jess a remény gyermeke.

Vagyis ők ketten nem testvérek.

A családja ennyi éven át csupán egy kitalált történet volt. Féligazságok és hazugságok kollázsa.

A podcast töredékei kavarognak a fejében, a vizsgálat, amit a házaspár – a szülei – ellen folytattak az örökbefogadás után, a keserű bulvárpletykák.

Mrs. Wilson talán megszülte a gyermeket, majd szülés utáni depresszióban szenvedve a barlangban hagyta, és csak ezután vallotta be a férjének, mit tett. Az események ezen verziójában Mr. Wilson nem hős volt, hanem cinkos, aki a felesége bűnét igyekezett eltussolni azzal, hogy megrendezte a drámai mentőakciót az Ördögkilátónál.

Még a lehetőségét sem bírja elviselni annak, hogy mindez igaz. Közben viszont ez az egyetlen verzió, ami azt jelentené, hogy Jess és ő mégis testvérek.

A hullámok úgy habzanak és kavarognak, akár a gondolatai.

De Jess igenis a testvére: minden sejtjében érzi. Nem csak fizikailag hasonlítanak, a bőrproblémáikkal és az apjuktól örökölt fülükkel.

Közösek az álmaik is, és ez a kapcsolat ellenáll minden racionális magyarázatnak. Mintha a nővére otthagyta volna az ujjlenyomatát az elméjén.

Hogy is lenne lehetséges, hogy ők ketten nem tartoznak össze?

24.

JESS NAPLÓJA

1999.

Január 3.

Annyiszor elképzeltem, hogyan fogom elveszteni a szüzességem. Úgy gondoltam rá, mintha egy kígyóbőr lenne, amelyet lecsúsztatok magamról, felfedve az alatta lévő új, fényes réteget. Erős leszek és gyönyörű... azt hittem, ilyen felnőttnek lenni. Nem tudtam, hogy ilyen félelmetes érzés lesz a lelepleződés.

Amikor ma reggel felébredtem, egy pillanatig azt hittem, még mindig Max ágyában vagyok. A lepedő klórszagú volt, a haja csillogott az éjjeli lámpa halvány fényében. Odakint az éjszaka lassan szertefoszlott, és magával vitte az óévet. Az emberek a városban – a miénkben, és mindenütt a világon – még mindig buliztak, vodkát vedeltek, és koccintottak az új évre.

Tökéletes lehetett volna. A kabócák zenéje, az, ahogy az aranyszínű lámpafény a testemre hullott, és gyönyörűnek éreztem magam tőle. A medencés rémálom után a szívem még mindig a torkomban dobogott, az orrlyukam csípett, ahol a víz behatolt az arcüregembe. De éreztem valami mást is – a bizsergésnek, a pelyvák előhírnökének ezúttal más volt a forrása.

Mondom: tökéletes lehetett volna.

Az ujjaival könnyedén végigsimított a hasamon. Ziháltam az izgalomtól, de aztán megállt, mintha félt volna megérinteni a kiütések megvastagodott, fehér tájékát. A lélegzete elakadt, keze a bőröm fölött lebegett. Hidegség áradt szét bennem. Rájöttem, hogy vonakodik megérinteni. Visszataszítónak talál.

– Ööö – suttogta –, ne kapcsoljam le a villanyt?

Egyszerű kérdés volt, mindössze öt szó. De tucatnyi másik rejlett mögötte.

Egy pillanatig megszólalni sem tudtam, a mellemben fájdalom lüktetett.

Aztán azt feleltem, „persze”, és lenyomtam a villanykapcsolót. Sötétben maradtunk. Csípett, amikor belém hatolt, és a bizsergető érzés is eltűnt a bőrömről, csak hideg és borzongás maradt utána.

Hogy is hihettem, hogy szépnek talál majd, ha egyszer meglátja, milyen vagyok valójában?

De nem akarok Maxre gondolni. Most nem.

A szüleim végre elmentek. Anya egy barátnőjénél van, apa pedig kerítésoszlopokat állít fel az egyik karámban.

Egy hét telt el a karácsonyi ebéd óta, amikor láthatóan összerezzentek az örökbefogadás szóra. Úgy érzem, mintha az igazság itt lenne a markomban – csak fel kell hoznom a fényre, hogy lássam.

Tíz lépés a hálószobájukig. Az iratszekrényhez. Kinyitom, és megtalálom a születési anyakönyvi kivonatomat. Es akkor tudni fogom.

Később

Apu húsz perce ért fel a házba, a szúnyoghálós ajtó nyöszörgésére riadtam. A szobájuk padlóján ültem, körülöttem az aktámhoz tartozó papírokkal. A sok név és helység – semmi értelme.

– Jess, itt vagy? Jessica! – dübörgött át a házon az apám hangja. A fáradtság és a szeretet ismerős keverékétől gombóc gyűlt a torkomban, a szememben pedig könnyek. A padlódeszkák nyikorogtak a léptei alatt, aztán hallottam, hogy megnyitja a konyhai csapot, majd kattan a vízforraló.

Ki kellett jutnom a szobából. Nem hagyhattam, hogy megtudja, mit találtam. Még nem.

Úgy éreztem magam, mint Pandora John Waterhouse festményén, amikor belenéz a szelencébe, amit, ha egyszer kinyit, sosem zárhatja be többé. A furcsa szavak és mondatok kavarogtak bennem; a számhoz szorítottam a kezem, mintha lenyelhetném őket, de már nem volt visszaút.

Magammal kellett vinnem az aktát.

Gyorsan a pólómba rejtettem, visszaszaladtam a szobámba, és az ágyam alá dugtam. Épp felállni készültem, amikor kopogtak. Apu választ sem várva belökte az ajtót a lábával, kezében két bögre teát egyensúlyozott.

– Nahát, Isten ajándéka – mondta, és lassú vigyor terült szét az arcán. Isten ajándéka, ez volt az egyik becenevem, és egyben a Jessica név jelentése is. „Azt hittem, nem hiszel Istenben”, szoktam rávágni, ez volt a mi közös kis viccünk. „Ha rád nézek, igen”, felelte mindig, nyálas kis atyai kacsintással kísérve.

Most viszont szinte ránézni se bírtam.

– Szia – nyögtem ki. Az apámra ráfért volna egy borotválkozás, és az. arcán még egy kis koszfolt is látszott. A kedvenc pólója volt rajta, amit anyu folyton ki akar dobni, mert az egyik ujja lyukas, az elején pedig egy régi curryfolt éktelenkedik a nagy, idióta betűkkel írt felirat mellett: Sárkány.

Apu.

De ő nem az apám.

Ó Róbert Wilson, egy idegen. És én...

Születési neve: ismeretlen.

-Van kedved beszélgetni? – Apu hangosan szürcsölni kezdi a teáját. – Tévézhetnénk, amíg anyu hazaér. Vagy rajzolhatnánk is, mint régen, gyakorolhatnánk egy kicsit, mielőtt jövőre folytatod. Az ausztrál szarkára gondoltam.

Normális esetben azt feleltem volna, „ne hülyülj, apu, azt már vagy három éve lerajzoltad, ott lóg a mosókonyha előtti falon .

De ez nem volt normális eset. Semmi sem lesz normális többé.

– Bocs – nyögtem ki. – Fáj a fejem.

Aztán egyszerűen rácsuktam az ajtót. Rövidesen hallottam, ahogy léptei lassan, megadóan dübörögni kezdenek a folyosón.

Térdre rogytam az ágy előtt, a kezem remegett. Nem akartam megnézni a papírokat, nem akartam tudni. De muszáj volt.

Reszkető kézzel kihúztam az aktát az ágy alól. Három bizonyítvány volt benne, és egy vastag köteg hivatalos papír. Kettő közokirat volt: névváltoztatási okirat.

De a harmadik volt a legrosszabb.

Örökbefogadási határozat – állt a tetején a díszes betűsor. Örökbefogadó szülők: Michael és Margaret Martin.

A gyermek neve az örökbefogadás után: Jessica Judith Martin.

A gyermek születési neve: ismeretlen.

A gyermek születési ideje: ismeretlen.

Ver szerinti szülők: ismeretlen.

Az egyetlen ismert adat egy hely volt: Comber Bay, NSW. Ez szerepelt a szüleim anyakönyvi kivonatán is – lakóhely: Comber Bay.

Még csak nem is hallottam róla. A szüleim egyszer sem említették A szüleim.

Most már tudtam, miért nem beszélnek soha a Dawes Piain előtti életükről. Mert a jogi papírok még rosszabbak voltak.

Ott volt például a levél az ügyvédi irodától, Mr. Róbert Wilsonnak és Mrs. Róbert Wilsonnak címezve, Cliff House 1., Malua Street, Comber Bay NSW, 1982. augusztus 1-jén.

Tisztelt Uram és Hölgyem, állt a papír tetején, kérjük, nézzék át a Yes! magazinnal kötött megállapodást, amelyet csatoltunk a számlával együtt.

Átlapoztam a megsárgult oldalakat, hogy megtaláljam a megállapodást. És ott volt, jogi szakzsargonba csomagolva, mint egy „add tovább” játék utolsó állomása. Az igazság.

Megállapodás a Wilson házaspár és a Yes! magazin között, 1982. július 29.

A szüleim bepereltek egy bulvármagazint a róluk megjelent cikk miatt, amely azt állította, hogy amikor apám egy tengeri barlangból újszülött csecsemőt mentett ki – akit később örökbe fogadtak –, az csak megrendezett esemény volt, egy bűncselekmény eltussolása. Hogy anyám szülés utáni depresszióban szenvedve otthon megszülte a gyereket, majd megpróbálta otthagyni a sziklákon.

Megpróbált otthagyni engem.

Mintha minden elolvadt volna körülöttem. A lávalámpám zöld fénye, a kabócák zümmögése, a csövek zúgása. Mintha semmi sem lett volna valóságos.

Semmi. Kivéve azt a szót, ami rohamosan táplálta a szívemben izzó rémületet.

Elhagytak.

Tényleg nem számít, ki vitt abba a barlangba. Hogy anyu volt az, vagy egy idegen.

Csak az a fontos, hogy nem akartak.

Január 4.

Még a tollat tartó kezem is idegennek tűnik.

A felhasadt körmök. A megvastagodott hús az ujjaim között.

Mintha elszakadt volna az agyamat és a testemet összekötő zsinór. Nézem, ahogy a kezem mozog a lapon, a szavak kiömlenek, de sem a kezemet, sem az életemet nem érzem a sajátomnak.

Tegnap éjjel megint olyan álmom volt. Ereztem, ahogy a nyirkos fa az orromhoz és a számhoz préselődik, és sós víz mardossa a bőrömet. A hullámok ritmikusan lüktettek a fejemben.

Most már van értelme, nem? A víz fogva tart.

Régebben egyszer rajzoltam egy önarcképet. A szemem tágra nyílt és sötét, mint egy fókáé, a hajam zabolátlanul hullámzik. Még az ingem gallérja alól előkúszó finom, pikkelyszerű pelyvát is lerajzoltam.

Megkérdeztem aput, használhatom-e a telefont, mert fel akarom hívni Maxet.

– Persze – felelte. A kanapén ült, a tévé villogott, de olyan halkra volt állítva, hogy tutira nem nézte.

Még sosem láttam ilyen kísértetiesnek. Ilyen elveszettnek.

Egy pillanatra bűntudatom támadt. Talán tényleg elő kéne vennünk a vázlatfüzetet, a ceruzáinkat és az Ausztrália madarait, hogy újra apa és lánya lehessünk, mint azelőtt.

De aztán a bűntudat dühvé változott.

Hazudtál.

Felkaptam a hordozható telefont, a szobámba mentem, és becsuktam az ajtót. Még korábban lemásoltam a számot a listáról, amit anyu a hűtőre tűzött. Mindenki rajta van – Mrs. Clarke, az angoltanárom, Mr. Webb, a matektanárom, és persze Mr. Hennessey. Cameron.

Amikor a hívás kicsöngött, izzadni kezdett a tenyerem. Már majdnem letettem – még azt se tudtam pontosan, mit mondjak neki, csak hogy senki másnak nem mondhatom el –, aztán meghallottam a kattanást. Felvette.

– Hahó!

A hangja hallatán elakadt a lélegzetem. Egy pillanatig meg sem tudtam szólalni.

– Halló! – mondta újra, kicsit türelmetlenebbül.

– Mr. Hennessey? – Legszívesebben a keresztnevén szólítottam volna, de nem mertem.

– Jessica? Micsoda meglepetés!

Megismerte a hangomat. A testem megrezdült, mint egy megpendített húr.

Minden felszínre tört. Az anyakönyvi kivonatok. A jogi papírok. Az a szörnyű szó: elhagyatottság.

Ereztem, hogy mindjárt zokogni kezdek.

– Jessica? Minden rendben? Történt valami?

– Én... – kezdtem, de a hangom sírásba fulladt.

– Ez úgy hangzik, mintha jól jönne egy beszélgetőtárs – jegyezte meg.

– Igen – leheltem remegve.

– Figyelj, ma elég sok a dolgom, de mit szólsz a holnaphoz? Találkozhatunk a suliban, a rajzteremben, és elmondhatnád, mi történt. Rendben?

– Oké – suttogtam, és megkönnyebbülés áradt szét bennem. Elvesztettem a szüléimét és Maxet is. De ő még itt van nekem. – Köszönöm, Mr. Hennessey.

– Kérlek – felelte –, szólíts Cameronnak.

Arra gondoltam, ahogy a keze a bőrömhöz ért.

Egy kagyló belseje.

Lát bennem valamit. Tudom. Ő más, mint anyu, apu vagy Max. Látja a hibáimat, és gyönyörűnek tartja őket. Melegség árad szét bennem, és elképzelem, ahogy belenézek zöld szemébe, amely lágy és fényes a megértéstől.

Úgy érzem, mintha mentőcsónakot küldtek volna értem. Egy apró reménysugár.

Valamiért biztos vagyok benne, hogy ő mindent rendbe hoz.

25.

LUCY

2019. FEBRUÁR 16., SZOMBAT

Lucy remegő kézzel teszi le a naplót, a gyomra összeszorul. Mikor evett utoljára? Nem is emlékszik.

A Cliff House nappalijában ül, a megrogyott kanapén. A házban, ami egykor a szüleié volt. Vajon az apja is ott ült a kopott konyhaasztalnál, ceruzákkal és papírokkal körülvéve? Az anyja pedig zöldséget aprított a szűkös, sárga konyhában, és dúdolva bámult ki a tengerre?

Az anyja madáretetője lóg a kinti fáról, az anyja magazinjai porosodnak a tetőtéri beépített szekrényben.

Lehunyja a szemét, nehogy elsírja magát. A bulvárlap neonbetűi harsányan ragyognak előtte.

Elképzeli sápadt, terhes anyját, amint lefelé botorkál az Ördögkilátó felé vezető lépcsőn. Aztán, amint a barlang vörös méhében összegörnyedve kilöki a testéből a gyermeket... és az elméje arra készteti, hogy elhagyja...

Nem bírta elviselni. Képtelen volt így gondolni az anyjára, ahogy magatehetetlenül szenved. De az alternatíva sem elviselhetőbb: hogy a nővérét valójában nem ő szülte.

Hogy a nővére nem is a nővére.

O, Jess.

Villám világítja meg a tenger fölött úszó viharfelhőt, amely így szürke, görnyedt alakhoz hasonlít. Az eső első cseppjei úgy csapódnak az ablaküvegre, mint a puskalövés. A ház halkan, gyászosan nyikorog a szélben. Lucy a sok fájdalomra gondol, aminek az évek során tanúja lehetett.

Jess fájdalmára.

Ezért volt mindig olyan távolságtartó vele? Attól félt, elutasítaná, ha megtudná, hogy biológiailag nem rokonok?

Hogy valójában nem is testvérek?

Könnyek kezdik szurkálni a szemét, és rájön, hogy ez cseppet sem számít. Nem érdekli, hogy egy méhen osztoztak-e, hogy ugyanonnan jöttek-e világra. Talán nem együtt nőttek fel, de ugyanabban az otthonban, ugyanazokkal a szülőkkel, ugyanazon szabályok és rituálék szerint. És ugyanazokkal a titkokkal körülvéve.

Lehunyja a szemét, és Jesshez kötődő emlékeire koncentrál, mintha így hazahívhatná. Maga előtt látja, ahogy kisgyerekként a térdén ül, és a szíve megnyugtató dobogását hallgatja. Érzi meleg, gyengéd kezét az övén, ahogy a fényes zsírkréta suhan a papíron. Hallja összecsengő hangjukat: gyerekdalok, Disney-zenék, aztán Nick Cave...

A nővérem.

Most arra az estére gondol Jess lakásában, Sydney-ben, az alkoholos forró csoki ízére és a lemezjátszó halk duruzsolására. A kérdésre, amit olyan ügyetlenül tett fel, és ami után Jess mintha bezárkózott volna.

Biztosan eszébe jutott minden. Az év, amikor elvesztette a szüzességét, és rájött, hogy nem az, akinek hitte magát, nem Dawes Plainből származik, hanem egy tengerparti barlangból, alig pár méterre onnét, ahol Lucy most ül. Hogy elhagyták, hogy nem akarták őt. És hogy nem fordulhat senkihez. Kivéve Hennessey-t, aki elvetette fiatal agyában a bizalom mérgező magjait, és várta, hogy kivirágozzanak.

Vajon mit tett vele?

Bár visszatérhetne ahhoz a pillanathoz Jess lakásában! Bár tudta volna, amit most tud! Elmondhatná neki, hogy megérti. Hogy tudja, mennyire szüksége van arra az érzésre, hogy akarják, és ez milyen nagyon sebezhetővé teszi az embert.

– Annyira sajnálom, Jess – suttogja az üres szobában. – Annyira sajnálom!

A szavai elvesznek az esőben, ami most már úgy dübörög, mintha egyenesen a testére esne, elérné a csontjait, és szilánkokra törné.

Nem bír tovább olvasni, de muszáj. Tudnia kell az igazat.

Aztán hirtelen dörömbölnek az ajtón. Lucy lekászálódik a kanapéról, ideges lesz, mint egy gyerek. A bejárati ajtó üvegén át látja az odakint álló alak sötét árnyékát.

– Hahó! – Szigorú hang, bár alig hallani az eső csobogásától. – Rendőrség. Nyissa ki!

26.

LUCY

2019. FEBRUÁR 16., SZOMBAT

– Rendőrség!

Lucy megdermed, mozdulni sem bír.

Az agya egy része pontosan tudja, hogy ki kell nyitnia az ajtót, és beszélnie kell a rendőrökkel, de a teste mintha elfelejtette volna a mozdulatok sorrendjét. A tüdejében egy csepp levegő sincs.

Dóra Maar az ajtót kaparja, farka merev, füle a koponyájához simul.

Hogy összeszedje magát, Lucy elképzeli, mi fog történni: üdvözli a tiszteket, teát vagy kávét ad nekik, hellyel kínálja őket. Maga előtt látja, ahogy az ölébe rejti a kezét beszélgetés közben.

A nővére, mondják majd. Jessica Martin. Találtunk egy holttestet, és okunk van feltételezni, hogy ő az. Elképzeli, ahogy Jess sápadtan, elnyúló végtagokkal fekszik egy szikla alján, zöldre mosott teste messziről látszik valami távoli tengerparton. Hogy a tenger elragadta őt, aztán újra kiköpte, mint egy állat, amely elutasítja a kicsinyét.

Ismét kopogás hangzik fel, gyors és kemény, az egész ajtó belezörög. A tisztek egyre türelmetlenebbek, Lucy kihallja beszűrődő szavaikból 2. parancs, a megalapozott gyanú és a. gyanúsított kifejezéseket. Istenem, csak nem... szerintük Jesst meggyilkolták? A. bűzös vizelettócsa a vécében. Lehet, hogy a Cliff House bűnügyi helyszín, ő pedig beszennyezi a bizonyítékokat? Mi van, ha Jess nem önként távozott, hanem eltűnt, de ő nem tett semmit, mert annyira lefoglalták a saját problémái, az, amit Bennel tett?

Félretolja Dóra Maart, kiakasztja az ajtóláncot, és beengedi a kint tomboló vihart.

A két rendőr – egy férfi és egy nő – láthatósági esőkabátot visel, sapkájukon az NSW rendőrség címere díszeleg. A vihar hangjai mellett egy rádió recsegését hallani.

– Miss Martin? – szólal meg a nő. Lucy bólint. – Feltehetnénk néhány kérdést?

És már indulnak is befelé, Lucy a falhoz simul, hogy helyet csináljon nekik. Eső– és állott kávészaguk van.

Tudja, hogy mondania kellene valamit, de nem bír megszólalni, az agya kiürült, csak pár szó visszhangzik benne: a nővérem. A nővérem halott.

– Leülhetünk? – kérdezi a férfi rendőr. Jóval idősebb a nőnél, szinte az apja lehetne.

Lucy a kanapéhoz vezeti őket, félretolja Jess naplóját és a Dóra Maar szőrével borított takarót. Látja, ahogy körülnéznek a zsúfolt szobában, megszemlélik a ponyvával lefedett lyukat, a penészes falakat, majd felvonják a szemöldöküket, és egymásra pillantanak.

Lucy lehajtott fejjel áll velük szemben. Felkészült az ütésre.

A nő előrébb csúszik a kanapén, keresztbe teszi a lábát, és megköszörüli a torkát. Újabb recsegő zaj hallatszik a rádió felől: most kapcsolták ki.

– Szóval, Miss Martin... szólíthatjuk Jessicának?

Lucy felkapja a fejét. A tüdejébe újra levegő áramlik, a torka ellazul. Az agya ismét kapcsolatot talál a testével.

Jess nem halt meg. Nem halt meg. A rendőrség őt keresi. De hát mit tett?

– Nem Jessica vagyok – szólal meg sietve –, hanem a húga, Lucy. Elnézést... azt hittem, azért jöttek, mert történt vele valami. Jól van?

A nő meglepetten felvonja a szemöldökét, aztán ismét fészkelődni kezd a kanapén, és leír valamit a jegyzetfüzetébe.

– Értem – feleli aztán. – Ha jól értem, a nővére most nincs itt? – Lucy megrázza a fejét. – Rendben. És mikor látta őt utoljára?

Lucy gondolatai kavarognak. Miért keresik Jesst, mit akarnak tőle? Az arcukat fürkészi; a férfi szemöldöke fölött hevesen lüktet egy ér, a nő pedig mintha nem is pislogna.

– Nem értem – mondja Lucy. – A nővérem bajban van?

– Miért kérdi? – pillant rá a rendőrnő türelmesen.

Lucy rágni kezdi a körmöt a jobb kezén. A szíve ismét gyorsabban dobog.

– Hát... azt hiszem, kicsit aggódom, tekintve, hogy itt vannak, és róla kérdezősködnek.

– Maguk együtt élnek?

Lucy a kezére pillant, az ujjai közti ezüsthálóra. Látja, hogy a kiütések egyre rosszabbak. El akarja húzni a pillanatot: muszáj gondolkodnia. Meg kellett volna kínálni őket teával vagy kávéval, hogy időt nyerjen. Most már késő; így csak annak tűnne a dolog, ami: kitérésnek.

– Nem – feleli halkan, szinte suttogva.

– Szóval most csak ideiglenesen van itt? – A lány bólint. – Újra megkérdezem: mikor látta utoljára a nővérét?

Lucy gondolatai úgy cikáznak, mint a madarak az égen. Mivel tenné most a legjobbat Jessnek? Hazudjon? Találjon ki valami alibit? Bár tudná!

Mindegy, nem számít. Az igazság akkor is ott él benne, erősebben lüktet, mint a szívverése. Mély levegőt vesz.

– Több mint egy éve nem láttam – mondja csendesen. – Kedd reggel érkeztem, de nem volt itt.

A két rendőr egymásra pillant.

– Megbeszélték, hogy jön, de ő mégsem volt itt? – kérdezi a nő.

– Nem – vágja rá Lucy gyorsan. – Nem számított rám, nem tudta, hogy jövök. A szomszédja, Melody, aki a kettes szám alatt lakik... ő mondta, hogy elment.

– Köszönjük – bólint a nő. – Majd beszélünk vele.

– Kérem – Lucy megnyalja a szája szélét –, elmondanák, mi folyik itt? Történt valami Jess-szel?

A férfi tiszt előrehajol.

– Mond önnek valamit a Cameron Hennessey név?

Lucy biztos benne, hogy a rendőrök látják, milyen hevesen lüktet az ér a nyakán. Fülig vörösödik, hideg fut végig a testén: most hazudnia kell. Küszködve próbál közömbös arcot vágni.

– Nem – feleli a homlokát ráncolva. – Kellene?

Közben végig tudatában van, hogy az asztalon tornyosuló könyvek tetején ott hever Az álmok hulláma című kötet. Hennessey nevével a borítóján.

– Jessica sosem említette őt önnek?

Lucy megrázza a fejét. Ez legalább igaz. Csak Jess naplójából szerzett tudomást a férfiról.

– Sürgősen fel kell tennünk néhány kérdést Mr. Hennessey-nek egy folyamatban lévő nyomozással kapcsolatban. Igazság szerint úgy tudjuk, ő és Miss Martin hosszú évekkel ezelőtt intim kapcsolatban álltak, az úr autóját pedig nemrég megtalálták a közelben, így, mivel a nővére eltűnt, meg kell vizsgálnunk azt a lehetőséget, hogy esetleg együtt vannak.

– Elnézést... miféle nyomozás?

– Arról nem adhatok felvilágosítást.

Lucy szája kiszárad, a bőre bizsereg az ijedtségtől.

– Bántott valakit? Esetleg... Jesst?

A rendőrök ismét egymásra néznek. A rendőrnő tekintete egy pillanatig megpihen Lucyn; a lány biztosra veszi, mondani akar neki valamit, hogy megnyugtassa, de aztán kintről hatalmas mennydörgés hallatszik, mintha az ég meghasadt volna. Dora Maar a kanapé alá bújik ijedtében, a ház megremeg, és Lucy látja, hogy a férfi tiszt idegesen az ablak felé pillant. A felhők sűrűek, eresek és zöldek, mint valami hatalmas lény szárnyai.

A női tiszt feláll, becsukja a jegyzetfüzetét, és lesöpri a nadrágját, mintha el akarná tüntetni róla a ház nyomait.

– Jól van – szólal meg. – Köszönjük, hogy időt szakított ránk. Itt hagyom a névjegykártyámat. – Az asztalra teszi a kártyát, közvetlenül Hennessey könyvére. Lucy szíve hevesen megdobban. – Kérem, ha a nővére hazajön, mondja meg neki, hogy hívjon fel.

Amikor az autógumik ropogó hanga végre elhal a kavicson, ahogy magába szívja a vihar zaja, Lucy remegve leereszkedik a kanapéra. A lábára nézve észreveszi, hogy a lábujjai közt egyre vastagabb a bőr, az erek pókhálószerűen kiemelkednek belőle. Megvakarja a nagylábujján lévő pikkelyes foltot, és lehúzza a leváló bőrdarabot. Az alatta lévő réteg kékes és csillogó.

Cameron Hennessey autóját megtalálták a közelben. Eszébe jut, milyen állapotban volt a ház, amikor megérkezett; a megkeményedett szivacs a mosogatóban, a piszkos tányér a nővére ágyán, a vizelettócsa a vécékagylóban.

Mintha Jess elszökött volna valaki elől – vagy valakivel.

27.

MARY

Napok – vagy akár hetek – teltek el, mire ismét megláthatták az eget.

Miközben a nők lánccsörgés és nyögések közepette feltápászkodtak, Mary azon tűnődött, vajon ismét meghalt-e valaki. Bár állandóan éhes volt, a gyomra kavarogni kezdett, amikor a korábbi halottra gondolt, a temetésre, a vászon alól előbukkanó sápadt, kék lábakra.

A fedélzetre érve viszont gyorsan kiderült, hogy ezúttal nem temetésről van szó: odakint ünnepi hangulat uralkodott. Mary lehunyta a szemét, amikor megérezte a levegő sós ízét az arcán és az ajkán, és miután kinyitotta, látta, hogy már alkonyodik, a rózsaszínű égbolton megjelentek az első csillagok. Körülöttük a tenger hatalmas volt és sötét, akár egy véraláfutásos zúzódás.

Az orrába kúszó vasszagról eszébe jutott, amikor Da és ő csirkét vágtak, és ahogy a szeme hozzászokott a fényhez, már látta is a fedélzeten csordogáló vékony vérpatakokat. A matrózok tömegén át viszont nem tudta kivenni, honnan származik a vér.

Pánik fogta el: csak nem megöltek valakit?

Körülötte a férfiak ittak, táncoltak és énekeltek, a lábuk a szavak ütemére dobogott, és az elmozduló testeken át látta, hogy egy tetem lóg az árbócrúdról.

Előtte Aoife állt, ősz haja tele volt csupasz, csillogó foltokkal. Hirtelen megtorpant, Mary pedig nekiütközött; az idős nő egész testében remegett, reszelős szavai félelmet ébresztettek a lány szívében.

– Mit tettek? – recsegte Aoife iszonyodva. – Megöltek mindannyiunkat!

Mary hunyorogva próbálta kivenni a hátborzongató látványt; ködös agya egy pillanatra azt feltételezte, valami disznót vagy birkát vágtak le, de persze egyet sem hoztak a fedélzetre sem Corkban, sem Rióban. Ezért is volt olyan kicsi a fejadagjuk.

– Kérlek, Aoife – szólalt meg félelemtől zsibbadt ajakkal –, az isten szerelmére, kérlek, mondd, hogy az nem egy ember!

De Aoife csak még jobban remegett. Mellette Elizából a döbbenet apró, fájdalmas hangjai törtek elő, és még kétségbeesettebben kapaszkodott Mary kezébe. A nővére tudta, mennyire gyűlöli ezeket a pillanatokat, amikor a többi érzékszervének élessége nem tudta kitölteni a vakság keltette űrt –, és a szíve összeszorult a bűntudattól. Eliza számított rá, hogy ő majd értelmet ad annak, amit nem láthat, de semmit sem tehetett; nem adhatott megnyugvást, hiszen ő maga sem tudta, mit látnak pontosan.

A választ végül Bridie adta meg.

– Az egy cápa, ti bolondok – pillantott rájuk, majd felsóhajtott, amikor meglátta a többiek üres tekintetét. – Egy óriási hal, hatalmas fogakkal, ennyi. Elkapták, és felhúzták a fedélzetre.

Mary pulzusa lassulni kezdett, miközben csendes megdöbbenéssel nézte Bridie arcát a lenti hosszú sötétség után. A nő arccsontja kiélesedett, szeme alatt árnyékok húzódtak, vörös sörénye fénytelen volt és tetves. Mary beleborzongott a gondolatba, hogy festhet vajon ő maga – Elizára is alig bírt ránézni –, mégis, valamiért Bridie látványa volt a legborzasztóbb. Még Wright alamizsnája sem volt elég, hogy némi hús maradjon a csontjain.

Az előtte álló Aoife még mindig reszketve zokogott.

– Most már csitt! – szólt rá Mary. – Hallottad, mit mondott Bridie. Ez csak egy cápa, egy hal, nem ember!

De Aoife csak még hevesebben sírt, és átkozta a kapitányt meg az embereit, akik átkot hoztak mindannyiukra.

– Szerintem tudja, mi az – szólalt meg Eliza halkan. – A Blasket-szigetekről származik, emlékszel? Biztosan ismeri a tenger halait. Elmondanád, hogy néz ki, Mary? A cápa.

Eliza hangja öblösen mély volt az Aoife iránti aggodalomtól, Mary mégis észrevette, milyen élvezettel ejti ki az új szót – cápa. Sajogni kezdett a szíve; annyira jellemző volt Elizára, hogy még a rettegés közepette is örömét lelte az új dolgok felfedezésében. Éhesen vágyott megismerni a világot és annak működését – Mary nem először gondolt arra, hogy Isten talán hibát vétett, amikor elvette a látását. Inkább őt kellett volna vakká tennie helyette, hiszen úgyis olyan álmodozó volt – Da gyakran korholta, amiért úgy elvész a saját fejében, hogy nem látja, ami az orra előtt van. Eliza érte el, hogy a tekintete újra a világ felé forduljon, és lássa, milyen valójában.

Előrehajolt, és összeszűkült szemmel vizsgálgatta a furcsa teremtményt. Fényes fogakat látott éles sorokban, akár egy szövőszék tűi. Szárnyakra emlékeztető uszonyokat, pikkelyek csillogását, egy szem halott fényét.

Elképzelte, ahogy a lény a mélyben siklik. Talán a hullámok alatt a cápa emberi alakot öltött, és a tírfo thuinn uralkodója lett. Hirtelen megértette, miért háborodott fel Aoife a matrózok tettén.

Hogy mondhatná el mindezt Elizának?

– Ez a legszebb és legijesztőbb dolog, amit valaha láttam – felelte végül. – Nem lett volna szabad megölniük.

Amikor a cápát feldarabolták, visszaterelték őket a raktérbe. A fövő hús szaga leszivárgott hozzájuk, és Mary gyomra felfordult. Miután pedig a matrózok lejöttek hozzájuk, kezükben az elszenesedett, véres húsdarabokkal, Aoife ismét zokogni kezdett, néhány nő pedig a szájára tapasztotta a kezét, de a legtöbben megették a szúrós ízű ételt.

Amikor egy matróz Mary kezébe nyomott egy darabot, a lány összerezzent. A hús véres volt, és ő csak arra tudott gondolni, hogy pár órája még lüktetett az élettől, és hajtotta a cápát a tengeren át.

Hányszor nyelte le a birkapörköltet, vagy rágta meg a csirkecsontot? Kislánykorában még halat is evett, amit Da fogott Ardna Caithne-ban.

De ez most más volt. Hiába igyekezett, nem tudta kiverni a fejéből Eliza történetét a sellőasszonyról az ezüstösen csillogó pikkelyeivel. A történetet, amit a húga szerint az anyjuk mesélt nekik, ő pedig képtelen volt felidézni. Ha behunyta a szemét, még mindig maga előtt látta a cápa tetemét, mielőtt kibelezték volna: a farok elegáns ívét, a hús kéken ragyogó fényét. Epe szökött fel a torkába.

De életben kell maradnia. A szájába nyomta a hideg, kocsonyás húst, és lenyelte.

Képtelen volt elaludni.

A raktér mintha még jobban összement volna körülötte, miután pár pillanatra megláthatta a csillagokat. A gyomra görcsösen szorította a cápahúst. A többi nő teste bűzlött; a sült hús illata vizelet, izzadság és a túl régóta egymáshoz préselődő testek szagával keveredett.

Mellette Eliza aludt, hajszálai csiklandozták Mary orrát. Ő mély levegőt vett, a húga illatát kereste, az apjuk házában szeretetben és biztonságban töltött éjszakák illatát, a takaró dohosságát és a nyugodt lélegzet édes emelkedését és süllyedését. De csak a főtt hús makacs, fekete és kátrányos szagát érezte – akár a samhaim máglyáké.

Így még nehezebb volt távol tartani az emlékeket.

Nem tudta volna megmondani, mikor figyelt fel először Byrne-re. Mióta csak északra költöztek, a férfi újra és újra megjelent a lennel, fonókerékkel és szövőszékkel zsúfolt kis házikóban, hogy beszedje a lakbért és a tizedet.

Másként beszélt^ mint a falusiak és másként, mint ők maguk – a magánhangzók röviden és élesen hangzottak a szájából. A haja és a szeme fekete volt, mint a gyepű, és finom ruhát vett a Nagy Házban keresett béréből.

Eliza egy idő után meg tudta jósolni, mikor jelenik meg. Ha Da magába fordult, visszahúzódóvá és csendessé vált, és gyakrabban nyúlt apói tinós üveg, mint a hegedű után.

– A tized – suttogta Eliza Marynek a takarójuk melegében. – Holnap jön. Ezért nincsenek most se történetek, se dalok.

És valóban: reggel sürgető kopogás hallatszott a házacska ajtaján, Byrne pedig mind a harminckét fogával vigyorgott, és jó egészséget kívánt nekik, miközben kivette Da kezéből a keresetét. Eleinte észre se vette Maryt – Elizát pedig végképp nem, ő mindig elhátrált előle, mint egy farkast szimatoló bárány –, de ahogy a lány teste változni kezdett, úgy változott a találkozások hangulata is. Byrne már nem Dára nézett, hanem Maryre, a ruhája alatti halmokra, ő pedig ezután mindig a vállára terítette a kendőjét, amikor meghallotta a kopogást, még nyáron is, pedig a házacskában fullasztó volt a hőség. Korábban mindig mosolyogva köszönt a férfinak, ha találkozott vele a faluban vagy a piacon, nehogy a modortalansága súlyos következményekkel járjon Da számára, de ettől kezdve a földre szegezte a tekintetét, ha csak meglátta, amint Byrne átvág a tömegen.

A napi teendői mellett legtöbbször sikerült kivernie a fejéből: a zöldségpucolás, a vacsorakészítés és a farsangi tészta gyúrása közben, vagy amikor arról ábrándozott, milyen lesz majd a felnőtt élet, a szerelem, a gyermekvállalás és a gyermeki szeretet. Miután pedig Da elaludt, Eliza és ő leballagtak a patakhoz, a húga keze szorosan az övébe kapaszkodott, mintha el akarná rángatni az álmaitól, vissza a földre, a lábuk alatt hajladozó fűhöz és a bőrüket csiklandozó rovarokhoz.

– Néha eltűnődöm, vajon hová mész ilyenkor – jegyezte meg Eliza egyik este az ágyuk meleg sötétjében. Nyár volt, Mary bőre viszketett a szalmától, ráadásul a húga túl közel feküdt hozzá, és valahányszor a hideg falhoz préselte magát, ő is mozdult vele együtt.

– Hogy érted ezt? – A kérdés szúrta, mint egy szálka az ujjában. Tolakodó volt, túl sok.

– Amikor ilyen nyugodt vagy, de a légzésed felszínes. Nem alszol, de nem is vagy itt.

– Sehová! – Mary a falhoz nyomta az arcát. Nem akarta megosztani ezeket a vágyakat: hogy szerelemre és gyerekre vágyik, egy családra, amely nem olyan széttöredezett, mint az övék.

Szerette a húgát – bár a szeretet nem volt megfelelő kifejezés arra, hogy a szívük egyszerre dobogott, és tudta, ha az egyikük megszűnik levegőt venni, akkor a másik is. De még így sem tudta, hogyan találhatna neki helyet az álmaiban.

Talán Byrne ezt érezte meg rajta. Hogy valami másra vágyik.

Ezért választotta őt – Eliza helyett.

Samhain. Az égető érzés a bőrén, a patak csobogásának hangjai. Az újfajta feszültség Eliza arcán.

Csend! Valaki van itt.

Olyan gyorsan odaért, hogy Mary megmozdulni is képtelen volt, a félelem ránehezedett, akár egy kődarab. Eliza levetette magát a szikláról, de ő rémülten, reszketve feküdt, mint egy kibelezett hal. A férfi káromkodva gázolt át a jeges vízen, szerelmem, mondta, szépségem – a lehelete előbb jutott el Maryhez, mint a keze, az ital édeskés rothadásszaga áradt belőle.

Aztán az árnyéka a lányra vetült, mintha egy denevér takarta volna el a holdat. Körülötte az éjszaka zavartalan hangjai hallatszottak – ennyire mindennapos eseménynek számít, hogy egy férfi a sziklafalhoz szorít egy halálra dermedt lányt?

Mert Mary még mindig nem bírt megmozdulni. A férfi egyik keze a mellébe markolt, a másik a szoknyája után nyúlt, zihálása minden más hangot elnyomott a fülében, aztán...

A csont puha, nedves csapódása a sziklán. A férfi teste a lányéra dőlt, ajka elernyedt, nyála Mary hajába folyt. Ismét megpillantotta a holdat, a fényében pedig Eliza tűnt fel, remegő kezében a vértől csatakos kővel.

A levegő édes és nehéz lett a vérszagtól – Mary előtt felvillant a kötélen himbálózó testük, Da görnyedt, gyászruhás alakja –, aztán Byrne halkan felnyögött. Eliza segített Marynek kimászni a férfi alól, ő pedig zihálva kapkodott levegő után.

– Az én hibám volt – mondta Mary, amikor már újra a házban voltak, a barlangjukba bújva, mint a bolondozó gyerekek. Odakint férfiak kiabáltak, a hangjuk egyre közeledett, és bár akkor még nem ismerte a testi sértés és a száműzetés szavakat, tudta, meg fogják büntetni őket azért, amit tettek. – Ügyetlen voltam... én vezettem oda, aztán nem... – A szavak eltömítették a száját. – Nem bírtam harcolni. Gyenge vagyok. Nem olyan erős, mint te.

– Nem, Mary – felelte Eliza komolyan. – Nem. Nem szabad ezt gondolnod. A víz védett meg engem. A víz tesz minket erőssé.

A szél hangosan, dühösen és élesen jajgatott, akár egy siránkozó nő. Mary eltűnődött: vajon Aoifének igaza volt? A tenger bosszút áll rajtuk azért, amit elvettek tőle?

A dagály nagy, szürke kezei dobálták a hajót, a matrózok kiáltásai – „munkabeszüntetés!” – rémült ordításba fordultak. A raktérben a nők megfogták egymás kezét, és lehunyták a szemüket.

A villámlás fénye átszűrődött a deszkák között; Mary egy másodpercre megpillantotta saját testét, amely szinte túlviláginak tűnt, zöldes lábujjai között mintha úszóhártyák feszültek volna. A bőre csillogni látszott, és apró pikkelyek borították, mint a cápáét. De aztán újabb villámlás következett, és az illúzió szertefoszlott.

28.

LUCY

2019. FEBRUÁR 16., SZOMBAT

Lucy a konyha közepén áll, a ház reszket körülötte.

A vihar még mindig tombol: a villámok a redőnyökön át kékes mintákat rajzolnak a testére, a mennydörgések szabályos üteműek, mint a szívverés.

Lenéz a kezére: idegennek tűnik. A körmei tiszták és rózsaszínűek, nem pedig töredezettek és feketék. Az ujjai közt Dóra Maar tálját tartja, a csuklója fáj a súlyától. A macska a bokája köré tekeredik, és amikor a lány meglepetten felkiált, eliszkol ijedtében.

Az orrába sülő hús illata kúszik, olajos és édes. Mintha alig tudná megtartani az egyensúlyát, nehéz megszoknia, hogy nem érzi a hajó ringatózását. A konyha mintha összepréselné, aztán újra kitágul. Itt van, de mégsem itt. Hallucinál? Mennyi idő esett ki neki?

Reszketve leguggol, kinyitja a macskaeledeles konzervet, és a tálba kanalazza a zselés, halszagú ételt. A szagától öklendezni kezd.

Szorosan lehunyja a szemét, és emlékezni próbál, maga felé húzni az elveszített perceket, akár egy fonalat. A rendőrség itt járt. A rendőrség. A rendőrség keresi Jessicát. A nővérét, aki nem a nővére.

Nevek és képek kavarognak az agyában. Az anyja arca az újságban, ahogy bizonytalanul felemeli a kezét. A döbbenet újra átjárja, mintha hideg víz ömlene a tüdejébe.

Cameron Hennessey.

Cameron Hennessey eltűnt. És Jess is.

Lucy pedig kezdi elveszteni a kontrollt saját maga és az idő felett. A valóságot.

Mi történt, miután a rendőrök elmentek? Emlékszik, hogy átkutatta Jess szobáját – kihúzgálta a fiókokat, pénzérmék, hajtűk és tollak záporoztak a padlóra, kirángatta a nővére ruháit a szekrényéből – hátha talál végre valami nyomot. De semmit sem talált.

Egy darabig Jess ágyán üldögélve figyelte a villámok erezetét a felhőkön, de aztán az ég koromfeketévé vált, és az ablakokat elhomályosította a szakadó eső. Rémlik, hogy a kezébe vette a telefonját, az ujja a szülei száma fölött lebegett. Még a hangra is emlékszik a fejében: Hívd fel őket! Véss véget ennek!

De mit mondana nekik?

Hogy tudja az igazságot, miszerint a családjuk csak egy tündérmese? Hogy ő, Lucy újra és újra átkerül egy másik világba, a láncra vert nőkhöz, a tengerhez és a dalokhoz? Hogy Jess eltűnt, a rendőrség pedig keresi, azzal a férfival együtt, aki először a tanára, majd a szeretője volt?

A macska segített rajta: nyávogni kezdett éhségében. Lucy lement a konyhába, a kezébe vette a kerámiatálat, és aztán...

Minden összekavarodott.

Lenéz az ócska pizsamanadrágba bujtatott csupasz lábára.

A lábán lévő kiütések hámlanak, a bőr nagy, sápadt csíkokban válik le róla, mintha egy kígyó vedlene. Alattuk nem rózsaszín és nyers, vérrel pettyezett hús látszik, hanem csillogó, feszes bőr, a vihar fényében mintha a színe is változna. Először zöld, aztán kék, majd gyöngyházas. És irizál, akár a pikkelyek.

Lucy Jess fürdőszobájában gyógykrémmel kenegeti a sípcsontját, a szíve fájdalmasan vágtat. De még a kenőcs rétegén át is látja azt a különös, rossz jelenséget a lábán.

Elméje makacsul ragaszkodik a tényékhez, az interneten talált megoldásokhoz. Pikkelysömör, vagy valamilyen gombás fertőzés. De egyik sem illik bőrének új, kékes fényének különös szépségéhez.

Ehelyett ismét az álmát látja maga előtt. Maryt.

A bőrét mintha csillogó, apró pikkelyek borították volna.

Eszébe jut egy részlet Jess festményéről.

A lépcsőn lefelé a korlátba kell kapaszkodnia, bár a keze annyira remeg, hogy alig meri rábízni magát. A vihar mostanra elcsendesedett, a szél kísérteties dalt zeng a hullámokon, ezenkívül Lucy csak a saját kapkodó lélegzetét hallja.

A nappaliban megáll a festőállványon lévő kép előtt. Két nő egymás kezét fogva nézi a tengert. A vihar ellopta az égről a napot, és még ha fel is kapcsolná a villanyt, a házban túl sötét van ahhoz, hogy kivehesse a festmény finomabb részleteit. Bekapcsolja a zseblámpát a telefonján, és a nők lábára irányítja. Remegő kézzel megérinti a festéket, ami egyszerre durva és lágy, mint a selyem.

Eszébe jut, amikor gyerekkorában a szülei egyszer megtiltották, hogy a kertben játsszon, miután egy döglött rézfejű kígyót láttak az azáleabokor alatt. De Lucy nem engedelmeskedett: ujjal addig fésülték az aljnövényzetet, míg rá nem bukkant az állatra. A kezébe vette, a kígyó teste könnyű volt és szinte áttetsző, mint egy szitakötőé. Nézte, ahogy ragyog a napfényben, és igyekezett megérteni, miért tiltott egy ilyen csodálatos dolog. Megtartotta, a matraca a1at– ti titkos rekeszben rejtette el a nővére látogatásáig. Miután odaadta neki, nem is gondolt rá többet, egészen mostanáig. Most viszont ismét ezt a textúrát tapintotta a festmény vásznán.

Kígyóbőr.

Amikor ismét kopognak az ajtón, a pulzusa vágtatni kezd.

Talán megint a rendőrség? Nem akarja beengedni őket, nem akarja hallani, mit találtak megint. A gondolatai zsibbadtak, lassúak. Képtelen elfogadni, ami történik.

Nem nyit ajtót. Itt fog állni, a kezét Jess festményére téve, mintha így magába szívhatná a gondolatait.

De ismét kopogás hallatszik, aztán egy ismerős hang:

– Lucy? Melody vagyok.

– Egy pillanat! – A lány elfordul a festménytől, és az ajtó felé lép, hogy kinyissa, de aztán a lábára pillant, csillogó bőrére, a lábujjai közti, kérges húsra.

Basszameg.

– Bocs, csak gyorsan felöltözöm!

Jess hálószobájában magára rángat egy pulóvert és egy régi leggingset. A puha anyag súrlódik a bőrén, mintha a teste ellenállna az öltözködés kényszerének.

Csak akkor veszi észre, hogy felemás zoknit húzott, amikor már lefelé száguld a lépcsőn, kettesével véve a fokokat.

Úgy festesz, mint egy bolond, gondolja, de nem érdekli. Bolond.

– Szia, drágám! – üdvözli Melody, amikor végre kinyitja az ajtót. – Azt hiszem, jobb, ha bejövök. – A kapucniján eső csillog, a szeme aggodalmasan összeszűkül. Választ sem várva belép; mosópor és gyógyító eukaliptusz illata árad belőle. A háza illata. Lucy hirtelen sóvárogni kezd Melody kanapéja után: legszívesebben az egyik horgolt takaró alá bújna, hogy a szélcsengők csilingelését hallgassa. Szeretne visszamenni a rendőrség érkezése előttre: azokra a percekre, amikor még nem tudta, hogy Jess tényleg veszélyben van.

Remegve figyeli, ahogy Melody gyakorlottan a lábtörlőbe törli a cipőjét, majd az ajtó melletti kampóra akasztja a kabátját.

– Felteszek egy teát – mondja a nő, és már elő is veszi a bögréket, majd belép a kamrába teafilterért. – Ülj le, próbálj meg lazítani – mutat a kanapéra, mintha ő lenne a házigazda, Lucy pedig a vendég.

A konyhából beszűrődő hangok és a vízforraló zúgása kicsit megnyugtatja a lány idegeit. Egy pillanatra elfelejti, hol van, és csak a csontjait átjáró kimerültséget érzi.

A szemhéja leereszkedik, és már épp hívogatni kezdi a másik világ – az a felszín alatti –, amikor Melody egy csésze teát tesz elé, és a kép elillan.

– Szóval – ül le a szomszéd, sötét szeme fürkészően figyeli Lucy arcát –, nálam járt a rendőrség. Jess után kérdezősködtek. – Amikor folytatja, a hangja ellágyul, mintha egy kisgyerekhez beszélne. – Biztosan nagyon aggódsz érte, kicsim.

Lucy bólint, és kortyol egyet a teából, ami rögtön megégeti a nyelvét. Mély levegőt vesz.

– Te tudtál Cameron Hennessey-ről? Jess mesélt arról, ami köztük történt?

Melody arca egy pillanatig kifürkészhetetlen, de aztán bólint.

– Igen. Igen. Elmondta.

– Tudod, hogy a kocsiját megtalálták a közelben? Nem tudom, miért keresik, vagy mit tett, de eltűnt, és Jess is eltűnt, és...

... iszonyúan félek, hogy -veszélyben van. Hogy az a férfi bántotta. Lucyből zokogás tör fel, és kezébe temeti az arcát.

Melody közelebb lép hozzá, és könnyedén végigsimít a hátán.

– Mondanom kell valamit – közli. – Te pedig szépen meghallgatsz, és közben megiszod a teádat.

– Már sokkal hamarabb el kellett volna mondanom – kezdi Melody. – Gondoltam is rá, de nem tudtam, hogy mondjam úgy, hogy értelme is legyen... hogy elhidd. Őszintén szólva még mindig nem tudom – sóhajt fel. – De csak Jess tud róla, és azt hiszem, most már ő is azt akarná, hogy elmondjam neked. A múltkori beszélgetésnél szóba került Dániel Smith... az a férfi, vagyis inkább fiú, aki 1981-ben tűnt el. Ryan Smith bátyja.

– Igen. – Lucy emlékszik, milyen zárkózottá vált Melody a név említésére, mintha valamit mindenképp magában akart volna tartani. Most sem néz rá beszéd közben; vagy a távolba bámul, vagy az ölében összekulcsolt kérges kezére, bárhová, csak Lucyre nem.

– Tinédzserkoromban ismertem őt. Mármint nyilván mindenkit ismertem, aki idejött vakációzni, de... ő és én közel álltunk egymáshoz. Tizenhét éves voltam – mosolyodik el szomorúan. – Azt hiszem, szerelmesek voltunk, bár Isten tudja, neki mi járt a fejében, kötve hiszem, hogy ez. Idősebb volt nálam, és otthagyta az iskolát, és ennek volt valami veszélyes varázsa a szememben. Többször is kivitt a tengerre csónakázni, ijesztgettük egymást, a hajótörött nők énekét próbáltuk kihallgatni, vagy a sirályokat, de legtöbbször csak feküdtünk a csónakban, és csókolóztunk. Ő... többet akart, de én... még bizonytalan voltam. Ha visszagondolok, talán nem éreztem magam biztonságban. Ő viszont a farmerom gombjánál matatott, a nyakamat csókolgatta, és könyörgött, de én mindig visszautasítottam, bár úgy éreztem, könnyebb lenne igent mondani. Azt gondoltam, engednem kéne, essünk túl rajta, hiszen nem lehet az olyan rossz. De túlságosan féltem.

Lucy bólint. Megszólalni sem mer, nehogy Melody elhallgasson.

– A barlang az Ördögkilátónál, ahol megtalálták a remény gyermekét – folytatja Melody, Lucy pedig majdnem összerezzen a név hallatán. A szüleire gondol és Jessre. – Rohadt veszélyes eljutni oda, de a gyerekek imádják a rejtélyeket, tudod. Olyan volt, mint egyfajta helyi bátorságpróba. Ki mer lemenni a partra az éjszaka közepén, hogy hangokat halljon? Ki mer bemenni a barlangba vizet inni? Január volt, a szilveszter utáni vakáció, én pedig alig vártam, hogy újra lássam Dannyt, szóval amikor megkért, hogy menjek vele a barlangba, beleegyeztem. Miután a szüleim elaludtak, kiosontam hozzá – emlékszem, a hátizsákjában sörösüvegek csörögtek. Olyan ideges voltam, hogy úsztam az izzadtságban. Jött a dagály, mi pedig összekaptunk azon, biztonságos-e bemerészkedni ilyenkor, de Danny kézen fogott, és magával húzott. Megkerültük a földnyelvet, és próbáltunk állva maradni a nedves sziklákon. Mire a barlanghoz értünk, úgy elfáradtam és annyira féltem, vissza tudunk-e egyáltalán jutni, hogy teljesen elfelejtettem, miért vagyunk ott. Rothadt hínárszag volt és sötét. Danny megcsókolt és a földre lökött... emlékszem, milyen undorítóak voltak azok a nyálkás sziklák, én meg erre gondoltam, ahelyett, hogy a menekülésen töprengtem volna. A keze már a derekamon volt, aztán a nadrágomban... fájt, és kértem, hogy hagyja abba, szálljon le rólam. Abba is hagyta, de nem hiszem, hogy miattam, szerintem meg se hallotta a tiltakozásomat. Azt kérdezte: „Mi ez a hang?” Először nem tudtam, mire gondol, de aztán én is meghallottam.

– Mit?

Amikor Melody újra megszólal, a hangja rezdüléséből Lucy fájdalmat vagy félelmet hall ki, de amikor rápillant a nő fénylő szemére, az ajka körüli lágy ráncokra, hirtelen rádöbben, hogy egyik sem. Hanem... csodálat.

– Hangokat. Női hangokat, mint a kísértettörténetekben. De nem sikoltoztak, sírtak vagy fulladoztak... énekeltek. Gyönyörű, dallamos zene volt. Nem értettem a szavakat, de úgy hangzott, mintha népdal lett volna. Megnyugtatott. Biztonságban éreztem magam tőle. Danny viszont... halálra rémült. Az egész teste megdermedt, es éreztem a belőle áradó félelem szagát. Meg valami mást is... mintha vágy lett volna.

Lucy elgondolkodva néz maga elé. Ezek a dolgok, a félelem és a vágy az ő fejében szorosan összefonódnak, az egyik bármikor átcsúszhat a másikba, ha egy kéz a csuklódra vagy a torkodra szorul.

– Danny felült, én meg folyton a nevét ismételgettem: Danny, Dániel, de az éneklés egyre hangosabb lett, és teljesen elnyomta a hangomat. Mintha életre kelt volna, mint egy hatalmas csáp, és Danny köré fonódott. Ő megmozdult... a barlang szája felé indult, mintha valami vonzotta volna. Világos éjszaka volt, a hold fénylett, de így is csak a sziluettjét láttam. Emlékszem, összegörnyedt, és a peremhez kúszott... aztán... – Melody elfordul, de egy pillanattal később elszántan Lucy szemébe néz. – Eltűnt.

– Eltűnt.

– Leesett. Vagy leugrott. Emlékszem, arra gondoltam... – Melody megnyalja az ajkát. Az ölében nyugvó keze még mindig merevnek tűnik, a szeme viszont csillog. – Milyen furcsa, hogy nem is kiáltott. Ilyen semmiségekre gondol az ember, ha sokkos állapotban van.

– Mit csináltál? – Lucy mély levegőt vesz. Maga előtt látja a tizenhét éves Melodyt: sötét szeme még hatalmasabb vékony arcán, karcsú, hosszú lába a farmersortban még hosszabbnak látszik. Csak egy kislány, egyedül egy nyirkos barlangban... és végignézi, ahogy egy férfi a halálba zuhan.

– Először mozdulni sem tudtam, csak hangosan ziháltam. Aztán épp emiatt vettem észre, hogy abbamaradt... az éneklés. Rögtön megnyugodtam, és valamiféle határozottság öntött el. Tudtam, hogy haza kell mennem, és egy léleknek se árulhatom el, hogy Dannyvel voltam. A hátizsákját a tengerbe dobtam. Vicces, hogy odafelé menet iszonyúan féltem, a visszaúton viszont csak vitt a lábam, mintha tudta volna, merre kell mennie. Aztán, mikor visszaértem a partra, letettem Danny törölközőjét a homokba, hogy úgy tűnjön, mintha éjszakai fürdőzés közben fulladt volna meg.

– Hogyhogy nem mondtad el senkinek, mi történt?

– Engem hibáztattak volna – sóhajt fel Melody. – Azt mondták volna, én vittem a barlangba, és én löktem le. Mármint persze mindenki tudta, hogy Dannynek gondjai voltak, de ő helybeli volt, én pedig... – szorul ökölbe a keze – kívülálló. Elég szemét dolog, ha belegondolsz: valójában ők voltak a kívülállók, nem én. Mi az a kibaszott kétszáz év csaknem hatvanezerhez képest?

Lucy most először hallja őt káromkodni. Nem tudja, mit mondjon: egy szó sem tűnik megfelelőnek. Csak annyit tehet, hogy meghallgatja.

– Sosem találták meg a holttestét – folytatja Melody. – A szüléimét megrémítette, ami vele történt, mivel tudták, hogy régebben együtt lógtunk. Nem is örültek neki, apa azt mondta, minden rosszat kinéz ebből a fiúból, most pedig közünk lett a vele történtekhez. Néha eltűnődöm azon, az anyám érezte-e, hogy belekeveredtem, és aggódott, nehogy engem hibáztassanak... mindenesetre nem jöttünk vissza többé.

– De igen – feleli Lucy, és olvasni próbál Melody arcából, figyeli legörbülő száját, enyhén megránduló szemöldökét. – Visszajöttetek.

– Igen, végül igen.

– Miért?

Melody a teájáért nyúl, a szeme Jess festményére szegeződik.

– Ahogy már mondtam, a családunk számára különleges volt ez a hely. Anya és apa halála után az ide kötöttek a legerősebb emlékeim... közelebb érezhettem magam hozzájuk, és valahogy életben tarthattam őket. De volt egy másik oka is.

Lucy nem szól, csak vár.

– Azért jöttem vissza – folytatja Melody –, mert itt biztonságban éreztem magam. Vagyis... most is biztonságban érzem magam. Tudom, hogy nincs értelme, hiszen traumatizálnia kellett volna annak, amit Danny majdnem megtett velem, és ami vele történt, de... valami megvédett engem azon a napon, Lucy. Valami, vagy valaki.

– Úgy érted, az, ami, vagy aki énekelt?

– Talán. – Melody egy pillanatra elhallgat. – Sokat gondolkodtam ezen. Talán tényleg a vízbe fúlt nők szelleme volt az, ahogy a szóbeszéd állítja. Ha hinnék Istenben, azt gondolnám, ő avatkozott közbe, de nem isteni cselekedetnek érződött. Csak két dologban vagyok biztos: hogy az a dolog a tengerből érkezett, nem a szárazföldről, az én földemről, és hogy biztosan éreztem, hogy... nőnemű.

Lucy nem tudja, mit mondjon. Egy darabig csak, ülnek, és hallgatják az eső csendes dobogását a tetőn, a lány pedig az évek során eltűnt férfiakra gondol. Dávid Watts, akit a barátnője megölésével vádoltak, de sosem került bíróság elé. Malcolm Biddy, akinek az eltűnése egy országos pedofilhálózat leleplezéséhez vezetett.

És Danny Smith.

Eszébe jut, mit mesélt Ryan Smith az apjáról: Danny eltűnése után a Naiad megszállottja lett. Az emberek őrültnek nevezték, amiért pénzt és időt pazarolt a Naiad áldozatainak emlékművére, miközben a tulajdon fia is eltűnt.

A papírfecnire gondol, a kétségbeesetten ráfirkált dátumokra, nevekre és lehetséges kapcsolatokra. A hátulján álló mondatra.

Állítsd le.

Mi van, ha Bemard Smith sejtette, milyen a fia valójában, és mit tett? És nem emléket akart állítani a hajótörés áldozatainak, hanem megbékíteni őket?

Melody a dohányzóasztalra teszi a bögrét, és megérinti Lucy térdét. A lány igyekszik állni az érintést, pedig a nadrág anyaga fájdalmasan megfeszül az alatta lévő nyers bőrön.

– Azt hiszem, azt akarom mondani – mormolja Melody, miközben sötét szeme Lucy szemébe mélyed –, hogy nem kell aggódnunk a nővéred miatt. Van valami ezen a helyen, valami, ami... megvédi a nőket.

29.

JESS NAPLÓJA

1999.

Január 10.

Az álmok tegnap éjjel szörnyűbbek voltak, mint valaha.

Amikor anyu kopogott az ajtón, hogy vacsorához hívjon, azt feleltem, még mindig fáj a fejem.

– O, szegénykém! – Résnyire nyitotta az ajtót, én pedig a párnába temettem az arcom, hogy ne kelljen ránéznem erre az idegenre. – Hozzak neked valamit? Panadolt vagy vizet?

– Nem – feleltem fogcsikorgatva. – Majd kialszom magam.

– Rendben, édesem. Szólj, ha szükséged van valamire, jó? Szeretlek.

Nem viszonoztam a szavait.

Egy órával később újra kopogtak. Ezúttal apu volt.

– GG – mondta. – Jess. Max keres telefonon.

Összeszorult a gyomrom. Elképzeltem Maxet a szobájában, ahogy ott ül az íróasztalánál, a telefon válla és a fülé közé szorítva, meztelen lába az ágyán pihen. Az ágyon, ahol mi...

– Mondd, hogy beteg vagyok – motyogtam, bár borzasztóan szerettem volna hallani a hangját. Szükségem lett volna a legjobb barátomra.

Elöntött a szégyen, amikor eszembe jutott, mit csináltunk. Ahogy az ujjai tétován megérintették a bőrömet... amikor azt javasolta, kapcsoljuk le a villanyt... mintha nem bírta volna elviselni, hogy olyannak lásson, amilyen vagyok.

Hogyan lehetnénk barátok, vagy egyáltalán bármik ezek után?

– Jól van, drágám – felelte az apám, vagyis az a férfi, aki az apámnak adta ki magát, és halkan becsukta az ajtót.

Órákig feküdtem mozdulatlanul. Akkor sem keltem fel, amikor hallottam, hogy a konyhai csap sziszegve kinyílik, apu mosogat, aztán a tévé duruzsolni kezd a nappaliban. Még akkor sem, amikor a padlódeszkák nyikorogva jelezték, hogy felmentek a hálószobába. Lekapcsolták az előszobái lámpát, és mindent beborított a sötétség.

Egy ponton elaludhattam, mert valamiféle recsegésre riadtam fel, mintha fa nyögött volna, a bőrömbe pedig jeges víz harapott.

Amikor felébredtem, a kád szélén ültem; a csap ütközésig nyitva volt, a lábujjaimra fehér víz zubogott. A villany még mindig nem égett, az ablakon át beszűrődő holdfényben a lábamon kéken csillogott a bőr. Olyan sietve zártam el a csapot, hogy égni kezdett a bőr a tenyeremen, aztán csak ültem, hallgattam a szívem riadt dobogását, és a folyosó felé füleltem, nem hallok-e valami zajt a hálószobából.

De csend volt. Csak a ház lélegzett körülöttem.

Megtörölköztem, aztán törökülésben az ágyamra telepedtem, felkapcsoltam a lávalámpát, és csak figyeltem, ahogy átváltozom. A lábujjaim közt feszülő úszóhártya viszketni kezdett, és amikor megérintettem, a bőr fehér szalagokban vált le róla, felfedve az alatta lévő, ragyogóan kék réteget.

Elhagyva a tengernél.

Biztos ezért történik mindez. Ezért vonz úgy a víz, hiába okoz olyan nagy fájdalmat. Dawes Piain majdnem száz kilométerre van a tengertől. Anyu és apu – vagyis Róbert és Judith Wilson – olyan messzire vitt onnét, amennyire csak lehetett.

Miért?

Meg akartak védeni, vagy csak megakadályozni, hogy rájöjjek az igazságra?

Ma reggel azt füllentettem anyunak, hogy Maxszel találkozom; apu már hajnalban kiment a földekre a traktorján, ő pedig munkába készült, így szerencsés esetben egyikük sem lesz itthon, ha Max esetleg felhívna.

– Elvigyelek? – kérdezte anyu, miközben a vállamra dobtam a hátizsákomat, és az ajtó felé indultam.

– Nem – feleltem –, bicajjal megyek. Elmegyünk a régi víztározóhoz, Max úszni akar egyet.

Anyu felvonta a szemöldökét. Hülye hazugság volt, anyu tudta, Max sose lenne olyan kegyetlen, hogy azt javasolja, nézzem, ahogy úszik, de azért bevette.

– Nem veszel fel kalapot?

Bólintottam, lekaptam a fogasról apu puha kalapját, és a fejembe nyomtam.

– Egy szót se! – Az ajkamhoz emeltem az ujjam, anyu pedig nevetve intett utánam.

Mire kihoztam a bicajt a fészer mellől, és becsuktam magam mögött a kaput, az arcom már fájt a kényszeres mosolygástól.

Két óra kellett, hogy elérjem a sulit. Harminc fok volt, öt perc után már ziháltam, a térdhajlatomban és a könyökömben meggyűlt az izzadság. De élveztem, ahogy a forró, poros levegő az arcomat simogatja, a táj pedig úgy suhan el mellettem, mintha most hagynám el végleg.

Elkerekeztem a víztározó mellett – rengetegen voltak kint a suliból, színes törölközőik ragyogtak a göröngyös, füves talajon. Valaki kötelet kötött egy ezeréves gumifára, és felváltva ugráltak az iszapos vízbe. Nevetésük, csobbanásaik hangja mintha direkt engem gúnyolt volna.

Még gyorsabban tekertem. Pancsoljanak csak, gondoltam. A víztározó gyakorlatilag csak egy sárfolt a repedezett földön.

Szinte a csontjaimban éreztem a helyet, ahol megtaláltak. A tenger sósán dübörgött az ereimben, akár a vér.

Amikor megpillantottam a suli zömök épületét – a fakó, szürke betont a vörös talajon, a kék ég alatt, szemben a foszladozó, Jó pihenést a szünidőre! feliratú táblával –, úgy éreztem, mintha még sosem láttam volna. Ötéves korom óta tanulok itt, és csak most vettem észre, milyen kicsi és kopott.

Sosem tartoztam ide.

A kerítéshez láncoltam a bicajt, és átvágtam az üres udvaron az üvegházhoz. Ott, a régi sporteszközök bűzös kuszaságában és a Max– ről szóló emlékeim között lecsúsztattam magamról a hosszú ujjú felsőt és a farmert. Két palack vizet vettem elő, az egyiket megittam, a másikat a fejemre öntöttem – rögtön éreztem, hogy a bőröm megfeszül és bizseregni kezd. Még korábban kiloptam anyu egyik ruháját a szekrényéből: hosszú, zöld, V nyakú, ujjatlan ingruha volt, minden domborulatot kihangsúlyozott. Felvettem, aztán megnéztem magam a kis tükörben, amit szintén anyu szekrényéből csentem el.

Nyirkos hajam feketén keretezte az arcomat, a ruha pedig megmutatta a karom és a mellkasom ezüstös bőrét.

Jó, gondoltam. Lásson csak olyannak, amilyen vagyok.

A művészeti tömb felé sétálva élveztem, ahogy a levegő simogatja a bőrömet. Arcomat a nap felé fordítottam, és figyeltem, ahogy egy csapat rózsás kakadu röppen el a fejem fölött, rózsaszín testük mintha cukorkával szórta volna be az eget.

Olyan voltam, mint egy bőrét levedlett kígyó. Új, tökéletes és szabad.

Mr. Hennessey már bent volt a rajzteremben: az egyik magas asztalnál ült, körülötte szétterített papírok, a napfény aranylóan csillogott a haján.

– Jess, szia!

Ereztem, ahogy a tekintete rám tapad – a csupasz bőrömre, nedves hajamra –, aztán nyugtalanul elfordul. Megköszörülte a torkát, és a szemközti székre mutatott.

A támlára akasztottam a táskámat, és leültem. Ő ismét a szemembe nézett, én pedig arra gondoltam, milyen fiatalnak tűnik.

– Jól vagy? Aggódtam érted tegnap. Történt valami?

A keze az asztalon pihent, ujjperceit festék pettyezte. Az ujjaim csak centikre voltak tőle. Eszembe jutott, milyen pehelykönnyűnek éreztem a kezét a bőrömön.

Mesélni kezdtem. Robert és Judith Wilsonról, a Cliff House-ról, Comber Bayről.

Hallgatott, a pillantása egy percre sem engedte el az enyémet. Ám valami mintha megváltozott volna benne; a teste kissé meggörnyedt, mintha érezné, milyen nehéz terhet cipelek, és egy részét a vállára vette volna.

Mire befejeztem, az arcom égett a könnyektől. Ő elővett egy köteg papír zsebkendőt, és az asztalra tette.

– Gondoltam, erre szükség lesz – mondta halkan, én pedig magam előtt láttam, ahogy elteszi a zsebkendőt, és közben rám gondol. Hirtelen sokkal könnyebbnek éreztem magam.

– Köszönöm – feleltem, bár ez a szó is ugyanolyan fölösleges volt, mint a többi. A nap besütött az ablakon, a levegő a ventilátor folyamatos zúgása ellenére sűrű volt és fojtogató. Ereztem a leheletét, a borsmenta enyhe illatát.

Csak akkor szólalt meg, amikor már felszántottam a könnyeimet.

– El sem tudom képzelni, milyen érzés lehet rájönni, hogy eltitkoltak előled egy ilyen fontos dolgot – mondta, majd némi szünet után folytatta. – Gyerekkoromban én is imádtam apámat. Hős volt a szememben, egészen addig, amíg egy nap a rajztanár aranycsillagot nem adott egy képre, amit festettem. Apám széttépte a festményt, és azt mondta, a művészet buziknak való.

– Ez szörnyű – feleltem.

Vállat vont, mintha nem számítana.

– A tiéd szélsőséges példa – folytatta –, de mind átesünk a felismerésen, hogy a szüléink nem azok, akiknek hittük őket. Az enyémek fanatikusok voltak, a tieid hazugok, de hidd el, Jess, nem mindenki fog bántani téged az életben. Ezt megígérhetem.

– Maga képes lenne rá? Mármint arra, hogy bántson.

Elfordította a tekintetét, majd újra a szemembe nézett.

– Nem – felelte.

Megmozdítottam a kezem, az ujjam az ujjához ért.

A csend egyre csak dagadt köztünk. Láttam, ahogy aranyszínű borostája alatt hevesen lüktet egy ér. Nekem is a fülemben dübörgött a pulzusom, és eltűnődtem, vajon egyszerre dobog-e a szívünk.

Mintha egy örökkévalóságig ültünk volna így, a diákok képei úgy bámultak ránk, mint a szentképek a templomban. Nem tört meg a varázs.

Aztán hirtelen megéreztem a keze melegét az enyémen, és minden megváltozott.

A többiről nem akarok írni. Szavakkal képtelen lennék megragadni a lényegét annak, ami történt.

Talán egyszer majd megfestem. A szeme gyengéd ragyogását, azt, ahogy a hajunk összegabalyodott, a sötét fürtjeim elkeveredtek az ő aranyszínű tincseivel.

Folyton az a festmény járt a fejemben, amit mutatott Orfeuszról és Eurüdikéről. De ő megment engem. Kézen fog, és visszahúz az álmok világából a valóságba.

Mielőtt elmentem, adott nekem egy könyvet. Az álmok hulláma, Louis Arangontól. Régi példány, a borító aranybetűi már kifakultak, a gerince megrepedezett.

– Te jutottál eszembe róla – mondta, miközben testét keretbe foglalta a rajzterem ajtaja.

Amikor hazaértem, rögtön olvasni kezdtem. Van benne egy rész arról, hogy mi idézzük meg a saját álmainkat, mintha szellemekkel kommunikálnánk. Olvasás közben könnyedség áradt szét bennem. Szóval megért. Érti, hogy mit érzek.

De a legjobb az, hogy benne hagyta a könyvtár kölcsönzőcéduláját a könyv elejében: ott áll rajta a neve takaros, ferde betűkkel.

Ma éjjel a párnám alá teszem, és olyan lesz, mintha itt lenne.

30.

LUCY

2019. FEBRUÁR 16., SZOMBAT

Lucy becsukja a naplót. Képtelen tovább olvasni.

Melody már órákkal ezelőtt elment, de megígérte, hogy másnap újra benéz.

– Egyél valamit, jó? – mondta, és Lucy térdére tette a kezét. – Nem néz ki valami jól a hűtőd. Mi van benne, egy tojás és fél doboz tej?

Lucy felnevetett, ami valahogy sírásba fordult. Melody szorosan átölelte, ő pedig elernyedt az ölelésében, belélegezve a másik nő tiszta, megnyugtató illatát.

Aztán Melody hátrébb lépett, sötét szeme Lucy tekintetébe mélyedt.

– Hidd el, jól van, bárhol is legyen. Tudom.

A ház kísértetiesen csendes lett, miután elment, és Lucy azon kapta magát, hogy szinte vágyik a viharra. Akkor jogosan maradhatna odabent, hiszen semmit sem tehetne azért, hogy megtalálja Jesst, most viszont nyugtalanná vált. Haszontalannak érezte magát. Kinyitotta az ablakokat, hátha a friss levegő megnyugtatja, és beszívta az eső áztatta eukaliptuszfák illatát. Odakint pásztormejnók csiripeltek, valahol egy rablóvarjú trillázott.

Eszébe jutott az az évekkel korábbi hatalmas felhőszakadás, ami többhónapnyi szárazságot tört meg odafent, Dawes Plainben. A víz olyan hangosan dobolt a palatetőn, hogy attól félt, a házukat elmossa a víz.

Az ablakából nézte a lezúduló, csillogó hullámokat. Az apja vízhatlan ruhában ment ki a birkákhoz, ő pedig izgatottan várta, hogy visszatérjen. De sokáig távol maradt, benne pedig félelem bugyogott fel.

Aztán egyszer csak meglátta a sötét alakot a folyton változó fényben; hosszú kabátjában és csúcsos sapkájában szinte idegennek tűnt. Intett neki, de a férfi nem vette észre, lehajtott fejjel, az arcát védve trappolt a ház felé az esőben.

Am egyszer csak lekapta a fejéről a kalapot, hátrahajolt, és hagyta, hogy a víz az arcába zúduljon. Volt valami a testtartásában, a válla ívében, kinyújtott kezében... Lucy gyerek volt még, de tudta, hogy ez nem más, mint a vágyakozás.

Bármi is történt korábban – akár igazat mondtak a szülei arról, hogyan került az életükbe az idősebb lányuk, akár nem –, mindent feladtak Jessért. Azért, hogy biztonságban tudják őt.

Most, hogy a napló itt van a kezében – nehéz, akár egy nedves szikla –, a fejében pedig egymást kergetik a gondolatok Jessről és Hennessey-ről, tudja, hogy nem halogathatja tovább.

Hiszen a rendőrség szerint intim kapcsolatban álltak.

De a nővére még csak tizenhat éves volt, amikor elkezdődött. Gyerek. A férfi pedig becserkészte őt. Beszélnie kell a szüleivel arról, hogy mit tudnak.

És el kell mondania, hogy Jess eltűnt.

A telefon sokáig csörög, Lucy pedig szinte reméli, hogy nincsenek otthon, és még egy kicsit elodázhatja a beszélgetést.

Ám egyszer csak az anyja hangja hallatszik a kagylóból.

– Martin-ház!

Lucynek szúrni kezd a szeme. Maga előtt látja az anyját, ahogy a konyhában áll, őszülő haja kontybán, cserzett keze zöldséget aprít, jegygyűrűje a kagyló alakú kerámiatálban pihen. Valamit dúdol, talán Beatlest vagy Kinkset, és néha a kedvenc, Anya feliratú borospoharáért nyúl, amit még Lucytől kapott az egyik születésnapjára. Odakint a mezők a végtelenbe nyújtóznak, és rózsaszínűre festi az alkonyat. A jelenet olyan eleven, hogy Lucy úgy érzi, meg tudná érinteni a kezével.

És mégis pontosan annak tűnik, ami – egy jelenetnek. A szülei csaknem negyven éve szerepet játszanak, és ő volt az egyetlen, aki semmit sem sejtett. Aki végig sötétben tapogatózott.

– Anya – nyögi ki most a szót, mint egy kétségbeesett könyörgést, mintha az anyja valahogy meg tudná változtatni a múltat, eltüntetni á hézagokat és a hazugságokat.

– Libuci, te vagy az? – Amikor nem kap választ, az asszony hangja aggodalmasabbá válik. – Lucy, édesem, mi a baj?

– Jess. Elment. – A második szó kásás és elmosódott, mintha az ajka nem tudná rávenni magát, hogy kimondja.

– Elment? Hová? Nem értem.

Lucy mély levegőt vesz, hátha kicsit lelassul a szívverése. El kell mondania az igazat. Az, amit a szülei hisznek róla: a könnyen kezelhető, színötös jókislány képe csupán egy álarc. Ideje levetnie.

– Anya, a múltkor hazudtam. Nem az egyetemen vagyok, hanem a Cliff House-ban, Comber Bayben. Eljöttem Jesshez.

Az anyja hangosan beszívja a levegőt, aztán egy darabig egyikük sem szólal meg.

– Bocsánat... azt mondtad, Cliff House? A Cliff House-ban vagy?

– Igen.

– Jess mit mondott neked?

– Nem, nem érted... nem mondott semmit. Még csak nem is beszéltem vele. Nincs itt. Pár napja érkeztem, de a ház üres volt. A kocsiját és a telefonját itt hagyta... most már a rendőrség is kereste, vagyis ők egy Cameron Hennessey nevű embert keresnek. – Újabb mély lélegzetvétel. – Anya, tudod, hogy ki az?

– Édes istenem, reméltem, hogy többé nem kell hallanom ezt a nevet. Lucy, figyelj... van pár dolog, amit el kell mondanunk neked, de azt hiszem, személyesen jobb...

– Mindent tudok, anya. Olvastam Jess naplóját. Tudom, hogy ő a remény gyermeke.

– Lucy, kérlek, ne olvass többet abból a naplóból. Most rögtön felhívom apát, kocsiba ülünk, és odamegyünk. Holnapután odaérünk, vagy talán még hamarabb, jó?

– Rendben.

– Es Lucy! Luce!

– Igen?

– Szeretlek. Mindkettőtöket. Kérlek, ne felejtsétek el.

Lucy tudja, hogy igazat mond. Tényleg szeretik őt, és Jesst is.

Mindent hátrahagytak, hogy megvédjék.

De hazudtak is.

Ne olvass többet abból a naplóból!

Vajon mit rejtegetnek még?

31.

MARY

A Mama meleg ajka Mary füléhez ért.

– Gyere, leanbb – suttogta. – Kövess!

Mary kinyitotta a szemét. Vaksötét volt körülötte. Orrában az otthon rég eltemetett szaga érződött – nem az armagh-i házikóé a kiseprésre váró kandallóval és a poitín illatával, hanem a tenger sós szaga, a halbelsőségek édes rothadása, a napon pirult homok és a kagylóhéjak zúzmarás belseje – az anyja illata.

Mama felemelte az ágyról, és Mary a nő nedves tincseibe temette az arcát. Elhaladtak az alvó Da mellett, az asszony könnyedén átlépett a küszöbön lévő kötéltekercseken, ki a gyöngyöző reggelbe.

Eliza a parton állt, szemét a habos hullámokra szegezte, mintha őket várta volna. Amikor meghallotta halk lépteiket a homokban, megfordult és elmosolyodott.

Mintha azt mondta volna: Látod? Megmondtam.

A Mama kézen fogta őket, és elindultak a víz felé. A tajték gyengéd ujjai Mary haját simogatták; nem mert az anyjára nézni, félt, hogy a magas, elegáns alak – sápadt és vékony, mintha elefántcsontból faragták volna – a pillantására egyszer csak eltűnik.

Elhaladtak a felfúvódott testű medúzák és a pálmamoszat vörös indái mellett, a víz habzott és bugyborékolt Mary lábujjai felett. Már csípett is, őt pedig félelem fogta el. Rángatni kezdte a Mama kezét, de ő és Eliza zavartalanul gázoltak tovább, a víz már a mellükig ért.

Mary visszapillantott a kavicsos parton gubbasztó kőházikóra. Erezte, hogy ha továbbmegy, ha követi Mamát és Elizát, soha többé nem láthatja. És Dát sem.

– Gyere, leanbb – mondta újra a Mama, és Mary most először engedte meg magának, hogy ránézzen.

Húsos, szárnyszerű bőrt látott; olyan volt, mint a heringek kopoltyúja, amiket Da fogott ki a hálójával. Az arcbőre szürke volt és kérges, akár a kagylóhéj, a szeme helyén nyers, rózsaszín lyukak tátongtak.

– Gyere, leanbb – mondta újra, mintha csak ezt a pár szót ismerte volna, Mary pedig ekkor már tudta, hogy ez nem az anyja, hanem csak valamiféle másolata; hogy a Mama halott. Felfalta a tenger.

A saját sikolyára ébredt. A levegő szaporán dübörgött a mellkasában, ő pedig a nyakához kapta a kezét, hogy ellenőrizze, sima bőrt tapint-e még. Lágy volt, annyira lágy, hogy gyorsan leeresztette a kezét; nem akarta érezni, nem akarta tudni.

A víz máris belé hatolt, magával húzta az örvény mélyére. Elképzelte, ahogy a hullámok a hajó belsejébe nyúlnak, és lerántják a tenger fenekére, ahogy a Mamával tették, lemarják a húst zöldülő csontjairól...

– Mary? – Eliza megmozdult mellette. – Mi az?

Nem tudott válaszolni, a szája feldagadt és kiszáradt a szomjúságtól. Milyen kegyetlenség, hogy körülöttük hatalmas víztömeg hullámzott, beszivárgott az álmaikba is, inni mégsem lehetett belőle. Sírni akart, de egy könnycsepp sem jött.

Összekucorodott a fekhelyén, amennyire csak tudott, bár öklendezett a rothadó takarók és saját mosdatlan testének bűzétől. Bár becsukhatná a fülét, hogy ne hallja a rémült zokogást, a szörnyű dübörgést, ahogy a hajó emelkedik és süllyed a hullámokon.

Először azt hitte, Eliza hangját is csak képzeli, az álmaiból maradt itt, de aztán az édes hang egyre tisztábban hallatszott, és rájött, hogy a húga meg akarja nyugtatni, vigaszt akar nyújtani. Erezte, hogy a keze az övébe csúszik.

Maradj mellettem, üzente a mozdulat. Minden rendben lesz.

Eliza különös dalt választott; mintha Mary álmainak visszhangja lett volna. Vajon a húga belelátott a fejébe, látta a Mama kísértetét, amely annyira különbözött a szeretett, csillogó pikkelyű sellő– től? Vagy Mary rémálmát próbálta legyőzni, és olyan képet festeni benne a Mamáról, amilyenre ő maga emlékezett?

Egy dologban mégis igaza volt, jött rá Mary. Az éneklés megnyugtatja. Hátrahajtotta a fejét, fabörtönük mennyezetére bámult, és kényszerítette magát, hogy dalolni kezdjen. Ezt a dalt Da tanította nekik, amikor kiskorukban a térdén üldögéltek, a kandallóban ugráló lángok előtt. Egy leányról szólt, aki hangjával a partra csábít egy hajóskapitányt, majd elrabolja tőle a pénzét és a kardját. Da olyan szenvedéllyel énekelte a dalt – Mary emlékezett rá, hogyan remegett a hangja –, hogy a lánya sokáig azt hitte, ő maga írta.

De természetesen nem így volt, mivel kisvártatva a többi nő is csatlakozott az énekléshez. A hangjuk hamarosan olyan hangos és erős lett, mintha képesek lettek volna a hullámok fölé emelni a hajót, a vad tenger fölé, hogy biztonságban legyenek.

Tudnod kellett volna, ki vagyok,
mielőtt álomba dalollak, s elveszem minden vagyonod.
A lány a partról legyőz és kifoszt.

Mary eltűnődött: vajon a kapitány hallja, milyen gyönyörű hellyé tették a börtönüket?

32.

LUCY

2019. FEBRUÁR 17., VASÁRNAP

Hangja lágyan száll a hajnali levegőben, visszhangzik a sziklák között.

Lucy a szájához emeli a kezét, mintha meg akarná fogni a dalt, hogy megvizsgálhassa. De semmit sem talál – csak a hullámok csendjét hallja és a saját szívdobogását.

Ezúttal nem sikolt fel, nem hátrál meg.

Elkerülhetetlen volt, hogy most itt álljon a homokkő lépcsőn, a szikla fölött, a teste hajlékony, mint egy búváré. A hajnal vérbe borítja a horizontot, és rózsaszín fényében Lucy előtt kirajzolódik az alatta húzódó sziklameredély.

A pulzusa vágtat. Lábujjával a durván faragott lépcsőfok szélébe kapaszkodik; egy rossz mozdulat, és lezuhan.

Lélegezz! Muszáj lélegezned.

Be. Ki.

De csak kapkodja a levegőt, a szíve továbbra is dübörög. A hangja úgy talál rá a dalra, mintha csak az imént hagyta volna abba, a tüdeje és a rekeszizma kitágul és összehúzódik.

Hát itt a dal, amelyre vágysz,
így zengte most a szép leány.
Sírt a híres kapitány,
az ének lágy volt és csodás.
A legénységre álom hullt, varázs,
a legénységre álom hullt, varázs.

A dalszöveg mintha ott lapult volna a csontjaiban. Jess énekelte neki, amikor még kislány volt.

Most olyan, mintha ő is itt lenne vele.

A szívdobogása fokozatosan lelassul. Az oxigén édesen az agyába áramlik, újra képes értelmesen gondolkodni.

Ekkor eszébe jut a kötél, amelyet az első itteni napján látott itt; petyhüdten lógott a lépcsőnél. Ha megtalálja, visszakapaszkodhat. Jobbra nyúl, de keze csak valami durva, drótszerű tárgyat érint, úgyhogy tovább tapogatózik a fű és a csipkés sziklák között. Egy felhő vonul el a hold előtt, és egy pillanatra 'teljes sötétség támad.

Még jobban rászorítja a lábujjait a lépcsőfokra, vádlija ég az erőfeszítéstől. Meghallja, ahogy a kötél nyikorog a szélben, és hamarosan azt is, ahogy halkan a sziklának csapódik.

Amikor végre megtalálja, mély levegőt vesz. Az izmai hangosan tiltakoznak, ahogy felhúzza magát, de nagy nehezen sikerül felmásznia, minden mozdulatánál sziklatörmelék záporozik a mélybe. Levegő után kapkodva azon gondolkozik, vajon hogy a fenébe jutott le ilyen mélyre, hogyan navigálta öntudatlan testét ezen a meredélyen.

A ház kiemelkedik a sziklából, akár egy kiöltött nyelv. Lucy szemében a hála és a megkönnyebbülés könnyei égnek.

A veranda szélébe kapaszkodik, és hirtelen valami kemény dudort érez a talpa alatt. Egy kagyló lehet, jut eszébe, de a tárgy nem göröngyös, hanem sima. Egyik kezével a veranda korlátjába kapaszkodik, és lenyúl érte.

Egy aranygyűrű fekszik a tenyerén, hideg és nehéz.

A konyha gyenge fényében látja, hogy egy férfi jegygyűrűje az. Az arany egy kicsit karcos, de viszonylag újnak tűnik. Nem tetszik neki ez az egész, az, amit a gyűrű jelenthet. Az asztalra teszi, kinyitja a laptopját, amelynek képernyőjén még mindig a korábban olvasott weboldal látszik.

Cameron Hennessey Linkedln-profilja.

Utolsó állásában – amelyben 2012 óta dolgozik – egy sydney-i magániskola, a Marsden College művészeti szakát vezette. Amikor Lucy rákeres az iskola honlapjára, szemébe tűnik a Sydney Morning Héráid cikke, amely február 11-én, hétfőn jelent meg. Egy nappal azelőtt, hogy Jess idegesen bekopogott Melody ajtaján, és közölte, egy időre elutazik.

TILTAKOZÁSOK RÁZTÁK MEG AZ ISKOLÁT A VÁDAKAT KÖVETŐEN – szól a cím.

A rendőrség megerősítette, hogy szexuális zaklatás vádja miatt nyomozást indítottak, miután az interneten állítások kezdtek keringeni egy tekintélyes sydney-i magániskola egyik tanárával kapcsolatban. Pénteken az évente 30.000 dolláros tandíjat kérő Marsáén College-kan – egyfüggetlen, koedukált iskolában Sydney északi partján – a diákok tömeges sztrájkba és tiltakozásba kezdtek a vádak miatt.

Új-Dél-Wales rendőrsége közölte lapunkkal, hogy számos szexuális bűncselekményre utaló állítást vizsgálnak a 2012 és 2019 közötti időszakra vonatkozóan.

A Héráid értesülései szerint a vádak egy férfi tanárra vonatkoznak, akit a rendőrség ugyan nem nevezett meg, az a Google– dokumentum azonban igen, amelyben a diáklányok összegezték a szexuális zaklatással és támadással kapcsolatos beszámolóikat. Tudomásunk szerint a tanár a tiltakozások kezdete óta nem jelent meg az iskolában.

Az intézmény igazgatója, dr. Matthew Turner nem kívánt nyilatkozni az ügyben, ám nem sokkal az első tüntetés után Emma Caulfield, az iskola öregdiákja és ifjúsági aktivista, a vádakat részletező dokumentum szerzője a következő szöveget posztolta az Instagramjára: Szolidaritást vállalok a bátor diákokkal, akik arra szólítják fel a Marsáén vezetőségét és a rendőrséget, hogy azonnal intézkedjenek. Már az is épp elég, hogy a női hallgatók szexuális zaklatással és visszaéléssel szembesülnek férfitársaik részéről, de az teljességgel elképzelhetetlen, hogy egy hatalmi pozícióban lévő ember ilyesmit tegyen. Betelt a pohár.

A bejegyzéshez érkezett számos hozzászólásban megnevezték a megvádolt tanárt, ám a rendőrség figyelmeztette a kommentelőket, hogy ez büntetőjogi felelősségre vonással járhat.

Lucy rögtön megtalálja az aktivista Instragramját és a szóban forgó posztot. Több mint kilencezer lájk és hétszáz hozzászólás van rajta, remegő kézzel görgetni kezd.

Én is a Marsdenbe jártam, úja valaki. Mindig is egy k.b.szott görény volt.

Hennessey tanította a búgomat. Megkérdezte, modellt állna-e neki egy akthoz... blöe. Annyira sajnálom az áldozatokat!

Mondjuk csak ki a nevét: Cameron Hennessey. Nem érdemli meg, hogy titok maradjon.

A zsaruk meg nyilván védik a bántalmazót. Nyilván a saját szarukkal vannak elfoglalva. #mindenzsarufaszfej

A saját fülemmel hallottam, amikor megkérdezte egy csajtól, hogy a létraminta a harisnyáján „a mennyországba vezet-e”.

Lucy gyomra ökölnyire zsugorodik a sokktól.

Eszébe jut, amit Jess írt Hennessey-ről a naplójában: ahogy a férfi végigsimított a csuklója bőrén, és az övére tette a kezét.

A többiről nem akarok írni. Szavakkal képtelen lennék megragadni a lényegét annak, ami történt.

Lucy a kezébe veszi a gyűrűt, nézi a tenyerében a tompán csillogó aranyat.

A gyűrű belső oldalába egy feliratot véstek: C&N, 15.11.08.

Beírja a Google-ba, hogy Cameron Hennessey, házasság, Sydney, és már a második találat igazolja a gyanúját. Egy régi bejegyzés egy esküvői fotós weboldalán: Cameron és Nicola, 2015. november 8.

Cameron és Nicola.

Ez itt Hennessey jegygyűrűje.

A rendőrség nem tévedett. A férfi tényleg itt járt a Cliff House-ban.

A honlapon lévő fényképek hol kiélesednek, hol elmosódnak előtte. Rájön, hogy képtelen a férfira nézni, nem bírja elviselni szőke haját, egykor valószínűleg vonzó, markáns vonásait, melyeket mára elmosott a kor és a kövérség. Menyasszonya karcsú, vörös nő elefántcsontszínű ruhában, arcán ragyog a napfény. Szerelmesen néznek egymásra.

Nem is gondolnád róla, villan át a fején.

Vajon voltak jelek? Esték, amikor későn ment haza az iskolából, vagy lopva a telefonját leste? Vajon ez a nő – a világos szemű, szeplős orrú Nicola – feküdt-e úgy az ágyban a férje mellett, hogy a zsigereiben ott lüktetett a nyugtalanság? Vagy boldog tudatlanságban élt?

Lucyt szinte felperzseli belülről az új, szörnyű ráébredés.

Kimondhatatlan lehetőség bontakozik ki a fejében. Még saját magának sem meri megnevezni, legalábbis addig, amíg nem tudja biztosan.

Eszébe jut az anyja könyörgő hangja.

Lucy, kérlek, ne olvass többet abból a naplóból.

Előrehajol, a gyűrű tompán csörren a dohányzóasztalon. A nadrágjába törli a tenyerét, mintha a nyomát is el akarná tüntetni, aztán egy ideig csak ül, és bámulja a naplót. A lapok felpúposodtak a kortól és a nedvességtől, a borítón ostoba, rózsaszín örvények kavarognak, mintha azt üzennék, egy kamaszlány úgysem írhat fontos vagy jelentős dolgokról.

Lucy telefonja üzenetet jelez.

Az anyja az.

Van valami hír J-ről? Egész éjjel utaztunk, 10 körül ott leszünk.

Most reggel 6 óra van.

Megvárhatná őket, hogy magyarázatot kapjon erre az egészre.

Hirtelen egy kép villan a fejébe: saját magát látja kisebb korában, homokszőke bilifrizurával és a krémek és kötések miatt mindig sápadt bőrrel. A kezében füzetet tart, listákat ír. Tényeket. Már akkor is érezte az igazság utáni vágyat, hogy a kezében érezhessen valami szilárdat, amibe kapaszkodhat.

Felveszi a naplót az asztalról, és nyel egyet, ahogy újra átfutja a legutóbb olvasott sorokat.

A többiről nem akarok írni. Szavakkal képtelen lennék megragadni a lényegét annak, ami történt.

Mikor is történt ez?

1999 januárja.

Kilenc hónappal az ő születése előtt.

Lapoz, hogy továbbolvasson, de nem szavakat talál, hanem egy rajzot: lázasan, erőszakosan húzott tintacsíkokat, amelyek középen összefolynak, úgy festenek, mint egy barlang szája. A következő oldalon is hasonló rajz van, az azt követőn is, de innentől egy szót sem lát, és egy idő után csak az üres lapok peregnek az ujjai közt.

A bőre bizsereg a pániktól. Talán valaki kitépett egy bejegyzést?

Becsukja a naplót, és végigsimít a borítón, mintha egy rést keresne a szakadozó papíron. És ott is van: vastag dudor a fedél alatt.

Egy összehajtogatott fénykép, szorosan a napló gerincébe erősítve. Reszkető kézzel kihúzza, és ahogy megérzi a laminált papír anyagát... tudja. Már tudja.

Az anyja arca jut eszébe. A ragyogó, mogyoróbarna szem, a könnyed mosoly. A szabálytalan metszőfog.

Az összehajtogatott papír megremeg a kezében, miközben kinyitja.

A kép homályos, mintha víz alatt készült volna. Bizonyos értelemben így is van. A sötétben sápadt kis alak világít, a fej gömbölyű, a gerincvonal görbe, akár egy kétéltűé.

Egy ultrahangkép.

A bal oldalán lévő szövegoszlopban ez áll:

1990. március 20.

Martin, Jessica.

33.

JESS

1999. SZEPTEMBER 19.

Jess kihajtogatta az ultrahangképet, és hátat fordított az utastársainak. Tetszett neki a kép: a baba olyan elégedettnek tűnt ott, a méhe óceánjában. Tökéletesen illeszkedett hozzá, akár a puha kagylótest a kagylóhéjhoz.

Bár ott maradhatna! Bár ne kéne végigcsinálni a vajúdást, amelytől annyira félt, hogy nem is mert rágondolni. Nem volt hajlandó elképzelni sem ezt, sem az utána következő életet: mintha nem is szülni készült volna, hanem meghalni.

Összehajtogatta az ultrahangképet, és visszadugta a naplójába. A januárban írt legutóbbi bejegyzéshez lapozott. Az utolsó sor kegyetlenül csillant vissza rá.

Ma éjjel a párnám alá teszem, és olyan lesz, mintha itt lenne.

Valami felhorgadt benne, ő pedig megmarkolta a tollát, hátha egy mondat az, de a szavak nem akartak jönni. Azóta nem jöttek, mióta utoljára látta Cameron Hennessey-t.

Úgyhogy inkább rajzolt. A busz rázta a kezét, így a toll vad hurkokba szaladt a papíron. Mégis, a rajz lassan formát öltött: sötét, hullámos vonalak, üres, árnyékos tér.

Mint egy száj vagy egy méh, de ő tudta, hogy valójában barlang. Azóta álmodott róla, mióta megérezte a baba első, finom mozdulatait. Tudta, hogyan kúszik be a nap a barlang száján, hogyan csillan meg az agyarként lógó cseppköveken. Ismerte a kő textúráját, melegét, a zuzmó nedves nyálkáját, a só és a vas szagát, ahogy a dolgok növekednek és elhalnak.

És valamiért biztonságosnak érezte.

Nem tudta pontosan, hogyan fogja megtalálni, de abban biztos volt, hogy a ház közelében kell lennie. Ott, ahol a szülei éltek, mielőtt a szülei lettek volna. Már kívülről tudta a címet, amit az ügyvéd levelén látott:

Cliff House, Malua Street 1., Comber Bay.

Ide készült. Ide vitte a busz.

Amikor a papírlapot már teljesen elnyelte a sötétség, befejezte a rajzolást, és a zsírfoltos ablakon át a mellettük elhaladó tájat figyelte. A tompa, barna vidék monotóniáját a háztetők ezüstös csillogása törte meg. Már a látványtól is szomjas lett. Vágyott rá, hogy megpillantsa a partot, a tenger egy apró szeletét, még akkor is, ha mérföldekre van tőle.

Mintha valaki láthatatlan hálót vetett volna a bordái közé, és egyre csak a víz felé húzta volna.

A tenger ott lüktetett az ereiben, és hívogatta, akár egy gyönyörű dal.

Jess eltűnődött, vajon a szülei mikor veszik észre a szökését. Talán két nap múlva, amikor nem tér haza a kitalált Canberrái osztálykirándulásról – a hazugságot a lebélyegzett iskolai levélpapír támasztotta alá, amelyet Maxszel csináltak a könyvtár fénymásolóján. Vagy még hamarabb, ha a fiú elárulja nekik, mi történt, márpedig ettől félt a legjobban.

Szegény Max. Egyáltalán nem ezt érdemelte.

Három hónapja mondta el neki. Képtelen volt tovább figyelmen kívül hagyni a szekrényébe csúsztatott, egyre kétségbeesettebb üzeneteket. A fiú azt írta, nem tud szabadulni a gondolattól, hogy szilveszterkor rosszat tett vele, vagy feldühítette valamivel. Olyan ideges volt, vallotta be, annyira félt, hogy megbántja, vagy kellemetlen helyzetbe hozza. Azt akarta, hogy tökéletes legyen, ahogy a lány megérdemli. Jess nem bírt válaszolni, nem tudta, mit mondjon, amikor rájött, mennyire rosszul ítélte meg a fiút.

De még ez is jelentéktelennek tűnt, amikor megjelent a testén az ezüstös duzzanat.

Az üvegházban találkoztak, és amikor elmondta, a fiú arckifejezése nyomán minden szégyenérzet lefoszlott róla. A tekintete komoly volt a szemöldöke bozontja alatt, mintha egy iskolai feladatot beszéltek volna meg, amit Jess nem értett.

– Segítek – jelentette ki Max azonnal. – Hiszen az én felelősségem is.

Ekkor Jess legszívesebben elmenekült volna, hogy örökre a szívébe betonozza azt a szörnyűséget, amit tett. Mondani akart valamit, hogy örökre eltaszítsa őt. Meg kell tennie. A fiú miatt.

– Ami azt illeti... – Alig bírta kierőltetni a szavakat. – ...nem az.

Ezután még éveken át maga előtt látta Max arcát, amikor álmatlanul feküdt éjjelente. A tágra nyílt szemét, a döbbenettől lebiggyedt ajkát. Egy pillanatig nem szólt, mintha képtelen volna szavakká formálni a gondolatait, mintha a lány alapjaiban változtatta volna meg a teste működését.

– Ő volt, ugye? – kérdezte végül. – Hennessey.

Jess nem akart tovább beszélni, csak el akart tűnni. Annyira fáradt volt! Belefáradt a húzódó fájdalomba a hasában, az elnehezedő végtagjai cipelésébe. Az erőfeszítésbe, hogy elrejtse mindenki elől. Ez tűnt a legegyszerűbbnek.

Nem volt kérdés, hogy elmondja-e Hennessey-nek, vagyis Cameronnak, ahogy magában hívta. A férfi már rég elment, mire kiderült a dolog. Meglátták őket, magyarázta a lánynak; a könyvtáros, Mrs. Moss észrevette, hogy Jess biciklije ott áll a művészeti tömb előtt, és hallotta a bentről kiszűrődő hangokat.

– Ez veszélyes lehet számomra – jelentette ki egy január végi napon, alig pár héttel azt a napsütötte délutánt követően. – Nem maradhatok.

Jess megvakarta a csuklója bőrét, amely begyulladt a stressztől, és hirtelen észrevette, hogy a férfi összerezzen, és undorodva elkapja a tekintetét. Már nem látta őt olyan szépnek és értékesnek, mint egy kagylót a képzelete tengerpartján.

Talán soha nem is látta.

Amikor az iskola bejelentette, hogy új rajztanáruk lesz, Jess elcsodálkozott, hogyan törlődhetett ki a férfi ilyen gyorsan az életéből.

Meggyászolni sem volt ereje: napjait a tagadás és a benne növekvő titok elrejtése emésztette fel. A magányos erőfeszítés, amikor igyekezett csendesen hányni a vécében, az utazás Bourke-ba terhességi tesztért, majd ultrahangra, miközben kapucnit húzott a fejére, nehogy felismerjék. A laza, zsákszerű ruhák keresgélése a jótékonysági turkálókban; az igazság keltette állandó félelem, amely beivódott a teste új, ívelt vonalaiba, a szeme alatti árkokba.

Hónapokig ült a szüleivel szemben a vacsoraasztalnál, tudta a titkukat, és várta, hogy kitalálják az övét.

Megtanulta, hogy úgy a legkönnyebb másoknak hazudni, ha saját magadnak is hazudsz.

És ő megtette, nem is akárhogy. Figyelmen kívül hagyta a baba mozgását, kerülte a tükröket, és öltözködés közben sem nézett le a teste sápadt holdjára.

Csak éjszaka. Amikor a szülei halk horkolását kivéve egyetlen más hang sem hallatszott a házban, bezárta a fürdőszobaajtót, és megengedte a vizet, a víz kéken csobogott az ablakon beeső holdfényben. Belebújt a hűs, selymes kis hullámokba, bár később, a szobájában már égett a bőre, hasa kupolája pedig megkeményedett és kirepedezett, mint egy tengeri állat héja. Jobb volt így, ébren átélni ezt, mint hagyni, hogy a víz álmában magával rántsa. így megtehette a megfelelő óvintézkedéseket is: bezárta az ajtót, letörölte maga után a kádat, és kiszedegette a hajszálait a lefolyóból.

Mintha valami nagy szomjúság kerítette volna hatalmába, a teste átvette az uralmat. Még alvás közben is ki volt szolgáltatva neki.

Sydney. A kikötő sötétjében kis hajók fényei csillogtak, mintha az ég tükörképét látta volna. A híd egy birkatetemre emlékeztette, amit egyszer Maxszel láttak, hatalmas íve olyan volt, mint egy óriási bordakosár. Viszketett az ujja, annyira szerette volna lerajzolni, de túl kevés volt a fény.

Egy buszmegálló. Cigarettacsikkek a járdán, egy ételesdoboz összegyűrt maradványai. Egy drogos bámult rá üres szemmel. Az orrába aszfalt, benzin és ital szaga kúszott, a város éles, fémes illata.

Aztán egy másik busz, az ülés kárpitja kopott és sötét az izzadtságtól. Egy sörösdoboz gurult a padlón, és csörömpölt, valahányszor a busz fékezett vagy kanyarodott. Csak két másik utas volt rajta kívül: egy tizenéves, alkoholszagú fiú, aki üveges tekintettel nézett maga elé, és egy nő bőrönddel. Egyikük sem vett tudomást róla.

Jess feltette a fejhallgatóját, és az ablaknak támaszkodott, de a walkmanje időközben lemerült. Órák teltek el, a nap lassan az égre kúszott, aranyló színbe vonva a földet. Itt mintha minden zöldebb lett volna, mint otthon; amikor kinyitotta az ablakot, eukaliptuszillat kúszott az orrába. Ásványszagot is érzett. Mélyen beszívta: a tenger volt az. Már közel jártak.

A bokor recsegett, levelek és gallyak súrolták a bőrét, és segítettek neki előrejutni. Ahogy a talaj lejteni kezdett, a fák ágai közt újra és újra kék villanásokat látott.

És egyszer csak ott magasodott előtte a Cliff House – a megsüllyedt tető, a törmelékkel borított veranda. Az egyik ablak betörve, a másik bedeszkázva. Ahogy fellépdelt a lépcsőn, megbotlott egy borosüvegben. Az ajtó könnyedén kinyílt, a zár már rég használhatatlan volt. Odabent olyan szag terjengett, mintha a víz alatt járt volna, a falak felpuffadtak a nedvességtől. Még több üveg, egy otthagyott hálózsák. A konyhában kerámiatöredékek: kék mintás szilánkok a mosogatóban, épp olyanok, mint az otthoni müzlistálak. A szüleinek csak három volt belőlük. Más jelek is utaltak rájuk: egy megfakult kötény a konyhaajtón lévő kampón, megsárgult magazinok a nappaliban.

A korlátba kapaszkodva felvonszolta magát a lépcsőn a hálószobába. A padló tele volt óvszercsomagolásokkal és dobozos italok nyitókáival. Az ablakot, ami most csukva volt, valamikor gyakran nyitva tarthatták, mert az ágy matraca tiszta penész volt. De mivel Jess huszonnégy órája nem aludt, egyáltalán nem érdekelte.

Az ágyra dőlt, és lehunyta a szemét. Mielőtt az álom lecsapott volna rá – gyorsan és brutálisan, akár egy ütés –, egy pillanatra még eszébe jutottak a szülei, akik tizenhét évvel ezelőtt itt aludtak, ezen az ágyon. Vajon itt fogant, mielőtt magára hagyták, vagy egy teljesen másik ágyon, más emberek szerelméből?

Hónapok, sőt, évek óta most először aludt álomtalanul. Már éjszaka volt, amikor felébredt, a holdfény fehérre festette a mennyezetet. A fájdalom keltette fel: élénk volt és szorító, ritmikus hullámokban sugárzott a medencéjéből.

Még sosem érzett ilyen erős, gyötrő kínt. Semmi másnak nem hagyott helyet az elméjében, és miközben a holdfényjátékát figyelte a plafonon, újra és újra felsikoltott.

Először azt hitte, csak képzeli a dalt. Női hangok kórusát hallotta, és az, amit énekeltek, furcsa módon ismerős volt neki.

Álomba dalollak, s elveszem minden vagyonod.

A lány a partról legyőz es kifoszt.

Lassan lemászott az ágyról. Nyálkát érzett a combjai közt, nedvesség csordogált a törött padlódeszkákra. A fájdalomhullámok egyre gyakrabban jelentkeztek. Tudta, hogy tovább kell mennie, követnie kell a dal forrását. Hogy megtalálja a nőket, és csatlakozzon hozzájuk.

Zokogva botorkált le a lépcsőn, a combja remegett az erőfeszítéstől. Kinyitotta a hátsó ajtót, kilépett a verandára, és a keze rátalált a szélben táncoló kötélre, ami mintha csak arra várt volna, hogy megfogja.

A tenger ellenállhatatlanul hívogatta. A fehéren verdeső hullámok, a szikrázó, fodros, kékes víztömeg. Olyan gyönyörű volt, hogy a torka is belefájdult.

A barlang mintha magához ölelte volna. A víz lágyan csobogva üdvözölte, a hűvös cseppek megnyugtatták égő bőrét, csökkentették a minden sejtjét átjáró fájdalmat. A dal egyre erősebbé vált, bátorította, hogy beljebb hatoljon.

Tudta, hogy várnak rájuk. Sietnie kellett, hogy mielőbb velük lehessen. Minden, ami történt, ide vezetett.

A sziklák a tenyerébe vájtak, ahogy szorította őket, a levegőben vérszag terjengett. Beszívta a sós víz gazdag illatát, és ahogy a lábai közti tér megnyílt, mintha más részei is megnyíltak volna. Már nem volt akadály közte és a tenger között.

A részévé lett, azzá vált, amitől egész életében félt. Ő volt a hullámok fehér habja, a rózsaszín kagyló a tengerfenéken, az áramlatban sodródó nagy, bőrszerű gyom, a korall húsos sörtéje.

Fájdalom bugyogott az ujjai és a lábujjai közt, a nyakán doboló pulzusa alatt. A torkához emelte a kezét; forró, szalagszerű húst tapintott, és amikor újra az ujjaira nézett, hártyákat pillantott meg közöttük.

Újabb fájdalomhullám következett: a teste magával rántotta táncba, aminek nem ismerte a lépéseit. A tenyerét és a talpát a barlang csipkézett aljára szorítva nyomott, sikoltott, aztán ismét nyomott, és...

A gyermek.

A saját teste által formált csoda. A kezében tartotta, csúszós volt és tökéletes, bőre kocsonyásán, fehéren fénylett. Kinyitotta a száját – bársonyos sötétség –, és Jessnek most először jutott eszébe, hogy talán mindvégig erről álmodott. A baba felsírt, szúrós jajveszékelése különös módon dallamos volt. Jess sosem hallott ehhez fogható hangot, mintha a világ süketnéma lett volna, mielőtt a gyermek felébresztette a hangjával.

A melléhez szorította az apró testet, érezte, hogy az ár mindkettejüket átjárja, együtt dobban a szívükkel. A nevét suttogta.

Kúszni kezdett a barlang pereme felé, a női hangok és a víz irányába. Csak akkor vette észre, hogy az ének eltűnt, és egy fülsértő, rossz hang lépett a helyébe. Ember alkotta hang, amely élesen vágott a tenger és a víz sodrásába. Egy motor hangja.

Ami ezután történt, abból kevésre emlékezett.

Csak részletekre, villanásokra.

Mentősök, a ruhájuk olyan rikító, hogy bántja a szemét. Kezek rángatják, a baba sikoltozik. A vér még mindig szivárog belőle, rácsöpög a sziklákra. Egy hordágy.

A szikla árnyékában csónak ringatózik. Rajta pedig, mentőmellénybe burkolva, a hajóorrnak támaszkodva, szinte idegenül ilyen messze a farm napégette földjétől – az apja.

Később. Hogy mennyivel később, azt képtelen lett volna megmondani.

A neon durva fénye a szemében, a kórházi takaró súrolja a bőrét. Egy monitor villódzása. Húzó érzés a hasában, a mellében – a teste már az elméje előtt rádöbben a hiányra.

Valaki megszorította a kezét. Amikor felnézett, az anyja arcát pillantotta meg; vonásai furcsák voltak és feszesek, Jess még sosem látta ilyennek.

– Szia, kicsim! – Az anyja szinte csak lehelte a szavakat.

– Hol... – szólalt meg Jess, de olyan száraz volt a szája, hogy nem bírt megszólalni. Szomjas volt, borzasztóan szomjas. Megnyalta az ajkát, és újra megpróbálta. – Hol vagyok? Hol van Lucy? A baba?

Az áliához kapta a kezét, de a nyakán sima volt a bőr, a barázdák eltűntek. Az úszóhártyákat sem látta már, csak fehér, kérges hús világított az ujjai között.

Ekkor vette észre a másik alakot a szobában. Az ajtó mellett ült, az anyja mögött.

– Apa?

– Elment egy csésze teáért – felelte az anyja, és megszorította a kezét. – Mindjárt visszajön.

De Jess nem akarta látni. Nem lett volna szabad idehoznia őt – őket. Vágyott a dagály lüktetésére, a gyermek súlyára a mellkasán.

Pánik bugyogott fel benne.

Lucy. Lucyt akarom.

– Egy hölgy van itt, édesem, beszélni szeretne veled – szólalt meg az anyja. Egy szék nyikorgott, és egy nő lépett a fénybe. – Nem tart sokáig. Utána pihenned kell, én pedig megkérem a nővért, hogy hozza be a babát. Lucyt. Rendben, kicsim?

Jess bólintott. Nem vette le a szemét az anyja arcáról, nehogy eltűnjön, ha nem tartja fogva a tekintetével. Egy tündérmese. Bárcsak ez az egész egy tündérmese lenne!

-Tetszik? – suttogta. – A Lucy név.

– Igen – az anyja szemébe könnyek szöktek. – Lucy – mondta ki újra a nevet, mintha ízlelgetné. – Gyönyörű, édesem. Tökéletes.

A nő arca keskeny volt, vonásai mintha mind középre húzódtak volna, akárha ormánya lett volna. A kezében írómappát szorongatott, a nyakában lévő láncon pedig az állt, látogató. Mintha bárki is hívta volna.

– Helló, Jessica – olvasta le a lány nevét a mappájáról. Nem nézett a szemébe. – A Közösségi és Igazságügyi Minisztériumtól jöttem, a lánya születésének körülményeiről...

– Lucy – vágott közbe Jess hevesen dobogó szívvel.

– Igen, a lánya, Lucy. A minisztériumnak aggályai vannak azzal kapcsolatban, hogy ön alkalmas-e a szülői feladatra, tekintve a szülés körülményeit: ön senkinek sem szólt a terhességéről, csak egy vizsgálaton vett részt, és nem adta meg az elérhetőségét, így az egészségügyi személyzet nem tudta felvenni önnel a kapcsolatot. Amikor megindult a szülés, elszökött otthonról, és nem a kórházba ment, hanem egy olyan helyre, amely az elszigeteltsége és az időjárás viszontagságainak való kitettsége miatt rendkívül veszélyes volt. A szülés után nem folyamodott orvosi ellátásért sem önmaga, sem a lánya számára. Csak azért találták meg, és részesült megfelelő orvosi ellátásban, mert az apjának, aki tudomásom szerint jól ismeri a környéket, sikerült a nyomára bukkannia. Ám ha ez nem történik meg, és eléri önöket a dagály, annak súlyos következményei lettek volna önre és a gyermekre nézve. A gyermeke tehát az ön tettei miatt komoly veszélynek volt kitéve. Ezért a minisztérium sürgősségi gondozási és védelmi végzést kíván benyújtani a gyermekjóléti bírósághoz. Lucy tizennégy napra nevelőszülőkhöz kerül, aztán a minisztérium kérelmezi a végzés megújítását, és...

– Nem... – Jess hangját elnyelte a fülében zúgó vér.

Az ágy melletti műanyag széken ülő anyja a szájához kapta a kezét.

– Ezt nem teheti! – mondta, és felpattant a székről. – Hívom a férjemet, rendben? Mi majd segítünk, majd segítünk... nem kell ezt tennie!

A Közösségi és Igazságügyi Minisztérium munkatársa az asszonyhoz fordult. Jess észrevette a húsos ráncokat a szeme sarkában, ajka lekonyuló ívét. A nő az órájára pillantott, és Jess eltűnődött, vajon van-e másik találkozója is, ahol egy másik szívet készül összetörni.

– Mint a gyermek nagyszülei – magyarázta a nő – kérvényezhetik, hogy a rendszer gondozóként nevezze meg önöket, vagyis a gyermek így nem kerülne nevelőszülőkhöz, hanem önökkel maradhatna. Érdeklik a részletek? Ha igen, a szükséges ellenőrzések után elintézhetem, hogy módosítsák a kérelmet.

Az anyja nyelt egyet. Megfogta Jess kezét, és megszorította.

– Jess, te ezt szeretnéd?

Jess úgy érezte, mintha örvény nyílna meg benne. Nem érzett mást, csak vágyakozást az apró, csillagszerű kezek, a tágra nyílt, sötét szempár után. A sírás után, amely úgy csengett a vérében, akár egy dal.

Bólintott, az ajkai közé könnyek folytak.

– Nem akartam bántani őt, anyu – suttogta. – Nem akartam veszélybe sodorni.

– Tudom, kicsim. Tudom.

34.

MARY

A raktér sötétjében nem volt, ami elvonja a figyelmét a fájdalomról. A vér dobolásáról a fülében, a torkát égető szomjúságról.

Mary néha eltűnődött, létezik-e még egyáltalán a hajón kívüli világ.

Egy másik lány, egy másik Mary volt az, aki annak idején csillagokat látott villogni az éjszakai felhők között, és üzeneteket olvasott ki belőlük. Meg az, aki Kilmainhamtől a kikötőig reszketett a rabszállítóban, miközben áthaladtak a háborútól sebhelyes, zöld vidéken. Rá is alig emlékezett már.

A világa összezsugorodott: nem tartott tovább a teste határainál. Éhség. Szomjúság. És az a különös, új fájdalom, mintha valami át akarná döfni a nyaka finom bőrét, az ujjai és a lábujjai pedig mintha összenőttek volna.

Azt mondták nekik, hogy már csak négy hét van hátra az útból. Bármilyen éhes is volt Mary, bármennyire émelygett is a moslékos vödrök szagától és a patkányok kaparászásától, félt a megérkezéstől. Amikor volt erejük beszélgetni, a nők azon tűnődtek, vajon mi vár rájuk Új-Dél-Walesben.

Egy Lizzie nevű, északi akcentussal beszélő nő egy lányról mesélt a falujából, akit évekkel korábban száműztek. A lány talált valakit Sydney Townban, aki levelet írt a nevében az édesanyjának, Lizzie pedig felolvasta neki.

– Azt írta, hogy valami nőgyár nevű helyre vitték. – Lizzie a hatás kedvéért suttogva mondta ki a nőgyár szót. – Aztán telepesek jöttek, és kiválogatták a lányok közül azokat, akiket cselédnek vagy feleségnek szántak. A mamája magán kívül volt a gondolattól, hogy a lányának esetleg protestáns férje lesz, vagy házasságon kívüli kapcsolatra kényszerül. Szegény asszony nem is tudta, melyik volna rosszabb.

Mary maga előtt látta, ahogy egy férfi kiveszi őt a sorból, és magával viszi, akár egy tehenet a vásáron, messze Elizától. A húga kezéért nyúlt, és erősen megszorította. Talán nem is lenne olyan rémes, mondta magának, talán egy kedves férfit fog ki, mint amilyen Da. De az is lehet, hogy egy olyat, mint a matrózok vagy Byrne.

A gond az volt, hogy a jelek szerint nincs választási lehetősége.

Egy reggel, miután megkapták a szűkös élelmiszeradagot, Mary a nyakához emelte a kezét, hogy enyhítse a szúró fájdalmat. Amikor megérintette a nedves, sima, hártyaszerű húst, zihálni kezdett ijedtében.

– Eliza – suttogta a húgának. – Söpörd félre a hajad!

– Mi? Mi a baj? – Eliza keze a mellkasára rebbent, és súrolta a köpenyét. – Patkány?

– Csitt! – sziszegte Mary. – Nem akarom, hogy a többiek meglássák. Csak... mutasd meg a nyakad. Gyere közelebb! – A húga előrecsoszogott oda, ahol a felső fedélzetről bekígyózott egy halvány fénysugár, és hátrafogta a haját. Mary a szája elé kapta a kezét, hogy a húga ne hallja, ahogy elakad a lélegzete.

Eliza nyakán két rés jelent meg, pontosan a pulzáló ér mentén.

Figyelte, ahogy a rések a lélegzetvételével együtt mozognak. Először annyira kiürült az agya, hogy fel se fogta, amit lát, de aztán eszébe jutott a hering, amit Da fogott Ard na Caithne-ban, a rémálom az anyjáról. A húsos bőrredők lüktetése.

– Ugyan már! – Eliza megfogta a nővére reszkető kezét –, nem kell úgy megijedni.

– De a sebek! – lihegte Mary. – Ez valami betegség!

– Nem betegség – felelte a húga. – Hiszen te is emlékszel, mit mondott a Mama aznap este...

Ám Mary elfordult tőle, és testét a fekhely izzadságtól és kátránytól bűzlő ívelt deszkájához szorította.

Behunyta a szemét, de a sötétség helyett most egy arcot látott. A Mama arcát, azt a borzalmasat az álmából, a pikkelyes bőrével, az üreges szem nyers rózsaszínjével. Eliza megsimogatta a hátát, és halkan motyogott valamit, de Mary elhúzódott tőle, és még jobban összegömbölyödött.

Nem akarta hallani Eliza suttogását, a gyász szülte képzelgéseit. És nem akart emlékezni sem. Nem bírta volna elviselni.

35.

JESS

2019. FEBRUÁR 11., HÉTFŐ

Jess a nyakához emeli a kezét, érzi, hogy száguld a pulzusa. Lassan rájön, hol is van. A függönyök gomolyognak a széltől, az ágya végében ott kuporog a macska.

Mi ébresztette fel? Vajon végre eljöttek érte?

Az éjjeliszekrényén lévő digitális óra szerint reggel hat van. Odakintről csak a dagály zúgása hallatszik, semmi más.

Mélyet sóhajt, és visszadől a párnára.

Hat hónapja vette meg a Cliff House-t; ennyi idő telt el azóta, hogy bepakolta kevéske holmiját a Ford csomagtartójába, és maga mögött hagyta Sydney-t. Az ingatlanos szerint a ház több mint negyven éve üresen állt, a férfi, aki 1982-ben megvette, nyaralóvá akarta átalakítani, aztán a házaspár is ezzel próbálkozott, akik végül 2001-ben szabadultak meg tőle, mert mindkét kísérlet kudarcba fulladt. A nedvesség, magyarázta, és a zaj. A tenger felől fújó szél nyugtalanította az embereket, nem tudtak aludni tőle. Reméli, mondta, hogy Jess jó alvó.

Az első két hétben csak takarított: a ház nyilván vonzotta a helyi tinédzsereket, mert egy tucat szemeteszsák telt meg ragadós sörös– és pizzásdobozokkal. A padló egy része valamikor beomlott, i de Jessnek nem volt pénze megcsináltatni – az ingatlanvásárlásra minden megtakarítása ráment –, ezért egy ponyvával fedte le. Most is látja, ahogy a széltől felpúposodik, aztán leereszkedik. Azt tervezte, leszedi a tapétát is, de miután penész virágzott ki az egyik falon, jobb belátásra tért.

De legalább a ház most viszonylag tiszta volt. Remélte, hogy megtalálja a szülei régi holmijait, de az ingatlanügynök azt mondta, hogy azokat a tárgyakat, amiket nem loptak el, kidobták, vagy egy raktárba szállították. Amennyire ő tudja, csak a karcos étkezőasztal maradt meg. Ennyi maradt abból az életből, amely elől elmenekültek.

Nem akarták, hogy visszajöjjön ide. Az anyja sírt a telefonban, és Jess hallotta, hogy a háttérben az apja káromkodik.

– Mire jó ez az egész? – kérdezte az anyja.

– Nem tudom – felelte. – De meg kell tennem.

Az első hetekben alig aludt; éjszakánként kint ült a hátsó verandán, a hullámokat figyelte, hallgatta a hangjukat, és várt. Az álmok visszatértek; ez reménnyel töltötte el, de amikor felébredt, ismét csak a tenger zúgását és morajlását hallotta.

Ezért elhatározta, hogy megfesti őket. Tudatni akarta velük, hogy ott van. Hogy készen áll. Mintha ördögűzést hajtana végre, csak fordítva: ő meg akarta idézni azokat a nőket.

El akarta kerülni a városlakókat, nem volt szüksége új barátságokra. Bár Ryant azért felkereste, mert rá már régóta kíváncsi volt. Hiszen a férfi is ott volt a Marlinon harminchét évvel azelőtt; Jess eltűnődött, vajon felismerte-e, látta-e felnőtt arcában a csecsemőt, aki volt, de ha így is történt, a férfi nem adta jelét. Ezenkívül Jess inkább egyedül töltötte az idejét: csak Dóra volt a társa, a kis csavargó, aki az első héten beosont a házba, és nem volt hajlandó továbbállni.

De nem számolt Melodyval, a szomszédjával. Egy szeptemberi reggelen – utálta a szeptembert – szaladt át a nő boltjába, hogy tonhalat vegyen (Dórának) és bort (magának). Ez már a harmadik üveg bor lett volna három nap alatt; két nappal korábban másnapos kábulatban vett egy képeslapot Lucynek, és alkonyatkor az emlékektől megrészegülve leballagott a postaládához. Most már bánta, hogy elküldte.

– Jól vagy, drágám? – érdeklődött Melody, miközben megszámolta az érméket, amikkel Jess fizetett (nem kedvelte sem a becstelenséget, sem a kártyaterminálokat).

–Jól, bocsánat – szipogta Jess, és megpróbálkozott egy mosollyal. – Kicsit furcsa napom volt ma.

– Tényleg? Miért?

Jess érezte, hogy Melody kíváncsi tekintete éles fényű reflektorként tapad rá. Körülnézett az üres boltban.

– Egy évforduló miatt.

– A! – bólintott Melody, és ünnepélyesen a tenyerébe tette a visszajárót, mint valami ajándékot. – Sajnálom. Közel állt hozzád az illető?

Jess rájött, hogy azt hiszi, halálesetről van szó.

Nem gondolt többet a beszélgetésre, egészen estig, amikor Melody hirtelen megjelent a küszöbén, egy hatalmas kerámiatál mögé bújva. Mint kiderült, a tál lasagnét rejtett, és az asszony egy üveg bort is a hóna alá kapott.

– Hogy legyen mivel leöblíteni – mondta.

Végül megitták az egész üveggel, és Jess többet beszélt, mint hetek óta bármikor. Melody sokat tudott a művészetről, néha még vázlatokat is készített. A kedvenc művészeikről csevegtek: Cossing– ton-Smith, O’Keefe és Namatjira (Melody), és Werefkin, Carrington és Kahlo (Jess).

– Ez tetszik – bólintott Melody a festőállványon álló kép felé.

– Köszönöm. – Jesst büszkeség öntötte el, amit azonnal követett a sebezhetőség és kiszolgáltatottság ismerős érzése. – De még nincs kész. – Úgy vélte, egész jól sikerült megjelenítenie a tenger csillogó árnyalatait, amelyek évszaktól, sőt, akár napszaktól függően változnak. Vízkék, lila, zöld és rózsaszín. Elégedett volt azzal is, hogy az izmos hullámok szinte mozogni látszottak; a vízpermet úgy tört fel, mintha a következő pillanatban megérinthette volna a szemlélő arcát. Ám a figurákat még nem találta el egészen. Az egész tegnapi napot azzal töltötte, hogy különféle anyagokat kevert a festékbe: méhviaszpasztát, sőt, még homokot is, de a bőr textúrája, azok az irizáló pikkelyek még mindig nem voltak tökéletesek.

– Kik ezek? – kérdezte Melody, és Jess érezte, hogy a beszélgetés elkerülhetetlenül afelé a téma felé sodródik, amit mindeddig kerülgettek.

– Nos, az egyik én vagyok – válaszolta lassan, és ahogy kimondta a szavakat, rájött, hogy bizonyos értelemben tényleg így van. Belekezdett egy festménybe, és végül valami egészen más lett belőle, mint amit tervezett. – A másik pedig...

Elhallgatott, Melody pedig előrehajolt, hogy újratöltse a poharát.

– Semmi baj, nem kell elmondanod. Megértem, én is vesztettem már el embereket.

Jess nem tudta, hogyan magyarázza meg neki, hogy úgy is elveszíthetünk valakit, ha a miénk marad.

Most, miközben az ablakon át az odakint kivirágzó fényt bámulja, eszébe jut, amit Melody mondott neki az utolsó találkozásukkor. Az asszony furcsa hangulatban volt: kevesebbet evett és ivott, mint máskor, és Jess olykor észrevette, hogy megrándul a szája, a nyakán pedig úgy ugrálnak az izmok, mintha valami megpróbálna kiszabadulni onnét.

– Valami baj van? – kérdezte, Melody pedig mintha csak erre várt volna, rögtön beszélni kezdett. Nem volt könnyű újra hallani a barlangról, a hideg, nyálkás sziklákról, amelyek a nő hátába vájtak, a tenger öleléséről. Nehéz volt hallgatni anélkül, hogy újra feltörtek volna az emlékek.

Különös, hogy az a hely összekötötte őket. Mindketten feküdtek azokon az éles sziklákon – az életük ott változott meg örökre.

Jess mégsem volt képes elmondani neki az igazságot. A barlanghoz sem bírt visszamenni még. Talán, ha Lucy itt lett volna vele, felbátorodik: talán együtt mentek volna le a sziklalépcsőn, a kezüket összekulcsolva – akárcsak a festményen –, és megmutatta volna neki, hol született.

De Lucy természetesen nincs itt.

Eszébe jut a telefonbeszélgetés, amit Lucy tizennyolcadik születésnapján folytatott az anyjával. A határidő, amit évekkel azelőtt kitűztek – arra vonatkozóan, hogy mikor mondják el neki az igazat – végre elérkezett.

– Nem tetszik ez az ötlet, hogy újságíró akar lenni – mondta az anyja. – Aggódom, hogy hová vezet ez.

Aggódom, hogy rájön az igazságra.

– Ha szerinte az újságírás teszi boldoggá, akkor legyen úgy – mondta Jess, majd halkabban hozzátette: – Azt akarom, hogy boldog legyen.

És tényleg így volt. Mindennél jobban vágyott erre.

– Én is. És éppen ezért... – Az anyja beszívta a levegőt. – Tudom, hogy abban egyeztünk meg, a tizennyolcadik születésnapján elmondjuk neki, de annyira félek, Jess. Hogyan fogadja el? Ki tudja, mit tesz vele ez az egész?

Jess hallgatott. Ott ült Sydney nyugati részén, aprócska lakásának erkélyén – abban a lakásban, ahol pár hónappal korábban Lucy meglátogatta. Szürkület volt, gyümölcsevő denevérek cikáztak a feje fölött, a szemetesek felől egy macska halk nyávogása hallatszott. Jess hirtelen vágyni kezdett arra, hogy belekapaszkodhasson valamibe – vagy valakibe.

– Értem – felelte. – Rendben. Hiszen... igazából te vagy az anyja. Te tudod, mi a legjobb neki.

– Jess... – tiltakozott az anyja, de ő közbevágott:

– Semmi baj – mondta, pedig üresség áradt szét az egész testében. – Ez a legjobb neki, nem igaz? – Ismét elhallgatott egy pillanatra. – De kérdezhetnék valamit?

– Természetesen, édesem, bármit. És Jess, te vagy az anyja. Mindig is te leszel. Nem kell most döntenünk semmiről. Én... mindig csak könnyebbé akartam tenni neked. Mindkettőtöknek.

– Akkor hadd legyen boldog – válaszolta Jess. – Hadd tanuljon újságírást, hadd tegye, amit akar. Kérlek. Hagyd, hogy boldog legyen.

– O, édesem...

– Mennem kell, anyu.

Aztán az a karácsony: a szilvapuding illatú kis parasztház, a szülei félelme. Lucy keresztbe tett lábbal ült, és a térdén lévő ezüstös bőrfoltot vakargatta. Egyik kezében villa, a másikban a telefonja, és tágra nyílt szemmel olvasta fel a szüleinek a New York Times cikkét Harvey Weinsteinről. Jess a konyhapultnak támaszkodott, szándékosan kivonta magát a családja köréből. Ha Lucy észre is vette ezt, nem, nem szólt semmit.

– Te jó ég, ezt hallgassátok! – mondta Lucy, majd felolvasott egy idézetet. – Basszus, ebből nagyon jó podcast lenne. Azt hiszem, ezt akarom csinálni. Podcasteket készíteni.

Az arca kipirult, rövid, arany fürtjei szinte lángoltak. Úgy tűnt, egész teste lüktet a jövő ígéretétől, amely úgy áradt belőle, akár a fény.

Jess pedig hirtelen rájött, hogy az anyjának igaza volt. Ha most elmondja Lucynek, azzal tönkreteheti ezt a sok reményt és tervet, a jövőre vonatkozó álmait. Ha megtudja, hogy az élettörténete hazugság, talán elvesztené a szenvedélyt, amellyel az igazság nyomába akar eredni.

Egyszerűen nem tehette meg. Ezt nem vehette el tőle.

Hiszen milyen dühös volt ő is, mennyire elárulva érezte magát, amikor évekkel korábban rájött a saját igazságára! Haragudott a szüleire a gondosan felépített hazugsághalmaz miatt – de most, ahogy Lucy ártatlan arcát figyelte, végre megértette a döntésüket. Neki is fenn kell tartania a saját hazugsághalmazát.

Ekkor jutott eszébe a Cliff House. Eltűnődött, vajon kié lehet most, és van-e mód arra, hogy visszamenjen oda, ahol minden elkezdődött. Talán, ha megérti, honnan jött, képes lesz elviselni a gondolatot, hogy elengedje Lucyt.

És talán újra meghallja az őt hívó női hangokat is. Az összetartozás édes hangját.

A telefonja rezegni kezd. Összevonja a szemöldökét, és felkapja az éjjeliszekrényről.

Nem fogadott hívás. Cameron. Hangpostaüzenetet is hagyott.

Vajon miért hívja? Hónapok óta nem látták egymást – azóta, hogy Jess eljött Sydney-ből. Abban a szállodában találkoztak, ahol első alkalommal, miután összefutottak egy galériában. Tíz év telt el a rajzteremben történtek óta, azóta, hogy a férfi úgy simogatta a lány ujjhegyén a bőrt, mintha az – ahogyan ő is – gyönyörű lenne.

Nem mondta el neki, mi történt, miután elváltak. Úgy tűnt, a férfi megérti, hogy minden, ami azóta történt, tabu. Örökre magába zárta.

Onnantól kezdve pár havonta találkoztak, aztán, miután Hennessey megnősült és gyerekei lettek, valamivel ritkábban. Mindig magánszámról hívta Jesst, hogy ne tudja visszahívni, ne lephesse meg egy alkalmatlan időpontban. Többnyire egy alkalmazáson keresztül intéztek mindent, ami hat perc után törölte az üzeneteket. Olyan érzés volt, mintha kémek volnának.

Jess nem tudta biztosan, miért teszi. Néha arra gondolt, hogy talán megpróbál visszautazni az időben, hogy kibogozza összekuszálódott múltjukat.

Mély levegőt vesz, és meghallgatja a hangpostaüzenetet.

– Jessie – kezdte a férfi, a nő pedig összerezzen a régi becenévtől. – Van egy kis baj... A munkahelyemen... félreértés történt. De idővel úgyis rendeződik. Mindegy. Figyelj, látni akarlak. Jó lenne elszabadulni egy kicsit, összekapcsolódni. – Hallatszik, hogy a férfi beszívja a levegőt. Jess azt is hallja, hogy éppen vezet: az index ketyegését, azt, ahogy egy másik autó elsuhan mellette. – Elmegyek hozzád, megnézem az új házat. Malua Street, ugye? Valószínűleg megállók valahol éjszakára, úgyhogy holnap érek oda. Oké. Addig is viszlát, szerelmem.

Jess beírja Cameron nevét a Google-ba, közben rettegés szorítja össze a gyomrát. Egy pillanatra megnyugszik, amikor a gép nem jelez találatot, de aztán rákeres a Marsden College-ra, ahol a férfit nemrég léptették elő a művészeti szak vezetőjévé. Megtalálja a Sydney Morning Héráid előző napi cikkét.

Tiltakozások rázzák meg az iskolát a vádak után.

A képernyőn összemosódnak a betűk, és lehetetlen, elkerülhetetlen szavakat alkotnak.

Szexuális zaklatás.

Arra gondol, ami annak idején történt köztük. Az emlékét – a férfi szájának, kezének érintését – maguk alá temették a jelen kori találkozások, most mégis megpróbálja felidézni. De csak a saját kérdésére emlékszik: képes lenne bántani engem? És a férfi válaszára: Nem.

Mégis zaklatta volna?

Elég idős voltál, próbálja megnyugtatni magát, de a szavak úgy hangzanak, mint valami mantra, amit már korábban is gyakran mondogatott. Ezek szerint kezdettől fogva kételkedett.

Ő majdnem tizenhét éves volt, a férfi pedig fiatal, mindössze huszonnégy. Hét év volt köztük. Mi az a hét év? Alig több, mint amennyi a szülei közt van.

Viszont ő különösen sebezhető tizenhat éves volt. Bizonytalan, összezavarodott, útkereső. Épp akkor tudta meg, hogy örökbe fogadták, hogy az otthona valójában nem az otthona. Hogy élete két legfontosabb felnőtt szereplője: a szülei hazudtak neki.

Csak fel akart nézni valakire. Hogy legyen egy ember az életében, akiben megbízhat, aki mindent rendbe hoz majd.

Elég idős voltál.

De mégsem volt az, ugye?

Semmihez sem, ami történt.

Az emlékek – élete legrosszabb évének emlékei, amiket azóta is minden erejével próbál elnyomni – felszínre törnek.

A kórház Sydney-ben. A folyosó felől hallatszó halk hangok, tollak kattogása, papírok zizegése. A szülei csókja a homlokán, mielőtt elegánsan felöltözve elindulnak a bíróságra, amely Jess fejében komoran emelkedett a pusztaság közepén, akár egy kastély. Megkérdezték, ki a gyerek apja: az anyja azt mondta, Max mesélt nekik a tanárról, és ha Jess megengedi, felhívja a rendőrséget, az új iskolát, ahol tanít, és elmondja a történteket bárkinek, aki meghallgatja. A fickónak meg kell fizetnie. Jess nem felelt. Az apja a vállára tette a kezét, de ő a fal felé fordult, hogy ne is lássa az arcukat.

Emlékszik a vékony vízfestékrétegre a papíron, hogy mennyire csalódott volt, amiért sose tudta úgy megjeleníteni a barlangot, amilyennek legbelül látta. Amikor a teje elapadt, az álmok is elszálltak.

Ha Lucyvel volt, mindig megdermedt a félelemtől, és a szociális munkás szavai csengtek a fülében.

A cselekedetei miatt a gyermeke komoly veszélynek volt kitéve.

Talán elátkozták, tűnődött. Talán az, hogy elhagyott gyerek volt, valami alapvető dolgot tört meg benne, alkalmatlanná tette arra, hogy anya legyen. Félt a lánya közelébe menni, félt, hogy az érintésével megsérti vagy megfertőzi.

Amikor megpróbálta átölelni a babát, a karja remegett. Mintha elfelejtette volna, milyen érzés a gyerek súlya.

Dawes Plainben a szobája sarkába bújt el, mint egy sebzett állat. Lucy sírása visszhangzott a házban, Jessnek minden porcikája fájt a hallatán. A kislány a szülei szobájában aludt, Jess pedig a fejére húzta a paplant, hogy ne hallja az anyja gügyögését, amikor felvette a kiságyból, vagy az altatódalt, amit etetés közben énekelt.

Miközben az anyja a Ragyogj, ragyogj, kis csillagot énekelte, ő a saját altatódalát dúdolta a párnájába.

Álomba dalollak, s elveszem minden vagyonod

A lány a partról legyőz és kifoszt.

Amikor már ez is túlságosan fájt, az új discmanért nyúlt, amelyet az apja nemrég az ajtaja elé tett. A régi a Cliff House-ban maradt, az iskolatáskájával és a naplójával együtt. Az apja egy CD-t is tett bele neki – Nick Cave albumát, a The Good Sont. Az egyik szám címe Lucy volt, ezt újra és újra meghallgatta. Azon tűnődött, vajon mit akart üzenni az apja ezzel a gesztussal.

Talán megdorgálni őt, emlékeztetni, hogy a kislányának szüksége van rá, vagy csak kifejezni, hogy megérti? Tudja, hogy Jess örökké szeretni fogja Lucyt, ahogy a dal is mondja, de amíg nem áll készen arra, hogy kifejezze ezt, és gondoskodjon róla, addig ő megteszi helyette?

-Maradj – mondták a szülei, amikor elmondta nekik, hogy a tervezettnél fél évvel később, de beiratkozott a Képzőművészetire. – Légy része az életének. Kérlek.

De ő rögtön elment, amint lehetősége volt rá. Újra éreznie kellett, hogy képes valami szépet alkotni, annak ellenére, hogy a szíve elszáradt és megcsúnyult.

Jess törli a hangpostát. Egész délelőtt rajzol a konyhaasztalnál ülve: Maryt és Elizát rajzolja, a nővéreket, akik álmaiban kísértik, sápadt alakjuk pedig már a falakon lévő vásznakról is visszanéz rá.

De most másként ábrázolja őket. Bőrük pikkelyes, lüktető kopoltyújuk van és kanyargós farkuk, a kezük úszóhártyás.

Egy pillanatra megérinti a nyakát. Eszébe jut, ahogyan a bőre széthasadt, a húslebenyek, amiket az ujjai között érzett. Vajon csak képzelte mindezt? A teste változását, az énekszót? Az egész egy sebezhető tinédzserlány téveszméje volt, amihez zavarában és fájdalmában menekült?

Ha a sok, vízbe fulladt férfira gondol, már nem olyan biztos ebben. Mintha valami különös tudást hordozna a gerince tövében, az álla alatti lágy húsban. Mióta pedig Melody mesélt neki arról, ami a barlangban történt vele, még erősebb benne a meggyőződés.

Nyolc férfi 1960 óta. Persze az elmélet igazolásához több esetnek kellett volna lennie. Hosszabb ideig kellett volna tartania. Utána kell néznie a közelben történt vízbefulladásoknak és eltűnéseknek a városi feljegyzésekben, 1801-ig visszamenőleg. De fogalma sincs, hogy kezdjen hozzá, hogyan kutassa át a régi feljegyzéseket és újságcikkeket.

Lucy tudná.

Lucy.

Mint mindig, a gondolat úgy értinti, akár egy ütés.

Gyermekként őrzi a fejében. Az egyetemi szünetekben olyan ritkán járt haza, hogy mintha mindig új kislánnyal találkozott volna. Lucyben az első pillanattól kezdve ott élt a kíváncsiság: egyszer egy kígyóbőrt ajándékozott neki, amit a hátsó kertben talált. Jess még mindig emlékszik a papírszerű anyagra a kezében, és arra, hogy Lucy megkérdezte, miért hagyta hátra a bőrt a kígyó, amikor olyan szép.

– Tudod, a kígyók is nőnek, akárcsak az emberek – felelte Jess. – De a bőrük nem nő velük együtt. így, amikor eljön az idő, levedlik, és alatta egy szép, új, fényes bőr jelenik meg.

Lucy az ajkát harapdálta, a szeme tágra nyílt, és elmélyülten vakargatta a bőrt a csuklóján.

– Nekem is lesz új bőröm?

Bár visszamehetne az időben, hogy magához húzza és megnyugtassa!

Igen, mondaná most. Megtörténhet. Mert különleges vagy. Mert az enyém vagy.

Leejti a ceruzát, és hátralöki a székét, felriasztva a kanapén szunyókáló Dóra Maart. Kettesével veszi a lépcsőfokokat, a hálószobában kivágja a szekrény ajtaját, majd térdre ereszkedik, és a kartondoboz után tapogatózik a harisnyák és zoknik között. Itt van.

Kinyitja, és óvatosan kiemeli a megsárgult selyempapírt. A kígyóbőr csillog benne.

Jess egész nap fest.

Majdnem éjfél van, mire végre sikerül beépítenie a bőrt a vászonba. Fáj a háta, korog a gyomra, de a szíve olyan könnyű, hogy úgy érzi, mindjárt a levegőbe repül.

Tudja, hogy még sok dolga van. Válaszolnia kell az e-mailekre a kiállítással kapcsolatban, amelyet a galériatulajdonos – megneszelve az újdonsült tengertematikát – gyakorlatilag ráerőltetett. De hogyan is válaszolhatott volna eddig? Hiszen a központi festmény még nem készült el.

Felhúzza a szoknyája szegélyét, és a sajátjához méri a festett figurák bőrét. Tökéletes. A kígyóbőr áttetsző, rózsaszínben, lilában és kékben csillog. A tenger színeiben.

Csinál egy szelet pirítóst, és magával viszi az ágyba.

A feje és a szíve annyira tele van a munka örömével, azzal, hogy végre sikerült pontosan megragadnia valaminek a lényegét, hogy minden más gondolat kiszorul a fejéből.

Csak akkor jut ismét eszébe Cameron, amikor már majdnem elalszik. De a sötétben – odakint a tenger moraja, mellette Dóra Maar meleg, doromboló teste – a férfi szinte csak kísértetnek érződik, szimpla rémtörténetnek.

Úgysem jön el, nyugtatja magát. A rendőrség körözi, nyilván el is kapják. Neki nem kell belekeverednie. Nem kell szembesülnie azzal, amit tett, amit vele tettek. Itt maradhat a Cliff House-ban, kapaszkodhat a világ peremébe, mint egy sziklára tapadó tengeri csiga.

Egyedül. Biztonságban.

36.

MARY

Bridie javasolta először, hogy törjék fel az egyik rumoshordót. Mindannyian borzasztóan szomjasak voltak; voltak, akik megpróbáltak inni a fenékvízből, de csak azt érték el, hogy a gyomortartalmuk is csatlakozott a körülöttük kavargó mocsokhoz.

Mary sosem hitte volna, hogy egyszer majd sóvárogni fog a rum után, amely beszennyezte a matrózok leheletét, és elsárgította a fogukat. De vágyott rá, hogy valami eltompítsa az elméjét, és végre ne kelljen a Mamára gondolnia. Vagy arra, mit jelentenek a teste változásai, a lábujjai közt feszülő úszóhártyák, a bőre új fénye, a nyaka gyengéd bőrredői.

Nem akart arra gondolni, hogy ismeretlen lénnyé változik át.

Három nap és három éjszaka kellett, hogy az asszonyok felváltva, lerágott körmükkel végre ki tudjanak piszkálni egy szöget az egyik hordóból. Amikor végre kirántották, vékony szalagnyi folyadék tört elő a fából, ők pedig kétségbeesetten nyalogatni kezdték, mint a kismacskák. Bridie letépett egy csíkot a köntöséből, és a lyukra nyomta, mire az anyag elsötétült, majd Aoife fölé hajolt, és összenyomta, hogy az édes cseppek az öregasszony ajkára hulljanak. Mary sosem gondolta volna, hogy megéri a napot, amikor Aoife bármit is elfogad Bridie-től, a nőtől, akit sasanach kurvának nevezett, de a hosszú, sötét hetek elsimították a köztük lévő érdességet, ahogy a víz faragja a sziklát.

Amikor Maryre került a sor, köhögni kezdett a torkát égető folyadéktól. A rum olyan helyre kalauzolta az elméjét, ahol még nem járt, mégis ismerős volt neki. Talán a jövőt látta, vagy a régmúltat, valaki más emlékeit. Sötétvörös falú barlangban járt, egy női test ívben megfeszülő alakját látta. A nő bőre nedvesen csillogott, láthatóan fájt neki valami, és meg volt rémülve, de volt varázslat is: egy síró gyermek hangja, egy meleg batyu a nő mellkasán. Olyan sötét szemekbe nézett, amilyen a hínár volt Ard na Caithne partjainál, az ujjára apró ujjak fonódtak. Fájni kezdett a melle, az egész teste.

Ki-be csúszkált az álomba – az egyik pillanatban az ürességbe kapaszkodott, a másikban nem a gyermek sírására, hanem a hullámok zúgására ébredt, és lüktetett benne a vágyakozás.

Az első vérzése napjára gondolt, amikor Da közölte vele, hogy mostantól már nő. Eszébe jutottak a feldagadt hasukat maguk előtt hordozó falusi asszonyok; mennyire vágyott rá, hogy egy nap ő is köztük lehessen, és világra hozza a kisbabáját!

A nyakán lévő hasadékok égtek, mintha saját, idegen teste kigúnyolta volna.

Ha életben marad – ha eljutnak Új-Dél-Walesbe, és ott nem büntetik meg őket furcsa, természetellenes lényükért –, vajon egyszer neki is lesz gyermeke? Képes egyáltalán ilyesmire ez a megváltozott test? Talán a gyermek beteg lenne, vagy eldeformálódna. Megmérgezné a méhe.

És milyen anya lenne belőle, amikor neki sem volt anyja?

Ráadásul a gyermekhez előbb férjhez kellene mennie, és az ágyába engedni egy férfit. A szóbeszéd szerint Új-Dél-Walesben úgyis abba a nőgyárba viszik majd őket, ahol egy telepes talán kiveszi a sorból, mint egy állatot a piacon, hogy feleségek vagy szolgák legyenek, esetleg mindkettő.

Egész más lenne, mint amikor Da és Mama először találkoztak a tengerparton.

Elizának nem beszélt ezekről a gondolatokról. Épp elég, ha kettejük közül ő retteg a jövőtől.

És úgysem értené meg.

Ő már tudta, milyen másnak lenni.

A matrózok csak azután jöttek rá a dologra, miután a nők már kiitták az összes rumot a hordóból. Wright vette észre, mi történt, amikor két nap után először ételt hozott nekik. Mary látta, hogy megtorpan, a kezében lengeni kezd a lámpa, amikor megérzi a levegőben terjengő édes szagot. Tekintete végigsiklott a nőkön, akik közül páran hetek óta először aludtak igazán mélyen, mások pedig mosolyogva énekeltek, mintha azt se tudnák, hol vannak.

Átlépett az alvó testeken, a hordókhoz ment, és vizsgálgatni kezdte őket. Hamarosan megtalálta azt, amelyiket meglékelték, és kiszívták belőle a levet, mint az érett gyümölcsből. Mary érezte, hogy Eliza remegni kezd mellette.

Wright elment, majd a kapitány és két tiszt kíséretében tért vissza. A kapitány arca vörös volt a dühtől, és olyan hangosan szólalt meg, hogy az alvó nők felriadtak, a többiek részeg éneklése pedig rémült nyöszörgésbe fulladt. Maryt meglepte, hogyan jöhet ki ekkora hang egy ilyen kicsi emberből.

– Ki a felelős ezért?

A Mary felett lévő priccs megnyikordult. Behunyta a szemét: nem akarta hallani Bridie vallomását, nem akart arra gondolni, mi lesz a barátnőjével.

– Én. Én vagyok a felelős.

De a hang túl halk és gyenge volt ahhoz, hogy Bridie-é lehessen. Mary csak akkor döbbent rá, ki szólalt meg, amikor Eliza körmei a tenyerébe vájtak.

Aoife.

37.

JESS

2019. FEBRUÁR 12., KEDD

Hajnali öt óra van, Jess szája íze savanyú a rumtól. A szíve olyan hangosan dobog, hogy úgy érzi, mintha az egész ház belereszketne. De nem – ez nem a szíve, hanem valami más. Kopognak az ajtón. Jess felpattan, és a villanykapcsoló után tapogatózik, de aztán megtorpan.

Biztos Cameron az. Ki más lehetne?

Alig mer levegőt venni, csak ül mozdulatlanul. Mintha ettől a férfi egyszer csak eltűnne, mint a szörnyek a filmekben.

– Jess! – Bár a hangot félig elnyomja a szél, a nő érzi benne a kétségbeesést. Elképzeli, ahogy a bozót megriad a kiáltástól, a bokrok levelei felborzolódnak, az apró gyíkok és rágcsálók diszkóinak ijedtükben.

Vajon felébresztette Melodyt, amikor végigjött a Malua Streeten? A nő hálószobájának ablaka az utcára néz, biztos látta a fényszórókat. Jess tudta, hogy szomszédja gyakran alszik széthúzott függöny mellett, mert szeret a napsugarakra ébredni.

Nyel egyet, a szája még keserűbb lesz. Arra gondol, amit a cikkben olvasott.

Szexuális zaklatás.

Nem akarja, hogy Melody és Comber Bay belekeveredjen ebbe.

A telefon megrezzen az éjjeliszekrényén. A férfi hívja, és nyilván odakintről is hallja a telefoncsörgést. Nem tehet úgy, mintha nem lenne itthon. Most nem.

Kicsúszik az ágyból, és szorosan maga köré tekeri hosszú köntösét. Tapogatózva halad lefelé a lépcsőn, nem akarja felkapcsolni a villanyt, nehogy leleplezze magát. A nappaliban a hold fénye átsüt a függönyökön, a festővászon kísértetiesen csillog. Egy pillanatra büszkén néz az elkészült képre, mintha egy része már tudná, hogy csak hosszú idő múlva foghat újra ecsetet a kezében.

Tekintete a korábban készített vázlatokra esik, Maryre és Elizára, kezük pókhálós, bőrük pikkelyektől kérges. Valamiért nem akarja, hogy a férfi lássa őket.

Összehajtogatja a papírokat, és az egyik konyhai fiókba dugja.

Aztán mély levegőt vesz, és az ajtóhoz lép, a lába alig érinti az ódon padlódeszkákat. Dóra Maar nyávogva a bokája köré tekeredik.

– Jessie, hála istennek! – hallja a mormogást az ajtón keresztül. – Kérlek, engedj be!

Jess keze nedves a reteszen. Elhúzza a zárat, és kinyitja az ajtót.

Milyen kicsinek tűnik most a férfi! Tréningnadrágot és egy régi pólót visel, a hóna alatt sárga izzadságfolt, a hasa az anyagnak feszül. Jess még pizsamában és kibontott hajjal is úgy érzi, fölé tornyosul.

Cameron borotválatlan arcán egy folt – talán ketchup – éktelenkedik. Benzin, verejtékszag és szájszag lengi körbe.

Nem néz a nő szemébe.

Jess félretol pár magazint és papírlapot, és helyet mutat a férfinak a kanapén.

A konyhában bekapcsolja a vízforralót, felkap két koszos bögrét a pultról, de csak az egyiket mosogatja el. Amikor beviszi a teát, azt a bögrét nyújtja a férfinak, aminek az aljába belekérgesedett a kosz.

– Köszönöm. – Hennessey nagyot kortyol a teából. – Sajnálom, hogy csak így rád török, Jess, de látni akartalak. Ez az igazság, hidd el. De tudnod kell, hogy Nicola kirúgott.

Jess nem ül le. Jobban érzi magát, ha fölötte állhat, és láthatja ritkuló haját, az arany hajszálak között megcsillanó fejbőrt.

– Olvastam a cikket – mondja egyszerűen. – A Héráidban. Az iskoláról.

Teszteli a férfit, ahogy a régi Jess tenné. Hennessey elpirulva kortyol még egyet a teából, az ujjai elfehérednek a bögrén.

Felnéz a nőre. Most először találkozik a tekintetük, Jess látja, hogy a pupillája kitágult.

– Nem az történt, Jessie. – A hangja könyörgő. Feláll, a dohányzóasztalra teszi a bögrét, és a nő felé lép. – Nem az, ami köztünk. Az egészen más volt. Mindketten fiatalok voltunk... gyerekek... ez meg csak pár buta lány, aki félreértett valamit. Tinédzser hisztérikák. Ez egy boszorkányüldözés.

A lehelete bűzösen éri el Jess arcát, a szemében elpattant erek látszanak. Undorító a szaga.

– Gyerek voltam – szólal meg Jess. – De te nem, Cameron. Huszonnégy éves voltál.

– Hé! – A férfi megragadja a csuklóját. – Hát nem emlékszel arra, ami köztünk volt? Sose felejtem el, amikor először megláttalak... – Most már egymásba ütköznek a szavai, pánik csendül a hangjában. – Egy lompos kislány, sötét hajjal és hosszú ujjú ingekkel abban a melegben... annyira nem bíztál magadban, a tehetségedben. De amikor megdicsértem a rajzodat, és te felnéztél rám azzal a nagy szemeddel, mintha mindenre tudnám a választ...

Elakad a hangja.

– Még soha senki nem nézett rám így. Tudod, milyen volt az apám. Vert és köcsögnek nevezett, mert szerettem Monet-t. Mindent hátrahagytam, hogy művészeti iskolába járhassak, erre csak egy szaros, isten háta mögötti iskolában kaptam állást tanárként. Egész életemben kicsinek éreztem magam, aztán találkoztam veled, és... – A férfi keze a nő karjának puha húsába váj. – Végre nagy lehettem.

Jess hátra akar lépni, hogy ne érezze a férfi bűzös leheletét. Az elméje kavarog és a múltba akad, akár egy fésű a gubancos hajba.

Egész idő alatt azt hitte, a férfi különlegesnek látta. Hogy erősnek, tehetségesnek, ambiciózusnak tartotta, nem pedig csak egy kislánynak, aki a lehúzott ingujjával próbálja eltakarni bőre tökéletlenségét, azt, hogy milyen rossznak érzi magát.

De csak a saját egojáról volt szó. A lány csodálatától annak a férfinak érezte magát, aki mindig is lenni akart.

Ez nem Jessről szólt.

– Kérlek, Jess! – A férfi még erősebben markolja a karját. – Ugye, nem hiszed, hogy kihasználtalak? Hogy én – vesz egy mély levegőt, de a szó még így is fojtottan tör elő belőle – bántalmaztalak? Azt nem tudnám elviselni. Nem tudnám.

Utoljára a sydney-i szállodában volt ilyen közel egymáshoz a testük, közvetlenül azelőtt, hogy Jess Comber Baybe költözött. Cameront látszólag alig érdekelte, hogy elmegy, és megígérte, hogy majd meglátogatja. De mindketten tudták, hogy nem így lesz; Jess csupán figyelemelterelés volt számára, amire akkoriban épp nem volt szüksége. Nemrég léptették elő a művészeti szak vezetőjévé, a felesége pedig visszament dolgozni a második gyerekük után.

De most idejött, Comber Baybe. A rendőrség talán a nyomában van. Valaki biztos látta az autóját.

Most már ő is belekeveredett ebbe az egészbe.

– Jess, kérlek, mondj valamit.

– Dehogy hiszem – feleli. – Persze, hogy nem hiszem.

Egyenletes a légzése, a hangja; engedi,, hogy a férfi átölelje. Az agya dühösen dolgozik. Ez itt Comber Bay, Ausztrália Bermuda– háromszöge a maga ezerféle rejtélyével.

Egy terv formálódik a fejében.

– Most mit tegyek? – nyögi a férfi a hajába. – Mit tegyek, Jessie?

38.

MARY

Valamivel később Mary arra gondolt, vajon az a szörnyű hang – az ostor csattogása Aoife hátán – egész életében visszhangzik-e majd a fejében,

Aoife vére végigfolyt az árbócrúdon, és bemocskolta a fedélzetet. A kapitány húsz korbácsütést rendelt el, a hajóorvos feszült arccal, rosszallóan figyelte. Még pár matróz is elfordította a tekintetét.

– Nem helyes – hozta Mary felé egyikük durva hangját a tengeri szellő – így megkorbácsolni egy öregasszonyt.

Mary nem nézett félre. A tanúja akart lenni. Ez volt a legkevesebb, amit tehetett.

A látványosságra kiterelték őket a raktérből; a csuklójukon és bokájukon zörgő vas újra az eszükbe idézte, hogy foglyok. Mintha a lenti sötétségbe zárva elfelejthették volna.

Bridie zokogott, a hangját messzire vitte a szél, akár egy madár kiáltását. Sarah magához szorította Annie-t, a testével takarta el a fülét, Eliza pedig némán állt, sápadt bőre zöldesen csillogott. Bár haja csapzott fürtökben lógott a nyakára, Mary, aki tudta, hová kell néznie, látta az izmok mozgását a bőre alatt. Legalább a lábát kosz borította, elfedve az elszíneződött bőrt, amely különös módon egyszerre volt érdes és sima. Mary ökölbe szorította a kezét, hogy elrejtse az ujjai közti pókhálót. Furcsa volt arra gondolni, hogy a fény, amire egykor olyan hevesen vágyott, most fenyegetéssé vált.

Huss. Csati. Az ostor a levegőbe hasított.

Mary szemébe könnyek szöktek, de még mindig makacsul az árbocba kapaszkodó Aoife sápadt alakjára szegezte a tekintetét. Az öregasszony hátán tűzvörös volt a bőr. Mary eltűnődött, vajon miért viselhette meg annyira a cápatetem látványa. Talán saját szenvedésének előjelét látta benne?

Később, a raktérben Aoife újra és újra elvesztette az eszméletét, aztán ismét magához tért. A nők óvatosan fektették a helyére.

Mary nem tudta megérteni, miért ajánlotta fel magát Aoife önként a kilencfarkú macskának. Hiszen mindannyian részt vettek a rumlopásban; még a kis Annié is a résre szorította a száját, és ivott. Miért ő – a leggyengébb – vállalta magára az egészet?

Bridie az öregasszony fölött térdelt, ujjaival a száraz, fehér fürtöket fésülgette, befonta, mintha Aoife az esküvőjére készülő szűz lány lenne. Könnyei Aoife hátára hullottak, a felhasadt bőrre, amely felfedte a hús vörös csillogását.

– Miért, Aoife? – nyögte ki Bridie nagy nehezen. – Az én hibám volt. Az enyém.

Lehajtotta rézvörös fejét, és megcsókolta Aoife sebeit.

Csend lüktetett a raktérben. Sarah elcsitította Annie-t, és azt kérte tőle, mondjon el egy rózsafüzért Aoife-ért. A Mary mellett ülő Eliza halkan zokogott.

Aoife egy ideig nem válaszolt Bridie-nek, és Mary szívét félelem szorította össze. Olyan sok volt a vér! Még most is érezte fémes, édeskés szagát a nyelvén és a levegőben.

Aoife kicsi volt és mozdulatlan. Mary a száraz, reszelős hangjára gondolt, lehullott falevélhez hasonlatos vékony bőrére. A sok évre, amit látott, a kiérdemelt pihenésre. Helyette viszont ilyen kínokat kell kiállnia.

– Miért? – mormolta Bridie ismét, és amikor Aoife megint nem válaszolt, Eliza megmarkolta Mary kezét.

Meghalt, gondolta Mary. Eliza tudja, érzi.

De aztán a barázdált hát csodás módon megint felemelkedett, és Aoife feje megmozdult.

– Nekem már mindegy – felelte alig hallhatóan. – Nem érek meg még egy telet, és nem jutok el a kolóniákig sem. De te... – Az öregasszony reszketve beszívta a levegőt. – ...talán egy istentelen kurva vagy, hogy ágyba bújsz egy jackeennal – nevetett fel halkan, a hangja hallatán Mary szíve fájdalmasan összeszorult –, de fiatal vagy. Még van esélyed.

– Ahogy neked is – motyogta Bridie. – Hiszen itt vagyunk, Aoife. Még nem adhatod fel. Nem adhatod fel.

– Ti ezt nem értitek. – Az öregasszony most kapkodni kezdte a levegőt, és Mary rájött, hogy sír.

– Talán mégis – szólalt meg Eliza halkan. – Ha elmondod nekünk.

Letérdelt, a sötétben megkereste Aoife kezét, és a melléhez szorította. Mary mellé guggolt. Aoife illata furcsán édeskés volt, mint a rothadó lené. A raktér levegőjére gondolt, amely sűrű volt a testük mocskos kipárolgásától. Elképzelte, hogy a piszkos gőz utat tör magának Aoife húsába, és mérgező kis nyilakat lő a szívébe.

– Ki kellene mosnunk a sebeit – súgta Elizának, bár fogalma sem volt, van-e elég vizük ehhez. Ivásra is alig jutott.

– Várj – suttogta a húga, a szájához emelte Aoife papírvékony kezét, és megcsókolta. – Kérlek, Aoife – mondta. – Segíts, hogy megérthessünk!

Az idős nőből újabb fáradt sóhaj tört elő.

– Az első napokban – dünnyögte – mind elmeséltétek, miért vagytok itt. Én nem mondtam semmit. Nem akartam bevallani.

Vártak. A hajó felemelkedett, majd ismét a hullámokra zuhant. Mary, Eliza, Sarah és Bridie gyengéden tartották Aoife karját és lábát, hogy le ne zuhanjon a fekhelyéről. Annié Aoife nyakához dugta a szalmababáját, amely most már vizes volt és büdös, de még mindig a kislány legféltettebb kincse.

– Mindannyian bűnözők vagyunk, Aoife – csillant fel egy pillanatra Bridie régi humora. – Még Sarah is, bár ő nem szívesen ismeri be.

Aoife megrázta a fejét, de a mozdulat akkora fájdalommal járt, hogy felnyögött kínjában.

– Nem kenyeret vettem el, vagy csirkét, hanem egy életet. Felakasztottak volna, de a korom miatt... a férjem... kegyetlen ember volt. Nem tehettem mást... – Ismét levegő után kapkodott. – Nem tehettem mást. Gyűszűvirág... a sziklákon nőtt... mint valamijei... lila volt, mint a zúzódásaim. És én... itt, veletek végre biztonságban éreztem magam. Biztonságban akarok... meghalni.

– Biztonságban vagy, Aoife – motyogta Bridie. – És biztonságban is leszel.

Sarah halkan imádkozott, Eliza pedig ismét megcsókolta az idős nő kezét. Mary vigasztaló szavak után kutatott a fejében, de egy sem jutott eszébe. Csak dühöt érzett, ami lassan mintha dallá formálódott volna benne.

39.

JESS

2019. FEBRUÁR 12., KEDD

Cameron homlokán izzadság csillog, borostás álla remeg. Jessben lüktet az undor: tényleg hagyta, hogy ez a férfi megérintse, átölelje?

– Csak egyszer mondom el – szólal meg, miközben nyugalmat kényszerít magára. – Úgyhogy figyelj jól. A rendőrség keresni fog, ha eddig nem tették volna. Lehet, hogy a feleséged kitalál valami családi vészhelyzetet vagy betegséget, ha szerencsés vagy, márpedig eddig az voltál. De akkor is meg fognak találni.

Hagyja, hogy a másik belegondoljon, mi következik ezután: nyomozás. Tárgyalás.

– Nem maradhatsz itt. Ha rájönnek, mi volt köztünk, itt fognak keresni először. És ha vádat emelnek ellened, engem is beidéznek tanúnak, aztán kiforgatják a dolgokat. Tudod, hogy így lesz. Nem akarom, hogy így legyen. Hogy mindent... félreértelmezzenek. – A hatás kedvéért szünetet tart. – El foglak bújtatni – folytatja a férfi páni félelmét látva. – Amíg minden elcsitul. Hamarosan úgyis észhez térnek, és rájönnek, hogy ez az egész csak félreértés, ahogy te is mondtad. Az egyik barátomnak van egy hajója, mindjárt felhívom. Ott meghúzhatjuk magunkat egy időre, de nem jöhet értünk a kikötőbe, nehogy meglássák. – Mély levegőt vesz, mintha csak most ugrana be neki a megoldás. – Várj csak, eszembe jutott valami. Máshol is találkozhatunk vele, egy titkos helyen. De ahhoz, hogy ez az egész működjön, azt kell tenned, amit mondok. Érted?

A férfi bólint, aztán a kezéért nyúl, és a tenyerébe zárja. A nő ellenáll a késztetésnek, hogy összerezzenjen a nyirkos bőr érintésétől.

– Hála az égnek! – A férfi lehunyja a szemét, és hálásan a kezét szorongatja. – Tudtam, hogy hiszel majd nekem, Jessie. Tudtam, hogy nem csak képzeltem, ami köztünk van.

A nő nem felel, mintha belülről karmolászná valami a mellkasát. Be, ki.

A férfi a szájához emeli a kezét, és megcsókolja.

– Köszönöm.

Jess végighajt a Malua Streeten, a kavics ropog a kocsikerekek alatt. A visszapillantó tükörbe néz: Cameron lekapcsolta az autója fényszóróját, pont úgy, ahogy meghagyta neki. Már világosodik, a fák koronáján át látja az aranyló rózsaszínben csillogó eget.

Ahogy elhaladnak Melody háza mellett, Jess igyekszik legyőzni a vágyat, hogy megálljon, bekopogjon az ajtaján, és mindent elmondjon neki. Hogy segítséget kérjen. De nem teszi.

Megkönnyebbül, amikor látja, hogy a part üres. Aggódott, hátha belefutnak egy korán kelő szörfösbe, esetleg Ryan Smithbe, aki a szokásos padján üldögél az emlékműnél. De a nap még csak most kel fel... biztonságban van.

Nagyjából tíz perc után lekanyarodnak a nemzeti park felé vezető földútra. Hajói számolta, innen gyalog is megközelíthető a Cliff House.

Megáll egy alacsonyan lógó gumifa alatt; ez a hely az út felől nézve alig észrevehető. Itt rejtené el a kocsiját bárki, ha nem a városban élne. Egy helybeli azonban rögtön észreveszi a fűben lévő mélyedést és a körülötte sorakozó fatörzseket: a közkedvelt itteni táborhely nyomait. Előbb-utóbb felbukkan itt valaki, és észreveszi a kocsikat. így is kell lennie; azt kell hinniük, hogy Cameron a nyomait próbálta eltüntetni, amikor eljött az ügye egyik potenciális tanújához. Hogy végig ártani akart neki – a nőnek, akinek hatalmában áll elpusztítani őt.

Lehúzza az ablakot, és odaszól a férfinak:

– Hagyd bent a kulcsot! – Amikor látja, hogy Cameron tétovázik, erélyesebbé válik a hangja. – Ne felejtsd el, miben egyeztünk meg.

A férfi felsóhajt, és becsapja maga mögött az ajtót, majd Jess kocsijához lép, és beszáll. A nő ilyen közelről még jobban érzi savanyú izzadságszagát, ezért, amikor újra elindulnak, lehúzza az ablakot, hogy a reggeli levegő felfrissítse.

Egyikük sem szól.

Jess szíve gyorsabban kezd verni, amikor a part közelébe érve meglátja, amit eddig nem vett észre: egy fekete pontot a hullámokon. Egy szörföző. De ha szerencséje van, olyan messziről nem látja a kocsiját.

Hamarosan leparkolnak a Cliff House előtt.

– Hozz vizet – rendelkezik Jess. – Annyi palackkal, amennyit csak meg tudsz tölteni. Van néhány energiaszelet a szekrényben, azok is jöhetnek, és bármilyen gyógyszer, amire szükséged van. Lehet, hogy várnunk kell egy kicsit a hajóra, a barátom sajnos nem tud azonnal jönni.

Cameron bólint.

– És a telefonom? – kérdi. – Kikapcsoljam?

Bassza meg.

– Igen, jó ötlet. De azért hozd el, nem akarom, hogy nálam találják meg – feleli a nő gyorsan, és kiszáll a kocsiból. – Várj egy kicsit, mindjárt jövök.

– Szia – néz rá Melody tágra nyílt szemmel, amikor kinyitja az ajtót. – Jó korán felkeltél, minden rendben?

A barátnője már munkára kész: haját színes kendővel kötötte össze, derekán farmerkötény. Jess az órájára pillant: mindjárt hat. Sietnie kell.

– Persze. – Mosolyt erőltet az arcára, de érzi, hogy nem éri el a szemét. – Figyelj, kérhetek egy szívességet? El kell mennem pár napra, holnaptól etetnéd Dóra Maart pár napig? Ma már kapott enni.

Melody felvonja a szemöldökét.

– Természetesen, de valami baj van? Hová mész?

– Minden rendben – vágja rá Jess. – Csak el kell menekülnöm egy kicsit, tudod? Szusszanni egyet a kiállítás előtt.

Tudja, hogy összevissza beszél: ugyan, hová menekülhetne innen bárki is? A legtöbben éppen ide szoktak menekülni.

De Melody lassan bólint.

– Oké, drágám, ahogy akarod. Van még egy csomód?

– Hogy mi?

– Kulcscsomód.

A francba. Ez eszébe sem jutott. A kulcsok ott lógnak a házban, az ajtó mellett.

– Elfelejtettem, bocsánat. Annyira siettem... a csomagolással. De tudod, mit, nyitva hagyom az ajtót. Senki se lop el pár festményt, nem igaz?

– Persze hogy nem, drágám.

– Köszönöm! – Jess hátat fordít neki, de Melody nem mozdul az ajtóból.

– Régóta kint vagy? Mintha fényszórókat láttam volna napkelte előtt.

– O! – Jess fejében egymást kergetik a gondolatok. – A, csak nem tudtam aludni. Gondoltam, egy kis kocsikázás talán segít.

– Oké. – Melody szeme az arcát pásztázza. – Szólsz, ha szükséged van még valamire, ugye?

– Szólok.

Mielőtt Melody válaszolhatna, Jess már el is indul. A barátnője tekintete szinte lyukat éget a hátába.

A lépcső még rosszabb, mint ahogy emlékezett rá.

A homokkő csúszik a zuzmótól és a vízpermettől, a kötél kopottas és vékony. Alattuk a sziklák úgy merednek felfelé, mint egy fogsor csipkéje, a tenger vészjóslóan morajlik.

– Bassza meg – morogja Cameron a háta mögött. Amikor Jess hátrapillant, látja, hogy az arca vérvörös, a mellkasa hullámzik az erőfeszítéstől. A hűvös reggel ellenére máris verejtékfoltok látszanak a hónalján.

– Jól vagy?

– Igen. – A férfi kifújja a levegőt, és a nő látja, hogy minden erejével igyekszik nem lefelé nézni. – Csak... a jegygyűrűm eltűnt. Biztos lecsúszott.

– Tovább kell mennünk.

– Persze – feleli Cameron zihálva. – De mi lesz, ha megtalálják? Bele van vésve a nevem, tudni fogják, hogy itt jártam.

Helyes, gondolja Jess.

– Itt senki sem fogja keresni – mondja hangosan. – Alig tud valaki erről a lépcsőről.

– Oké. – A férfi hangja erőltetett, mintha nem igazán hinne neki. Jess hátrafordul, és megnyugtatóan rámosolyog.

– Majd én elintézek mindent, oké?

A szíve hevesen dobog, ahogy egyre közelebb érnek a tengerhez, a barlanghoz vezető utat övező sziklaperemhez. Ez a hely húsz éve változatlan. A sziklamedencékben a reggel fényei csillognak; Jess maga előtt látja az alatta leselkedő lényeket. Tengeri csillagokat, rákokat, egy kékgyűrűs polip tekergő csápjait. A hasára szorítja a kezét, eszébe jut a gyermeke súlya, azok az utolsó, drága pillanatok, amiket a mentőhelikopter és a kórház előtt még együtt tölthettek. A keskeny arcú nő, a szavaiból sugárzó, arctalan borzalom. Nevelőszülők.

– Ott vagyunk már?

Jess megtorpan, Cameron pedig beleütközik, lehelete égeti a nő nyakát.

– Már csak pár lépés – feleli. Most jön a legnehezebb rész, gondolja. A sziklák és a barlangba vezető párkány között keskeny rés van, ők pedig magasan vannak, a tenger méterekkel alattuk húzódik. Egy hullám felcsap, a vízpermet eláztatja a nadrágszárát. Bizsereg a bőre.

– Csak tedd, amit én! – kiabálja túl a hullámok zaját. Előrehajol, keze kapaszkodót keres a párkányon. A szikla éles és csúszós, ő pedig összeszorított foggal húzza előre magát a tenger nyaldosó habjai fölött. – Oké. – A másik oldalon letérdel, miközben összerezzen a térdébe vájó sziklacsipkéktől. – Add ide a hátizsákot, segítek.

Cameron idegesen mered az alatta habzó hullámokra.

– Biztonságos ez?

– Biztonságosabb, mint a rendőrség.

A férfi a kezébe nyomja a hátizsákot, a nő pedig megemeli, mintha a súlyát latolgatná, remélve, hogy minden szükségeset bepakolt. Aztán kinyújtja a kezét a férfi felé.

Amikor a kezük összekulcsolódik, egy pillanatra átsuhan a fején, hogy akár el is engedhetné. A tenger már most a halálba ránthatná.

De nem teszi. Ehelyett segít neki felkapaszkodni, és most mindketten a párkányon térdelnek, ruhájuk átázott, és zihálva néznek egymásra.

A barlang kisebb, mint ahogy emlékezett rá. Sötét és nedves, akár egy száj, Jessnek pedig könny szökik a szemébe a só és a hínár ismerős szagától. Alattuk halkan suttog a dagály. Csitt, susogja, csitt. Akár egy altatódal.

Rossz érzés behoznia ide a férfit, ebbe a női, fém– és tejillatú térbe. Maga elé engedi, és még a sötétben is érzi megfeszülő teste félelemszagát, ezt a fanyar, férfias illatot.

Meglátja a hátsó zsebében a telefon hosszúkás alakját. Kalapáló szívvel kinyújtja a kezét, és olyan óvatosan húzza ki, ahogy csak tudja.

– Bassza meg! – kiált fel Hennessey, mire Jess megdermed. A telefon már félig kint van a zsebből.

– Mi az?

– Egy kő megvágta a kezem. – A férfi az imént megtorpant, de most kúszik tovább. Amikor odaérnek, és bekuporodnak a barlang tátongó mennyezete alá, Jess hallja, hogy kotorászni kezd a zsebében, kifordítja, kinyitja a hátizsákja cipzárját. Újabb káromkodás, a hangja egyre magasabbra emelkedik.

– Mi a baj?

– A telefonom! Jézusom, eltűnt a telefonom! Biztos azt is elejtettem.

Megtalálja a zseblámpát, és bekapcsolja, sárga fénye megvilágítja az arcát.

– Hol volt nálad utoljára? – Jess elfordul, hogy a férfi ne lássa a dudort a farmerja zsebében.

– Nem tudom. A zsebemben volt. A kurva életbe... nem elég, hogy a gyűrűm, de még a telefonom is...

– Visszamegyek, megkeresem.

Jess a fény felé kúszik, a bejáratnál gyöngyöző tenger irányába. Amikor a barlang pereméhez ér, előveszi a telefont, és bekapcsolja.

A háttérképen a férfi családja van, Nicola és a két gyerek. Mindhárman vörös hajúak, de a kislány Cameron zöld szemét örökölte. A nő megvárja, míg megjelennek a képernyőn a térerő sávjai, majd pár másodperc múlva bedobja a készüléket a tengerbe.

– Sajnos nem találom! – kiáltja hátra.

Visszamászik a férfihoz, aki rémültnek és betegesen sápadtnak

tűnik a gyenge lámpafényben. Jess a barlang tetejére pillant, a csillogó sziklacseppekre. Úgy érzi, szorosan tartják. Biztonságban van.

– És most mi lesz? – Cameron kifújja a levegőt, a szavaitól mint-

ha avassá válna a barlang párája.

– Most várunk.

40.

MARY

Mary egy ponton valószínűleg elaludt, mert a hullámok mozgására és a többi nő halk imádkozására ébredt. Sötétség tapadt a bőrére, a felső fedélzetről most nem szűrődött át semmi fény. Nem érzett mást, csak a víz perzselését a testén, és a hajó dülöngélését és nyikorgását, ahogy a hullámokon hánykolódott. Fülében a negyvenvalahány nő lélegzetvétele csengett, egy-egy nyöszörgő kiáltással vagy imával megszakítva.

Hirtelen egy hang kivált a többi közül: lágy volt és magas, aztán még magasabbra szárnyalt.

Eliza énekelt. Egy caoineadh-t. Siratót.

Ez nem lehet igaz.

Mary átnyúlt Bridie, Sarah és Annié alvó teste fölött, és megkereste Aoife kezét. Hideg volt és ernyedt. A másik kezével megkereste a húgáét, és csatlakozott az énekléshez.

Aoife meghalt. A kapitány ölte meg.

Amikor eljött a reggel, gyengéden a hátára fordították az öregasszonyt, és kisimították a haját az arcából. A vékony fényszálaktól most fiatalabbnak tűnt, és Mary eltűnődött: talán mégsem olyan öreg, mint ahogy hitte. Talán, ha máshogy alakul az élete, a homloka is ilyen felhőtlen lett volna, mint most, a szája pedig lágy és sima.

Maryt tetőtől talpig remegés járta át. Most először érintette meg egy olyan ember holttestét, akit szeretett.

Ha lett volna gyertyájuk, meggyújtják, és behúzták volna a függönyöket. Aztán lemossák és finom vászonba öltöztetik a testet, majd virágfüzérekkel díszítik. Aoife megérdemelte volna mindezt, sőt, sokkal többet is.

De itt, a hajó rakterében még egy leplük sem volt, amivel letakarhatták volna. Vagy egy régi vitorlavászon, hogy betekerjék, és a vízbe engedjék, hadd nyugodjon az óceán mélyén. A nő, aki annyira megrémült a máglya fölött lógó cápa látványától, és megátkozta a kapitányt, mert balszerencsét hozott mindannyiukra.

Megtették, amit lehetett: összegyűjtötték a maradék vizet, a rozsdaszagú hordalékot Aoife testére borították, és gyengéden lesöpörték a bőréről a koszt. Bridie lefogta a szemét: a szemhéja vékony volt és kékes, mint a tojáshéj. Aztán összefonta a karját a mellkasán; a végtagok már kezdtek megmerevedni, ahogy a halál eluralkodott a testen.

Aoife bőrének hidege, és az, ahogy a nők együtt gondoskodtak róla, Dát juttatta Mary eszébe. Az apja csupán negyvenéves volt, és ő hiába próbálta felidézni a régi arcát, az érett, barna, egészséges bőrt, a fehér, egyenletes fogakat, csak az utóbbi években egyre inkább meggörnyedt hátát látta maga előtt, és a hunyorgását, amivel próbált átlátni a szeme elé húzódó felhőkön.

Tudta, hogy egy nap ő is meghal majd. Egyedül, a hideg, sötét házikóban, amit maguk mögött hagytak.

Ki fogja elvégezni a halotti szertartást? Ki mossa meg a testét, ki énekel siratódalokat, ha a lányait elűzték a földjükről?

Igyekezett nem gondolni erre. Most nem Dára kell koncentrálnia, hanem Aoife-ra, akinek összezsugorodott, apró teste előtte hevert a priccsen.

– Bár lenne pár szál virágunk – szólalt meg Bridie. – Meg egy rendes lepel.

– Milyen virágok nőnek a Blasket-szigeteken? – kérdezte Sarah. Mary a gyűszűvirágra gondolt, a görbe, húsos, lila harangokra. Akár a női testrészek.

Lilák, mint a zúzódásaim.

Igazságszolgáltatás, villant Mary agyába. Hogy a természet olyan fegyvert adott Aoife-nak, amelyet az ő képére formált.

Aoife testét akkor vitték el, amikor meghozták a napi ételadagjukat. Wright jött be hozzájuk egy másik matrózzal, és Bridie hiába borult a lábához, hiába könyörgött belé kapaszkodva, hogy engedjék fel őket a fedélzetre, hogy tanúi lehessenek, ahogy az öregasszony testét elnyelik a hullámok, a férfi csak összeszorította a fogát, és megrázta a fejét.

De Mary látta, hogyan lüktet egy ér a halántékán, és azt is, hogy nem néz a másik matróz szemébe. Látta, milyen gyengéden fogta a kezébe Aoife fejét, mintha csak aludna, és félt, hogy felébreszti. Azt sem tudhatták, mikor történt. Nem hallották a lelkész angol – nyelvű imáját, nem látták a kis testet a vitorlavászon lepelben, és nem hallották a csobbanást, mielőtt a víz magával ragadta.

Így hát elmondták a saját imáikat. Írország imáit.

De miközben fejüket az üres prices fölé hajtva mormolni kezdtek, Mary az ima szavain gondolkodott. Azon, hogy mennyire igazak.

A romos templom jutott eszébe, ahová Da szokta vinni őket, az oltárra fészkelő verebek, akik fehér csomókban hagyták felajánlásaikat a padok mentén. A pap – O’Sullivan – molyrágta reverendát viselt, amelyet egy törött kő mögötti üregben tároltak az áldozásai hoz használt bádogkehellyel és tányérral együtt. Láthatóan sziklaszilárdan hitt abban, amit mondott – hiszen mindent kockára tett, hogy kimondhassa.

Amikor a jóról és rosszról, bűnről és igazságról beszélt, úgy tűnt, könnyű különbséget tenni a kettő között. Egyértelmű, mint amikor kiválogatod a magokat a lenszálak közül.

De mi a helyzet Aoife-val, aki megölte a férjét, hogy ő életben y maradhasson?

És mi a helyzet vele és Elizával?

41.

LUCY

2019. FEBRUÁR 17., VASÁRNAP

Lucy Jess kanapéján gubbaszt, mellette fekszik a napló kinyitva. Dóra Maar kisuhan a kanapé alól, és a konyha felé veszi az irányt, miközben mély hangon, elégedetlenül morog.

Lucy áporodott, fémes ízt érez a szájában.

A kezében tartott ultrahangképet nézi, saját, formálódó végtagjainak kísérteties fotóját. Es mellettük a nővére nevét.

Gyerekkora képei villannak fel előtte, akár egy diafilm kockái. Az anyja fogja a kezét az iskola első napján, az apja vezetni tanítja, miközben hangosan énekel a rádióval együtt. A saját szégyenlős mosolya az érettségi bál előtt, a fotón a szülei büszkén közrefogják.

Hazugság az egész.

Jess. Kislánykora óta valósággal vágyakozott utána, mintha egy része mindig is tudta volna az igazat.

Végre megérti, miért lakták be sötét árnyak a gyerekkorát. Vajon ki mondta ki először a nővér szót? Ki alakította Lucy sorsát? Jess? Ő akart lemondani róla?

Arra gondol, hogyan tartotta magától távol Jess. Aztán a gyerekkori ajándékra, a kígyóbőrre, amit ennyi éven át őrizgetett, és amely most a festményén csillog, a remekművén. Aztán a telefonja jelszavára: 990920.

Milyen érzés lehetett naponta többször beütni ezeket a számokat a telefonjába? A gyermek születésének dátumát, akiről lemondott? Lucynek épp úgy fáj a szíve Jessért, mint saját magáért.

Megtiltja magának, hogy a férfira gondoljon, aki valószínűleg az apja, és akinek a jegygyűrűje ott csillog a dohányzóasztalon. Nem gondolhat így rá.

Hidegen és keményen illeszti össze a tényeket, mintha golyókkal töltene meg egy pisztolyt.

Jessnek viszonya volt Cameron Hennessey-vel.

Hennessey-t erőszakkal vádolták meg.

Az autóját megtalálták a tengerparton, a gyűrűje pedig a tengerhez vezető lépcsőn volt.

Mindketten eltűntek.

Nyilván együtt vannak. Vajon Jess menedéket nyújt neki, meg akarja védeni? Vagy Hennessey fogva tartja? Lucy a lépcsőre gondol, a gyűrűre. Hová mehettek? Hajóra szálltak volna?

Megpróbálja elképzelni a sziklafalat, amilyennek az öböl túlsó végéből látszott.

Nincs dokk vagy móló, ahol egy hajó kiköthetne.

Aztán eszébe jut: az Ördögkilátó. A sötéten tátongó száj a homokkőben.

A barlang.

A konyhába rohan, hogy fegyvert keressen; egy recés kést ránt ki a késtartóból. Csak később villan a fejébe, hogy egy másik kés is hiányzott onnan.

Kint sűrű, nehéz, sötétlila felhők függnek az égbolton, akár a gyümölcsök. Lucy úgy érzi, mintha a teste és az egész világ szétrobbanni készülne.

A lépcső tetején megborzong. Kétoldalt fűcsomók lobognak a szélben, a szélcsengő zenéje egyre vadabb, szinte erőszakos.

A szíve vágtat a félelemtől, ahogy lenéz a tenger felé vezető szédítő mélységbe. A fehér hullámok a sziklákat nyaldossák, a dagály egyre emelkedik. Most kell indulnia, különben túl erőssé válik a hullámzás. Meg kell találnia Jesst, amilyen gyorsan csak tudja.

Mély levegőt vesz, és megérinti a lapos kést a zsebében.

Aztán elindul.

42.

MARY

Egy hónappal Aoife halála után a férfiak több vödörnyi tengervízzel jelentek meg a raktérben.

– Mosakodjatok meg! – Wright magasra emelte a lámpáját, hogy lássa rémült arcukat. – Aztán felviszünk titeket a fedélzetre, és megnézzük, nem vagytok-e tetvesek.

A tetvek mindenütt ott nyüzsögnek, a fejük tetejétől a lábuk közéig, gúnyolódott néhány nő, de Mary gyomrában félelem kavargóit. A kapitány valamiért szalonképessé akarta tenni őket, mintha nem a hajó gyomrában rohadtak volna hosszú hónapokig. Ez csak egyet jelenthet: nemsokára megérkeznek Új-Dél-Walesbe.

Nyaka bordázott húsában lüktetett a vér. A lábuk pikkelyes bőrére gondolt, az ujjaik közt gyöngyöző pókhálóra. Hogyan rejtik el mindezt az orvos, és később az új-dél-walesi férfiak elől?

A férfiak kiosztották a vödröket, és a raktér megtelt vízcsobogással és a mosakodó nők sikkantásaival. Mary nem tudta, mennyi idő múlva jönnek vissza értük, hogy bilincsbe verve a fedélzetre vigyék őket.

Előrelökte Elizát a hajótesthez guruló hordókhoz, amelyek így keskeny rést képeztek. Ide elbújhatnak. A patkányok is itt fészkeltek, és Mary megborzongott az ázott patkányszőr és a térdük alatt érzett, foszlott ruhákból és ürülékből álló mocsok szagától.

A padló nyikorgott és reszketett a visszatérő férfiak léptei alatt.

Mary szája keserű volt a rémülettől, nem hallott mást, csak Eliza kapkodó lélegzetvételét.

– Csend! – ordibáltak a matrózok, miközben a fedélzetre terelték a nőket, de Maryt és Elizát nem vették észre.

Maryn megkönnyebbülés áradt szét: egyelőre megúszták. Persze nem rejtőzhetnek el örökké. Előbb-utóbb valaki úgyis meglátja, mennyire mások – mennyire rémületesek.

A raktérben egyetlen szó zúgott, akár egy ima.

Szárazföld.

Amikor hónapokkal korábban hajóra szálltak, Mary nem hitte volna, hogy ennyire megrémíti majd ez a szó. A nők izgatottan csiviteltek arról, amit odafent láttak – egy távoli partszakaszt a ködön át –, de számára ez nem vigaszt hozott, hanem félelmet.

Elképzelte az előttük magasodó, hófehér sziklákat és a csuklójuk körül zörgő vasakat. Eliza kezét kitépik az övéből, durva szemű és még durvább kezű orvosok kutatják a testük rejtélyeit.

Eszébe jutott a bárány, ami két fejjel született. A falusiak förtelemnek nevezték, az ördög hírnökének. Da arra intette őket, hogy ne is vegyenek tudomást róla, de Mary hallott a többi gyerektől a bárány kicsavarodott nyelveiről, vékony nyakáról, amely megereszkedett a két fej súlyától.

A gazdája végül agyonverte, kővel zúzta szét mindkét koponyáját. Aztán elégette a tetemet, nehogy megátkozzák azért, hogy megeszi vagy eladja a húsát.

Mary maga előtt látta Eliza finom arccsontját, szemhéja lágy szirmait. A hajszálait, ahogy összezsugorodva ropognak a lángokban.

Aznap este az ételadag mellé egy liter bort is kaptak, sőt, a matrózok kinyitották a zsilipeket, és elfordították a szélvitorlát, hogy friss levegő érje a nők arcát, akik sóhajtoztak az örömtől. A holdfény fehéren ömlött rájuk, akár a tej.

– Első dolgom lesz – jegyezte meg Bridie –, hogy megpróbáljak hazajutni.

Napok óta alig szólalt meg, és amikor Sarah gúnyosan felhorkant a szavaira, Mary tudta, hogy a vigyora mögött gyengédség rejlik; már nagyon várta, hogy Bridie újra önmaga legyen.

– Mégis hogy?

– Azt hallottam, egy cornwalli lány egészen Angliáig jutott.

– Ez marhaság.

– Esküszöm! Ellopott egy currachot, és hazament.

– Az angolok nem építenek currachot, te bolond.

– Meglátjuk, ki a bolond, amikor én majd egy dublini kocsmában ülök!

– Földszagot érzek! – kiáltotta valaki hirtelen, mire olyan hangos éljenzés tört ki, hogy könnyedén a levegőbe repíthette volna a hajót.

Mary is érezte. Tőzegszerű szag volt, de mégsem egészen olyan. Zöld szag. Összeszorult tőle a szíve.

Ahogy közeledtek a parthoz, a tenger egyre haragosabbá vált, mintha nem akarta volna elengedni őket. Egyik reggel egy hullám épp akkor csapott át a hajón, amikor kinyitották a zsilipeket, a nők pedig teljesen eláztak. Bridie nevetett: mintha megrészegült volna az Aoife elvesztése miatti fájdalomtól és az örömtől, hogy az útjuk lassan véget ér.

Napokig nem volt hajlandó elmenni Wrighttal: visszautasította a rumot, a portóit, még a narancs aranyszínű ígéretét is. De most, ahogy a raktérben egyre magasabbra csapott a kíváncsiság, engedett, mintha az információszerzéssel jóvátehetne valamit abból, ami történt.

Mary azt kívánta, bár ne tette volna! Az ár a vonásaira volt írva: mély barázdák szántották az arcát.

– Még két nap – mesélte, amikor Wright visszaterelte őt a válaszfal mögé. Körbeadott pár narancsgerezdet, a gyümölcshús édesen és csodásán pattant szét Mary nyelvén. – El tudjátok hinni? Két nap múlva már a szárazföldön állunk! – Bridie széttárta a karját, rongyos köpenye sovány testéhez tapadt, majd meghajolt, loncsos haja a deszkákat súrolta. – Meg fogom csókolni! – jelentette ki. – Még ha tele is van szörnyekkel, ahogy mondják!

-Jézus, Mária, segíts! – motyogta Sarah.

A hajó megbillent, mire Bridie Sarah ölében landolt.

– O, biztosan így lesz! – Bridie cuppanós csókot nyomott Sarah arcára. – Majd szólok pár jó szót értetek!

Sarah felnevetett, és Mary látta, hogy Bridie arcán valódi vidámság villan fel, mintha tényleg kezdene visszatérni önmagához. Ő sem tudta elfojtani a mosolyát. Közelebb bújt Elizához, és egy pillanatig elképzelte, hogy minden rendben. Mintha ezzel elérhetné, hogy biztonságban legyenek.

43.

JESS

2OIQ. FEBRUÁR 15., PÉNTEK

Jess nem tudja, mióta lehetnek a barlangban. Nagyjából három napnak tűnik, de persze nem lehet biztos benne, hiszen a telefonját a Cliff House-ban hagyta, Cameroné pedig a tenger fenekén pihen. A zseblámpában lemerült az elem, a víz, amit a házból hoztak, elfogyott, úgyhogy most esővizet isznak, amit műanyag palackokba gyűjtöttek. Legfeljebb még két napra elég.

Naponta kétszer beárad a víz a dagály miatt, ilyenkor feljebb kell kúszniuk a barlang oldalán. Egy csipkézett sziklaoszlop fülkéjébe húzódnak, a víz kavarog alattuk, és tej szerű cseppekben szivárog a fejük fölött lógó kövekből.

A dagály behúzódik, aztán ki, mintha egy hatalmas lény lélegezne. Hat dagály jött már, de még egyetlen hangot sem hallott. Kezd kifutni az időből.

Hol vannak már?

Napközben halvány, vöröses fény dereng itt, most, éjszaka viszont nincs más, csak a csúszós szikla a teste alatt, a tenger suhogása és Cameron szaggatott lélegzetvétele. Van nála egy üveg whisky is – nyilván a farmerja zsebébe rejtette, mielőtt otthagyták a kocsiját –, a levegő keserű az alkoholszagtól.

Ő is belefáradt a várakozásba.

Néha kiabálni és fenyegetőzni kezd, akkor Jessnek kell lebeszélnie arról, hogy visszamásszon a sziklafalon, és elmenjen. De legtöbbször csak gyermeki, riadt nyöszörgésre és esdeklésre futja neki.

– Nem értem – szólal meg ismét –, hol van már az a csónak? Jess, napok teltek el... nem kellene már itt lennie? Kérlek... biztos mehetnénk máshová is. Rémesen érzem magam itt, Jess.

A jelek szerint a barlang megrémíti őt. Folyton a nedvességre panaszkodik, arra, hogy az ujjai ráncosak a víztől. A nő néha hallja, hogy vacog a foga, mintha lázas lenne.

Számára mindez egészen más. A nedvesség beszivárgott a testébe, a bőre feszül és pezseg. Végigsimít a lábszára hullámos felületén, és a festményére gondol. Megérinti a nyakát, amin úgy nyílik szét a bőr, mintha arra várna, hogy befogadhasson valamit.

– Tudod, én már korábban is jártam itt – feleli a férfinak. – Megszöktem.

És egy szempillantás alatt mintha újra ott lenne, őrjöngve gázol át a recsegő bokrokon, belekapaszkodik a lépcső melletti kötélbe, durvasága felsérti a tenyerét. Mászni kezd, egyre lejjebb és lejjebb, a fájdalom a tenger ritmusára hullámzik benne.

Ott van.

Itt van.

Cameron ismét káromkodik, és Jess visszazökken a jelenbe. A tenger egyre viharosabb, akárcsak Lucy születésének éjszakáján, a barlang száján vízsugár tör be, és eláztatja őket. Jess belélegzi a sós illatot, ízlelgeti a hínár szagát, a felszín alatt lakozó titkos világ illatát.

– Nem bírom tovább – mondja Cameron, és Jess hallja, hogy az állkapcsa megint csattogni kezd. – Tényleg nem. Fázom, vizes vagyok, fáradt vagyok, haza akarok menni.

– Tudod, sok kísértettörténetet mesélnek erről a helyről – szólal meg Jess könnyed hangon. – Sok ember halt meg ezekben a vizekben. Elsüllyedt egy hajó, tele női rabokkal, de állítólag néhányan túlélték. Ők olyan sokáig voltak leláncolva a hajó rakterében, friss levegő és napfény nélkül, hogy mire a hajó zátonyra futott, átváltoztak. Valami embertelenné, valami szörnyeteggé.

– Hagyd abba, Jess!

– És persze ott vannak az eltűnt férfiak is.

Cameron hallgat.

– Legalább nyolcán, vagyis ennyiről tudni. Szerintem többen voltak, de az emberek túl későn vették észre. Biztos hallottál róluk, mindenki hallott. Nyolc megmagyarázhatatlan eltűnés, nyolc vízbe fulladt ember... – de egyetlen holttest sem került elő.

– Most semmi kedvem ehhez, oké? – emeli fel a hangját a férfi. – Már napok óta itt vagyunk ebben a barlangban. Hol van az a kibaszott hajó, mi? Te, meg a terveid... valószínűleg már akkor se tudnánk kijutni, ha akarnánk. Lassan ott tartok, hogy inkább feladom magam, bassza meg. Azt akarom... – Remegve, mélyen beszívja a levegőt. – Csak látni akarom a feleségemet és a gyerekeimet. Haza akarok menni.

– Érdekes, én is haza akartam menni. – Jess hangja élesebbé válik. – Aznap, a rajzteremben. Eleinte tetszett. Amikor a kezemre tetted a kezed, az megnyugtató volt és biztonságos, mintha hazaérkeztem volna. Már semmiben sem voltam biztos. Nem tudtam, kik a szüleim, kiben bízhatok. De aztán... folytattad.

– Hagyd abba, Jess. Újraírod a történelmet. Te akartad, gyakorlatilag könyörögtél érte...

– Folytattad. – Jess nem hagyja kizökkenteni magát –, aztán az egész... más volt, mint amire számítottam. Fájt.

Az ujjai a testében, az égető, húzó érzés. Akkoriban azzal áltatta magát, hogy a férfit védi, ezért nem írja le, mi történt, de valójában saját magát védte.

– Ó, dugulj már el! – Szinte kiköpi a szavakat, Jesst meglepi a hirtelen düh. – Kibaszottul nem voltál szűz. És még csak nem is keféltünk!

A sötétben Jess érzékei kiélesednek. Ahogy a víz elmetszi a bőrét, ahogy a tenger morajlik a sziklákon. Agya erőlködve rostálja a hangokat. Az énekszót keresi.

Hol vannak már?

– Hazudsz – mondja most Cameron. – Pont, mint a többiek. Manipulatív kurva. Eljátszod, hogy akarod, aztán tiltakozol, mert szégyelled magad. Hogy egy kibaszott ribanc vagy. Hát, engem nem érdekelsz. Lelépek innen, szerzek egy kurva jó ügyvédet, és elmondom a rendőrségnek, hogy fogva tartottál ebben a rohadt barlangban.

Megmozdul, és tapogatózni kezd a sziklákon.

– Nem! – Jess megragadja a férfit. Dulakodni kezdenek, tépik és marcangolják egymást, testük egyre közelebb kerül a barlang szájához, míg Jess meg nem érzi a hideg érintését. A nyakához egy kés hűvös pengéje feszül.

44.

MARY

Az utolsó éjszakán, Új-Dél-Wales partjainál Maryt különös hang riasztotta fel álmából. Hatalmas reccsenés hallatszott, mintha maga az idő hasadt volna meg, majd hirtelen valami kirántotta az ágyából, és a szemközti falhoz csapta a fejét.

Próbált megkapaszkodni, felállni, de a hajó előrebillent, és ismét a szakadás irdatlan hangja hallatszott, ő pedig rájött, hogy ez a faszilánkok, a hordók repedésének hangja. A tengervíz akadálytalanul ömlött a hajó belsejébe.

Körülötte a nők rémülten sikoltoztak, sírtak és imádkoztak. Riadt kórusuk hátborzongató volt.

Isten óvjon bennünket!

Nem látok, nem látok!

Imádkozzatok!

Mária, Istennek szent anyja, imádkozzál érettünk, bűnösökért...

A padló! A padló!

Mary lenézett, és látta, hogy a priccsek közti deszkák egyszerűen eltűntek – helyükön fekete, csipkézett sziklák emelkedtek, körülöttük ördögien világítottak a fehér habok.

Ekkor a nyakán még jobban szétvált a hús, ő pedig felkiáltott a fájdalomtól. Remegő kezét a bőréhez szorította – meleg volt és nyálkás, mint a szája belseje.

Hallotta, hogy Eliza szólongatja a sötétben. A többi nő öklendezett és zokogott félelmében.

A hajó ismét megbillent, ő pedig ezt kihasználva gyorsan vissza– ugrott a priccsére. A tenger a lábát nyaldosta, miközben Eliza keze megtalálta az övét, és magához húzta. Biztonságban volt.

– Induljunk – szólalt meg a húga. – Most.

– Hová? – kérdezte Mary, bár tudta a választ. A tüdeje égett, mintha mindig erre várt volna.

– Hinned kell benne, Mary. – Eliza sürgető hangja remegett. – Higgy és emlékezz! Hogy milyen volt a tenger Ard na Caithne-ban, milyen hidegjó és édes... hogy a Mama ott úszott előttünk, a mélybe akart vezetni minket...

Mary megremegett. Levegő után kapkodott, de az nem csillapította a szomját.

Eliza megszorította a kezét, és a saját nyakára vonta, hogy érezze a húsredők lüktetését.

– Kérlek, ne feledd, Mary! A víz erőt ad nekünk.

A fedélzeten egyre nagyobb lett a lyuk, a deszkákat elsodorta a víz. Marynek eszébe jutott, amikor először pillantotta meg a hajót: a vitorlák büszke hullámzása, a sellőfigura festett szeme. Mégsem lehetett méltó ellenfele a hullámoknak, az óceán dühének.

Hallotta, hogy Annié rémülten sikoltozik, Sarah pedig szaggatottan próbálja vigasztalni.

– Emlékszel, mit mondott a mami a mennyországról? Hogy ha nagyon jó kislány leszel, oda kerülsz? Te csodálatosan jó kislány voltál, leanbb. Olyan nagyon jó kislány!

– Kegyetlen dolog, nem? – Bridie nevetése törékeny volt, mégis bátor. – Már majdnem ott vagyunk, erre most ez...

Bumm! A hajó még mélyebbre süllyedt a hullámokban. Mary felnézett: a pillanat törtrészéig a tető helyén hatalmas lyuk tátongott, elé tárva a csillagokkal pöttyözött égboltot.

És az árbocot.

A becsapódás olyan hangos volt, hogy Mary fogai összekoccantak, a csontjai megrázkódtak a testében. A szakadozott, csomózott kötélzet rájuk zuhant, akár egy óriási háló.

– Most! – érezte Eliza forró, sürgető lélegzetét. – Különben csapdába esünk!

A tenger emelkedni kezdett körülöttük, akár egy hatalmas fal.

Mary a patakra gondolt otthon, Írországban. A víz gyengéd érintésére a bőrén. Megint itt van. Ideje, hogy engedjen neki.

A tenger hideg volt és édes, ahogy Eliza ígérte. A nyakán lévő kopoltyúk kinyíltak, mint a virágok, a víz énekelt a bőrén.

Nem volt többé torzszülött. Nem volt szörnyeteg. Végre önmaga volt. Érezte, hogy a gerince tüskés csontokká válik, és átlyukasztja a ruháját, és amikor az arcához emelte a kezét, mintha nem is az övé lett volna: a pulzusa ott lüktetett az ujjal közötti úszóhártyában.

Most már emlékezett.

A Mama gyengéden kézen fogta, és a partra vezette őket. Az arca nem kérges volt és szürke, hanem csillogóan sápadt. Mary nevetett, ahogy a víz csiklandozni kezdte a lábujjait, a bőre megkeményedett, és a torkában furcsa nyomás támadt. A Mama álla alatt kopoltyúk nyíltak, vörös, bársonyos szirmokkal, akár a rózsa. Mindhárman a mélybe merültek, testük súlytalanná vált.

Mit szólnátok, ha a tengerben élnénk? – kérdezte tőlük az indulás előtti éjszakán. – Ha mindhárman örökre együtt maradnánk a delfinekkel és a fókákkal?

Emlékezett rá, hogy sírt, beleásta az ujjait a nedves homokba, és Dát hívta. A Mama letérdelt – teste csak egy sziluett volt a hold és a tenger fehér permete előtt –, magához ölelte, majd mindkettőjüket a karjába kapta. Ahogy lassan felemelte őket – mindkét csípőjén egy–egy gyerek ült –, és lassan visszaballagott velük a házba, elmesélte nekik a történetet, a könnyei Mary hajába folytak. A sellőről beszélt, aki a tengerbe vágyott; szerette a lányait, de nem volt szíve elválasztani őket egymástól. De remélte, hogy egy nap majd önként választják otthonukul az ő világát.

Most pedig itt voltak, ezer mérföldnyire Kerry partjaitól, egy másik óceánban. De a félig elfeledett gyermekkori íz nem változott: só, hínár és a tengerfenék alkotóelemei, az ásványok fémes, dicsőséges íze. Mary hirtelen úgy érezte, a Mama nincs is olyan messze, ez talán ugyanaz a víz, amely kifésülte az arcából a haját, most az ő arcát súrolja gyengéden.

Végre minden a helyére került. A Mama él, és sosem akarta elhagyni őket. Szerette a lányait.

A béke apró hullámát rövidesen elsodorta a tömény iszonyat.

A hajó, a börtönük darabokra hullott körülöttük. Látták a férfiak holttestét is: a felpüffedt gyomrukat, a tüdejükbe áradó víztől kidülledt szemüket. Mary a kapitányt kereste; látni akarta a félelmet a szemében, miközben megfullad, de egy tiszt sem volt körülöttük, csak matrózok, ingük úgy hullámzott, mint a halotti lepel.

Eliza előreúszott, Mary pedig követte. Süllyedő hordók és láncok, szellemként emelkedő vitorlák mellett haladtak el, a hangokat – a sikolyokat, a kiáltásokat és a végső roppanást, amivel a hajó szétesett – elnyomta a víz zúgása. Csak a tenger morajlott a fülükben, egyenletesen és ritmikusan, mint a szívdobogás.

A szeméből apró könnycseppek peregtek, de a víz magával sodorta őket.

Eszébe jutott Bridie búcsúja, Sarah vigasztaló suttogása Annie– nek. Hátrafordult, hátha még egyszer megpillanthatja őket.

Ne!

Inkább érezte, mint hallotta Eliza hangját, ahogy egykor a leheletét érezte a bőrén.

Visszafordult. A húga mellette úszott, holtsápadtan, tágra nyílt szemmel.

Látsz?

Nem. Erezlek. A mozgásodat. Túl késő, Mary. Nem tudunk segíteni. Kérlek, Mary... nem veszíthetlek el. Kérlek, kérlek...

Mary most Aoife-ra gondolt. Arra, ahogy a fedélzeten állva figyelték, hogyan lendül az ostor szíja törékeny, öreg teste felé. És Mary nem tett semmit. Pont olyan gyenge volt, mint akkor, amikor Byrne felé nyújtotta mocskos kezét.

De most más volt. Megváltozott.

Félig sellő, félig halász.

A tír fo thuinn, a hullámok alatti világ az övé volt. Akárcsak a Mamáé.

Csoda, hogy a férfiak úgy féltek tőle?

Kinyújtotta a kezét, és még egyszer, utoljára megszorította a húga ujjait.

Mary, kérlek!

De ő elfordult tőle, és úszni kezdett a süllyedő hajó felé.

A Naiad az oldalán feküdt, akár egy fuldokló állat. A zátony felszakította a hajótestet, a tátongó résben most kíváncsi halak ugrándoztak, testük csillogott a holdfényben.

Mary a sellőszobor felé úszott, és a festett szempárba kapaszkodott. Megszemlélte a fából faragott hetyke mellet, a halfarkat a le– pattogzott festékkel, majd a saját testére nézett. A köpenye fakó hártyaként hullámzott körülötte. Nem volt farka, csak a lábujjai közti, rózsaszín bőrszövetek.

Körülnézett. A sötét vízben csak a süllyedő testek forogtak kecsesen. Az idő lelassult és összekavarodott a víz alatt, és talán Eliza és az ő számára is. De a többiek számára nem.

A hajótest oldalán lévő csipkézett lyuk felé úszott, aztán megállt. Bizsergető érzés futott végig a gerincén, az ujjain és a lábujjain. A kopoltyúi megrebbentek, aztán becsusszant a résen.

A hajó sötéten zárult rá, akár egy koporsó. Átpréselődött a folyosó deszkái közt, elhaladt a negyedfedélzet, a többi raktérfedélzet és a tisztek hálófülkéi mellett. Hirtelen valami éles tárgy tépte fel karján a bőrt; felsikoltott, de a hangját elnyelte a víz.

A tüdeje összeszorult. Az ereiben félelem égett, kopoltyúi olyan hevesen lüktettek, hogy apró örvények nyíltak mellettük.

Előretapogatózott. A börtönfedélzetet keresve széthasadt fát érzett a keze alatt, egy kötél durva anyagát, majd valami hideget és puhát, aminek az eredetébe nem akart belegondolni. A holdfény beáramlott az árboc ütötte résen, és valami hirtelen felvillant Mary előtt; egy patkány fennakadt teste volt az, apró, karmos lábai, felfelé billenő orra és vékony farka úgy mozgott az árral, mintha élne.

Bridie-re gondolt, arra, ahogy aranyvörös haját sodorja az ár, tengervízzel teli tüdeje mozdulatlan.

Hogy hagyhatta ott őket ilyen gyáván?

De mindjárt odaér. Már csak le kell úsznia a raktér ajtaján, át a válaszfalon, és ott is van.

A válaszfal ajtaja résnyire nyitva volt; kiszakadt a zsanérjaiból, amikor a hajó kettéhasadt. Mary oldalra fordult, és átúszott rajta, a törött rácsok a testébe haraptak, akár a fogak.

Most már ismét látta őket: a börtönfedélzet ijesztő tisztasággal rajzolódott ki előtte. Próbált nem nézni a priccsekre, a hajfelhőkre és a rongyos takarókra, amelyek a testek fölött lebegve felfedték a kisebesedett lábakat. Itt-ott egy sápadt kéz emelkedett fel, mintha a semmibe kapaszkodott volna.

Itt, a hajó gyomrában esélyük sem volt.

Mary lenyelte a feltörő sírást. Neki is itt kéne lennie, felpuffadva és némán, ahogy a többieknek.

De ehelyett, valami felfoghatatlan csoda folytán, megmenekült.

A hullámzás továbbsodorta a testét a fedélzet azon része felé, amely az övék volt. Vissza akarta szerezni a barátait, felvinni őket a holdfénybe, hogy még egyszer láthassa az arcukat az éjszakai égbolt alatt.

A gyöngyöző, harsány kacajú Bridie-t. Sarah-t, aki szorosan magához ölelte a lányát, és a fülébe dúdolt. És Annie-t, aki Aoife priccsére tette egyetlen kincsét, a babáját.

Egyiküket sem látta.

De aztán... mintha mozgást látott volna. Nem lehetett más, csak a réseken át beszökő holdfény foltjai.

Lehunyta a szemét. Érezte, hogy a tenger mozog körülötte, és várt. Aztán hirtelen meghallotta: a suhogást, mintha valaki rúgott volna egyet a vízben.

Mary a hang felé úszott, miközben önkéntelenül kitárta a karját, mintha így könnyebben tájékozódhatna. A hajó süllyedés közben az oldalára fordult, így a raktér egyik sarka – az ő sarkuk – a felszín felé mutatott. Ott látta meg a sápadtan csillogó, taposó lábakat.

A remény dicsőséges buboréka feszült a tüdejében, és feljebb emelte őt.

Valaki életben van!

Újra és újra pislogott. Nem lehetett biztos abban, amit látott, talán a szeme még nem szokott hozzá az új, víz alatti világ mozgásaihoz.

De valóság volt. Most már Bridie hajának tompa vörösét is látta.

Két nő és egy gyerek. Lábaik dühösen taposták a vizet, a fejük pedig egy légbuborékban volt, ott, ahol a hajó gerendái a hajótesthez kapcsolódtak. Sarah a melléhez szorította Annie-t, és amikor Mary az árnyékba burkolózva felnézett rájuk, látta, hogy izmaik remegnek a kimerültségtől.

Nem tudta, hogyan helyezze őket biztonságba, de abban biztos volt, hogy egyenként kell felvinnie őket. Annié lehetne az első, belekapaszkodhatna a hátába. De nem volt annyi ideje, hogy a levegő kitartson.

Akit otthagy, az megfullad.

Eliza, gondolta, és minden erejével a húga nevére koncentrált. Szükségem van rád.

45.

LUCY

2019. FEBRUÁR 17., VASÁRNAP

Lucy zihálva mászik le a lépcsőn, lába alól kavicsok zuhannak a mélybe. Vádlija remeg, alatta a tenger fodros, akár a nedves bőr.

Még tíz lépcsőfok.

Szorosan a kötélbe kapaszkodik, a foszlott, nedves anyagtól hólyagos lesz a tenyere. Ahogy egyre közelebb ér a vízhez, valami húzni kezdi, mint a halat a szájába akadt horog.

Aztán már a csontjaiban is érzi, a víztől bizsergő bőrfoltokban, a pulzusa lüktetésében a nyakán.

Már járt itt.

Ujjai megcsúsznak a sziklákon, ahogy átküzdi magát a párkány fölött. A tenger most még hangosabban morajlik körülötte, mintha erős, fehér kezek kapaszkodnának felfelé. A szél nyöszörög a fák között, és kisimítja arcából a haját.

És már ott is van előtte a barlang, a sötét hasadék a szikla oldalában.

– Jess! – sikoltja, de a szél elviszi a hangját.

Hullám gördül felé, mint egy ugrásra kész állat, mire szorosan megragadja a sziklát. Az éles kő mélyen a kezébe váj, de próbál nem törődni a fájdalommal.

A víz azonban lágy és gyengéd. Megnyugtató.

Ujjai meglazulnak a sziklán. Kísértés fogja el, hogy elengedje, hogy hagyj a magát elragadni...

– Lucy?

Sápadt, vad arc pillant fel rá a barlang pereme felől. Jess szeme tágra nyílik, haja összegabalyodott a hullámokkal. A nyaka furcsán néz ki: rózsaszín húsredők borítják, amelyek a pulzusával együtt lüktetnek.

– Fogd meg a kezem! – kiáltja Jess. Lucy nem is hallja, csak érzi a szavakat, mint egy csontjaiban zengő dallamot.

Jess megragadja a kezét – a bőre nedves és sima –, és húzni kezdi.

Már jártam itt, gondolja Lucy újra, miközben Jess a barlangba vezeti őt. Térden csúszva haladnak befelé, a sziklák mélyen Lucy térdébe vájnak. A tenger itt halkabban és dallamosabban zúg, fölötte a sziklák úgy csillognak, akár a kés pengéje.

Odabent Jess megtorpan, és Lucy felé fordul.

– Eljöttél – mondja, és átkarolja.

Lucy a vállára hajtja a fejét. A bőrének most nem lenmag– és vaníliaillata van, ahogy emlékezett rá, hanem valamilyen élesebb, állatias illat. Lehet, hogy neki is pont ilyen szaga van.

Jess szívdobogása betölti a fülét. Érzi, hogy a légzése lelassul, a vér zúgása elcsitul az ereiben.

Bárhol felismerné ezt a hangot. Hiszen ezt hallotta először életében.

Jess bőre száraz és kérges, a haja a homlokára tapad. Egyik éles arccsontján élénkvörös vágás tátong, a nyakán lévő sebek remegnek.

– Megsérültél. – Lucyn pánik söpör át. Be kell vinnie a kórházba. – Mi történt? Hol van Hennessey?

Jess nagyot nyel, szeme fénylik, akár a pénzérmék.

– Hogyan...?

– A rendőrség – feleli Lucy. – Megtalálták a kocsiját.

Jess lehunyja a szemét. Mély levegőt vesz, mintha megkönnyebbült volna.

– Oké – mondja. – Akkor jó.

– Hol van?

– Meghalt – feleli Jess. – Megfulladt.

Lucynek elakad a lélegzete.

– Te...

– Nem, baleset volt. Verekedtünk, és... leesett.

Lucy nagyot nyel. Hennessey arcára gondol, a hájtól felpuhult áliára. Elképzeli, hogy a tengervíztől zölddé válik.

– Ő volt... – Remegve formálja a szavakat. – ...az apám?

Jess hevesen megrázza a fejét, Lucy pedig megkönnyebbülten lehunyja a szemét.

Tehát Max az. A szelíd és kedves Max, aki kihúzta Jesst a vízből, és átölelte. Aki mindig is szerette.

– Ő tette ezt? – Lucy végigsimít a Jess nyakán lévő húsfodrokon. Van valami ismerős a lüktető, meleg bőrben.

– Nem. – Jess felemeli a kezét, és Lucy nyakára teszi.

A fájdalom olyan éles, hogy Lucy összerezzen. Mintha Jess kiemelne valamit a húsából, ami már évezredek óta ott pihen. Aztán felhasad a bőre, életre kel, kinyílik Jess keze alatt.

– Egyszer megkérdezted – csuklik el Jess hangja –, hogy le tudnád-e vetni a bőrödet, mint a kígyó.

Lucy a festményre gondol, a Szirénekre. A két pikkelyes bőrű nőre. Könnyes szemmel bólint.

– Akkor nemet mondtam, de igenis megteheted. Mindketten megtehetjük.

Lucy könnyei a szájába cseppennek.

– Már voltam itt, ugye?

Jess bólint. Lucy látja, hogy ő is sír.

– A hasamban hoztalak ide. Álmomban láttam ezt a helyet, sötét volt és biztonságos, valami a szárazföld és a tenger között. Annyira féltem, Lucy. Hónapokig féltem. Egyre nőtt és nőtt a félelem, rettegtem, hogy belefulladok. Akkor mindketten meghaltunk volna. Sydney-ben buszra szálltam, utána egy másikra Bateman’s Bayben. Látni akartam a Cliff House-t, az Ördögkilátót... ahol az egész kezdődött. Már a házban voltam, amikor jöttek a fájások. Ekkor hallottam őket először énekelni. Mintha hívtak volna. És ide vezettek, a sziklák felsértették a kezemet, a dagály lüktetett a fülemben... és toltam, és toltam... aztán megérkeztél. Te voltál a legtökéletesebb lény, akit valaha láttam. A kezecskéd... – Tenyerébe veszi Lucy egyik kezét, és megszorítja. – Olyan apró volt, de mintha az egész világot tartottad volna benne. Lucynek neveztelek el, azt akartam, hogy a tenger benne legyen a nevedben.

Lucyt fájdalom önti el.

– De miért? – A szavak halkak, a barlang pedig olyan hatalmas. – Miért nem akartál engem?

– O, Lucy. – Jess hangja elcsuklik. – Mindig is akartalak. – Felemeli a lánya kezét, és végigsimít az ujjai közti hártyákon. – Haza akartalak vinni, a tengerbe. Nem akartam, hogy úgy érezd magad, mint én, mintha nem tartoznál ide. De aztán megtaláltak, utána pedig... arra nem nagyon emlékszem. – Egy pillanatra lehunyja a szemét. – Csak villanásokra... a kórház... a sírásod... mindkettőnk bőre hámlott, az egész testem szomjazott. – Mély levegőt vesz, aztán folytatja: – Aztán jött egy nő a kormányhivataltól... a Szociális és Igazságügyi Minisztériumtól... azt mondta, alkalmatlan vagyok anyának, veszélybe sodortalak azzal, hogy idehoztalak, és itt szültelek meg. El akartak venni tőlem, de anyu és apu közbelépett. Jelentkeztek gyámnak, és úgy döntöttünk, vagyis döntöttek, hogy a húgom leszel.

– De... nem értem. Hogyhogy a tengeri akartál hazavinni? Azt akarod mondani, hogy... – Lucy megnyalja repedezett ajkát. – ...vízbe, vízbe akartál fojtani mindkettőnket?

– Nem fulladnánk meg. – Jess megsimogatja a lánya arcát. – Hunyd be a szemed.

46.

MARY

Fehér buborékok kavarogtak mellette.

Eliza. Ott volt, a gerince mentén lebegő uszonyok felborzolódtak, csíkosak voltak, mint egy keleti mesében.

A légbuborék egyre zsugorodott: Bridie és Sarah a hajótest nyirkos fájához szorította az arcát, ujjaik fehéren markolták a deszkákat. Annié az anyja mellkasához bújt, és óvatosan kortyolta a fogyatkozó levegőt.

A közeledtükre a nők összerezzentek, lábuk még nagyobb pánikban taposta a vizet. Félnek, döbbent rá Mary. Nyilván szörnyeknek látják őket.

– Bridie! – szólította meg. Barátnője ajka megmoccant, de a hullámok suhogása és a fa nyikorgása közepette beletelt pár pillanatba, mire le tudta olvasni róla a szavakat.

– Istennek szent anyja, imádkozzál érettünk, bűnösökért, most és halálunk óráján...

– Nem ismersz meg, Bridie? Fogd meg a kezem, velem kell jönnöd! Ha itt maradsz, meghalsz!

Bridie megnyalta száraz ajkát, a szeme csillogott a félelemtől.

– Imádkozzál érettünk, bűnösökért, most és halálunk óráján...

– Nem bántalak, Bridie!

Puff! A hajó az óceán fenekének csapódott. Mary gyomrában hideg félelem bugyborékolt: a légbuborék teljesen összement, gondolta.

Valahogy el kell érnie őket. Megmutatni nekik, hogy bármilyen furcsa is a teste – a nyakán lévő húsfodrokkal és az uszonyokkal –, még mindig ő az, Mary. Mary, aki velük együtt vérzett és sírt, és velük együtt énekelt a sötétben.

– Tudnod kellett volna, ki vagyok – énekelte, hangja kísértetiesen csengett a vízben. – Mielőtt álomba dalollak, s elveszem minden vagyonod.

Eliza bukkant fel mellette, az utolsó sort már együtt énekelték.

– A lány a partról legyőz és kifoszt...

– Istenem, segíts! – lihegte Bridie. – Te vagy az! Mindketten!

– Vegyél egy mély levegőt – rendelkezett Eliza. – És tartsd bent!

Bridie Mary dereka köré fonta a lábát, mint egy gyerek, Eliza pedig átvette Annie-t Sarah-tól. A kislány kettejük közé bújt, anyja pedig megsimogatta a haját, hogy lecsillapítsa.

– Csak még egy pillanatig légy jó kislány, leanbb – zihálta.

Mary Bridie karjára tette a kezét, hogy a másik nő elég szorosan fogja-e, aztán úszni kezdett a felszín felé.

A hold megcsillant a sziklákhoz csapódó hullámokon, a part sötéten emelkedett mögöttük. Mary érezte a belőle áradó erőt. A hatalmas erdőben fénylő szemeket látott, sápadt fák által keretezett arcokat. Ez a nép évezredekig élt itt, a föld gyomrában, de most az angolok, az olyan férfiak, mint a kapitány és a tisztjei, eljöttek, hogy felhasítsák.

Ebben nem vesz részt, határozta el. Nem merészkedik a sziklákon és a barlangokon túlra. Magára hagyja a földet és a népét.

Átkarolta Bridie derekát, és a hátára fordult, hogy a barátnője érezze az éjszaka hűvös levegőjét az arcán és a tüdejében. Bridie könnyektől csillogó szemmel, szaggatottan szívta be a levegőt.

Mary lehajolt, és megcsókolta a homlokát.

Mellette Eliza lebegett a hátán, két karjában tartva Sarah-t és Annie-t.

– Nézd csak, leanbb! – Sarah kiemelte a kezét a vízből, és az égboltra mutatott. – Mennyi csillag! Hát nem nagyszerű látvány? Gyönyörűek, nem igaz?

A nők megkapaszkodtak egy úszó hordóban, Mary és Eliza pedig összegyűjtötte az összes deszkát, amit csak talált, és hínárral és vitorlavászon-cafatokkal összekötözték őket. Mire a tutaj elkészült, a horizont sötétedni kezdett, a csillagok pedig elhalványultak.

Segítettek a nőknek felmászni a tutajra, ők pedig szorosan egymásba kapaszkodtak.

– Szerinted van még valaki...? – Bridie nem fejezte be a mondatot.

Mary a süllyedő hajóban látott testekre gondolt. Egy kéz petyhüdt virágára, az árral együtt mozgó hajtincsekre.

Még a matrózok sem menekülhettek meg. Mennyi esélyük lett í volna a raktérbe zárt nőknek?

– Imádkoznunk kellene a lelkűkért – szólalt meg a kis Annié halkan.

– Igen, leanbb – bólintott Sarah.

Bridie előrehajolt, és gyengéden megérintette Mary kopoltyúját.

– Azt hiszem, ezt a vén isteneknek köszönhetjük – mondta csendesen. – Képtelen lennék most imádkozni. Inkább vegyünk búcsút a barátainktól.

Sarah bólintott. Arrafelé fordult, ahol a hajó elsüllyedt – már csak a koromfekete tenger látszott a helyén, felszínét ezüstbe vonta a közelgő hajnal –, és végighúzta a kezét a vízfelszínen.

– Slán abhaile – mondta.

– Slán abhaile.

Ahogy a nap lassan felkúszott az égre, Bridie, Sarah és Annié elaludt a rögtönzött tutajon, testük szorosan egymáshoz simult.

Mary és Eliza a zátonyhoz úszott, az állkapocshoz, amely felfalta a hajótestet. Összegyűjtöttek némi ellátmányt a barátaiknak: egy tömlő vizet, és mindent, amit nagyjából ehetőnek találtak.

A színes és életteli zátony a tavaszi erdőre emlékeztette Maryt. Rózsaszín és vörös sörték mozogtak lágyan az áramlással, mintha élnének, halak suhantak el mellettük, egy sötét árnyék emelkedett fel a tengerfenékről, és elúszott.

Sosem látott még ennyi szépséget. Szinte fájt tőle a szeme, pislogni is alig mert. Mintha eddigi életében mindvégig szomjas lett volna, és végre csillapíthatta a kínzó vágyat.

Kinyújtotta a kezét, és végigsimított a húga gerincéből kinőtt uszonyokon.

– Bárcsak láthatnád! – mondta.

Eliza feléje fordult. Az arca egészen megváltozott, szemében bizonyosság ült.

– Látom – válaszolta. – Mindig is láttam ezt a pillanatot. Minket, azt, amivé a tenger változtatott... annyit álmodtam erről, olyan régóta vágytam rá! A tír fo thuinnra. A hullámok alatti világra.

– Tudom.

– Meg akartam találni. És a Mamát is.

Mary Eliza karjára tette a kezét. Mintha valami új energia lüktetett volna köztük.

– Sajnálom, amit a letartóztatásunk estéjén mondtam. Azt is, hogy nem akartam beszélni a Mamáról, és hogy nem hittem neked. Miattam maradtunk otthon annyi éven át...

Eliza mosolygott, a szemében könnyek csillogtak.

– Nem a te hibád – mondta. – Én ijedtem meg. En nem akartam elmenni.

– Eliza... ezt nem értem.

– Én mondtam neked, hogy nem akarom elhagyni Dát. De tudtad, hogy sosem mondanék ellent a Mamának, annyira a kedvében akartam járni. Ezért tettél úgy, mintha te félnél... miattam. Értem.

Eliza elsírta magát, és Mary szemébe is könnyek szöktek. Most már érti, miért akarta a húga annyira, hogy emlékezzen: hogy ne magát okolja a Mama távozásáért.

– Talán mindketten féltünk.

– Talán. Lehet, hogy nem álltunk készen, és ez talán soha nem is változik meg, ha nincs a hajó és mindaz, ami idáig vezetett. De most itt ’Vagyunk. És most már a miénk a tír fo thuinn. Hacsak... nem akarsz visszamenni.

Mary a víz alatti világra gondolt, aztán Byrne kegyetlen, durva kezére. A kapitányra és az arckifejezésére, amikor elrendelte Aoife megkorbácsolását.

De aztán Da jutott eszébe. Megnyugtató hangja, a történetei, az, ahogy mindig olyan hevesen meg akarta védeni őket – az olyanoktól, mint Byrne, de saját maguktól is.

De hát nem ő vette el őket a tengertől, amely a születés jogán járt nekik? Nem ő fosztotta meg őket a választás lehetőségétől?

Tudta, hogy élete minden hátralévő napján hiányzik majd neki. Az áramlatok változnak, a korallok nőnek, ő pedig aggodalommal gondol az apjára. Hogy nem beteg-e, hogy melegben van-e, hogy jóllakott-e. Hogy ki fogja lemosni a testét és gyertyát gyújtani neki, amikor meghal.

De még ha vissza is találna a faluba – oda, a patak mellé –, képtelen lett volna visszamenni. Megváltozott. Szabad volt.

Imádkozott Dáért az istenhez, akiben ő tanította meg hinni, és a tenger isteneihez is. Maga előtt látta, ahogy visszatér Ard na Calíbne-ba., nézi a hullámokon táncoló napot, és a szíve mélyén tudja, hogy Mary és Eliza biztonságban van.

Kislányként férjre vágyott, akivel megoszthatja az ágyát, és akinek gyerekeket szülhet. Azt hitte, csak ez lehet a célja az életben.

De most egy másik cél zümmögött benne, akár egy dal. Mert bár vannak Dához hasonló férfiak is, a legtöbb mégis olyan, mint Aoife férje, vagy Byrne és a kapitány.

A kapitány, aki Writhttel és a Naiad többi matrózával együtt a hullámokban lelte halálát. Most a csontjai a tengerfenéken morzsolódnak szét, semmivé válnak, de lesznek még hozzá hasonlók. Számtalan hajó szántotta a vizeket, félelmet és erőszakot hozva erre az ismeretlen földre. Mary érezte, hogy a teste új, különös izmai megfeszülnek, és a hátán felborzolódnak a tüskék. A vérében düh énekelt.

– Nem – felelte a húgának. – Nem akarok visszamenni.

– Hová fogtok menni? – mormolta Eliza.

Bridie a homlokához emelte a kezét, és a tengerpartot figyelte. Mary követte a tekintetét. A part mentén a víz olyan kék volt, mint a csóka szeme. A homokon hínárszálak és törött fadarabok hevertek, de mindez korántsem festett olyan rémesen, mint a körülöttük szétszórt felpuffadt és összezúzott holttestek.

Valami megvillant a bozótban.

– Hamarosan keresni fognak minket. – Bridie megnyalta lehorzsolt ajkát, és Sarah-hoz fordult, aki magához húzta Annie-t.

– És ha megtalálnak? – kérdezte.

– A nőgyárban – felelte Bridie, pillantása tompa volt és reménytelen – elveszik tőled Annie-t. Egy férfi cselédnek vagy ágyasnak választ, vagy, ha szerencséd van, feleségnek, és kaphatsz egy szabadjegyet. De sosem leszel igazán szabad.

Annié félrehajtott fejjel nézett az anyjára. A szemében annyi félelem ült, hogy Marynek el kellett fordítania a tekintetét.

Sarah halkan, megtörtén zokogott.

– Semmi baj – folytatta Bridie megnyugtatóan. – Ezt nem fogjuk hagyni. Nem találnak meg. Ha egy angol lány képes hazajutni, akkor mi is.

Mary érezte, hogy Eliza a víz alatt megérinti a kezét. Eljött a búcsú ideje.

Mary kiemelkedett a vízből, a nők pedig sorban átölelték. Bridie haja az arcához ért, ő pedig belélegezte a tőzeg és a virágok illatát, az ír földét, amit sosem fog újra látni. Annié megcsókolta a homlokát, Sarah pedig szorosan megragadta a kezét.

– Köszönöm – mondta, és csillogó szemmel megérintette Eliza arcát. – Mindkettőtöknek. Hogy megmentettétek őt... minket.

Mary csak bólintani tudott, elszorult a torka a bánattól. Annyi napot és éjszakát töltött ezekkel a nőkkel, osztoztak a fájdalmon, a félelmen, a reményen. És most el kell búcsúzniuk.

A barátaik egy másik világhoz tartoznak.

Ők pedig ahhoz, ahol cápák siklanak a mélyben, halak úsznak át a felhők csillogó tükörképén, és a dalok mérföldes távolságban dübörögnek és hullámzanak.

A nők világához.

A Mama világához.

Eszébe jutott, amit Aoife mondott azon a napon, amikor rémülten és láncra verve a Naiad fedélzetére terelték őket.

Négy tucat nő egy hajón balszerencsét jelent.

A lányra gondolt, aki énekével magához csalogatta a hajósokat. A sellőszobor festett mosolyára.

Újra látta a barlangot. A lányt a felduzzadt testével és rémült tekintetével. És az összes többit, akik előtte és utána jöttek.

Azt hitte, szirénnek lenni azt jelenti, hogy sosem lehet anya, hogy választania kell a kettő között, ahogy a Mama tette. De most, ahogy a barlangban fekvő lányra gondolt, fájdalmas bizonyosság járta át. Igenis anya lesz belőle. Ő és Eliza együtt anyává tesznek minden lányt, aki idejön, és akinek védelemre és bosszúra van szüksége. Ő, Mary, ezt fogja tenni, amíg élet van a testében, bármikor is jöjjön el a halála órája.

Újra elképzelte őket: a lányokat, akik a segítségét várják.

Vigyázni fogunk rátok, gondolta, miközben Elizával figyelték, ahogy a tutaj elsodródik a napsütötte vízen.

Ígérem.

47.

LUCY ÉS JESS

2019. FEBRUÁR 17., VASÁRNAP

Jess fogja a lánya kezét, érzi a pulzusát.

A lánya.

Húsz éve nem engedte meg magának, hogy megfigyelje Lucy arcát. Elfordította a tekintetét a lánya szemétől, amely annyira hasonlít az övére. Az arca finom csontjaitól. A törékeny csuklójától. A bőrétől, amely dühösen vágyakozott a tenger érintésére.

Húsz év. Húsz seb a szívén.

Ebben a pillanatban csak ezt tudja biztosan. Nem teheti semmissé a múltat, a meghozott vagy nem meghozott döntéseket. A kudarcot, hogy nem tudta biztonságba helyezni őt.

De úgy szereti, olyan hatalmas és dühös szerelemmel, mint az ár, amely most is beszivárog a barlangba.

A vihar egyre erősebb, a tengerszint vele emelkedik. Hamarosan a barlanghoz vezető sziklák is víz alá kerülnek.

– Fogd meg a kezem – mondja most Jess Lucynek. A tengervíz beszivárog, gyomnövények súrolják a lány bőrét. Minden sötét, csak a víz fehér fodrai villannak fel a barlangon túli ég szaggatott villámaiban.

Lucy tétovázik, a ragyogó bőrredőket nézi az anyja ujjai között. Tudja, hogy most egy kérdésre kell válaszolnia. Döntenie kell. Megfogja az anyja kezét.

A vízben Lucy kivirul.

Megnyílik a nyaka, és a levegő beáramlik rajta: a só édes csípése táplálja és erősíti őt. Kinyújtja a kezét maga előtt, és megcsodálja a húshártyákat az ujjai között. A vére lüktet, akár egy dal. Rúg egyet, és érzi a lábában az erőt és a szépséget.

Előtte Jess mozog az árral, teste eggyé válik a tengerrel, haja sötét glóriaként lebeg körülötte. Lucy látja, ahogy a rózsaszín, fényes korallok együtt ringnak az áramlással, a halak ezüstnyílként suhannak körülötte, a rája elegáns árnyékot vet a tengerfenékre.

Tudja, hogy odafent tombol a vihar: a parti fák hajladoznak és himbálóznak, a levelek zizegnek, a szél felborzolja a homokot, és felkorbácsolja a hullámok fehér tajtékát.

De itt minden békés. Az idő lassú, és a szívdobogása is.

Jess mellette úszik. Minden mozdulatában saját magát látja. A karja lebegésében, a rúgásaiban.

Az anyám.

Először engedi, hogy a szó betöltse a szívét.

Az anyja megfordul, és ahogy rápillant, elmosolyodik.

Ez – gondolja Lucy. – Ez az én helyem.

Mit érdekli őt a fenti világ? A zöld-arany fény, az ölében ülő macska melege, a banksia édes illata az esti levegőben?

Először azt hiszi, a rájuk vetődő árnyék egy hullám görbülete, vagy az elsötétülő égbolt tükröződik.

De aztán a dagály békés lüktetésén át meghallja a motorzúgást.

Jess egy pillanatra úgy érzi, az idő magától visszafordul. Hogy nem a lányával az oldalán úszik a tengerben, hanem remegve guggol a barlang szájában, a mellén a babával, miközben a hajó feléje dübörög.

Nem.

Jess magához húzza Lucyt, a lehető legközelebb, hogy egy teremtményként ússzanak tovább. Mélyebbre, ahová a fény már nem ér el.

Be kell tartaniuk, amit ígértek. Átvenni a stafétabotot, elfoglalni helyüket az óceán völgyeiben és a dagályok között. Ki kell vetniük a hálót az énekükkel.

Cameron testére gondol, ami valahol idelent sodródik.

Még mindig érzi a pengét a nyakán, a férfi félelemtől szúrós izzadságszagát. Úgy szorította le, hogy Jess félig lelógott a barlang pereméről, a szél a haját tépte. Várta a dalt, biztos volt benne, hogy bármikor megérkezhet. A dal, amely Cameron teste köré tekeredik, és magával rántja a mélybe.

De nem jött.

Kétségbeesetten a férfi alkarjába harapott, mire a kés nyomása enyhült.

Nem volt nehéz kitépni a kezéből, és a gyomrába döfni.

Később, miután átgurította a testét a barlang peremén, és nézte, ahogy a tengerbe zuhan, miközben a vér szétterül körülötte, végre meghallotta a dalt.

Belőle jött.

Aztán amikor ismét beljebb húzódott a barlangba, letaglózta az éhség, a teste a tenger után sóvárgott. Szája keserű volt az utolsó kekszdaraboktól, amiket a házból hoztak, inni pedig csak a szennyezett esővízből tudott. De félt egyszer s mindenkorra engedni a hívásnak. Félt, hogy ha majd felnéz a víz felszínére, ahol megfoghatatlanul csillog a nap, kínozni kezdi, amit maga mögött hagyott. Az ecset a kezében, a festék és a lenolaj illata. Melody nevetése, az anyja szelíd hangja a telefonban.

De mindenekelőtt az esély, hogy újra láthassa Lucyt.

Most, hogy a lánya itt van, már semmi sem tarthatja vissza.

Megfogja Lucy kezét, és ahogy lefelé haladnak, a sötétség felé, érzi, hogy a vére egyre lassabban áramlik.

Ekkor egy új hangot hall. Hajótest súrlódása a sziklán, a motor leáll, egy oldalára forduló csónak szívó hangja hallatszik. Aztán valami ezüstfehér zuhan át a vízen.

Egy férfi. Olajzöld bőrkabátja hullámzik körülötte.

Lucy bőrén fodrozódik a víz. Valami megtörte a nyugalmat. Előttük szétrebbennek a halak, érzik a betolakodót.

Jess teste elfordul mellette, ő pedig követi a tekintetét. Egy férfi sodródik feléjük, kitátva száját a mélység felé.

Lucy egyetlen gondolattá, egyetlen szóvá zsugorodik össze.

Apa.

Elengedi Jess kezét, és a férfi felé lendül.

Ő az. A férfi, aki ellopta őt innét, úgy rángatta ki a barlangból, mintha az övé volna. A férfi, aki elvette tőle a gyermekét, és a sajátjaként nevelte fel.

Jess ezt látja az üres, nyitott szempárban, a feje körül remegő vérszalagokban. A kinyújtott, petyhüdt kezekben.

De látja az apját is.

Azt, aki feljegyezte az első szavát egy füzetbe, amit most is kincsként őriz. Aki fogta a kezét, amikor megtette első, bizonytalan lépéseit. Aki kétszer is kihúzta a tengerből, mert meg akarta védeni, biztonságban akarta tudni. Mert nem bírta elviselni, hogy elengedje.

Az apja, aki a Jessica nevet adta neki. Isten ajándéka.

Össszeszorul a torka.

Úszni kezd.

Lucy már ott van, egyik karja a mellkasán, a másik Jessért nyúl, hogy jöjjön, kövesse, segítsen.

Jess pedig erősen rugdos a lábával, elkapja a derekát, és felfelé löki, a levegő és a fény felé.

Arra kérte Lucyt, hogy válasszon.

De néha nincs választás.

Csak a szeretet van.

48.

LUCY

2019 ÁPRILISA

Lucy a tükörbe néz, és végigsimít a haja sortéin. Most már egyre hosszabb, az aranyszínű szálak drótszerűek. Oldalra billenti a fejét, figyeli a pulzusa lüktetését. A hús csak halványan bordázott, megérinti a könnyű sóréteget a zsenge bőrön. Az ablakon át látja az óceán kék csíkját a fák között. Őt várja.

A mosdókagylóhoz hajol, és ahogy vizet fröcsköl az arcára, megkönnyebbülten lehunyja a szemét.

Egy pillanatra megáll, mielőtt lemenne a lépcsőn, a keze megpihen az ajtógombon.

Az órája 10:28-at mutat. A férfi bármelyik pillanatban itt lehet. A földszintről hangok szűrődnek fel: a vízforraló bugyog, valaki gyümölcsöt aprít. Melody apu egyik viccén nevet, a tányérok csörömpölnek, miközben anya megterít.

Apa. Anya.

Lucy megint rajtakapja magát.

Nehéz megszabadulni húszévnyi megszokástól. Még nehezebb elfogadni az igazat a családjáról.

Megegyeztek abban, hogy lassan haladnak.

Kaparászás hallatszik az ajtón, és Lucy mosolyogva engedi be Dóra Maart. A macska lehajtja a fejét, és halkan nyávog egyet, aranyszínű szeme összeszűkül.

– Jövök – mondja Lucy, és megvakarja a fejét a füle között.

Dobogó szívvel lépdel le a lépcsőn, keze a korlátra tapad. A levegőben kávé és croissant illata száll.

– Libuci! – Az apja a konyhapultnál áll, és most megfordul. A lány még nem szokott hozzá mosolya ferdeségéhez, borostás fejbőréhez, ahol még jól látszik a műtétből származó csipkézett heg. – Szerinted ez elég hat embernek?

Oldalra lép – bal oldala ügyetlenül követi a jobbját, akárcsak az arcvonásai –, így a lány szemügyre veheti a gyümölcssalátát, amit készített. Sárgadinnye borostyánszínű kockái, szőlő, ropogós almaszeletek, kerek banán. A férfi ujja reszket a késen. Lucy látja, milyen büszke: ez a feladat néhány hete még meghaladta volna a képességeit.

– Remekül néz ki – feleli, mire az apja elvigyorodik, az arca kipirul az örömtől.

– Ne vidd túlzásba – szól közbe az anyja az asztal túlfeléről. – Az a fiú mindig is nyüzüge volt, mintha egy falatot se evett volna.

– Emlékszem! – nevet a férfi.

Lucy megbecsüli a nevetés hangját. Majdnem kárpótolja az arc viaszos fényéért, azért, ahogy a szája bal sarka enyhén lecsüng. Félrelöki az emléket, a férfi fejét a vízben, a vére glóriájában. A kis csónak, amit bérelt, zátonyra futott, és a tengerbe borult, ő pedig beütötte a fejét a hajótestbe.

Agysérülést szenvedett.

Meghalt volna, mondták később az orvosok, ha nem érik el időben. Ha nem vonszolják ki a partra, ha Lucy nem fut fel a Cliff House-ba – a nyaka szúrt, ahogy a kopoltyúi összezárultak, a tüdeje égett –, és nem szól az anyjának, aki kivörösödött szemmel és hófehér arccal járkált fel-alá a verandán.

Mentőautó jött, aztán hosszú, fluoreszkáló fényű hetek következtek a kórházban. Napokig ki sem léptek onnan, pedig az apjuk eleinte csak aludt, arca beesett volt, a keze elvékonyodva feküdt a kórházi takarón. Amikor végre megszólalt – küszködve ejtette ki a szavakat –, Lucyt hívta.

– Libuci... – A hangja idegenül csengett összeszorult ajkai között.– ...sajnálom.

– Minden rendben, apa – felelte Lucy, bár nem volt az apja, és semmi sem volt rendben. Még nem.

De úgy lesz. Hitt benne.

Lucy körülnéz. Jesst keresi, aki a hátsó verandán áll, könyökét az erkély korlátjára támasztva.

A gerince olyan feszülten ívelt, amit Lucy nemrég ismert meg: azt jelzi, hogy ideges. Mostanában sokszor látta. Jess mesélt neki egy keveset a rendőrségi kihallgatásokról. A nyomozók elfogadták az ő verzióját az eseményekről – miszerint Hennessey elrabolta, miután a nő megfenyegette, hogy elárulja, hol van, és túszként tartotta fogva a barlangban. A férfi mondta neki, hogy szóljon Melodynak, hogy elutazik, és azzal fenyegetőzött, hogy ha Jess elmondja az igazat, a barátnője fogja bánni. Elvett egy kést a konyhából, később azt szorította a nyakához, majd a dulakodásban a férfi a halálba zuhant. Magával rántotta a kést is, de Jess arca amúgy is önmagért beszélt. Ahogy Hennessey híváslistája is – bemérték a telefonját, amelyről kiderült, hogy a barlangnál volt azon a napon, amikor Jess szerint elrabolta őt.

Az utolsó kihallgatás után Jess órákra eltűnt a parton. Amikor hazaért, a teste ragyogott, miközben felvonszolta magát a lépcsőn, a kopoltyúi összezáródtak, az ujjai közti hártya visszahúzódott, a szemében új, tiszta tekintet ült. Mintha valamit lemostak volna róla.

– Szia – köszönti most Lucy, és halkan becsukja maga mögött a hátsó ajtót. – Jól vagy?

Jess mosolyogva fordul felé. Félresimítja a haját az arcából, és borzas kontyba tekeri a feje tetején.

– Igen. Csak, tudod, ideges vagyok.

Jess még mindig túl vékony, a teste túl légiesnek tűnik. Együtt alszanak a hálószobában, a többiek pedig a földszinten, és Lucy néha azon kapja magát, hogy a sötétben fekve hallgatózik: mintha ellenőrizni akarná, lélegzik-e az anyja.

– Hiányoznak? – kérdezte egyszer Jess, miközben a mennyezeten fodrozódó holdfényt bámulták.

– Kik?

– Mary és Eliza.

– Egy kicsit. – A válasz Lucyt is meglepte. Az első hetekben észre sem vette a hiányukat... a kórházban voltak apával, és alig tudtak aludni. Fokozatosan tört rá az érzés, hogy valami nincs rendben. Mint amikor az ember megfordul, és nem találja az árnyékát. – igen.

– Mit gondolsz, miért nem jönnek már?

– Nem tudom. Talán, mert már nincs szükségünk rájuk.

– Nincs?

– Nincs. Most már ott van nekünk a tenger.

– És mi egymásnak.

– Pontosan.

Lucy most Jess hátára teszi a kezét.

– Nyugodj meg. Ha valakinek van oka idegesnek lenni, az én vagyok. Most fogok először találkozni az apámmal.

Jess felnevet, aztán ismét elkomorul, és a tengerre pillant. Az ég felhőtlen, a víz ragyogóan kék. A távolban egy sirály úszik el. Lucy bőre vágyakozik a tenger után, úgyhogy később, amikor a többiek már alszanak, az anyjával belegázolnak a vízbe, és hagyják, hogy átalakítsa őket.

Utána, miközben az éjszakai levegő megszárítja a bőrét, kiül ide a verandára, és írni fog. Arról, amit a folyton változó mélységben látnak, ahol a Naiad összetörve fekszik az óceán fenekén. A láncok rozsdás bordáiról, a korhadt deszkákról. Itt egy rózsafüzér, ott egy érme rézkorongja, körös-körül a csontok zöld iszapja.

Négy tucat nő csontjai. A történetüket nem mesélték el, a nevüket elfelejtették.

Nála van az utaslista, az archívum, ismeri a tényeket. A szövőkeretet, amely köré történetet szőhet. Visszaírja őket a történelembe, felhozza a felszínre, a fénybe.

Nem számít, hogy nem megy vissza az egyetemre, hogy nem lesz belőle újságíró. Elvégre az igazságot nem csak egyféleképpen lehet elmondani.

Nem büszke arra, amit Bennel tett, hogy fojtogatta őt, de bizonyos értelemben örül, hogy megtörtént. Ez vezetett ide, ehhez a pillanathoz. Annak megértéséhez, hogy kicsoda ő, és hol a helye a történetben.

– Sajnálom – mondja Jess –, hogy hazudtunk neked. Tudom, milyen érzés nem tudni, honnan jöttél és hová tartozol.

Lucy átkarolja Jess derekát, és magához szorítja.

– De te tudod – mondja halkan. – Hozzám tartozol.

Kerekek ropognak a kavicson, és Lucy szíve nagyot dobban. Tudja, hogy be kell menniük, de ez a pillanat még az övé, ahogy itt áll, és a vizet nézi, Jess teste pedig melegen az övéhez simul. Csak ők ketten.

A hátsó ajtó nyikorogva kinyílik. Melody megtorpan, mintha engedélyt kérne, hogy megzavarja őket.

– Lányok – mondja –, Max megérkezett.

EPILÓGUS

COMBER BAY, ÚJ-DÉL-WALES
HARMINCHÉT ÉVVEL KORÁBBAN

Még azelőtt, hogy Mike Martinná vált volna, mielőtt lányai lettek volna, akiket elveszíthet, és mielőtt annyi titkot kellett volna magában tartania, Róbert Wilson felébredt a Cliff House hálószobájában, és a holdkeltét figyelte a tenger fölött.

Megcsókolta a felesége fejét. A nő álmában motyogott valamit, majd a fal felé fordult, Róbert pedig látta, hogy a keze lapos hasán nyugszik.

Sóhajtva hajtotta vissza a pamutpaplant, és óvatosan kisiklott az ágyból. Egy pillanatig csak állt, és nézte az asszony alvó alakját, amelyre a redőnyön át beszűrődő holdfény lágy foltokat rajzolt. Megdöbbentette, milyen gyönyörű a csupasz karja, az enyhén izmos bicepsz, a lapocka lejtése; a felesége teste erős volt, erős boka, még erősebb csípő. Gyermekszülésre teremtett csípő, mondta volna, ha nem hangzott volna olyan kegyetlenül.

Pazarlás, mondta az anyja a halála előtt.

Róbert kénytelen volt egyetérteni. A felesége anyának született. Nem a széles csípője vagy az erős karja miatt, hanem... ezt nehéz volt szavakba önteni, és nem is lett volna senki, aki meghallgatja. Ellenkező esetben Róbert elmondta volna, hogy a felesége olyan, mint az osztriga belsejében a kavics, amely a gyöngyöt csiszolja: a legjobbat hozza ki mindenkiből, aki ismeri.

Ezért is gyűlölte magát annyira, miközben halkan lesétált a lépcsőn. Az előző este kikészített ruhája volt rajta: halásznadrág, lábszárvédő, vastag pulóver és nehéz, vízhatlan ruha. Tudta, hogy Judy nem fog felébredni. Halászfeleség volt, megszokta, hogy a férje napkelte előtt ébred.

Ahogy Róbert leereszkedett a kőlépcsőn, és a távolban megcsillant a holdfényes tenger, a bűntudat fokozatosan elszállt, és a gyomra bizseregni kezdett a várakozástól.

Az éjszaka hűvös volt, de Róbert leizzadt, mire a barlanghoz ért. Úgy megfeszítette az állkapcsát, hogy fájt: valahányszor lefelé igyekezett a vízhez vezető meredek homokkőlépcsőn, elképzelte, hogy a koponyája szétreped a lenti sziklákon, Judy pedig hálóingben nyit ajtót a rendőrségnek. k

Néha nem is értette, miért jön mindig vissza ide. De egyes éjszakákon mégis felébredt, és felöltözött – a teste mintha magától mozdult volna egy dalra, amire valahonnan emlékezett.

Le kellett hajolnia, hogy be tudjon lépni a barlangba. Már most érezte, hogy ő még nincs ott, felismerte volna az illatát. A nők illata: tej, hal és vér különös, vonzó elegye. Most a barlangban még csak szikla, zuzmó és üresség szaga érződött.

Az első néhány alkalommal nem akart hinni a szemének.

Egyik hajnalban egyedül ült a Marlinban. Ryan nem jött el – a bátyja halála óta nem volt a régi –, és így nehéz volt behúzni a csónakba, amit kifogott. A szikla árnyékában horgonyzott le, hogy megnézhesse a napfelkeltét, miközben a halak üres szemmel bámultak ki a hálóból. Leült egy ládára, és töltött egy csésze teát a termoszból. Az izmai fájtak, a kezén halpikkelyek csillogtak.

Egy dalfoszlány sodródott feléje, mintha egy nő hangja lett volna. Egy másik hajó rádiója, gondolta (bár senki sem volt a közelben), vagy a partról jön (bár túl messze volt ahhoz, hogy hallja).

Aztán a víz fodrozódni kezdett, mintha elnyelt volna valamit, és az énekszó elhallgatott. Róbert nyakán, fején megfeszült a bőr. A hang forrását kereste, de a rózsaszín hullámokon megtörő fény elvakította.

És akkor, a szeme sarkában... egy uszony?

Feszülten figyelte a sötét víz halvány mozgását. Aztán felbukkant, maga a csillogó elképzelhetetlenség, és a csónak oldalára könyökölt.

Egészen más volt, mint a mítoszokban.

Pikkelyei csillogtak, és hidegek voltak a keze alatt. Amikor megcsókolták egymást, és a férfi a kezébe fogta a lány állát, érezte a kopoltyúk lüktetését a bőrén. Amikor megszólalt, a hangja dallamos volt, de valahogy hamis is, mint egy rosszul hangolt hangszer.

Először nem árulta el a nevét. Később, amikor mégis megtette, a férfi nehezen értette a szavait: a szája alig tudta formálni a szótagokat, mintha évszázadok teltek volna el azóta, hogy utoljára megszólalt.

Maré, mintha ezt mondta volna. Azt jelenti, tenger.

Nem tudta eldönteni, hogy a lány a szörnyűsége ellenére volt szép, vagy éppen azért.

– Honnan jöttél? – kérdezte egyszer, miközben a dagály körülöttük sóhajtozott.

A lány elmosolyodott, megmutatta éles fogsorát, mintha tudta volna, hogy a kérdés mögött valójában ez rejlik: mi vagy te? Valódi vagy?

– Valahol messze – felelte furcsa, dallamos hangján. – Látogató vagyok itt. Mint te.

Idővel megtudta, honnan jött és mi a célja. Kiderült az eltűnt férfiak sorsa is, bár ő csak Dánielt ismerte jól. Eszébe jutott, hogy Judy sosem kedvelte. Ahogy rám néz, mondta egy alkalommal egyszerűen.

– Vajon velem is megtörténik? – kérdezte, miközben a lány éles fogai a nyakához értek. – Ami Dániellel és a többiekkel.

– Nem. – A lány a bőrére lehelte a szót. – Te más vagy, nem igaz?

Nem tudta eldönteni, kijelentés vagy kérdés volt-e.

Vagy talán utasítás.

Szerette volna magával vinni a lány egy darabját, hogy maga mellett érezhesse őt. Egyszer, a barlangból visszatérve, a lány sós illatával az orrában és pikkelyes bőrének emlékével a testében megpróbálta magához vonzani. De a konyhaasztal melletti titkos rajzolgatás (miközben folyton attól rettegett, hogy Judy felébred) nem bizonyult elegendőnek. Sosem tudott embereket rajzolni, talán, mert az arcuk és ők maguk is folyton változtak. Ez volt a varázsuk, amit ő nem volt képes megragadni. Amikor megpróbálta, úgy érezte magát, mintha egy pillangót tűzött volna vászonra, hogy tanulmányozza: mintha egy élettel és szépséggel teli élőlényt ölt volna meg.

Nem akarta ezt tenni vele.

Ezért inkább úgy döntött, olyasmit rajzol, ami rá emlékezteti. Ami felidézi a szétterülő, csillogó uszonyain remegő tüskéket, az egyszerre szép és gonosz varázslatot: egy tűzhalat.

A dagály vizet sodort a barlangba. A lány habokba burkolt teste. Később sokat kutatott az emlékei között a jelek után: a hasa görbülete, a súlyosabbá váló melle. De semmit sem talált.

Hónapok teltek el. Egy nap Judyt a konyhaasztal mellett találta, keze remegett a teásbögrén. Reménnyel és félelemmel telve nézett rá, a férfi alig tudta állni a tekintetét.

– Bobby, terhes vagyok – mondta. Sokat várt, mielőtt elmondta neki, nem akarta, hogy megint a fürdőszoba padlóján végezze, miközben a gyerekük kezdeménye remegve kicsusszan belőle.

Amikor az elkerülhetetlen ismét bekövetkezett, úgy tűnt, Judyban is meghalt valami.

Elhúzódott tőle az ágyban. Keveset beszélt, hosszú sétákra ment, a távcsövét a nyakába akasztotta, és folyton a madarak után kajtatott. Amikor visszatért, homokfoltok maradtak utána a csempén. Róbert félig abban reménykedett, hátha neki is van egy saját helye, mint neki a barlang, ahová azért megy, hogy felejtsen.

Egy reggel más érzéssel ébredt. Furcsa vonzást érzett a gyomrában, de nem tudta hová tenni. Volt már ilyen máskor is? Nem emlékezett rá, úgyhogy próbálta elhessegetni az érzést.

A nap vörösre festette a vizet, mintha vérben halásztak volna. A hálók üresen kerültek elő, csak összegabalyodott hínárcsomók voltak bennük. A férfiak remegtek a fáradtságtól, Ryan leheletén az ital édes szaga érződött.

– Horgonyt fel! – mondta Róbert, és beindította a motort.

Az érzés visszatért. Mintha egy dal zúgott volna a csontjaiban.

– Dobjam be? – kérdezte Ryan, amikor horgonyt vetettek a szikla árnyékában, a Marlin pedig finoman ringatózott az áramlatban.

– Egy pillanat. – Róbert szeme a hullámokat fürkészte. Nem tudta biztosan, hogy reméli-e, hogy meglátja a lányt, vagy fél tőle. Vágyott is rá, hiszen nem a zsigereiben érzett furcsa kavargás vitte rá, hogy idekormányozza a csónakot? De tudta, hogy a többiek jelenlétében nem lenne biztonságos találkozniuk.

A távolban hirtelen fehéren villant valami. Nyilván csak egy tajték csúcsa.

A hajótestnek csapódó hullámok úgy csicseregtek, akár a madarak, de közben furcsán emberiek is voltak. Róbert gerincén remegés futott végig.

– Jézusom, ez meg mi a fene volt? – kérdezte Ryan.

– Mintha a kis unokahúgom hangja lett volna – vágta rá Dave.

– A tengeren vagyunk, seggfej.

Ryan és Dave belekezdett a szokásos civakodásba, de Róbert meg sem hallotta. Valami volt a barlangban. Valami sápadt, kicsi és...

Mielőtt tudatára ébredt volna annak, amit csinál, már le is rángatta a ruháját és a lábszárvédőjét. Felmászott a hajó oldalára, és úgy merült a vízbe, mint egy búvár.

– Haver, mi az isten...

De a víz zúgása a fülében és az orrában elnyelte a barátja kiáltásait. Köhögve, vakon bukkant a felszínre, miközben az izmai vitték tovább és tovább, át a tenger kavargó habjain.

Később, a mentő hátsó ülésén Róbert a karjában lévő nedves csomagra meredt.

A tágra nyílt szempár olyan kék volt, hogy szinte már fekete, akár az óceán mélye. Az apró kezek szétnyíltak és összecsukódtak, az ujjacskák közt pókhálós volt a bőr. A fülcimpája és a szája széle ezüstösen csillogott.

A kislány halkan nyekkent egyet, sötét szeme a férfira tapadt. Robertnek elakadt a lélegzete.

Tökéletes volt. És ő tudta, hogy soha többé nem engedi el.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Megírni ezt a könyvet az egyik legnehezebb dolog volt, amit valaha csináltam. A regény első – sőt, a második és a harmadik– vázlata alig hasonlított arra a történetre, amit most olvastál. Mielőtt rátaláltam Maryre, Elizára, Lucyre és Jessre, két év alatt majdnem 300 000 szót írtam (és töröltem). Ennyi időbe telt megtalálni a sziréneket.

Ez idő alatt egy nagyon fontos személy tartotta bennem a lelket: a csodálatos ügynököm, Felicity Blunt. Nyilván elfogult vagyok, de meggyőződésem, hogy Felicity a legjobb irodalmi ügynök ma az iparágban. Az ő útmutatása és bátorítása vezetett el ehhez a történethez. Köszönöm, Felicity!

Ez a regény valószínűleg nem létezne briliáns szerkesztőim, Sarah Cantin és Amy Perkins közreműködése nélkül. Igazán szerencsés szerző vagyok, amiért szenvedélyük, pontosságuk és éleslátásuk a segítségemre lehetett. Nagyon köszönöm, Sarah és Amy – már most hiányoznak a Zoom-hívásaink!

Rengeteg köszönet az amerikai ügynökömnek, Alexandra Machinistnek a támogatásáért és a bátorításáért. Alomcsapat vagytok Felicityvel! Nagyon hálás vagyok Beth Coatesnek és Jo Thompsonnak is, akik sokat segítettek a gyártási folyamat során. Köszönöm a külföldi jogok sztárügynökének, Tanja Goossensnek, hogy segített otthont találni a regényemnek szerte a világban. Nagyra értékelem a kemény munkát, amit végzett.

Köszönet Flo Sandelsonnak, Rosie Pierce-nek, Georgia Williamsnek és Emma Walkernek a Curtis Brownnál, valamint Katherine Flitschnek a CAA-nál. Mélységesen hálás vagyok Jen Enderlinnek, Drue Van Duker-nek, Lisa Senznek, Anne Marié Tallbergnek, Marissá Sangiacomónak, Katié Basselnek, Michael Clarknak, Mary Beth Roche-nak, Róbert Allennek és Emily Dyernek a St. Martinsnál. Ezer köszönet Michael Storringsnak és a St. Martihs Press zseniális művészeti csapatának a gyönyörű borítóért.

Őszinte köszönet Jabin Alinak, Maddy Marshallnak, Emily Merrill– nek és Emilie Chambeyronnak a Borough Pressnél és a Harper Retionnél.

Köszönöm Claire Wardnak és a Borough művészeti csapatának a gyönyörű brit borítót. És mindenkinek a Borough Pressnél és a St. Martin’s Press-nél, aki segített nem egy, hanem két regényemet is kiadni – nagyon hálás vagyok a munkátokért! Ezer köszönet a kiváló szövegszerkesztőimnek, Amber Burlinsonnak és Linda Sawickinek, valamint a korrektoromnak, Sarah Bance-nek.

Bianca Valentino, köszönöm a nagylelkű útmutatást.

Szeretném megragadni az alkalmat, hogy elismeréssel adózzak néhány olyan műnek, amelyek nélkül a Szirének nem íródhatott volna meg.

Először is a csodálatos Charlotte Runcie-nak, hálás vagyok gyönyörű könyvéért, a Salt on Your Tongue: Women and the Sea-ért, amely rendkívül inspiráló volt. Az ő munkája vezetett el A lány a partról című régi népdal felfedezéséhez is, amelynek szövege átszövi ezt a regényt. Nagyon hálás vagyok érte.

A nagyszerű Róbert Hughes The Fatal Shore című regényét olyan sokat tanulmányoztam, miközben a Szirénekhez kutattam, hogy a példány a lapjaira hullott. Ajánlom ezt a könyvet mindenkinek, aki többet szeretne olvasni Ausztrália fegyencszállításának történetéről; aprólékos és lenyűgözően szépen megírt munka. Köszönöm, Róbert.

Hálás vagyok Deborah Oxley Convict Maids: The Forced Migration of Women to Australia című munkájáért, Babette Smith A Cargo of Women-jéért és Deborah J. Swiss The Tin Ticke-jéért. Nem tudtam volna életre kelteni Maryt és Elizát R. F. Foster Modern Ireland: 1600–1972 és Olive Sharkey Irish Country Life című briliáns munkája nélkül.

Őszinte köszönetem az írországi Mayo megyében található Museum of Country Life-nak, ahol 2021-ben egy emlékezetes napot töltöttem, valamint a Sydney-ben található Hyde Park Barracks Museumnak.

Minden könyvkereskedőnek, aki a Vészlényt és most a Sziréneket támogatta, köszönöm, hogy valóra váltották az álmaimat. Millió köszönet továbbá Niamh és Mary O’Donnabháinnak a regényben használt ír kifejezésekkel kapcsolatos segítségükért. Minden hibáért enyém a teljes felelősség.

Köszönöm csodás íróbarátaimnak, Lizzie Pooknak és Ally Wilkesnek az állandó bátorítást és tanácsokat. Nem tudom, hol lennék nélkületek.

Csodálatos barátomnak, Cheryl O’Sullivannek: köszönöm, hogy elolvastad a regény sok különböző változatát, és hogy nagylelkű útmutatást adtál az ír nyelvvel és kultúrával kapcsolatban. Nagyon hálás vagyok a barátságunkért.

Köszönöm Bethan Mackey-nek és Victoria Atkinsnek, hogy velem vitorláztak a nyílt tengeren. Dávid bácsi és Susan néni, köszönöm az értékes gyermekkori emlékeket Rosedale-ben, örökké őrzöm őket. Anya, köszönöm, hogy minden egyes vázlatot elolvastál, és szeretettel bátorítottál az óceánokon keresztül. Ezer köszönet továbbá Briannek, csodálatos mostohaapámnak a folyamatos támogatásért.

Apa, köszönöm, hogy a családunk számos történetével inspiráltad a regényemet, és hogy elolvastad a könyv korai változatait. Köszönöm öcséimnek, Adriannek és Olivérnek, hogy ennyire támogattak, és hogy ilyen csodálatos fiatalemberek. Nagyon büszke vagyok mindkettőtökre. Köszönöm mostohaanyámnak, Otilie-nak, hogy annyi embernek a kezébe nyomta a Peszlenyt!

Ez a regény alapvetően a víz és a női testvériség gyógyító és formáló erejéről szól. Ha valami igazán inspirálta, akkor az a szeretet és támogatás volt, amit a nővérem, Katié nyújtott nekem, miközben 2017-ben felépültem a stroke-omból. Katié, sohasem felejtem el azt a napot, amikor elvittél úszni a London Helds Lidóba. Köszönöm, hogy segítettél újra magamra találni.

Végül, de nem utolsósorban, Jack. Köszönöm, hogy segítettél reális újságcikkeket írni, hogy naponta hoztál nekem egy csésze kávét, hogy megnevettettél, amikor sírni akartam. És mindenekelőtt köszönöm, hogy hittél bennem. Miattad folytattam. Szeretlek.