Elizabeth Helen

A SZÉPSÉG ÉS A FENEVADAK

Woven by Gold

ARANY SZÖVEDÉK

Ventus Kiadó

Tartalom

I. RÉSZ  KIŰZETÉS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

II. RÉSZ  HÍVATLAN VENDÉGEK

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

III. RÉSZ  ŐSZ ARANYA

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

39. FEJEZET

40. FEJEZET

41. FEJEZET

42. FEJEZET

43. FEJEZET

44. FEJEZET

45. FEJEZET

46. FEJEZET

47. FEJEZET

48. FEJEZET

49. FEJEZET

50. FEJEZET

51. FEJEZET

52. FEJEZET

53. FEJEZET

IV. RÉSZ  A LEERESZKEDÉS

54. FEJEZET

55. FEJEZET

56. FEJEZET

57. FEJEZET

58. FEJEZET

59. FEJEZET

60. FEJEZET

61. FEJEZET

62. FEJEZET

63. FEJEZET

V. RÉSZ  AZ ÉLET HALÁLA

64. FEJEZET

65. FEJEZET

66. FEJEZET

67. FEJEZET

68. FEJEZET

69. FEJEZET

70. FEJEZET

71. FEJEZET

72. FEJEZET

73. FEJEZET

74. FEJEZET

75. FEJEZET

76. FEJEZET

77. FEJEZET

78. FEJEZET

79. FEJEZET

80. FEJEZET

81. FEJEZET

82. FEJEZET

83. FEJEZET

84. FEJEZET

85. FEJEZET

86. FEJEZET

87. FEJEZET

88. FEJEZET

89. FEJEZET

90. FEJEZET

91. FEJEZET

92. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Ezt a könyvet a mi szenvedélyes, nyitott

és csodálatosan őrült Rose-okból álló

online közösségünknek küldjük.

Éljetek boldogan, míg meg nem haltok!

Elizabeth Helen fenntartja az erkölcsi jogot, hogy jelen mű szerzőjeként azonosítsák.

Ez a regény teljes egészében fikciós mű. A benne szereplő nevek, szereplők és események a szerző képzeletének szüleményei. Bármilyen hasonlóság valós, élő vagy holt személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

Minden jog fenntartva. A kiadvány semmilyen formában és eszközzel, akár elektronikusan, mechanikusan, fénymásolással, rögzítéssel vagy más módon nem másolható, nem tárolható adatlekérdező rendszerben, és nem továbbítható a kiadók előzetes engedélye nélkül.

Az Arannyal átszőve a második része a többkötetes A szépség és a fenevadak-sorozatnak. Ez egy „miért is kellene választani?” típusú romantikus történet, amelynek a vége függőben marad. Egyértelmű szexuális utalásokat (F/N, F/F, F/F/N) és érett témákat tartalmaz, és +18-as olvasóközönségnek szánták.

Felkavaró tartalmakra vonatkozó figyelmeztetés: fantasyerőszak és -vérengzés, egy szülő megjelenített halála, egy korábbi kapcsolatban történt fizikai és érzelmi bántalmazásra tett említések.

I. RÉSZ

KIŰZETÉS

1. FEJEZET

Rosalina

Már négy hónap telt el, és a rózsabokrot továbbra is jég borítja. A tél tavaszba fordult át, meleg eső mosta el a havat, pasztellszínű virágok törtek fel a kemény földből, és a rózsabokrot továbbra is jég borítja. A kristályos, vörös szirmok úgy csillognak az alkony halvány rózsaszín fényében, mint az ékszerek, míg az árnyak – hosszan, tintafeketén – a tövisek közé merülnek, és sötét ujjakat vetítenek az erdő talajára.

Izzó düh kúszik át a testemen, miközben körmeimet a tenyerembe vájom.

Gyűlölöm őt. Egészen a legbensőmig gyűlölöm őt, ahol a méreg vad lényként forrong. A lehető legmélyebben gyűlölöm őt. Ahogyan csak magadat tudod gyűlölni. Mert mindennek ellenére mégis ez ő. Egy részem, aki belefonódott a lényembe.

Keldarion. Tél legfőbb hercege.

A társam.

Fogalmam sem volt, mik azok a társak, amíg át nem tévedtem az Elvarázsolt-völgybe, a tündérek otthonába. A helyre, ahol minden napot azzal töltöttem, hogy a társak után kutattam, és próbáltam megtalálni a módját, hogy megtörjük a hercegek átkát.

Kedvetlen nevetés buggyan ki belőlem. Mindvégig én voltam – legalábbis részben – a megoldás. Kel társa…

A mellkasomba kapaszkodom, megragadom a pulóverem anyagát. Egy állandósult fájdalom. A kötődés, ami életre kelt, amikor megmentettem Kelt. Tudtam, hogy ő is érzi. Ám ahelyett, hogy elfogadott volna engem, és megtörte volna az átkot, ő visszakényszerített ide.

Az emberek világába. Orca Cove-ba.

Ez az út örökre lezárul előtted. Csókja még mindig az ajkamon visszhangzik, a fagy bizsergése, ami sosem fog elolvadni.

Megremeg a rózsabokor, jégdarabok hullanak le és törnek szét a földön. Papa mászik elő. Szélesen mosolyog rám, miközben lesöpri magáról a letört töviseket és a piszkot.

Azzal, hogy átmész a bozóton, többé nem jutsz át az Elvarázsolt-völgybe, mindössze csak néhány méterre, egy újabb facsoporthoz. Én már csak tudom. Az utóbbi négy hónapban többször másztam át rajta, mintsem meg tudnám számolni.

Az apám barna haja összekócolódott, és koszcsíkok húzódnak az orrán.

– Ezúttal egy jót hoztam, Rosie.

– Ez remek, papa.

Óvatosan becsomagol egy megfagyott rózsabimbót valami kendőbe, aztán a hatalmas hátizsákjába dugja.

– Gyerünk! – Papa visszanéz rám. – Menjünk haza!

De Orca Cove már nem az otthonom. Otthon az, ahol cseresznyefavirágok szállingózására kelek, és teázgatok Marigolddal és Astriddal. Otthon az, ahol olyan régi könyvek vesznek körbe, hogy az oldalaik már merevek, és a legédesebb mosoly bukkan fel mögülük. Az otthon a só és a tenger illata, és egy nevetés, ami olyan vidám, hogy belőlem is előcsalja. Az otthon a leglágyabb érintés a testemen, a biztonság amögött, amitől mások félnek.

És az otthon az is, ahol egy jeges seggfejjel veszekszem vacsoránál, és zsemlékkel dobálom őt az asztalon keresztül, miközben a barátaim – a családom – velem együtt nevet.

Követem az apámat ki az erdőből, sár lepte bakancsom belesüpped a nedves földbe.

Keldarion elvette tőlem azt az otthont.

És annyira gyűlölöm őt, hogy azt hiszem, ettől elevenen fogok elégni.

2. FEJEZET

Rosalina

Tavasz van Orca Cove-ban, és minden szürke.

Nem mintha ez szokatlan lenne. Súlyos felhők lógnak felettünk, eltakarják a felkelő nap sugarait. Olyan teltnek tűnnek az esőtől, hogy mindjárt kidurrannak.

Én is így érzem magam. Kívülről szürke és üres vagyok, de belül felrobbanok. Mintha valami kaparászna bennem, hogy kiszabadulhasson.

Nem hagyhatom.

De nem csak a vastag felhőtakaró az, amitől Orca Cove színtelennek tűnik; az emberek is hamuszürkék, a faházak fakók. Mintha elfelejtettem volna az összes színt, amit csak nemrég tanultam meg látni.

Papa és én végigsétálunk az utcán a városszéli kis házikónk felé. Szinte vibrál az energiától, csaknem ugrándozik léptében. Nem érdeklik őt a sanda tekintetek, amikkel minket illetnek dörrenő hangja hallatán, vagy ahogy az emberek az út másik oldalára mennek, hogy elkerüljenek minket. Engem sem érdekel. Többé már nem.

– Figyelsz rám, Rosie? – Papa az arcom előtt integet. – Először összemorzsoljuk a rózsaszirmot abba az elixírbe, amit a romániai ásatásomon előkerült tábla receptje alapján kevertem ki, vagy kipróbálhatjuk azt az altatót és táncot a gyerekkönyvből. Ki kell választanunk egy megfelelő fát. Neked remek megérzéseid vannak. Melyik fát válasszuk?

Majdnem hangosan felnevetek. A megérzéseim semmi mások nem voltak, csak tévedések.

– Papa – szólok –, nem fogok egy fa körül ugrálni, úgy táncolva és énekelve, mintha valami átkozott musicalből léptem volna elő.

Résnyire szűkíti élénkkék szemét, aztán felsóhajt.

– Rendben. Akkor előbb az elixírt fogjuk kipróbálni.

A bűntudat kínja forrong a bensőmben, ezért megragadom a karját, és a vállára hajtom a fejem. Lassan lépkedünk. Sirályok hangja szól a kikötő felől, és beszívom a fenyő gazdag illatát.

– Menjünk a hosszabb úton hazafelé, a fűzfa mellett!

Ha akad is némi ezüstös csillanás az én szürke világomban, az az, hogy először az életemben kapcsolódni tudok az apámhoz. Az elmúlt huszonhat évemet nem tudtam másként tölteni, mint hogy nehezteltem rá, amiért egyedül hagyott, míg ő elment a vad küldetéseire, hogy belépjen a tündérek birodalmába. Most a cinkosa lettem.

Miután Keldarion elküldött az Elvarázsolt-völgyből, és lezárta az egyetlen átjárómat, visszabukdácsoltam az első otthonomhoz. A Faragvár előtti otthonomhoz.

Arra számítottam, hogy üres lesz. Hogy papa eladta a tulajdonaimat, és elment az egyik kalandjára.

Amit ehelyett találtam, az a gyász fizikai megnyilvánulása volt.

A kis házat eluralta a káosz: egy megtépázott viskó, amiben furcsa műtárgyak, koszos bögrék beleszáradt kávéval és üres babkonzervek hevertek szétdobálva. De George O’Connell ott volt, máskor pufók arca lesoványodott, magas alakjával a konyhaasztal fölé görnyedt, és remegett a keze, miközben négyzeteket jelölt ki a Briarwood-erdő térképén.

– Papa? – suttogtam, ahogy átléptem a nyitott ajtón.

Véreres szemével rám meredt. És olyat tett, amit még sosem láttam azelőtt. A földre borult, és sírt.

Én is sírtam. Az apáért, akit én éppúgy egyedül hagytam, mint ahogy ő tette velem egész életemben. A bűntudat miatt, amiért beleszerettem egy másik világba. A bánattól, amit ezen világ elvesztése miatt éreztem.

A következő nap mást sem akartam csinálni, csak összegömbölyödve az ágyamban feküdni, de papa nem hagyta. Most már volt bizonyítéka. És én is itt voltam neki.

– Beborít a tündérvarázslat, bizony – mondta papa. – Ráadásul, ha Faragvár lakói olyan jószívűek, mint ahogy mondod, akkor ez majd visszavezet minket.

Először izgatott voltam. Na és, ha Keldarion hazaküldött? Azt is mondta, hogy a könyvek unalmasak, és valami alkut kötött a Tüskeherceggel. Nyilvánvalóan nem ő volt a legélesebb jégcsap a barlangban. És amint a többi hercegnek is feltűnik, hogy nem vagyok Faragvárban, majd értem jönnek. Papa azt mondta, hogy Keldarion a Faragvárban található varázstükrön keresztül juttatta vissza Orca Cove-ba. Ha a hercegek tudnák használni a tükröt, hogy az emberi világhoz kapcsolódjanak, akkor már csak idő kérdése lenne, míg rám találnak.

Ám a napok hetekbe fordultak át, aztán a hetek hónapokba.

Keldarion nem gondolta meg magát. A hó elolvadt a kis kertünkből, a tó jege megrepedezett. A tél átadta helyét a tavasznak, és ő nem gondolta meg magát.

Senki sem jött értem.

Többé már nem sírok, ha eszembe jutnak. Akkor sem, amikor arra gondolok, ahogy Farron felvonja szemöldökét, és a szemüvege túl mélyen pihen az orrán. Vagy ha arra, ahogy a testemet elöntötte a meleg, amikor Dayton felvezette kezét a hátamon, a szédítő élvezetre, hogy ennyire akart. Vagy ha Ezryn köpenyének durva szövésű anyagára, amibe kapaszkodtam, ha a világ túl nagynak tűnt számomra, és hogy abban a pillanatban kiegyensúlyozottnak, védettnek és biztonságban éreztem magamat.

Vagy ha arra, hogyan csókoltam meg Keldariont, és teljes lényemmel tudtam, hogy hozzá tartozom. Hogy ő hozzám tartozik.

– Hé, te vagy az, Rosalina? – Egy durva hang ébreszt fel a gondolataimból.

– Csak menj tovább! – mondja papa. – Ne állj meg!

A Sirály Torka Könyváruház, a régi munkahelyem mellett megyünk el. Richard, a korábbi főnököm, egy krétatáblára ír durva, szögletes betűkkel. Nem azzal a lelkesedéssel, amivel én könyves szóvicceken törtem a fejemet, és a történetek szereplőit rajzoltam.

– Rosalina! – kiált Richard. – Hagytam neked néhány hangüzenetet. Gondoltam, talán elvállalnál néhány műszakot. Még néhány rendelést is megcsinálhatsz. Rosalina?

– Bocs, Richard. Túlságosan elfoglalt vagyok.

Káromkodik az orra alatt.

– Most már te is manókat kergetsz az apáddal, mi?

– Igazából tündéreket – mondom anélkül, hogy visszanéznék rá. – Egyszer kipróbálhatnád, hogy elolvasol egy könyvet.

Papa kuncog, és siettetni kezd tovább az úton. Nem tudtam visszamenni és Richardnak dolgozni, miután Faragvárban éltem. Azok után nem, hogy hónapokat töltöttem Astriddal, Marigolddal és a többi alkalmazottal, és megtapasztaltam, milyen olyan emberekkel dolgozni, akik megbecsülnek téged. Akik törődnek veled.

Legalábbis úgy gondoltam, hogy törődnek velem.

Miért nem kérte meg Marigold és Astrid a hercegeket, hogy jöjjenek el értem? Ők nem hiányolnak úgy engem, ahogy én őket?

Még egy kicsit sem érzem rosszul magam amiatt, hogy Richard túlhajszolt, és a bolt darabjaira hullik. Végeztem az alulfizetett, túlórás állásával. Keldarion ékszerekkel küldte haza papát, aki a néhány órányira fekvő nagyvárosba autózott, hogy különböző boltokban zálogosítsa őket.

Keldarion nekem is adott valami értékeset. A nyakláncot, amit a téli napforduló bálján viseltem.

A nyakláncot, ami Keldarion édesanyjáé volt. Sosem fogom eladni.

Összeszorul a torkom. Nem akarnak látni az Elvarázsolt-völgyben. Rendben. De vissza kell adnom azt a nyakláncot. És el kell köszönnöm tőlük. A saját feltételeim szerint.

Az apám csettint a nyelvével.

– Az az átkozott épület jobban nézett ki, amikor be volt zárva.

Mély levegőt veszek, nem akarok odanézni, de soha nem is akarom levenni róla a szemem. Az elhagyatott épület, amit mindennap csak bámultam, többé nem elhagyatott. Megvette a Poussin család. Ajándékboltot csinálnak Orca Cove-ban a nyári turistáknak.

Egy hatalmas, vörös JÖVŐ HÓNAPBAN NYITÁS tábla lóg az ajtón. Noha az épület sötét, már látom is az árukat: Orca Cove pulóverek minden színben, Poussin Vadászház baseballsapkák és egy ijesztő, Orkynak nevezett bálnaplüss, ami a város kabalája lesz.

Hát jó. Én egyébként sem tudtam volna soha könyvtárrá alakítani. És amúgy is, az én könyvtáramat hogyan is hasonlíthatnám egy olyanhoz, ahol a polcok olyan magasra nyúlnak, hogy létrára van szükség hozzá? Ahol a könyvhalmok között juharfák nőnek? Ahol ott vár egy arany szemű férfi a legédesebb mosollyal?

– Menjünk! – suttogom.

– Igen, menjünk… Ó, a francba! – Papa az épület oldalához tol engem.

Felismerem ezt a hangsúlyt. Gyorsan a falhoz préselem magam, és próbálok olyan észrevehetetlen lenni, amennyire csak lehetséges.

Reflektorok teljes erősségű fénye halad az úton, túl gyorsan megy a mi csendes városunkhoz képest. Bárhol felismerem ennek a teherautónak a dübörgését.

Hogy biztos legyek, kikukkantok a sarok mögül. Lucas Poussin kinyújtja nyakát az ablakon, jobbra és balra fordul, rosszallóan néz, szemöldökét összevonja.

Hátamat az épületre simítom, és visszatartom a lélegzetemet, kényszerítem magam, hogy kisebb, hogy láthatatlan legyek.

Amikor a teherautó morgása elhal, papa kinéz.

– Elment.

– Jó, hogy észrevetted. – Szorosabbra fogom a pulóvert magam körül. – Ma nincs erőm foglalkozni vele.

Nem igazán érdekelt, amikor Lucas rájött, hogy visszatértem, és megjelent az ajtómban. Az sem érdekelt, amikor be akarta nekem mesélni a koboldokról, hogy biztosan csak mindketten elestünk, és bevertük a fejünket. Mindegy – ha ő így küzd meg a tündérek létezésével, és azzal, hogy az apámnak mindvégig igaza volt az elmúlt években, akkor jó neki. Még azon is túltettem magam, hogy otthagyott meghalni… Amit szintén letagadott, mondván, hogy sosem hagyott volna ott, és hogy merészelek ilyen keveset gondolni róla.

Ezen a ponton már semmit sem tudtam mutatni Lucas felé. Semmi sértettség. Semmi szomorúság. Csak közöny. Ám aztán megpróbálta az ujjamra csavarni azt a jegygyűrűt.

Egy zsigeri dolog, valami, ami a félelemből, undorból és dühből keveredett, fellobbant a mellkasomban. Elkaptam a kezemet.

Még mindig hallom a mérget a hangjában. A kétségbeesést, hogy biztosítsa, még mindig ő irányít.

– Mit művelsz, tökfej? Add ide a kezed!

Bárcsak azt mondhatnám, hogy az arcába vágtam a gyűrűt! Hogy nem azzal töltötte minden estéjét, hogy a városban kocsikázzon, miközben engem keres. Hogy épp annyira tart tőlem, mint amennyire én tőle.

A jobb kezemet lassan a bal csuklóm felé vezetem, ahol érzem a kidudorodó heget, amivel valaha megjelölt engem. Aztán le a pulóveremre. A súlyos eljegyzési gyűrű lyukat éget a zsebembe.

– Több időre van szükségem. Választ fogok adni. Hamarosan.

Csak ennyire futotta. És csak ennyit tudok mondani neki minden alkalommal, amikor meglát, amint az utcán sétálok, vagy a kertünkben vagyok. Papa jó munkát végez azzal, hogy elhessegeti, de Lucas semmit sem szeret jobban a vadászatnál.

Tulajdonképpen már látom is a fejemet a falon az összes őz, jávorszarvas és farkas feje mellett, amint az én szemem is épp olyan üveges és halott, mint az övéké.

Kell egy perc, amíg lerázom magamról az emlékeket, és kényszerítem a szívemet, hogy lenyugodjon. Ki akarok jutni innen. A kunyhónk már ott van a horizonton, kicsi és sötét. Egy kis odú egy zsákmányállatnak, hogy meghúzódjon. A tökéletes hely számomra.

Amikor végre felnézek, meglátom a tükörképemet a koszos ablakon.

Ki vagyok én?

Sötét árnyak ülnek a szemem alatt. A bőröm sápadt, a hajam élettelen. Ez nem az az ember, akire Faragvárból emlékszem. A nő, aki félelem nélkül kötött alkut a Tél legfőbb hercegével. A nő, aki kiállt az Elvarázsolt-völgy legerősebb tündérével szemben.

Mi van Lucasban, amitől annyira rettegek?

És mi volt Faragvárban, amitől olyan erős lettem?

Nem tudom tovább nézni a tükörképemet. Ezt a félembert. Ezt a héjat, aminek bordái közé rabul esett az a zsigeri dolog, ami most ketrecbe zárva őrjöng.

– Nincs baj, Rose. – Papa megfogja a hátamat, és előreint, hogy sétáljak tovább. – Menjünk haza!

Bólintok, de tudom, hogy nem mehetek haza. Bosszúálló. Menekülő. Gyáva. Áruló. A hercegeket ezekért a bűnökért átkozták el. De vajon jobb vagyok, mint ők?

Vajon több vagyok, mint egy rémült szörnyeteg?

– Ez egy remek fa, nem igaz? – mélázik papa. A fűzfára bámul, arra, ami előtt anyával áll a róluk készült kedvenc képemen.

Ágai kezdenek megtelni zöldellő levelekkel, amik szalagokként lengenek a szélben.

– Igen, papa – mondom. – Ez egy remek fa.

Tényleg így van. Tudom, milyenek a remek fák.

3. FEJEZET

Rosalina

Hogyan térsz vissza egy olyan helyre, melynek nem kéne léteznie? Hogyan találsz vissza egy olyan helyre, ami inkább egy álomnak tűnik, semmint a valóságnak?

Az apám és én már ezerszer átvettük a történteket. Amikor papa átjutott az Elvarázsolt-völgybe, aztán Lucas és én követtük őt… Miért tudtunk átmenni? Mi volt más?

Papa elmondta, hogy próbált visszajutni, miután Keldarion elküldte, de a rózsabokorban többé már nem volt átjáró. De én megtalálom a módját, már csak azért is, hogy elnyomjam ezt az állandó kínt a mellkasomban.

Elmeséltem papának az Elvarázsolt-völgyben végzett kutatásomat, és hogy próbáltam megtalálni a hercegek társát. Még azt is elmagyaráztam, hogy honnan tudom, a szívemmel és a lelkemmel, hogy én vagyok Kel társa. És amikor az egyetlen bizonyíték, amivel elő tudtam állni, az a szívem melletti égő érzés volt, ez a láthatatlan húzás Kelhez… Az apám nem gúnyolt ki, nem nevezett őrültnek. Nem, csak a mély megértés csillant kék szemében.

A házikónk most papírok és könyvek kavalkádja, papa hajthatatlan, válaszok utáni keresésének bizonyítéka. Minden felületet beborítanak a kutatásának jegyzetei. A polcok roskadoznak a poros kötetektől és ősi leírásoktól. Korábban mindig neheztelést éreztem, amikor megláttam őket, tudván, hogy a tündérekkel kapcsolatos megszállottsága ellopott tőlem egy normális gyermekkort.

Ám most, hogy a jegyzetei között válogatok, izgatottságot érzek. Talán mindvégig így kellett lennie. Most már nemcsak az ő kávéscsészéi és babkonzervei hevernek szanaszét a munkaterületünkön, hanem az én diétás pepsis dobozaim és Pop-Tarts kajás csomagolásaim is. Papa és én most együtt vagyunk ebben.

Keldarion lezárta azt az átjárót, de kell lennie más átjáróknak is. E miatt a logika miatt utazott mindig az apám, próbált más útvonalon bejutni. Az Elvarázsolt-völgy hatalmas, de nekünk nem volt időnk átkutatni a világ minden zegzugát. Ha nem tudok a hercegeknek segíteni, mielőtt elhervadnak a rózsák Faragvárban, örökre szörnyetegek maradnak.

– Mi lenne, ha odatennénk a nyakláncot, amit Kel adott nekem teliholdkor? – kérdezem, és felnézek a könyvemből. – Talán feltöltődik mágikus erővel.

– Jó ötlet, Rosie. – Papa néhány rózsaszirmot ad a főzethez, amit a tűzhelyen forral.

A jelenlegi terv: megnyitjuk a saját utunkat a Völgybe. Ami azt jelenti, hogy minden varázslatot és népi hagyományt felhasználunk, ami elérhető az emberi világban.

Robbanás hallatszik a kunyhóban, és fekete füstfelhő borítja be az apámat. Köhög. Felugrom a székemről, a tűz villanását látom a sálján.

– Papa! – Megragadom a pohár vizemet, és eloltom a kis lángot.

Kuncog, arcát belepi a korom.

– Ó, nagyon köszönöm! Ez elkerülte a figyelmemet.

– Mégis mit akartál csinálni… – Elhalkul a hangom, amikor letekeri a sálját, és valami megvillan a fényben. – Anya nyaklánca.

– Á, igen. – Papa leveszi a nyakláncot, és a kezembe adja. – Ezt mindig magán viselte.

Éteri zümmögés árad keresztül rajtam. Egy rózsa alakú holdkő nyaklánc.

Már láttam ezt a jelet korábban. Faragvár ajtaján.

Az ujjamat óvatosan végigvezetem a szélein, és eszembe jutnak azok a nyakláncok, amiket a hercegek viselnek. A csillogó kagyló, ami a Nyár Birodalom melegébe repített engem, az aranyló levél, amely segített elmenekülni a lázadástól, egészen Faragvár biztonságába. Egy kis fanégyzet, egy kristályos hópehely. Ez nem lehetséges, és mégis…

A körmöm megakad egy elrejtett hegesztésen, és egy aprócska kattanással kinyílik. Belül egy tükör van.

A remény és a vidámság hulláma önt el, mintha napfény robbanna a mellkasomban. A súly, ami eddig rám nehezedett, most felenged.

– Kinyitható… – mondja az apám. – Nem tudtam.

– Ez lehet az, papa. – És bár próbálom megakadályozni, a reménytől mégis megremeg a hangom. – Mindegyik hercegnek volt egy ilyen nyaklánca, amely visszajuttatta őket Faragvárba.

– Te tudod használni?

Hátrafogom barna hajamat egy kócos lófarokba. Dübörög a szívem, és minden új tisztasággal élesedik ki. Amikor Faragvárban voltam, a varázslat felelt nekem. A veszélyes hang emléke pislog az elmémben: Mindenekfelett a saját ösztöneidben bízz! Talán a Tüskeherceg bálon elhangzott furcsa szavai mögött mégiscsak rejlett némi bölcsesség.

Óvatosan előretartom a medált, ahogy Farrontól és Daytontől láttam. Papa szeme minden mozdulatomra egyre nagyobbra kerekedik.

Hangos kopogás hallatszik az ajtón, ami megrázza az egész házat. Felkiáltok és összerezzenek, a medál kirepül a kezemből.

– Ne! – Gyorsan a földre vetem magam. Megragadom a nyakláncot, és védelmezőn a mellkasomhoz fogom. – Jól van. Jól van.

A falak ismét megremegnek egy hangos kopogástól.

– Rosalina! Tudom, hogy itthon vagy. Nyisd ki!

Lucas.

Papa felhúz.

– Ne izgulj! – Bevezet a szobámba. – Majd én elküldöm.

Még több kopogás rázza meg a házat. Megragadom a könyökömet, próbálom megállítani a remegést.

– Olyan hülye vagyok. – Tényleg azt gondoltam, hogy a medál működni fog nekem? A legfőbb hercegek az Elvarázsolt-völgy legerősebb tündérei. Én pedig egy ember vagyok. – Semmit sem tudok tenni.

– Ne mondd ezt! – Az apám újabb ideges pillantást vet az ajtóra.

– Nem értem. Ez nem én vagyok. – Könnyek csorognak le az arcomon. – A hercegeknek sosem féltem kimondani, amit gondoltam. Amikor úgy hittem, hogy csapdába estem, nem hagytam abba a küzdelmet.

Papa biztatóan a hátamra teszi a kezét.

– A tündérhercegek nagyon erősek, de amikor feldühítettek, elmondtam nekik. Ott kiálltam magamért… – Megállok, levegőért kapok. – Nem értem, most miért vagyok képtelen ugyanerre. Miért nem tudom megmondani neki, hogy tűnjön el? Miért nem tudom megmondani neki, hogy nem akarok hozzámenni?

Apám lágy arckifejezéssel néz rám, még úgy is, hogy a kopogás most már eszeveszett sebességet vett fel.

– Mert félsz.

– De Lucas csak egy ember, ők pedig szörnyetegek.

– Talán a szíved tudja, hogy mitől kell félni, és mitől érezheted magad biztonságban. Nehéz meglátni a szörnyet abban, akit hősnek kiáltanak ki.

Apám szavai mélyre hatolnak bennem, és megtörlöm a szemem.

– Csak azt kívánom, bár ne rettegnék ennyire.

– Talán a lángod most csak parázslik, mint a szén egy kandallóban. De ott van bent, efelől nincs kétségem. Ne félj a tűztől ott belül!

– Nem hagyhatom, hogy kimenj oda, csak miattam.

– Badarság! Erre vannak az apák. – Kidülleszti mellkasát. – Nem mindig voltam melletted, de erre képes vagyok.

Becsukja maga mögött a hálószoba ajtaját, és hagyom, hogy csatába szálljon, amire én most képtelen vagyok. A zsebembe nyúlok, megérintem a gyűrűt. Még a gondolattól is, hogy a közelemben van, rosszul érzem magam.

Nem tudom megállni, hogy ne húzzam fel a ruhaujjamat. Ott van, a karomba vésve: a heges betűk, amik a csuklómtól a felkaromig nyúlnak. Lucas neve.

Lerántom az anyagot, elrejtem a szégyenteljes titkot. Azt, amit mindenki elől elrejtettem egész életemben.

Csak Lucas tud róla, és sosem fogja hagyni, hogy elfelejtsem.

De már nem az a lány vagyok, akit megjelölt. Többé már nem. A medál súlyosan pihen a kezemben. Talán nekem nem fog működni, de meg kell próbálnom. Valami első alkalommal is Faragvárhoz vezetett. Valami bennem válaszolt az Elvarázsolt-völgy varázslatára. És ez a medál a legjobb esélyem. Még ha nem is működik, muszáj tovább próbálkoznom.

De ő nem lehet itt.

Papa és Lucas vitája áthallatszódik az ajtón. Tudom, mi fog történni… Még néhány percig veszekednek, aztán Lucas elviharzik. Aztán egy pár nap múlva megismétlődik az egész, mintha egy színdarabot néznék, amit gyűlölök, de csapdába estem az ülőhelyemen. Nem mehetek el, amikor leengedik a függönyt.

Hacsak valaki véget nem vet neki.

Hacsak én véget nem vetek neki.

Öklömbe szorítom a holdkő nyakláncot, kimegyek a szobámból, és a bejárati ajtó felé indulok.

4. FEJEZET

Rosalina

Lucas szeme felragyog, ahogy végignéz rajtam, tekintete kiélesedik, mintha egy ijedt őzike lennék, ami épp most kerül a célkeresztjébe. De nem fog elkapni. Ma nem. Nem, amikor végre van valami kapaszkodóm, hogy hogyan jussak vissza oda, ahová tartozom.

– Elfoglaltak vagyunk – mondom neki, gyűlölöm, hogy remeg a hangom. Szája vigyorra húzódik, amikor ezt meghallja.

– Hát itt van. Végre. – Lucas kezével beletúr sötétvörös hajába.

Felgyorsul a szívverésem, és hányinger kavarog a gyomromban. Bárcsak itt lenne Kel, Ezryn, Dayton vagy Farron!

– Bunkóság kerülni a vőlegényedet. – Lucas közelebb lép. Az apám próbál eléállni, de Lucas ellöki.

Szabad kezemet a zsebembe dugom, érzem a gyűrűt. Ennyi volt. Előhúzom, és csak bámulom az aranybéklyót, az ízléstelen gyémántot.

– A válaszom: nem.

Horkantva felnevet, de nincs vidámság a szemében. Nehezen hiszem el, hogy valaha vonzónak találtam.

– Hát nem látod, tökfej? Ez nem a te döntésed. – Megragadja a csuklómat, erősen fogja hosszú ruhaujjam, a hegem felett. Felkiáltok a fájdalomtól, ahogy markának szorításától kinyílik a tenyerem. A holdfény nyakláncom a földre esik, koppan a fapadlón.

– Engedd el őt! – nyúl értem papa.

Lucas nem foglalkozik vele, és közelebb húz magához.

– Gyűrű ide vagy oda, hozzám tartozol, mióta kihúztalak abból a fagyott tóból.

Megmenteni valaki életét nem azt jelenti, hogy rendelkezhetsz felette. Keldarion mondta ezt nekem. Miután megmentettük egymást. Miután életre kelt a társkötődésünk.

– Semmit sem tudsz arról, milyen valakihez tartozni! – vicsorgom, és elrántom a karomat.

És talán én sem. De minden tőlem telhetőt megteszek, hogy kiderítsem. És ez azt jelenti, hogy vissza kell térjek a Faragvárba. A hercegeimhez.

Ellépek, és Lucas arcába vágom a gyűrűt.

Csak pislog, hátratántorodik, ám mielőtt visszanyerhetné lélekjelenlétét, papa meglendíti az öklét, és egy váratlan ütést mér az arcára.

– Maradj távol a lányomtól, te semmirekellő!

– Baszd meg, vénember! – Lucas olyan erővel löki el, hogy az apám átesik az asztalon.

De Lucas nem veszi le rólam a szemét. Pupillája elsötétül az éhségtől és a vágytól – egy vadász, aki a trófeáját mustrálja. Többé nem adom meg magam neki. Hajthatatlanul közelít felém, míg az üveg szétzúzásának éles roppanása hangzik a szobában. Megáll egy pillanatra, és lenéz a törött nyakláncra, mielőtt félrerúgná, amitől holdkődarabok pattognak végig a padlón.

A reményem elpusztul Lucas bakancsának sarka alatt.

– Gyerünk, tökfej! Ez kezd nevetséges lenni – mondja Lucas.

Ahogy felnézek a földön heverő, törött nyakláncról a férfi arcára, akiről egyszer azt gondoltam, hogy szeretem, valami bennem is darabokra hullik.

Nem…

Felgyullad.

Forróság önti el a mellkasomat. Hívhatjuk tűznek. Hívhatjuk erőnek. Még akár egy vad szörnyetegnek is. Egy vihar intenzitásával nézek Lucas szemébe, és így szólok:

– Tűnés! Takarodj a házamból! Takarodj az életemből!

Összerezzen.

– Mi… mi van veled?

Hideg verejték borít be, miközben reszket a testem, a rettegés csapdába esett állatként vonaglik bennem. De ma nem fog felemészteni. Előrelépkedek.

– Nem akarlak többé látni.

Az ajtóig hátrál, majd ki a tornácra, vadul pislog, bizonytalan, hogy mit is mondjon. Hideg szél süvít be, és körbefon, mintha átölelne.

– Viszlát, Lucas! – Felkapom a gyűrűt a földről, és a mellkasának hajítom. – És utálom, ha tökfejnek hívsz.

5. FEJEZET

Rosalina

– Óvatosan! Óvatosan!

Papa lepisszeg.

– Uralom a helyzetet. Most adj egy szilánkot! Háromszög alakút. Úgy fél centi hosszú. Látod?

– Ez az?

– Ügyes kislány.

Apám keze biztosan mozog, ahogy egy csipesszel felszedi az apró holdkőtöredékeket a tálcáról, amelyre összegyűjtöttük az összes törött darabkát. Mély levegőt veszek, hogy lenyugtassam remegő kezemet, és egy kevés pillanatragasztót nyomok a szilánk csúcsára. Papa az összefoltozott nyakláncba teszi.

Már meg sem szidom magamat, amiért ennyire nevetségesek vagyunk. Épp egy ősi, varázslatos műtárgyat akarunk pillanatragasztóval összerakni. Ez abszurd. Meggondolatlan.

Ez az egyetlen reményem.

A bőrömön mintha tűz táncolna a Lucasszal folytatott szóváltásom után. Talán a nő, aki életre kelt az Elvarázsolt-völgyben, mégsem veszett el teljesen. Talán van abban valami, ha egy kicsit lakozik benned egy szörnyeteg.

– Kezd alakot ölteni – motyogja papa. – Ennyi éven át fogalmam sem volt róla, hogy ez a medál kinyitható…

– Anyáé volt. – Leülök apám mellé, és kezemet a karjára simítom. Finoman leteszi a szerszámait. – Miért volt valamije az Elvarázsolt-völgyből?

Megrázza a fejét. Barna haja oldalt őszülni kezdett, arca megviselt a széltől, a naptól és a törődés hiányától.

– Tudod, hogy Egyiptomban találkoztunk egy régészeti ásatáson. Antropológus volt, és elképesztő karriert futott be, mielőtt találkoztunk. Olyannak tűntem mellette, mint egy zöldfülű. – Kuncog, és mintha melegség áradna belőle, miközben róla beszél, mintha a lelkének egy régóta szunnyadó szénhalma most újra életre kelt volna. – Anja igazi gyűjtögető volt, vagy egy bozótpatkány, ahogy én hívtam őt. Mindenféle dolgot megtartott: ajándékokat emberektől, akikkel együtt dolgozott, helyi festők műveit, furcsa ékszereket.

– De azt mondtad, ez volt az, amit mindennap viselt – nógatom apámat.

Bólint.

– Azt mondta, ez volt az első kincse.

Lenézek a ragyogó medálra. Az Elvarázsolt-völgybe vezető kulcs mindvégig ott lógott az apám nyakában. Mint azok a nyakláncok, amiket a legfőbb hercegek viseltek, talán ez is képes arra, hogy átjárót nyisson haza.

Az apám felkapja az eszközeit, és ismét munkához lát. De én nem tudok nyugton ülni. Reszket a térdem, ujjammal az asztalon kopogok.

– Rosalina.

– Bocsánat. – Ölembe fogom a kezemet, hogy leállítsam. – Csak… csak túl sok a véletlen, nem? Mindkettőnket magához hívott a Faragvár, és végig anyánál volt ez a nyaklánc.

– Így van – mondja papa, nem veszi le a szemét a törött darabokról, amiket összeragaszt. Felettünk az imbolygó fény zümmög és pislákol. – Mi több, egészen biztos vagyok benne, hogy a kedves Keldarion barátod épp emiatt börtönzött be.

A neve hallatán hidegrázás fut végig a gerincemen.

– Micsoda?

– Eléggé ragaszkodott hozzá, hogy hagyjam el a kastélyt, amíg meg nem látta a nyakláncomat. – Papa résnyire szűkíti a szemét, miközben egy aprócska szilánkot rak vissza a helyére. – Talán tud valamit, amit mi nem.

– Igen, Kel ilyen. Azt hiszi, mindent tud.

– Erről eszembe jut valami, amit egyszer anyád mondott nekem. – Papa hangja egyenletes, koncentrált. Olyan, mintha most tisztábban látnám őt, mint azelőtt valaha. – A tudás mélyén a tudatlanságunk határtalanságát találjuk, és az igaz bölcsesség ott kezd kibontakozni.

– Papa – kérdezem próbaképp –, hogyhogy ennyire biztos vagy benne, hogy anyát a tündérek vitték el? Ezryn azt mondta, hogy a tündérek nem rabolnak el embereket. Tilos. Talán anya véletlenül átvándorolt a Völgybe, és nem tudott kijutni, de…

Lehunyja a szemét, érdes keze túl nagy a finom eszközökhöz.

– Ebben a házikóban éltünk, és Anja annyira boldog volt. A nap fényével ragyogott. Imádta a munkáját: a kalandozásokat, hogy új nyelveket tanulhatott, és különböző kultúrákat tanulmányozhatott. De mindenekfelett téged imádott.

Könnyek szöknek a szemembe. Mennyire lett volna más az életem, ha Anja O’Connell nevel fel engem? Gyerekkoromban papa nem sokszor említette, de amikor igen, akkor harsány nevetéséről, önbizalmáról, makacsságáról beszélt. Hát, az utóbbit én is örököltem, de a magabiztosságot csak kívánni tudom.

– Az első születésnapod estéjén tűnt el. Egész nap olyan furcsának tűnt. Mintha nem lett volna önmaga. Azt hittem, csak az érzelmek árasztották el, hogy a babája egyéves lett. És épp éjfél előtt azt mondta, hogy elmegy sétálni, és mindjárt visszajön. De volt egy megérzésem. Nehéz leírni. Az anyád és én… mindig viccelődtünk, hogy olyan, mintha egy pszichés kapcsolódásunk lenne; annyira egy hullámhosszon voltunk. Tudtam, hogy valami nincs rendben. Szóval követtem őt.

– Remélem, van a történetben gyerekcsősz – viccelődöm. – Máskülönben épp most vallod be, hogy egyedül hagytál egy egyévest.

– Eve néni volt veled akkor, isten nyugosztalja.

A gyerekkori dadusom ötéves koromban hunyt el; és noha nem sokra emlékszem, azt tudom, hogy sok időt töltöttem vele abban az öt évben, amíg az apám távol volt.

– Mi történt, amikor követted anyát?

Lehunyja a szemét.

– Amit akkor láttam, az beleégett az elmémbe.

Megfogom a kezét, némán biztatom, hogy folytassa.

– Végignéztem, ahogy a Briarwood-erdő mélyébe sétál. Imádott az ágak közt járkálni, de már nagyon késő volt. Egy ponton azt hittem, hogy elvesztettem. Aztán éppen csak felsejlett az alakja a telihold fényében, és azt láttam, hogy a földön térdel. Előtte egyetlen vörös rózsa volt.

Vörös rózsák… Mint az a tüskebokor, ami az Elvarázsolt-völgybe vezetett engem.

– És aztán?

– És aztán olyan volt, mintha a hold lehullott volna az égi emelvényéről. – Apám hangja méllyé és riadttá válik. Lehunyja a szemét, én pedig megszorítom a kezét, hogy tudassam vele, itt vagyok. – Egy ragyogó fény robbant, olyan élénken, hogy alig láttam tőle. Semmit sem tudtam tenni, csak ott maradtam állva. És abban a fénybombában megpillantottam.

Apám nyikorogva hátralöki a székét, és az ablakhoz viharzik.

– Egyetlen pillanatra megláttam egy szörnyen erős lényt, egy olyat, ami nem ebből a világból származik. Aztán az anyád eltűnt.

A szívem eltompul. A legtöbb halandónál jobban ismerem a tündérek rémisztő képességeit. De vajon mit akarhatott az egyikük az anyámtól?

– Elájulhattam, mert hajnalban ébredtem fel. Az anyád után nem maradt más, csak egyetlen rózsa és ez a nyaklánc. – Visszanéz a törött holdkőre.

– Sajnálom, papa.

Megrázza a fejét.

– Nem. Én sajnálom. Sajnálom, hogy sosem ismerhetted meg. Elképesztő nő volt. – Lágy, szomorú mosoly kúszik fel az arcára. – Nagyon hasonlítasz rá.

– Nem. – Felkelek, és odasétálok hozzá. – Én sajnálom, hogy sosem hittem neked. Hogy sosem álltam ki melletted. De most már támogatlak. – Érzem azt a dolgot a mellkasomban, azt a mélyen megsértett bátorságot, amit Lucasra zúdítottam. Az a nyaklánc felé húz. – És együtt visszatérünk oda.

Papa bólint, és leül, azonnal visszatér a munkájához.

– Nem én voltam az év apja. Jobbat érdemeltél volna, mint amit én nyújtani tudtam. Még mindig jobbat érdemelsz.

– Elég az érzelgősségből – viccelődöm. – Több ragasztást!

Papa nevet az orra alatt, ám mielőtt felvenné eszközeit, szeme a távolba réved.

– Rose?

– Igen, papa?

– Tudom, hogy nem tettem semmit, hogy elnyerjem a bizalmadat, de kérlek… – Elcsuklik a hangja. – Bízz bennem, amikor azt mondom, hogy az anyád még él. Tudom. Itt bent. – A szívére teszi a kezét.

– Hiszek neked. – És ez igaz is. Mert van valami pontosan ugyanott, ami azt mondja nekem, hogy vissza kell jutnom Faragvárba. Még akkor is, ha senki sem akar ott látni.

De bármennyire is szeretném, hogy megkapjuk a válaszokat, amiket keresünk, még nem reménykedhetek. Ha papa össze is rakja a nyakláncot, a hercegek mind rendelkeztek a saját varázserejükkel, ami a Faragvárhoz kötötte őket. De az a varázslat nekem is válaszolt. Faragvár megmutatta nekem az emlékeket, amik a kérge alatt rejtőztek.

Újra meg kell próbálnom.

Ismét eltelik néhány feszült pillanat, mielőtt papa csendesen megszólalna:

– Rendben. Minden a helyén van.

A válla felett ácsorgok, lebámulok a csillogó relikviára. Noha repedezett, és csöpög a ragasztótól, még mindig gyönyörű a maga törött módján.

– Neked kell megtenned, Rosalina – suttogja papa.

– Tudom. – Szorosan lehunyom a szemem. – Meg kell próbálnom, amennyire tőlem telik.

Óvatos, aprólékos mozdulatokkal felépítek egy varázsoltárt: minden tulajdonomból, ami valaha az Elvarázsolt-völgyhöz tartozott. Először leterítem Keldarion édesanyjának nyakláncát, miközben visszaemlékezem, ki is voltam akkor, amikor először viseltem. Faragvár úrnője. Aztán óvatosan lehelyezem a tüskekoronát; egy ajándék a Tüskehercegtől, a tündér férfitől, aki elszívja Faragvár varázserejét. Ám a tövisei feleltek nekem – segítettek nekem megmenteni Keldarion életét. Ujjamat finoman végigfuttatom a pengeéles tüskéken. A korona tőrré alakult, amikor fel kellett törnöm a jeget, de mostanra visszanyerte alakját.

A többi holmim azok, amiket viseltem, amikor Kel száműzött engem: Ezryn régi ruhái, melyeket a rejtekhelyén találtunk, amikor ott bújtunk meg estére. Az inget és a nadrágot az orromhoz húzom, és mélyen beszívom a levegőt. A megannyi hónap ellenére még mindig érzem őt; a Tüskebokor földes illata, mély és fás, mint egy sűrű erdő, ami lágy édességgel keveredik.

Kinézek az ablakon. Pitypangok nyílnak a késő reggeli fényben. A zöld fű megküzdött és győzedelmeskedett a faggyal szemben. Két napja még sáfrányt is láttam kint. A tél eltűnt, megérkezett a tavasz.

Nem tudom, hogyan fogok kibírni egy újabb évszakot nélkülük.

– Kész vagy, Rose?

Bólintok, és az apám óvatosan a kezembe teszi a rózsa alakú medált. Leülök a földre az oltárom elé, és lehunyom a szemem.

Óvatosan kinyitom a medált.

– Faragvár – suttogom –, ha a varázslatod elér ide hozzám, kérlek, küldj nekem belőle. Szükségem van a segítségedre. – Üressé teszem a testemet. Mindent elengedek, kivéve azt a parazsat a mellkasomban. – Látnom kell őket.

Hadd legyek a csatornád! Engedd rajtam keresztül a varázslatodat! Hadd tegyem meg ezt, most az egyszer!

Egyik kezemmel magam elé tartom a medált. A másikkal végighúzom ujjaimat a nyaklánc köveinek sima felületén, a korona egyenetlen szélein és az érdes anyagon. A kezem megakad a ruhákon, és a mellkasomhoz szorítom őket. Könnyek szaladnak végig az arcomon, és mélyen beszívom a levegőt. Nedves föld, eső és a Tüskebokor. Érzem a Tüskebokrot… érzem őt.

– Rosalina! – Az apám hangja.

Pislogva kinyitom a szemem. Csillogó fény jelenik meg előttem, egy halvány ragyogás, ami a puszta levegőből árad. Előrelépek, miközben a fény alakot ölt, és folyékony ezüst tócsává alakul. A fény szélei pedig kirajzolnak egy…

Kirajzolnak egy ablakot.

És aki visszabámul rám, miközben az eső ezüst páncélján kopog, az Ezryn.

6. FEJEZET

Rosalina

– Ez… ez igaz?

Ezryn, Tavasz legfőbb hercege valóban itt van előttem? A ragyogó fény a széleken csillog, de középen tiszta, mint egy ablak. Aki pedig lefelé néz, mintha fentről pillantana le rám, az Ezryn.

– Ez…

Oldalra billenti a fejét, és noha nem látom igazi arcát az ezüst sisak mögött, érzem a zavarodottságát.

– R-Rose?

A nevem rekedtesen hangzik a szájából, amit sisakjának fémes visszhangzása árnyal – túlságosan ismerős. Túlságosan helyénvaló.

Előrehajolok.

– Ez! – Ujjammal belekapok a csillogó fénybe, de csak a képet kaparom. Egy láthatatlan határ választ el a tündérek birodalmától.

– Mi baj van ezzel? – fordulok apámhoz. – Egy átjárónak kéne lennie.

Az apám csak nyel egyet, és a fejét rázza.

– Ne-nem tudom! Lehetséges, hogy a holdkő nem elég erős csatorna így, hogy törött. Vagy a varázslat nem jó…

Az ablakra vetem magam, tenyeremet a láthatatlan falra simítom közöttünk. Otthon. Otthon, otthon, az otthon odaát van. És Ezryn épp előttem áll, érzem az illatát, és tudom, milyen érzés lenne, ha meleg keze a bőrömet cirógatná.

– Ez hogyan lehetséges? – Ezryn hangja egyre eszeveszettebbé válik, és fel-alá pillantgat, próbál értem nyúlni. Kesztyűs keze a falnak csapódik. – Hol vagy? Veszélyben vagy?

– Nem – sírom, szememet elhomályosítják a könnyek. – Biztonságban vagyok. Itthon.

Ezryn remegő nevetést enged ki, egy olyan hang, amit korábban sosem hallottam tőle.

– Otthon vagy? A csillagokra! Rendben, várj meg! Nem vagyok messze Faragvártól. Egyenesen odamegyek. Mikor jöttél vissza? Nem számít. Jövök, és…

– Nem. – A szívem őrjöng a mellkasomban. – Úgy értem, Orca Cove-ban vagyok itthon.

Ujjait végigsimítja a határfalon, fejét előrebillenti, mintha a sisakja egyszeriben túl nehéz lenne.

– Ó!

Képek villannak fel az elmémben: meleg keze, amint szétmarcangolt húsomat gyógyítja, ő, ahogy csokis muffinokat csen el az asztalról, biztos jelenléte, amikor Faragvár úrnőjének nevezett Kel vezére előtt. Sokáig azt gondoltam, hogy kerül engem. Vagy hogy gyűlöl. Ám a bál estéjén… Esküszöm… esküszöm, hogy tévedtem mindennel kapcsolatban.

– Miért kínzol engem? – suttogja megtört, rekedtes hangon.

– Kínozni? – Kezem lehull a falról. A könnyek patakokban folynak le az arcomon, de nem érdekel. – Miért nem jöttél értem? Azt hittem, te majd biztonságban tartasz.

Az egész teste megremeg.

– Elmentél. Keldarion azt mondta…

– Keldarion száműzött engem. – Félig zokogok, félig vicsorgok. – Még azt sem hagyta, hogy elbúcsúzzak. Elküldött. Próbáltam visszajutni hozzátok és mindenkihez Faragvárban, de nem tudok rájönni, hogyan…

Ezryn lemerevedik. Merevebb, mint amilyennek valaha is láttam. Egy másodpercig azt hiszem, hogy az ablak mögötti kép teljesen lefagyott, és minden kapcsolatomat elvesztettem az Elvarázsolt-völggyel. Ám aztán egy inkább szörnyszerű, mint tündéri morgás tör fel belőle.

– Mit csinált Keldarion?

– Ezryn. – Neve az ajkamon az egyetlen, ami egyben tart engem. Úgy érzem, mintha ott lennék vele a Tüskebokorban, az eső csapkodja a bőrömet. – Haza akarok menni.

– Rosalina, én… – Ezryn előrenyúl, és egy pillanatra megérintem bőrkesztyűjének ujjhegyét. Aztán sistergő hang hallatszik, és a fény vakító fehérséggel robban, mielőtt teljesen kisülne.

Pára kúszik fel a törött holdkőből, és a testem hirtelen elgyengül.

De lenézek a kezemre, ami esővíztől nedves. És tudom, mélyen, azon a perzselő helyen magamban: széttépem ezt a fátylat a világaink között, hogy visszajussak hozzájuk.

7. FEJEZET

Ezryn

A testem teljesen érzéketlen, az elmémből kiürültek a gondolatok. Mindent el kell nyomnom, legalábbis egyelőre, különben összetörök.

A tócsa sötét és üres ott, ahol egy pillanattal ezelőtt az ő arca hullámzott a vízen és a fényen. Először azt hittem, hogy ismét csak az elmém űz velem tréfát. Hány éjszaka telt már el, amikor az ő hangját hallottam, ahogy utánam kiált a sötétségből?

Azt hittem, te majd biztonságban tartasz.

Az arcáról hulló könnyek… Megtört hangja. Azt hiszi, magára hagytam őt.

Valóban magára hagytam.

Keldarion száműzött engem.

Nem bírom tovább. Nem tudom félresöpörni az érzelmeimet. Torokhangú vonyítás szabadul fel a mellkasomból, és a tüskebokrok megremegnek a menekülő állatoktól. A farkasom megfeszül, hogy kitörjön a húsomból, ám színtiszta makacssággal visszafogom őt.

A saját szememmel akarom látni Keldarion áruló arcát.

Sötét felhők kavarognak a fejem felett, amitől a Tüskebokor olyan, mintha leszállt volna rá az este, noha tudom, hogy a nap valahol ott van a vihar mögött. Eső kopog a páncélomon, de nem tudom érezni a hideget vagy a nedvességet.

Csak düh van bennem.

Minden felelőtlen döntés, minden csaló tett, minden fájdalommal teli pillanat során Keldarion mellett álltam. Mentegettem. Védelmeztem. Megbocsátottam.

Farron csendes hangja szól a fejemben:

– Kel… hol van?

– Elment – mondta akkor Kel. – Túl sok volt ez neki. Miután megtudta az igazságot a varázslónőről, azt mondta, nem maradhat itt tovább. Vissza akart térni az emberek világába, és el akarja felejteni a tündéreket. Visszavittem oda, ahová való. Tiszteletben kell tartanunk a kívánságát, és úgy kell tennünk, mintha sosem bukkant volna fel az életünkben.

Újabb vad üvöltés zeng a sisakom mögül, és előkapom a kardomat, hasztalanul csapkodok vele a tüskebokrokban. Felgyorsul a tempóm, a sár cuppog a lépteim alatt.

Nem bírok nagy, barna szemére gondolni, ahogy megremegett. Ahogy a nevemet mondta. Ahogy magára hagytam összetörten és magányosan.

Mert megbíztam Keldarionban.

A köpenyemet csapkodja az erős szél, és éles tüskék karistolják a páncélomat. Kilököm magam a bozótból, és felbámulok a Faragvárra. Hónapok teltek el azóta, hogy otthon voltam; nem bírtam a csendet, vagy Farron tekintetének tompaságát, vagy végignézni, ahogy Dayton újra és újra önpusztításba kezd.

Tövisek kúsznak át a híd minden szegletén, miközben az ajtó felé viharzok, de alig veszem észre őket. Már olyan régóta élek a tüskék között, hogy ismerős társasággá váltak. Ám a bakancsom alatt roppanó jég… ez új. Ahogy felnézek a kastély állapotára, nem érzek empátiát.

Undort érzek.

Az az önző seggfej.

Kivágom az ajtót, és bemenetelek oda, ami egykor az otthonom volt. Olyan sötét és hideg, hogy az egész átkozott kastélyt a földdel akarom egyenlővé tenni. Semmivel sem több ez, mint amit a Faragvár ura megérdemel.

Ismerős arc kukkant ki a sarok mögül az előtérbe. Marigold szeme elkerekedik. Szokásos rózsaszín kötényét viseli, de az foltos és koszos.

– Felség! Te jó ég, visszatértél! Már hónapok teltek el. Máris előkészítem a szobádat…

Alig egy pillantást vetve rá sétálok el mellette.

– Nem maradok.

Súlyos bakancsom csörög a csillogó padlón. Még néhány szempár kukucskál ki a sarkok mögül, ahogy a szolgálókhoz elér a hír, hogy Tavasz legfőbb hercege visszatért. Mindannyian meglapulnak, egyikük sem olyan bátor, mint Marigold, aki megközelít engem. Nem hibáztatom őket. Csak elképzelni tudom, hogy nézek ki.

A sötét fém tornyosuló alakja, szörnyek okozta sebhelyekkel és vérfoltosan, minden lépésében bosszúvággyal.

Felfelé indulok a lépcsőn, amikor egy halk hang megtöri a visszhangzó csendet.

– Ez! Vi-visszajöttél.

Farron a lépcső tetején áll. Kész káosz. Sötét karikák éktelenkednek a szeme alatt, és esküszöm, hogy ugyanazt az inget viseli, amit hónapokkal ezelőtt, amikor elmentem. Állát egyenetlen borosta borítja.

A mellkasom mélyén egy részem meg akarja őt ragadni, és magához húzni. Bocsánatot kérni, amiért itt hagytam a hidegben egyedül. Azt mondani neki, hogy minden rendben lesz.

Ám arra a részemre túlságosan ránehezedik a perzselő düh.

– Ez? – Az utamba áll, amikor nem válaszolok.

Nem is gondolkozom. Meglököm a mellkasát, amitől hátratántorodik. Továbbsétálok a Téli Szárny felé.

– Nahát, nahát – mormolja egy hang –, csak nem a rég elveszett, arctalan csodát látom?

Dayton a Nyári Szárny bejáratának támaszkodik. Mint máskor, most is csak egy mintás kendőt visel alacsonyan a csípőjén, semmi mást. A csillagokra, de vékony. Mármint az átlagoshoz képest. Mellkasa, ami máskor széles, és csak úgy duzzad az izmoktól, most keskenynek tűnik, általában napbarnított bőre pedig sápadt és sárgás. Mi történt velünk?

De én tudom, mi történt.

És tudom, ki tehet róla.

A jég megtörik a bakancsom erejétől; egy tavaszi orkán vagyok. Én vagyok a vihar és a villámlás. Maga vagyok a megtorlás.

A tél elragadta Faragvárat.

Eljött a tavaszi olvadás ideje.

Feltűnik, hogy Farron és Dayton követ engem, és mögöttük két szolgáló is. Marigold és Astrid.

Kitárom az ajtót Keldarion hálóterme felé. A nappal ellenére egy hatalmas fehér farkas fekszik előttem, fejét leszegi, szemét lehunyja. Ha lehetséges, még inkább szörnyszerű, mint ahogy legutóbb láttam: élénkkék jégcsapok törnek fel a lapockái közül, és a padlót elfedő jeget karomnyomok borítják. Párafelhő formálódik a fagyos levegőben az orra körül, az egyetlen jel, hogy még életben van.

– Keldarion! – süvöltöm. Mögöttem a közönség, még a két legfőbb herceg is, összerezzen.

A fehér farkas alig emeli meg a fejét, mindössze fél, ragyogó kék szemét nyitja résnyire, aztán ismét leengedi a fejét.

A bajtársam. A legjobb barátom. A fivérem.

Az árulóm.

Minden más felett szemet hunytam. De efölött nem.

Azután nem, amit vele tett.

Egy tavaszi vihar nyers őrületével megragadom a farkas szőrét a hátán, és kihajítom. A hatalmas fehér szörnyeteg átrepül a szobán, áttöri a terjedelmes üvegablakot, és egy halomként ér földet a kertben.

Dayton és Farron felkiáltanak, és megragadják a karomat, de kitépem magamat a szorításukból.

Az ablakon túl a farkas megrázza magát, teste hátrahúzódik, és csillogva tündér férfivé alakul. Alkarjára vergődik, és fehér hajának függönyén keresztül néz rám haragosan.

Az ágyához masírozom, benyúlok alá, hogy magamhoz vegyem a Védelmező Kardját, és kihajítom a törött ablakon.

– Ezryn – kiáltja Dayton –, megőrültél?

– Mit művelsz? – kérdezi Farron.

A fivéreimhez fordulok, állom a tekintetüket. Tudom, hogy nem látják a szememet, de érezhetik. Az elszántságot. A bosszúszomjat.

– Kel elküldte őt.

8. FEJEZET

Dayton

Elküldte őt. Kel kurvára elküldte őt.

Düh és kétségbeesés kavarog bennem. A sörtől homályos a látásom, de megpillantom Ezrynt. Fémteste kong a méregtől, úgy reszket, mintha mindjárt kiugrana a saját bőréből.

Elküldte őt.

– Szóval nem akart elhagyni minket? – kérdezi Farron lágyan, hónapok óta a reménynek ez az első suttogása, amit a hangjában hallok.

– Nem. – Ezryn kiviharzik az ajtón. – Rosalina varázslatot használt, hogy beszéljen velem. Nem tudom, hogyan. Azt mondta, hogy eddig kereste a módját, hogy visszajöjjön hozzánk.

– Istenek a Mélyben! – Kezemmel a hajamba túrok, előregörnyedek. Hányinger kavarog a gyomromban.

– Kelj fel! – Farron megragad a hónaljamnál, a karja érintésétől a meztelen mellkasomon szédülni kezdek. Mióta nem feküdtünk le? Ködös az elmém. Hetek? Hónapok? – Szedd össze magad, Day!

Lekap valamit a komódról, és hirtelen eláraszt egy adag hideg víz. Hát, ez aztán felrázza a rendszert. Összeszorítom a szemem, és mély levegőt veszek.

– Oké, oké!

Farron és én kirohanunk a folyosóra Ez után. Nehezebb járkálni a rengeteg új tüskétől, amik az elmúlt hónapokban nőttek. Bassza meg a Tüskeherceg!

Ez már majdnem a főlépcsőhöz ért, erős, elszánt lépésekkel megy. Megáll, ahogy elhalad az összebújt Astrid és Marigold mellett.

– Hozzátok az úr ruháit! Nem küzdök meg egy meztelen férfival.

Farron és én összenézünk, mielőtt követnénk Ezt ki, a kastély főbejáratán át a kertbe. Azonnal megcsap az eső és hideg szél fuvallata. A tél utolsó ellentámadása a tavasszal szemben. A felhők olyan sötétek, hogy azt hiszem, éjszaka van. De természetesen nincs. Férfi vagyok, és nem egy szörnyeteg.

Megkerüljük a Faragvárat. Farronra pillantok, és elég biztos vagyok benne, hogy könnyek is keverednek az esőcseppekkel az arcán.

– Ez épp az imént dobta ki Kelt az ablakon, és te mosolyogsz?

Kezével megtörli arcát, és rám vigyorog.

– Rosie nem hagyott el minket. Nem gyűlöl minket. Te nem örülsz ennek?

Én… én nem tudom, mit gondoljak. Mert őszintén, fogalmam sincs, mit éreztem ebben az elmúlt négy hónapban. Mi több, minden tőlem telhetőt megtettem, hogy egyáltalán ne érezzek semmit.

Mert amikor Kel Rosalina nélkül tért vissza, és megtudtam, hogy soha többé nem láthatom… Az olyan mélyre szúrt belém, hogy azt hittem, meg fogok halni. És ugyanennyire volt szívszaggató Farront nézni. Az első héten nem olvasott, nem csinált semmit, csak üveges tekintettel bámulta a falat. Aztán átgondolt mindent, minden pillanatot, ami ahhoz vezethetett, hogy ő elhagyott minket. Segíteni akartam neki. Tényleg akartam. Ám amikor ezekről beszélt, a fájdalom a mellkasomban csak nőni kezdett.

Jobb, ha egyáltalán nem érzek semmit.

Megkerüljük a sarkot, és megpillantjuk Kelt, ahogy a földön térdel a túlnőtt sövények és tüskebokrok között. Hosszú, fehér haja kócos tincsekben hullik előre izmos válla felett. A Védelmező Kardja érintetlenül hever előtte.

Férfi.

Nem emlékszem, mikor láttam utoljára Kelt férfiként. Éjjel-nappal a fehér farkas volt, mióta ő elment.

Nem elment. Mióta elküldte őt.

Mögöttünk Marigold és Astrid sietnek ruhahalmokkal a kezükben. Ezryn megragad néhányat közülük, és Kel lába elé hajítja.

Keldarion mélyen felsóhajt.

– Bassza meg! – Aztán feláll, magára húz egy vastag bőrnadrágot és egy laza, fekete inget.

Kezével végigszánt nedves haján, aztán egyesével végignéz rajtunk. Ahhoz képest, hogy az imént hajították ki az ablakon, nem tűnik mérgesnek. Csak kimerültnek, csontig hatoló levertséggel.

Ezryn marka rászorul fekete kardjára. Na, itt van méreg, és még csak nem is látom az istenverte arcát.

– Miért küldted el őt?

Semmilyen kifejezés nem tükröződik Kel kemény vonásain, mielőtt elfordulna Ez elől, hangja pedig rekedt, miközben motyog, mert jó ideje nem használta.

– Megtettem, amire ti nem voltatok képesek.

Ezryn megragadja Kel vállát.

– Elvetted tőlünk a döntést. Elvetted tőle a döntést!

Kel egyszerűen lesöpri a kezét. Csak az eső kopogását halljuk a Tavaszherceg páncélján.

– Rosalina kapcsolatba tudott lépni velem. Az Elvarázsolt-völgy varázslata szólítja őt – mondja Ezryn. – Haza akar jönni.

Kel erre ledermed. Válla megfeszül.

– Otthon van.

– Nem, még nincs. – Ezryn elfordul Keldariontól. – De én elmegyek érte. Fivéreim, velem vagytok?

Farronra és rám néz.

Döbbenten pislogok. Ezryn még sosem szállt szembe Keldarionnal. Még akkor sem, amikor kellett volna, például a tüskeháború során.

Ám most kitapossa a saját útját.

Rosalináért.

A válasz ott ég Farron aranyló szemében, és ugyanaz árad az én teljes lényemből.

– Persze hogy igen – felelem.

Kristályos hang csendül fel a kertben, a roppanó jég hosszan zengő visszhangja, mire Ez mögé, Keldarionra nézek. Felvette a kardot, amit Ezryn eléje dobott. Már huszonöt éve nem fogta kezébe a kardot, de most igen, és átkozott legyek, ha nem egy kibaszottul ijesztő seggfej.

A jégpenge kéken csillan a kezében, éles fénycsíkokat vetve az állára és fehér hajára. Körülötte az eső jégszilánkokká dermed, miközben vicsorog:

– Mindenkivel végzek a Völgyben, mielőtt őt visszaengedném ide.

Félelem fut végig a testemen, és Farron megragadja a karomat. Ám Ezryn nem mutat megbánást, és kardot emel.

– Akkor velem kell kezdened.

Kel megrázza a fejét, aztán előretör, és az acélpengék találkozásának hangja végigzeng a kerten.

– Közbe kell lépnünk! – sóhajtok fel.

Farron szeme elkerekedik, miközben szemügyre veszi a jelenetet. Kel és Ez szinte túl gyorsan mozognak, hogy lekövethessük őket, kardjuk összeütközik, lábuk lépked, ahogy a területen táncolnak körbe, egyikük sem hátrál egy centit se.

– Mit kéne tennünk? – Farron megrázza a fejét, barna hajának hosszú, nedves tincsei az arcába hullanak. – Kel…

– Gyerünk, Fare! Hárman egy ellen. Esélytelen, hogy veszítsünk. – Szorosan megragadom a vállát. – Rosie-ért.

Pattan egyet a torka, aztán azt mondja:

– Rosie-ért.

És ezzel narancssárga ingébe túr.

– Biztos vagyok benne, hogy eldugtam ide egy jó bűbájt. – Előhúz egy nyirkos papírt, és halkan mormolva kántálni kezd. Táncoló levelek és szél spirálja csavarodnak fel a tenyeréből. Kel és Ezryn között csapkodnak, egy pillanatra szétugrasztják őket, mielőtt a földre hullanának, egy lucskos halomba.

– Ó, a fenébe! – motyogja Farron, mielőtt előhúzna még több nyirkos papírdarabkát az ingéből. – Azt hittem, ez az egyik legjobb.

Mindegyik legfőbb uralkodó megtanulja, hogyan irányítsa a bőséges mennyiségű varázslatot, amivel megáldottak minket. Ez és én általában fizikai erővé formáljuk a miénket. Farron a bűbájokat kedveli, akár a bensőjéből, akár írott varázsigéket használva csatornaként.

De Keldarion…

Keldarion mindkettőnek a mestere.

– Azt hiszem, akkor én jövök. – A kardjaimért nyúlok, mielőtt rájönnék, hogy a szobámban maradtak. Csak egy gyors káromkodás elmormolására van időm, mielőtt jég és hó vihara találna mellkason, és a sövénybe repülök.

– Menj és harcolj! – Lágy kezek ragadnak meg, hogy felsegítsenek. Pislogok, és Marigoldot pillantom meg a bokrokba húzódva, Astrid mellette. – Vissza kell őt hoznod!

Finoman megfogom sajgó fejemet.

– De nincsenek itt a kardjaim!

– A Nyár Birodalom gladiátora vagy, nem igaz? – Astrid résnyire szűkíti vörös szemét. – Vissza akarom kapni a legjobb barátomat, szóval ne add fel, rendben?

Forog a világ, ahogy felállok. Ez és Kel villámcsapásszerűen mozognak. Farron épp… fogalmam sincs, mi a faszt csinál. Eldobott papírdarabok borítják a földet, vörös gombákkal és furcsa, tüskés ágakkal egyetemben.

Elsietek mellette.

– Engedd el a papírokat, Fare! Érezd a varázserődet!

Idegesen sóhajt, és futni kezd mellettem.

– Nem olyan egyszerű.

Annak legalább nincs jele, hogy Farron szörnyetege ki akarna törni. Az a lény kinyírna mindannyiunkat.

Farron elsiet, hogy Ez mellé álljon, én pedig Keldarion mögé perdülök. Valószínűleg elbírnék vele, ha nem lennék ennyire részeg. És ha nálam lennének a kardjaim. De hát akkor úgy néz ki, csak az ökleimre és az imáimra hagyatkozhatok, és az összes napkolosszeumi harci ösztönöm visszatalál hozzám.

Kel kardja kéken villan, ahogy Ezryn obszidiánpengéjének csapódik, amitől jégszilánkok repülnek az levegőbe.

– Hadd menjünk, Kel! – Farron felhagy a varázsigéivel, helyette tenyerével a levegőbe csap; tűzsor lobban fel egy süvítéssel, de olyan gyorsan kioltja az eső, amilyen gyorsan jött.

Keldarion pillantásra sem méltatja, figyelmét csakis a fémhegyre irányítja maga előtt.

Tökéletes. Nem figyel.

Lecsapok, erős ütést mérek Kel hátára. Legalábbis szeretnék – de kivédi, majd Farront és Ezrynt is ellöki egy jégviharral, mielőtt felém fordulna.

Tél hercege egy pillanatra megáll – egy pillanat, amikor le kéne csapnom, védekeznem, vagy rohadtul bármit kellene csinálnom –, de az elmém olyan zavaros, hogy nem tudok gondolkodni. Kel elégedetlenül felmordul, és kardjának markolatával fejbe vág, megragadja a vállamat, és keresztüldob a kerten.

Keményen a földbe csapódom, és addig gurulok, míg egy halomként Ezryn és Farron mellett végzem. Kel egy jégfoltra fagyasztotta a lábukat.

Ezryn erőteljes üvöltést hallat, és kardjával lecsapva feltöri a jeget.

– Engedj ki innen! – kap levegőhöz Farron, és próbál kiszabadulni.

Csillagok kezdik elhomályosítani a látásomat.

– Nincs fegyverem. Én nem…

Ezryn kitör, magasra emeli hatalmas kardját. Keldarion eltéríti a csapást.

– Fogalmad sincs, mit művelsz, Ezryn.

– Azt tudom – vágja meg Ezryn Kel karját –, hogy a Völgy szólítja őt!

Kel a karján húzódó vágásról lenéz Ezrynre.

– Szerinted én nem érzem? – Sebessége felgyorsul, olyan erő és düh van mozdulataiban, amilyet még sosem láttam. – Gondolod, hogy nem kísért engem éjjel-nappal?

Ezryn próbálja felvenni Kel ritmusát, de én látom… Ez lassul, mozdulatai egyre hanyagabbak, ahogy kétségbeesetten próbálja visszafogni Kel előnyét.

Aztán Kel durva ütést mér rá. Jég, hó és varázslat tör fel belőle, és Ezryn kardja a földre hullik. Kel megragadja őt, a csillogó jégkardot Ezryn nyakához fogja, épp a páncéljának résébe.

– Ha meg akarsz állítani – visszhangozza Ezryn fémes hangja az álarca alól, a félelemnek nyoma sincs benne –, ahhoz meg kell ölnöd.

Kel jégkék szemében valami olyan vad villan, valami olyan elképesztően ősi és féktelen, hogy már-már elhiszem, hogy megteszi.

Ám a végén mély sóhajtást enged ki, és egy rakásként ledobja Ezrynt a földre. Tesz egy lépést, mielőtt egész teste átalakulna a hatalmas fehér farkassá.

– Ha tényleg törődtök a lánnyal – morogja –, akkor békén hagyjátok.

A fehér farkast minden lépése mögött jég követi, ahogy visszaballag a kastélyba.

Ezryn feláll, aztán Farronra és rám néz, amint kiterülve fekszem a földön.

– Nos, jöttök? – kérdezi. – Elmegyünk a csajunkért.

9. FEJEZET

Rosalina

Nem épp úgy képzeltem az életemet, hogy vasárnap alkonyatkor egy fűzfa körül fogok táncolni a város közepén. Ám ha hónapokat töltesz egy kastélyban néhány alakváltó tündér társaságában, egy ponton azt kell mondanod, hogy bassza meg a világ.

Az apám imádott fűzfája körül szökdécselek, miközben egy százszorszépből és nárciszból font koronát viselek. A fa tövében a táskám hever, tele az Elvarázsolt-völgyből származó tulajdonaimmal. Egy vesszőkosarat cipelek, megtöltve földi gomba, szárított levendula és répamag keverékével, amit úgy szórok szét, mintha egy átkozott virágárus lány lennék. Emellé még a kedvenc „Ez a felső kéken világít, ha orkok járnak a közelben” feliratú pulóveremet is felvettem, de ezt a magam kedvére, semmi köze a rituáléhoz. Talán anya nyaklánca, amit a felső alá dugtam, majd segít.

– Kezd fáradni a lábam – mondom éneklő hangon az apámnak, aki épp előttem szökdécsel a saját kosarával.

A legtöbb különböző kísérlet, amit az elmúlt néhány hónapban próbáltunk, mind ősi hagyományokon alapult a világ különböző tájairól. Ez valami ijesztő gyerekkönyvből származik, amit papa az egyik angliai vidéken tett látogatása során talált. De ezen a ponton már mindent hajlandó vagyok kipróbálni.

Még ha ez a minden azt is jelenti, hogy Orca Cove szinte minden lakosa összegyűlt, hogy ujjal mutogassanak, és pusmogjanak, miközben papa és én folytatjuk a nevetséges előadásunkat.

– Folytasd! – fordul hátra hozzám papa egy széles vigyorral. – Tündérvarázslattal töltjük fel ezt a fát.

Ma reggel még biztosan nem vetettem volna alá magamat ekkora megaláztatásnak vagy bolond reménynek. De most teszek rá, ki bámul, vagy hogy ez mekkora hülyeség.

Láttam Ezrynt. És ő is látott engem.

Talán csak az én bolond reményem ez, vagy tényleg boldognak tűnt, hogy láthat engem? Megkönnyebbültnek.

Pontosan mi történt Faragvárral, mióta ott jártam?

Mélyen beszívom a kora tavaszi levegőt, eszembe jut a látványa, hatalmas alakja, mint egy testőr. Legalább még mindig tündér volt; az átok nem uralkodott el rajtuk.

A szemem sarkából meglátom a városiak undorodó pillantásait. A régi főnököm, Richard, csípőre tett kézzel a fejét rázza. Egy hölgy siettetni kezdi a lányát, ahogy elhaladnak mellettünk. Gyerünk, bámuljatok csak! – gondolom. Olyan színeket láttam, amiket ti elképzelni sem tudtok.

Ám egy szín kiemelkedik a tömegből, egy dühtől vöröslő arc. Lucas átvergődik a tömegen, és felénk trappol.

– Táncolj tovább, papa! – mondom. – Ne állj meg!

A szívem kalapál, a torkom pedig összeszorul. Korábban már elküldtem. Meg tudom tenni még egyszer.

Lucas elállja az utamat, kikapja a kezemből a vesszőkosarat, és a földre dobja. Az arcot, amit egykoron olyan helyesnek gondoltam, most egy véraláfutás csúfítja az arccsontján, ahol papa behúzott neki.

– Fejezd be, most! Megszégyenítesz engem.

– Akkor menj el! – felelem.

– Nem fogom hagyni, hogy a jövendőbeli feleségem úgy szökdécseljen körbe, mint valami pogány hippi – vicsorogja.

– Akkor milyen jó, hogy nem leszek a feleséged. – A kosaramért nyúlok.

Lucas rátapos a lábával, amitől eltörnek a vesszőszálak.

– Tűnés innen, fiú! – üvölti papa. – Egyszer már elmondta. Kétszer is elmondta. Ha még egyszer el kell mondania, eltávolítom a hasztalan füledet.

– Óvatosan, papa! – suttogom, de már túl késő.

Lucas a városlakók felé fordul.

– Évekig szemet hunytunk ennek az embernek a képzelgései felett. Mindig úgy gondoltunk rá, mint egy ártalmatlan, öreg különcre. De ma reggel ezt tette velem. – A véraláfutásra mutat az arcán.

A csapdába esett parázs ismét lángra lobban bennem.

– Megérdemelted!

– Ez a férfi veszélyt jelent magára, Orca Cove-ra és a lányára. – Lucas tüzes pillantása megállapodik rajtam. – Szét kell választanunk őket a lány biztonsága érdekében.

Elbotladozom Lucastól, de megragad a tarkómnál fogva. Az egész testem ledermed, az érintése bénító. A virágkorona lehullik a fejemről.

– Nem beszélhetsz így vele! – ordítja papa. Felénk tör, de Lucas két vadász cimborája előlép a tömegből, és megragadják a karját. – Rosalina!

– Szálljatok le róla! – sikítom. – Valaki segítsen!

De Orca Cove-ban mindenki leszegi a tekintetét, arcukat a szégyen fátyolként takarja. Lucas miatt? Vagy a kínos O’Connellek miatt?

– Hallgass a vőlegényedre, Rosalina kedves! – szól egy nő. – Majd ő gondoskodik rólad.

– Ő nem a vőlegényem! – csattanok fel, és Lucas lábára lépek. Felvakkant, és elenged. Gyorsan felkapom a hátizsákomat, és a hátamra vetem. Nem hagyom, hogy ezeket a dolgokat is tönkretegye, mint a kosaramat.

– Fuss, Rosalina! – kiáltja papa, miközben küzd a két, termetes férfi fogásában. – Fuss!

Szaggatottan tör ki a levegő a torkomból, ahogy elrohanok. Lucas káromkodik mögöttem, és hallom, hogy zavartan kuncog.

– Teljesen kimerült attól, hogy az apját istápolta. Majd én gondoskodom róla, hogy jól legyen.

Alig jutok öt lépésnél tovább, mielőtt Lucas visszarántana a pulóverem hátuljánál fogva, aztán erős karját a vállam köré fonja. A tömegnek valószínűleg egy ölelésnek tűnik. De belül olyan érzés volt, mintha leláncolna.

– Elég, Rosalina! – suttogja Lucas. – Az enyém vagy. Egyezz bele a házasságba, és húzd fel a gyűrűt mindenki előtt!

– Soha.

Lucas szorosabban húz magához. Olyan érzés, mintha ezernyi féreghez préselődnék.

– Látod azt a két férfit, akik apádat tartják? Az Laughy és Aldridge. Régi haverjaim.

– Ismerem őket – köpöm. – Nem többek huligánoknál.

– Ja, hát, azok a huligánok a szart is kiverték egy fickóból, aki csalt, amikor kártyáztunk. Képzelheted, mit fognak művelni az apáddal.

Könnyek szúrják a szememet.

– Nem tennéd.

– Ó, kibaszottul megteszem. – Végig az embertömeget mustrálja, arcára mosolyt erőltet. Biztosan meggyőzték magukat arról, hogy édes kis semmiségeket suttog a fülembe. Nem látják az arcomat? Nem hallják a kiáltásaimat? Vagy egyszerűen csak nem érdekli őket?

Az apámra nézek, akit egyre távolabb és távolabb húznak a Poussin Vadászház felé. Ne… Nem hagyhatom, hogy bántsák. Miattam nem.

– Fogadd el a valóságot! – mondja Lucas, hangja egy baljóslatú suttogás. – Nincs számodra senki más. Mindig is az én kis tökfejem leszel.

Lehunyom a szemem. Nincs miről dönteni. Bármit megteszek, hogy megvédjem az apámat. Reszketeg levegőt veszek…

Mormolás fut végig a tömegen, és néhányan levegőhöz kapnak. Pislogva kinyitom a szemem, és csak bámulok. A tömeg szétnyílt. És az utcán felém sétál, hátuk mögött a vakító napfénnyel, három tornyosuló férfi.

– Ki a faszom ezek? – csattan fel Lucas.

Hunyorgok a nappal szemben. Kik ők? Nem látom az arcukat, de van valami különös bennük.

Balra a legmagasabb úgy néz ki, mint aki épp most hagyta el a lejtőt, élénklila, rózsaszín és zöld síruhát visel. Hozzáillő símaszk takarja az egész arcát, kiegészítve egy hatalmas, narancssárga védőszemüveggel, elsötétített lencsékkel.

A jobb oldalin bő, koptatott farmer van, amihez egy nagy kacskaringókkal és geometriai formákkal teli inget húzott. Arcát teljesen beárnyékolja túlméretezett, holografikus halászsapkája, de gesztenyebarna hullámokat pillantok meg, ahogy előbújnak alóla.

Ám minden szem a középsőre szegeződik. Még Lucas is hunyorog, és csak bámulja őt. A legszorosabb farmert viseli, amit valaha láttam, az anyag körbeöleli hatalmas combját. Esküdni mernék, hogy még többet is láthatnék, de egy bőr övtáska eltakarja a csípőjét. Egy kibaszott övtáska. Kik ezek az emberek? Fekete garbó vonja be felsőtestét, amit egy arany nyaklánccal koronázott meg.

Ki kéne használnom ezt az elterelést, hogy meneküljek, de én is épp annyira el vagyok bűvölve, mint mindenki más. Szorosan lehunyom a szemem, aztán ismét kinyitom, küzdök a nap ragyogása ellen.

Aztán kiélesedik.

Nem a látásom, hanem a szívem.

Ezek nem csak három különc, divatjamúlt stílusérzékkel.

Ezek az én különceim.

– Ezryn! Dayton! Farron! – A hangom kristálytisztán száll keresztül a levegőn.

Felnéznek a tömegből.

Olyan tisztán látom őket; Farron aranyló szeme csillog a múló fényben, szája elnyílik, a nevem csüng az ajkán. Dayton középen, furcsa, őszinte mosoly tör felszínre száján, arany tincsek szabadulnak ki lófarkából. És Ezryn, akinek arca továbbra is rejtve van, de testének tartása megváltozik, kesztyűs kezével felém nyúl.

Eljöttek.

A Faragvár legfőbb hercegei eljöttek értem.

10. FEJEZET

Farron

Tényleg azt gondoltam, hogy ez a vég. Faragvár még kapaszkodott egy szemernyi reménybe az elmúlt huszonöt évben, de az a remény eltűnt, amikor ő is.

Ám ahogy most őt bámulom, kócos barna haja átszeli gyönyörű arcát, olyan, mintha a nap ismét felvirradt volna.

Rosalina. A mi Rosie-nk.

– Ki a faszommal van? – morogja Dayton az orra alatt.

– Mondtam, hogy el kellett volna hoznom a kardomat – mondja Ezryn lihegve, hangját tisztábban hallom a szövet álarc mögül, mint a megszokott fémsisakján keresztül.

– Tudod, mit mondott Marigold – suttogom vissza. – Be kell olvadnunk.

Már a Keldarionnal folytatott szóváltás után készek voltunk fogni a tükröt, és Orca Cove-ba jönni, de Marigold megdorgált minket:

– Gondoljátok, hogy majd ti hárman betáncoltok az emberek világába olyan öltözékben, mintha Rosalina egyik könyvéből sétáltatok volna elő? Legalább próbáljatok beolvadni.

Egyikünk sem kalandozott át az emberek világába az átok óta, huszonöt éve, de Marigold talált néhány ruhát a legutóbbi alkalomról. Noha most, hogy körbenézek, ezek az emberek elvesztették a színérzéküket.

Megrázom a fejem, hogy jobban tudjak figyelni arra, amit a többi herceg mond. Túlságosan elmélyedtem Rosie szemének csillogásában, ahogy végignézett rajtunk. De aztán meglátom.

Egy férfi a válla köré fonta a karját.

A düh forrón és élénken ég bennem, mintha egy széllökés fellobbantotta volna a lángot. Nyilvánvalóan bajban van, orcáján könnyek csorognak.

– Szállj le róla! – kiáltom, csakhogy nem szavak törnek ki belőlem, hanem ösztönös morgás.

– Nyugi, Fare! – Dayton megfogja a tarkómat. Szikrázó az érzés, egyike azon ritka alkalmaknak az elmúlt hónapokban, amikor bőre az enyémhez ért. – Majd mi intézzük.

– Kell. A. Kardom – mondja Ezryn a túloldalán.

Dayton sóhajt.

– Mikor lettem én az értelmes a csapatból? – Maga elé emeli a kezét. – Eltörjük az orrát, és már megyünk is.

Futunk, a tömeg nem tesz semmit, hogy megállítsanak minket. Mindössze tátott szájjal bámulnak; kíváncsi vagyok, hogy ezek a fura emberek miért érdeklődnek ennyire irántunk. Az elmémbe raktározom ezeket a megfigyeléseket későbbi tanulmányozásra. A szemem sarkából megpillantok egy magas, idősebb fickót, amint két fiatalabb, termetes férfival dulakodik. Eszembe jut, hogy segítsek neki, de úgy tűnik, mint akinek nem okoz gondot, hogy megállja a helyét.

A férfi, aki átkarolja Rosalinát, észrevesz minket. Rosie ismét értünk sikít, de a férfi kezével letapasztja a száját, és elhúzza őt jobbra, egy bedeszkázott épület mögé.

Dayton állatias morgást hallat.

– Rendben, veletek vagyok. Ez a srác halott.

A levegő szaggatottan tör fel a torkomból. Egész idő alatt azt hittem, hogy el akart hagyni minket. Hogy biztonságosabb neki az emberek világában. De most már látom…

Az emberek épp akkora szörnyetegek, mint a tündérek.

– Ide vitte be – mondja Ez, és az épület mögé int. Az ember nézelődők szétoszlanak. Nem vagyok benne biztos, hogy idegesek lettek tőlünk, vagy csak elvesztették az érdeklődésüket most, hogy a vörös hajú férfi eltűnt a láthatárról.

Az épület mögött csak egy faajtó van, egy nagy bronz ajtógombbal. Ez próbálgatja.

– Bezárta.

– Légy egy kicsit kreatív! – csattan fel Dayton. Mindkét kezét a gombra teszi, és húzni kezdi. A felsője olyan szűk, hogy látom, ahogy összehúzódnak az izmai.

Egy szörnyű reccsenéssel az öreg ajtó leszakad a zsanérjairól. Dayton félredobja, és besietünk.

Az épület sötét, egyedül a bedeszkázott ablak lécei között kúszik be némi fény. Egyetlen nagy szoba, amit beborítanak a félig nyitott dobozok és csak részben megpakolt polcok. Felismerem a fenséges orka egy kitömött mását, ám ez egy rémisztő változat, a szeme láthatatlan rémülettől dülled ki.

A szoba közepén Rosalina és a vörös hajú férfi áll. Arca csaknem megszállottnak tűnik – a düh és erőszak démona. Annyira a lányra és a saját indulatára koncentrál, hogy még csak észre se vesz minket, az ajtó hangjának ellenére sem.

Rosalina… Összeszorul a szívem, és előrebotlom, elgyengül a térdem. Szinte ismeretlennek látom, ijedt és összement. Láttam rajta a félelmet a téli napforduló bálján, vagy amikor a farkasom csaknem letépte a lábát. De még sosem láttam ezt a megadást az arcán.

A leheletem túl sűrű a tüdőmnek, a vérem túlságosan forró. Ez nem az én Rosalinám. Mit művelt vele ez az ember?

És mi mit műveltünk vele? Elhagytuk őt. Előbb hittem Kelnek, mint magamnak. Annak ellenére, hogy a szívem mélyén tudtam, Rosalina nem hagyná el Faragvárat, a barátait, a munkáját.

Nem hagyna el engem.

De féltem, hogy Kelnek igaza van. Túlságosan féltem, hogy megkérdőjelezzem.

Romlott vicsorgás tör ki az ajkaim közül, a testem remeg a dühöm nyers erejétől.

A férfi egyik kezével Rosalina bal csuklóját szorítja, a másikban egy kést fog.

– Nem akarod viselni a gyűrűmet? Rendben. Akkor máshogy jelöllek meg.

Ezryn előlép, hangja barátságtalan és kísérteties.

– Tiéd a döntés. Elsétálhatsz, vagy megszabadítunk attól a képességedtől, hogy egyáltalán tudj sétálni.

Rosalina csak bámul minket. Könnyek csillognak az arcán.

– Eljöttetek!

Egy pillanatig átlátok a haragon.

– Mindig, Rosie – suttogom vissza.

– Nem tudom, hogy ti, hárman kinek képzelitek magatokat – szól a vörös hajú reszelős hangon –, de ez rám és a menyasszonyomra tartozik.

– Á-há-há. – Dayton humortalan kuncogással hátraveti a fejét. – Szóval te vagy a híres vőlegény, aki képtelen kielégíteni egy nőt? – Dayton felé lépked, minden mozdulata büszkeséggel teli. Megragadja az ahhoz a kézhez tartozó csuklót, ami Rosalinát tartja. – Ne aggódj! Gondoskodtam róla neked.

A férfi elővillantja fogait, de Dayton rászorít. Durván. Reccsenés hangja szól a sötét szobán át. A férfi felvonyít, és ernyedt csuklóját a mellkasához kapja. Rosalina azonnal Dayton oldalához tántorog.

– Eltörted a kibaszott csuklómat! – sikítja a férfi.

Dayton megvonja a vállát.

– Érezd magad szerencsésnek! A legutolsó srácnak, aki hozzá mert érni a csajunkhoz, leszedtem a kezét a helyéről.

Rosalina ijedten pillantgat kettejük között.

– Menj, Lucas! Csak menj el!

A férfi – Lucas – úgy néz ki, mintha a bőre mindjárt leolvadna a csontjairól.

– Kinek képzelitek magatokat? Rosalina nem ismer titeket. Menjetek a picsába innen!

Megemeli a kést, a napfény egy sugara csillan meg a hegyén. Ezryn egy folyékony mozdulattal gyomron vágja. Elveszi a leeső kést, miközben Lucas köhögve kétrét görnyed.

– Utolsó esély. – Ez feltartja a kést, hogy megvizsgálja. – Tűnés! Vagy mi fogunk eltüntetni.

Rosalina nyárfalevélként remeg mellettük, barna szemében kétségbeesés tükröződik. Dayton és Ezryn elintézi ezt a démont. Neki rám van szüksége. Szüksége van rám, hogy elmondjam neki, minden rendben. Már itt vagyunk. Többé nincs egyedül.

De képtelen vagyok rá, mert a testemben minden idegvégződés lángol. Mintha nem lenne olyan mozdulat, amire képes lennék, mert ha akár csak pislogok is, minden darabkám lángra fog lobbanni. El kellett volna jönnöm érted. Tudnom kellett volna.

Egyedül hagytalak.

Eláraszt a szégyen, ám haraggá alakul. Sosem kellett volna ilyen helyzetbe kerülnie.

Miért nem voltam elég erős, hogy megakadályozzam?

A harag mérgező folyadékként bugyog fel belőlem, forróság tölti meg az ereimet. Még az engem körülvevő levegő is sűrűbb lesz, és túl sok oxigént szívok be, túl sokkal táplálom a bennem égő purgatóriumot. Maradj nyugton, Farron! Maradj nyugton!

Lucas felnéz Daytonre és Ezre. Nincs tudatában a jelenlétemnek.

– Rendben. Vigyétek a rohadt kurvátokat! De csak szólok, vissza fog jönni hozzám. – Túlságosan széles vigyort villant. – Mindig visszajön.

Mindössze egyetlen pillanatom maradt még egy utolsó gondolathoz: semmit sem tehetek. Farron el fog tűnni.

És amikor felébred, együtt kell élnie azzal, amit tett.

Gyötrelmes fájdalom szakad fel a testemből, ahogy a szörnyeteg utat tör magának a húsomból, és egyenesen Lucasra támad.

II. RÉSZ

HÍVATLAN
VENDÉGEK

11. FEJEZET

Rosalina

Minden olyan gyorsan történik; alig van időm szabadjára engedni egy sikoltást, miközben Ezryn a földre lök engem, és testét az enyémre veti.

– Bassza meg! – vicsorog Dayton. – Farron!

De már késő. A farkas utat tör magának az Őszhercegből. A hatalmas szörnyeteg átszeli a helyiséget, és a földre löki Lucast, aki fülsiketítően felkiált.

Hátratántorodom, epe gyűlik a torkomba. A farkas, barna bundával, melyben rohadt levelek és merev ágak lapulnak, a karma alatt tartja Lucast, akinek mellkasa felszakadt, a hús úgy nyílik szét, mint egy könyv oldalai. És üvölt, üvölt, üvölt, miközben a farkas fogai a fejére záródnak…

Ezryn a neon sídzsekijének nyakkivágásába nyúl, és előkapja a nyakláncát: egy fanégyzet, amelybe virágos mintákat véstek. Kinyílik a medál, és épp Farron farkasa mellé árasztja a fényét. Csillogó átjáró nyílik a térből. Ezryn Dayton felé fordul.

– Intézd! Találkozunk a kastély előtt.

Dayton szája egy vékony vonal, szeme sötét. Bólint, aztán az ő bőre is szertefoszlik, és helyébe lép az arany farkas. A szörnyeteg előreugrik, és elcsípi Farront a nyaka körüli laza bőrnél fogva.

Befogom a fülemet, képtelen vagyok Lucas sikolyait vagy Farron vonyításait hallgatni. Ezryn még mindig rajtam fekszik, Farronra fogja Lucas kését. Dayton erőset ránt rajta, mire az Ősz-farkas elhátrál Lucastól, pofájából vörös cseppek hullanak.

– Menj! – kiált Ezryn.

Az utolsó, amit látok, hogy a barna farkas véres karmával csapkod, mielőtt a két szörnyű fenevad pislákolva eltűnne.

Nem tudok gondolkodni. Nincs időm annak örülni, hogy az életem hogyan változott meg néhány perc alatt. Lucas a földön fekszik, kiáltása most már csak torokhangú hörgéssé vált. Remegő kézzel közelebb mászom. Tócsákban szétfolyt vére felfröccsen a térdem körül.

A belsőségei immár kint vannak, szeme üveges és vak. Minden lélegzetvétele vizenyősnek hallatszódik.

Haldoklik, gondolom magamban. Nem érzek semmit, se szomorúságot, se sajnálatot. Ez csak a tény. Lucas haldoklik.

De én megmenthetem.

Érzem valakinek a jelenlétét magam mögött, és felnézek Ezrynre. A furcsa öltözék ellenére ugyanolyan aurája van, mint egy fényes páncélú lovagnak.

– Segíts nekem! – lehelem. – Az életemmel tartozom neki. Kérlek, Ez.

Most az egyszer örülök, hogy nem látom Ezryn arcát. Abból, ahogy a teste ledermed, csak elképzelni tudom, hogy rosszallja a dolgot. És miért is ne tenné?

Lucas egy szörnyeteg.

De Farron nem. Ha Lucas meghal, Farron sosem fogja megbocsátani magának, hogy megölt valakit. Nem hagyhatom, hogy ezzel kelljen együtt élnie.

– Ezryn – suttogom –, te meg tudod gyógyítani.

Ezryn az orra alatt vicsorog valamit egy olyan nyelven, amit nem ismerek, de biztos vagyok benne, hogy épp elküld engem a fenébe. Mégis letépi kezéről a kesztyűt, és kezét egyenesen a tátongó sebbe mélyeszti.

– Kell valami, amivel elállítom a vérzést. Siess!

Körbenézek a nevetséges ajándékboltban, és lekapok néhány élénk színű Orca Cove pulóvert a polcokról, és visszaszaladok Ezhez.

Gyenge, zöld fény csillan fel keze körül, ahogy a felszakadt húshoz szorítja az anyagot.

Lucas vére átszivárog a leggingsemen, miközben Ez mellett térdelek. Ezryn eljött értem. Mind eljöttek értem.

Nos, nem mindannyian. Újabb könnyek törnek fel a szememből, és sietve letörlöm őket.

Nem akarom elvonni a figyelmét, de nem tudom visszafogni magam. Kinyúlok, és megfogom élénk színű kabátját.

– Mit csinálsz? – mormolja.

– Megbizonyosodom róla, hogy valódi vagy – suttogom vissza.

Felém fordul. Összeszorul a torkom. Szemüvege túl sötét, hogy lássam a szemét, de érzem tekintetének erejét.

Kezével kinyúl, ujjhegye csillog a varázslattól és a vértől, miközben megérinti a karomat.

– Te mit csinálsz? – kérdezem.

– Megbizonyosodom róla, hogy valódi vagy.

– Rosalina? Rosalina! – robban egy hang, mire mindketten az ajtó felé fordulunk. Egy férfi tör be, levegőért kapkod.

Ezryn azonnal a késért nyúl, de kezemet a mellkasára teszem.

– Ez az apám!

– Ó! – Ezryn leteszi a kést, és visszafordul Lucashoz.

Vér csorog le apám halántékán.

– Papa! – Odafutok hozzá. – Jól vagy?

– Talán öreg vagyok, de elbírok néhány huligánnal. – Tulajdonképpen kidülleszti a mellkasát. Aztán szeme elszakad az enyémtől. – Te jó ég, mi történt itt? – Nem a földön haldokló Lucasra néz, vagy a hatalmas férfira a kilencvenes évekbeli síöltözékben, akinek a keze szó szerint Lucas testében van.

A csillogó átjárót nézi.

– Ő Ezryn. Emlékszel rá, hogy meséltem róla? Ő egy… barátom. – A szó furcsán hat, túl bensőséges és mégis túl távolságtartó.

– Igen, igen, Tavasz legfőbb hercege, hogy s mint? – motyogja papa, miközben közelebb sétál az átjáróhoz, és feltartja egyik kezét. Az átjáró az ujjhegyeit nyaldossa.

Ezryn nem felel. A szétszakadt bőr Lucas mellkasán újból összeforrt, de légzése felszínes maradt. A pulóverek érszorítóként tekerednek a felsőteste köré. Ezryn a vállára veti őt.

– A varázslatom gyenge az emberi világban – mondja. – Stabilizáltam, de el kell vinnünk Faragvárba, hogy felgyógyulhasson.

Bólintok, próbálok nem gondolni arra, hogy mindez mit jelent.

Ezryn az átjáróhoz lép, és felváltva pillant az apámra és rám.

– Rendben, O’Connellék – mondja lágyan. – Menjünk haza!

12. FEJEZET

Rosalina

A varázslat éles csillogása körülölel, ahogy átugrunk az átjárón. Szorosan megragadom Ezrynt; olyan furcsa érezni a karját a kabátban, amikor általában páncél borítja.

A tornacipőm szilárd talajt ér, és mélyet sóhajtok. Már a sűrű levegő ízéből tudom: visszajöttem. Itt vagyok.

Itthon.

Pislogok, miközben a szemem hozzászokik a környezethez. Faragvár előtt vagyunk, a hídon. A szívem felgyorsul az emlékektől. A tornyok erős faágak között magasodnak, azok az átkozott tövisek pedig az oldalukon kígyóznak fel. Ám van valami más, valami, ami korábban nem volt itt, és egyáltalán nem is kéne itt lennie, most, hogy beköszöntött a tavasz.

Vastag jégréteg fojtogatja a fát. Jégcsapok hullanak le a toronyról, és kanyargó dér tapad az ablakokra.

Mi történt Faragvárral?

Ezryn óvatosan leteszi Lucast a kőhídra. Mellette az apám lelkesen pezseg az izgalomtól. Azt gondolnád, hogy az ember egy kissé óvatosabb kellene legyen, tekintve, hogy legutóbb, amikor itt járt, a tömlöcbe hajították.

– Egyelőre stabil – mondja Ezryn, ahogy feláll. A kilencvenes évekbeli sífelszerelése még inkább helytelennek tűnik itt, az Elvarázsolt-völgyben. – Nagyobb gondjaink is vannak.

– Nekem mondod? – szól egy pimasz hang.

Dayton az ajtónak támaszkodik, ismét tündér férfi. Laza nadrágot visel, mellkasát mindössze a kagyló nyaklánca díszíti. De van egy mély, vörös seb a bőrén, és egy vágás, keresztül a jobb szemén.

– Day. – Rávetem magam. Karját szorosan körém fonja, én pedig hozzábújok. – Megsebesültél.

– Ó, Bimbócska. – Ajkát a fejem búbjára nyomja. – Itt vagy. Egy hadsereggel is megküzdenék.

Elveszem a melegében, a só és a napfény illatában.

– Farron? – Kissé hátrahúzódom, finoman megérintem az arcát.

– Bedobtam a cellába. Rendben van. – Dayton vállat von. – Ha nem tudnám, azt hinném, a szörnyetege egyre erősebb.

– Nem bírta nézni, hogy Rosalina veszélyben van. – Ezryn felénk lép, megvető pillantást vet Lucasra.

Biztos vagyok benne, hogy inkább ott akarta hagyni. Mélyen belül egy részem ugyanezt kívánja. De nem hagyhattam csak úgy ott, meghalni.

Elhessegetem a gondolataimat, és – anélkül, hogy elengedném Daytont – kinyúlok, hogy megfogjam Ezryn kesztyűs kezét.

– Köszönöm, hogy segítesz neki. Hogy visszahoztál. Mindkettőtöknek.

Valami szikrákat szór bennem, mire összegörnyedek, és a mellkasomat markolászom.

– Rosalina! – Ezryn, Dayton és papa mind értem nyúlnak, de csak legyintek.

– Nem, jól vagyok – motyogom, és felállok, haragosan nézek a kastélyra. – Kel tudja, hogy itt vagyok.

Nem kérdés, de Dayton így is felel nekem.

– Ja, tudja, hogy azért mentünk, hogy megtaláljunk. Nem ugrott ki épp a bőréből örömében.

– Ideje, hogy elintézzük azokat a nagyobb gondokat is, Ezryn – mondom.

– Egyetértek – Ezryn az ég felé pillant. A nap a horizont mögé bukik, mire a varázslat éles sercegéssel fellobban körülöttünk.

Papa meglepetésében levegőért kap, de én nem félek az arany farkastól a csillogó kagylókkal és hínárral a bundájában, sem a fekete farkastól, akit moha és csontok borítanak. Mindketten közel lépnek hozzám, és leengedik fejüket, mire ujjaimmal finom bundájukba túrok.

– Maradj Lucasszal! – mondom papának. – Én szólok a kastély urának, hogy itthon vagyok.

Ezryn és Dayton a két oldalamon sétálnak, amikor kinyitom Faragvár ajtaját, és belépek.

Megmondtam Keldarionnak, hogy visszatalálok ide, és meg is tettem.

Visszataláltam a társamhoz.

13. FEJEZET

Rosalina

Ahogy belépek Faragvárba, óriási teher szabadul fel a szívemről… és a félelem süllyedő érzete lép a helyébe. Valami szörnyen nincs rendben.

Ez nem az a Faragvár, amire emlékszem. Vastag, veszélyes jégréteg borítja az egész előteret. A jégcsapok cseppkövekként lógnak a gerendákról. A tüskék átszúrnak minden felületet, a sarkokban kúsznak, és olyan mennyiségben szövik át a földet, hogy a márványpadlót eltakarják a szemem elől. Mi történt itt?

Mindent súlyosnak érzek, mintha egy fojtogató takarót borítottak volna erre a valaha vibráló helyre. A levegő fanyar szagot áraszt, és Faragvár betegsége a nyelvemre tapad. A hercegek varázsereje gyengébb, mint valaha.

Remeg a lábam, bele kell markoljak Dayton és Ezryn bundájába, hogy stabilan tartsam magam.

Áramütés fut végig a testemen, és pillantásomat a nagy lépcső tetejére vetem, ahol meglátom a körvonalát. Egy hatalmas fehér farkas, fel-alá járkál, és vicsorog. Nagyobb, mint emlékeztem, dérréteg borítja bundáját, kék fény táncol a szemében.

– Nem kellett volna visszajönnöd. – Mély morgása végigzeng a levegőn.

– Megígértem, hogy így lesz – vicsorgom vissza, a szavakat a saját mérgem itatja át.

A farkas dühösen megrázza a fejét, mielőtt lesétálna a lépcsőn, jégszilánkok csapnak fel minden egyes lépésnél.

Ezryn és Dayton elővillantják fogaikat, de finoman végigfuttatom kezemet a fejükön.

– Köszönöm, hogy eljöttetek – suttogom. – De nem félek.

Kilépek az elátkozott hercegeim védelméből. Igazat mondtam; a fojtogató rettegés, amit Orca Cove-ban éreztem, teljesen elillant a lényemből. Faragvár bátorságot ad nekem. Az Elvarázsolt-völgy erőt ad.

Ez az otthonom. Ide tartozom.

A farkas megáll az előtér közepén, saját maga alkotta fagyott sírkővé válik. Közelebb lépek, hatalmas, a karommal egyméretű fogát vizsgálom, az óriási pofát, az érzelmek kavalkádját jégszínű szemében.

Talán félelmet, vagy dühöt, vagy árulást kéne éreznem, de ahogy felbámulok Tél hercegére, egy emberi lányként, buta pulcsiban és tornacipőben, van egy érzés, ami jobban eluralkodik rajtam, mint a többi. Könnyek csorognak le az arcomon.

– Nagyon hiányoztál – kapok levegőhöz, mielőtt karomat a nyaka köré vetem, arcomat pedig a bundájába mélyesztem.

A tél ölelése azonnal megcsap, tűz lobban fel a mellkasomban, és könnyít a fájdalmon, ami az elmúlt négy hónapban szétszakított engem.

– Kurvára utállak, Kel.

Aztán zuhanok, a földre esem, és egy kemény mellkashoz préselődöm, ahogy karok ölelnek át olyan szorosan, hogy alig bírok lélegezni.

Kel… Kel egy tündér férfi. Pedig este van. Mint amikor a barlangban voltunk. Fejét a nyakam hajlatába dugja. Minden porcikáját meg akarom érinteni. Kezemet végigfuttatom izmos vállán, és ujjaimmal a hajába túrok. Szaggatott zokogás szakad ki belőlem.

– Én Rózsám – mormolja a hajamba.

Lassan elhúzódom, mert szemügyre kell vennem. Na igen, teljesen pucér. Én pedig az ölében vagyok, lábam körülöleli a felsőtestét.

Dayton és Ezryn lassan közelebb settenkednek, minden lépésük elővigyázatos.

Kel szíve eszeveszett iramban ver, ahogy tenyeremet a mellkasára simítom. Pillantásomat feljebb vezetem, hogy az arcát is megnézzem. Rá jellemző stílusban, vad, fehér haja úgy néz ki, mintha hónapok óta nem mosta volna meg. Szeme félig csukva van, mintha épp úgy szívná be a látványomat, mint én az övét. Azonban figyelmem az ajkára esik, eszembe jut, milyen érzés volt az enyémen.

– Megcsókoltál.

Morgás visszhangzik a mellkasában. Vajon ő emlékszik, milyen érzés volt?

Ám megszólal egy másik dörmögés, ahogy Ez előrelép. Még a farkasvonásairól is le tudom olvasni, hogy meglepett.

– Ez hogyan lehetséges?

A válasz most már világos. Teljesen világos most, hogy egymáshoz préselődünk – ugyanazon csillag két fele, a szívem egyszerre ver az övével.

– Mert – kezdem – Keldarion a társam.

Ezryn úgy hőköl hátra, mintha maguk a szavak döftek volna belé. Dayton a fejét rázza.

– Kel, igaz ez?

Átbámulok a társamra, tudom, hogy nem tagadhatja le. Így nem, hogy a varázslat úgy virágzik közöttünk, mint egy égő csillag.

Valami átsuhan vonásain, kemény és kifürkészhetetlen. Ellök magától, én pedig a jeges padlón találom magam. Abban a pillanatban, hogy már nem ér hozzám, roppan a mágia, és vissza is változik az óriási fehér farkassá.

– Kel? – kapok levegőhöz.

– Igaz – szól mély hangján, ami csöpög a kegyetlenségtől –, és nem is kérhettem volna ennél borzalmasabb sorsot a csillagokból. A varázslónő átka semmi ahhoz a színtiszta kínhoz képest, hogy a te társad vagyok.

És ezzel Tél hercege kivonul a helyiségből.

14. FEJEZET

Rosalina

– Ó, ez kissé borzongató – mondja Dayton.

Ujjamat a gyógykenőcsbe mártom, és végigvezetem az arany farkas szemén lévő sérülésen.

– Ne már! Te nem a Nyár Birodalom bátor, erős gladiátora vagy?

– Egy nagy, erős gladiátor is megborzonghat.

Nevetés buggyan ki belőlem, és megtörlöm a kezemet egy ronggyal.

– Hé, szerintem kezdek belejönni a farkasgyógyításba.

Visszadugaszolom a kenőcs üvegének tetejét. Dayton és én Faragvár gyógyítótermében vagyunk, egy olyan helyen, amit korábban még sosem látogattam meg. A Tavaszi Szárnyban helyezkedik el, virágok nyílnak a földön, és kúsznak fel a falakon a sötétlila tüskék között. A gyógyítóterem tágas és szellős, tele párnázott székekkel. A szoba közepén egy szökőkút csobog, vize halvány rózsaszín fénnyel csillog. Számos ágy áll halvány, pasztellszínű függönnyel körbevéve, az ágyoszlopokról pedig szárított virágok és levelek lógnak, amik erős, virágos illattal töltik meg a szobát.

Közelebb megyek egy polchoz, amin tündérbájitalokkal teli díszes üvegfiolák sorakoznak. Mindegyik más színnel ragyog, fényt vetnek a szobára. A címkéket vizslatom, próbálom kisilabizálni a használatukat. Vajon Ezryn csinálta ezeket, vagy csak elhozta a Tavasz Birodalomból? A rejtekhelyén talált orvosság volt az, ami segített Kelen, miután ránk támadtak a koboldok.

Visszatérek a betegemhez: az óriási arany farkashoz, akinek bundáját rohadt hínár és kagylók borítják. Ez már túl gyenge volt, hogy ma este meggyógyítsa, és említette, hogy farkasként nehezebben férnek hozzá a varázserejükhöz. Szóval Rosalinára, az állatorvosra maradt, hogy meggyógyítsa a Nyárherceget.

Lucas eszméletlen, de stabil. Ez holnap folytatja majd a gyógyítását, és remélhetőleg visszajuttatja a következő napokban. Ő most elment papával, hogy kényelembe helyezhesse magát. Bár remélem, hogy felkészült az apámra, ahogy egymillió kérdést fog feltenni minden levélről és gyökérzetről, ahogy áthaladnak a Tavaszi Szárnyon.

Végigfuttatom ujjamat Dayton arany bundáján, és megkérdezem:

– Jobban érzed magad?

– Ó, ez? Ez semmiség. – Farkasosan elvigyorodik. – Akkor nem, amikor ilyen aranyos nővérkém van.

– Amikor ilyen állapotban vagy, akkor az állatorvosod vagyok. – Nem tudom megállni, hogy ne mosolyogjak vissza rá, de a jókedvem gyorsan elillan. – Farron csinálta ezt veled. Ő…

– Ne aggódj! Jól van. Mármint fizikailag. – Dayton lepillant. – Hidd el, olyan finoman bántam vele, amennyire csak tudtam.

Ujjaimat a leggingsembe akasztom.

– A tömlöcben van, ugye? Szerinted segítene, ha odamennék, és…

– Nem. – Dayton elhallgattat. – A közelébe se menj, Rosie! Mindegy, mennyire törődik veled Farron. Amikor ilyen, nincs különbség barát és ellenség között. Higgy nekem, már próbáltuk.

Bólintok, megszakad a szívem az én szegény Őszhercegemért. Csak elképzelni tudom, micsoda bűntudatot fog érezni reggel, amiért bántotta Daytont, a tündért, akibe biztos vagyok, hogy szerelmes.

– Szóval – Dayton szemügyre vesz türkiz szemével –, nem kellett volna kételkednem a képességedben, hogy megtalálod a társainkat. Legalább az egyikünkét. Olyan szikrázó és varázslatos volt, mint ahogy leírtad nekem?

– Igen – felelem. – Mint egy tűz, ami a mellkasomból robbant ki. Amikor Kel mellett voltam, úgy éreztem az álmait, mintha a sajátjaim lennének. De olyan gyorsan történt, hogy nem is raktam össze a képet, míg vissza nem tértem Orca Cove-ba.

Dayton megrázza a fejét.

– Nem hiszem el. Tudnia kellett, hogy a társa vagy, és mégis elküldött. Nem csoda, hogy Ez begőzölt.

– Ez mérges?

– Ezryn szülei társak voltak. Ha valaki megérti, milyen erős is az a kapcsolódás, az ő.

Nem vagyok benne biztos, hogy mit vártam az újbóli találkozástól Kellel. De ahogy a karjában tartott… Mintha soha nem akarna elengedni… Egy pillanatra azt hittem, ráeszmélt, hogy rossz döntés volt elküldeni engem. Jobban kellett volna tudnom. Az alsó ajkamat rágcsálom, és próbálok a pozitívumokra gondolni.

– De ez jó, nem? Ez bizonyíték, hogy vannak társak odakint. Van számotokra remény, hogy megtörjük az átkot.

Úgy tűnik, Dayton nem fogja fel a szavaimat. Keserű éle van a hangjának, amikor megszólal:

– Én sosem tettem volna meg veled azt, amit ő. Hogy visszaküldött oda. Visszaküldött hozzá.

A behúzott halványzöld függöny felé nézek.

– Nem értem – mondja Dayton, és követi a tekintetemet oda, ahol Lucas alszik. – Miért hoztad őt ide? Egy faszfej. Nem érdemli meg a segítségedet.

Meséltem Lucasról Daytonnek, amikor a Nyár Birodalomba utaztunk. Elmondtam, hogyan kérte meg a kezemet. Azon a ponton egy részem még mindig hitt abban, hogy vissza fogok térni Lucashoz. Az ötlettől hányinger hulláma fut végig rajtam.

– Miért is mentettem meg… – suttogom, miközben még mindig a csuklómat dörzsölöm. – Mert megtehettem.

Dayton résnyire szűkíti a szemét, én pedig folytatom:

– Mert talán nem érdemli meg a kedvességemet, de ha tudunk valakin segíteni, akkor segítenünk kell, nem?

Az arany farkas megrázza a fejét, és barátságosan mormolja:

– Túl jó vagy ehhez a világhoz, Rosie.

– Most már tudom – kezdem, miközben a halványzöld függönyt bámulom –, hogy miután Lucas felgyógyul, és visszaküldjük, soha többé nem akarom őt látni. Soha.

– Egyetértek. De hé, én figyelmeztettelek, hogy ne menj hozzá olyanhoz, aki nem bújik a lábad közé.

Felvillan az elmémben: a lábam, amint átvetődik Dayton vállán, nyelve engem simít. De megrázom a fejemet, és megpöccintem az orrát.

– Oké, rendben, te megmondtad.

Közelebb fészkelődik, én pedig átkarolom a nyakát. Bundájában néhány rohadt hínár kilazul. Óvatosan kiszedegetem őket, és csak a csillogó kagylókat hagyom meg.

Dayton hunyorog rám.

– Ezt meg hogy csináltad?

– Csak lazának tűntek. – Elvigyorodom. – Ha jó kutya leszel, legközelebb kifésüllek.

– Nem gondoltam volna, hogy az, hogy jó kutyának nevezel, ennyire fel fog izgatni.

– Lehetne, hogy nem flörtölsz velem, amikor ilyen vagy? Nagyon fura.

Ám a farkas játékosan meglöki a hasamat az óriási fejével.

– Szerintem, ha megpróbálnám, sem tudnám megállni, hogy ne flörtöljek veled.

Döbbent sóhaj hallatszik az ajtóból, aztán egy mézédes hang szól:

– Ó, csípjetek belém! Mit látnak szemeim?

– Visszajöttél! Tényleg visszajöttél! – visít egy magasabb hang.

Az ajtóban egy barna mosómedve és egy kicsi mezei nyúl áll.

Zokogás tör fel a torkomból.

– Marigold! Astrid!

Térdre hullok az állatok előtt. Astrid és Marigold a karomba ugranak, és minden erőmmel magamhoz ölelem őket.

– Annyira örülök, hogy látlak titeket.

Végül egy örökkévalóság után elengedem őket, és visszaszívom az utolsó örömkönnyeimet is.

– Hallottuk, hogy a hercegek hoztak haza – mondja Astrid, vörös szeme csillog. – Nagyon köszönjük, hogy megtaláltad őt, Dayton herceg.

– Egy kis kiruccanás az emberek világába semmiség volt – mondja az arany farkas. – Egészen a Mélybe lemennék Rosie-ért.

A szívem ugrik egyet a szavak hallatán, amiket ilyen lazán mondott, mégis úgy, mintha a teljes szívét beléjük öntötte volna.

– Magatokra hagylak, hogy beszélgethessetek. – Elsétál mellettem, de megáll, és még egy utolsó pillantást vet rám. Van valami türkiz szemében, egy ígéret. Tudom, mit jelent. Nem fog még egyszer elengedni.

Rámosolygok, és visszafordulok a barátaimhoz. Mindketten sokatmondó pillantással illetnek.

– Hát, az biztos, hogy örül, amiért visszajöttél. – Marigoldnak még mosómedveként is sikerül valahogy a szemöldökét táncoltatnia.

Kezemet a tarkómra teszem, kifújom a levegőt, és a hajamat húzgálom.

– Ez csak Dayton, ahogy Daytonként viselkedik.

Astrid orra izeg-mozog.

– Már hónapok óta nem láttuk ilyennek.

– Tényleg? Mindent el kell mesélnetek!

– Hát persze, kedves – mondja Marigold. – De előbb visszakísérünk a szobádba. Az úr odavitette a vacsorádat.

A szobám. Annyira hiányzott a szobám! Aztán elhúzom a számat a többi szavától. Úgy tűnik az úr továbbra is uralni akarja az életem minden részletét, annak ellenére, hogy én vagyok a legrosszabb dolog, ami valaha történhetett vele. Megrázom a fejem. Nem akarom, hogy az a jeges seggfej elrontsa az újbóli találkozásomat Astriddal és Marigolddal.

Végigkövetem őket az ismerős folyosókon a Tavaszi Szárnyig, vágyom rá, hogy levegyem a cipőmet, és érezzem a mohát a talpam alatt. Talán megtenném, ha a sötét tüskék nem kanyarognának olyan sűrűn a padlón.

Ujjaim követik a fal vonalát, megérintem a Faragvár lágy kérgét. Ahogy elérem a tüskéket, megremegnek az ujjam alatt.

Amikor Kel fuldokolt, esküdni mernék, hogy irányítottam a tüskebokrokat, hogy megmentsem őt. Aztán viszont azt mondta, hogy Caspian az egyetlen, aki képes erre.

Mégis volt bennem egy olyan érzés, mintha a tüskebokrok az én parancsomra mozogtak volna.

– Itt is vagyunk! – csicsergi Marigold, és mancsát az ajtónak veti.

Csaknem felsikkantok az izgatottságtól, ahogy szemügyre veszem a szobámat a falból kinővő japáncseresznyefával, a gyönyörű ruhákkal teli szekrényemmel és a négyoszlopú ággyal – melyet az a szárnyas plüssoroszlán véd, amit Dayton vett nekem a Nyár Birodalomban. Az ablakomhoz sietek, ahonnan rálátok az egész Elvarázsolt-völgyre: egy összefüggő tüskebokorfolt, ameddig csak a szem ellát, a hegyek, az erdők. Itthon vagyok, itthon vagyok, itthon vagyok!

Noha nem tudom nem észrevenni, hogy Télből még az én szobámba is bekúszott némi dér, és néhány cseresznyevirág megkristályosodott.

Astrid az ágyra ugrik, és Marigold odatol egy kis sámlit, hogy felérje a kerekes zsúrkocsit, amit korábban nem vettem észre. Felemeli a fedőt, és a finom illat azonnal megcsap.

Az emberi világ ételei semmik ehhez képest, főleg, ha figyelembe vesszük, hogy papa és én pirítóson és fagyasztott ételeken éltünk. Leülök az ágyam szélére, és nekilátok.

– Ez minden idők legjobb napja! – mondja Marigold. – Nemcsak, hogy visszatértél, de a gyógyítóterem felé vezető úton elmentünk a legfincsibb falat mellett, ahogy Ezryn herceggel sétált. Igazán remekül nézett ki.

Csaknem kiesik a villa a kezemből.

– Ne! Marigold, az az apám.

Rám kacsint.

– Csak azt mondom, hogy most már tudom, honnan örökölted a szépségedet, kislány.

Csak nevetni tudok, és vissza is térek a vacsorához. A portobello gomba minden falatját megízlelem, amit krémes avokádószósszal és ropogós kelkáposztacsipsszel szolgáltak fel. Miközben eszem, Marigold és Astrid beavatnak az elmúlt néhány hónap történéseibe.

Fáj a szívem a hercegekért és Faragvár lakóiért. Dayton mindennap ivott, Farron alig beszélt, Ezryn kint élt a Tüskebokorban, és Kel a Téli Szárnyba zárkózott, a dere azonban minden egyes elmúló nappal lassan tovább terjedt.

Kíváncsi vagyok, hogy most hogyan néznek kis a rózsák a Főtoronyban. Olyan hervadtak voltak, amikor utoljára láttam őket. Mennyi idejük van még a hercegeknek?

– Számunkra borzalmas volt nélküled – mondja Astrid. – Amikor itt voltál, és a bált szervezted, célt adtál a személyzetnek. Reményt. Már az is mosolyt csalt az arcunkra, ha láthattunk a folyosón, de amióta elmentél…

– Minden rosszabbra fordult – szól Marigold, majd óvatosan a kis mancsai közé veszi az üres tányéromat, és a kocsi alá csúsztatja. Aztán egy kis desszertestálat dug az orrom alá.

– Nem akartam elmenni – felelem, és belevetem magamat a gazdag csokoládékrémbe. – Hűha, ez elképesztő! Az mind Keldarion…

– A társad! – sikkant fel Astrid, és felcsapja hosszú, fehér füleit.

– Ó, drága, már alig vártam, hogy csacsoghassunk a te szaftos előrelépésedről. – Marigold fellöki magát az ágyamra.

Szóval már egész Faragvár tud Kelről és rólam. Hátrafekszem a puha párnákra, egyik oldalamon a nyuszi, másikon a mosómedve.

– Egy társ, aki nem akar engem – sóhajtom. A szavaira gondolni olyan, mint egy fizikai csapás.

– Az úr mindig is titokzatos volt – mondja Astrid lágyan. – Talán van rá oka, hogy nem akar maga mellett tudni.

– Tényleg annyira bosszantó lennék, hogy még csak meg sem próbálja megtörni az átkát? Olykor rám néz, és esküszöm, van ott valami. De a legtöbbször csak a…

– Az ijesztő, jeges arca? – szól közbe Astrid, mire Marigold vakkantva nevetni kezd.

– Igen, ez az! – Olyan hálás vagyok értük. Még a legrosszabb pillanataimban is képesek mosolyra bírni.

– Hát, akár látja, akár nem – mondja Marigold –, attól a perctől tudtam, hogy van benned valami különleges, hogy besétáltál ide. Mi mind így gondoltuk.

– Mindent jobbnak érzünk most, hogy visszatértél – teszi hozzá Astrid.

– Így van. – Marigold lecsusszan az ágyról, Astrid követi őt. – De épp itt az ideje, hogy hagyjunk pihenni.

Felülök.

– Nem fogom feladni. Meg fogom törni ezt az átkot. Ha Keldarion nem akar tőlem semmit, ám legyen. De ez nem azt jelenti, hogy a többi hercegnek ne segíthetnék.

– Köszönjük, Rosalina – mondja Astrid, miközben Marigold mögött ugrál. – Érzem. Változás van a levegőben.

Ismét egyedül maradok, és szánok rá némi időt, hogy újra megismerkedjek a gyönyörű szobámmal. A szekrényhez megyek, átöltözöm egy hosszú ujjú, halványkék hálóingbe, és kiengedem a hajamat a copfból. Ám ahogy mélyen belesüppedek az ágyamba, úgy érzem, valami nincs rendjén.

Hatalmas idegesség telepszik a mellkasomra. Tudom, hogy Dayton és Ezryn is alszanak, pihennek a kimerítő nap után. Keldarion valószínűleg a saját kínzásában dagonyázik, amiért ő a lehető legszemetebb, kék tökű, jeges tündér férfi a világon. De Farron…

Farron szenved. Nem fizikailag, hanem belül. Rémült.

Kilendítem a lábamat az ágyból. A csillagok még mindig az égen vannak, de tudom, mit kell tennem.

Meg kell találnom az Őszherceget.

15. FEJEZET

Rosalina

Átgázolok az egymásba csomósodó tövisek bozótján, ami felszalad a tömlöcbe vezető lépcsősoron. Az egyik első, Faragvárban töltött estémen felmerészkedtem a tömlöcbe, hogy megmentsem az oda bezárt foglyot. Ám még nem tudtam a hercegeket sújtó átokról – egy átok, ami Farront arra ítéli, hogy éjszakánként egy vérengző farkassá váljon. Csak akkor jöttem rá a valódi okra, hogy miért zárták a cellába. Mert amikor a hold felkel, és feltör belőle a fenevad, nem a szabadságra éhezik, hanem a húsra.

A többiekkel ellentétben Farron nem tudja irányítani a szörnyetegét.

Egy könyvet markolok. Egyike azoknak, melyeket a szobámban hagytam, mielőtt Kel visszakényszerített volna Orca Cove-ba. Farron ajánlotta nekem, balladák és romantikus történetek gyűjteménye az Ősz Birodalomból. Tudom, hogy szenved. Bolond ötlet, de talán a jelenlétem megnyugtatja majd.

A tömlöcbe vezető ajtó egy kemény vaslemez, aminek felszínét rozsda borítja. Azon túl mély morgásokat és a láncon vergődés hangját hallom. A szívem bukfencezik egyet a mellkasomban, de erőt veszek magamon, és belépek. A nyikorgó zsanérok felsóhajtanak, ahogy belököm az ajtót, és feltárul előttem egy sötét, dohos kamra.

A lábam csendesen jár a kövön, ahogy közelebb érek Farron cellájához. Hüvelykujjammal kinyitom a könyvet, próbálom kivenni a szavakat a fáklyák pislákoló fényében.

– „Amint átgázolok az erdőn a kedves kísérőmmel, a világ a tengerkék csodálatos árnyalatában pompázik. A levelek zörögnek a szellő lágy cirógatásától, és a lábunk alatt a föld édes dallamot dúdol a lépteinkkel.” – A hangomat alig lehet hallani a láncok csörgésétől. – „Abban a zöldellő ligetben történt, hogy rábukkantunk a lidércfényekre. Vagy úgy is mondhatnám, hogy ők bukkantak ránk.”

A láncok nyöszörögnek, ahogy közelebb érek a cellához. A legközelebbi fáklya már kiégett, és csak a sötét, sűrű bundát és a holdfényben megcsillanó éles fogakat látom az ablakból.

– „A megfoghatatlan lények a semmiből jöttek elő, éteri ragyogásuk megvilágította a smaragd növényzetet.” – Száraz torokkal nyelek egyet, és csak pislogok lefelé a lapokra. – „Ránk simultak, megvilágították mindkettőnk keblét, felfedték végtelen kapcsolódásunkat. Ebben az elillanó pillanatban olyan volt, mintha egészen a lényünk lelkébe látnának bele, és…”

A lánc hajthatatlanul csörög, a jelenlétemtől a farkas teljesen megőrül. A holdfénybe ugrik. Ágak, gombák és gallyak gubancolódtak a szörnyeteg barna bundájába, mintha az erdő maga szőtte volna magát a lénybe. Alig bírom felfogni, hogyan lehet az előttem álló borzalom az én édes Őszhercegem. A farkas szeme összekapcsolódik az enyémmel, és olyan érzésem van, mintha egy végtelen szakadék mélyébe bámulnék.

Tudom, hogy meg kéne fordulnom és elrohannom, de a földbe gyökerezett a lábam. A fenevad előreugrik, száját kitátja, és ráharap a minket elválasztó rácsokra. Megnyikordulnak, megrendül tőlük a föld…

Felsikítok, hátraugrom, miközben a könyv kihullik a kezemből.

Villámszerű hang visszhangzik végig a tömlöcön, ahogy egy hatalmas alak elém ugrik. Keldarion vonyít, termetes mancsát a földre csapja, amitől jég terül szét a börtönben. Az Ősz-farkas morgása elhalkul, ahogy nyüszíteni kezd, amint a jég eléri a mancsát, visszahúzódik cellájának sarkába, és összegömbölyödik.

A szívem félelemtől, fájdalomtól és szomorúságtól vérzik. Aztán az óriási fehér farkas felém fordítja jeges pillantását.

– Nem kéne itt lenned.

– Én…

Megrázza a fejét, mielőtt felkapna széles állkapcsába. Szuper, akkor visszatértünk ehhez… A fehér farkas a szobámba visz, elhelyez az ágyamon. És gyűlölöm, hogy minden részem gyötrődik, hadd nyúlhasson érte, hogy maradjon, és gyötrődik, hadd mehessen vissza az Ősz-farkashoz a tömlöcbe.

Keldarion egy szót sem szól, mielőtt távozna.

Összegömbölyödöm, valami mélyen tudatosul bennem. Meg kell mentenem Farront.

Meg kell mentenem saját magától.

16. FEJEZET

Keldarion

A fény vékony vonala csillog a horizonton. Lassan hajnalodik. Érzem a férfit magamban, ahogy ki akar szabadulni a húsból és bundából álló ketrecéből.

Rosalina most már biztonságban van. Úgy éreztem a félelmét, mintha egy dob lenne a szívem mellett. Nem tudtam mást tenni, mint követni őt a tömlöcbe. Okosabbnak kellett volna lennie, mint hogy provokálja a szörnyeteget. Meg aztán okosabbnak kellett volna lennie, mint hogy visszatérjen.

Noha a hálótermem úgy néz ki, mintha egy jégtömbből faragták volna ki, én nem érzem a hideget. Minden részem zsibbadt, és hálás vagyok ezért.

Minden alkalommal, amikor az elmém elkalandozik az érzésbe, ahogy karjával átölelte a testemet, befelé kényszerítem magam. A hidegbe. A zsibbadtságba.

Karmok karcolják a jeget, és úgy érzem a jelenlétét, mint egy fenyegető árnyékot.

– Szóval nem én vagyok az egyetlen, aki nem tud aludni – mondom anélkül, hogy megfordulnék.

Némasága fülsiketítő.

Tudtam, a döntésem, hogy elküldöm Rosalinát, össze fog törni engem.

Azt viszont nem sejtettem, hogy őket is ennyire össze fogja törni.

– Jöttél, hogy ismét rám törj a hálótermemben? – kérdezem, miután továbbra sem szól semmit. – Vagy hogy megmagyarázd azt a másik emberszagot, amit érzek?

– Baleset történt a látogatásunk során. Az ember elmegy, amint felgyógyul – mondja Ezryn komoran.

Ideges fújtatást engedek ki. Felismertem Rosalina és az apja szagát, amint a kastély területére léptek. Ez a másik önfejű ember nem az én gondom.

Ezryn végül felsóhajt és beballag. Csontok kandikálnak ki sötét bundájából, és apró madárkoponyák, amiket gomba és moha borít. Sötétbarna szeme mégis élénken ragyog.

Ugyanolyan, mint az emberi formájában? – gondolkodom. Régóta kívánom, hogy láthassam a legközelebbi barátom arcát. Talán ez egy aprócska áldása az átoknak. A szemét így láthatom.

– Hazudtál nekünk, Kel – mondja Ezryn, farkashangja mély és dörgedelmes. – Tudtad, hogy ő a társad, és eltitkoltad előlünk.

Elfordulok tőle.

– Azt tettem, amit tennem kellett. Mindannyiunkért.

– Nem hozhatsz ilyen döntéseket. Jogunk lett volna…

– Én vagyok Faragvár ura – üvöltöm, és elővillantom a fogaimat.

Hozzám siet, láttatni engedi csöpögő metszőfogát.

– És mi egy család vagyunk!

– Te nem érted, Ezryn. – Remeg a testem. – Minden döntés, amit meghoztam és meg fogok hozni, azt az ő érdekében teszem.

Ezryn idegesen felmordul, és orrával megböki a vállamat.

– Ő a társad, Kel. Ez elől nem bújhatsz el, mint a trónod vagy a néped elől. Kötelességed van felé.

– Nekem ne beszélj kötelességről!

Ezryn mancsát a jégbe mélyeszti, égnek áll a szőr a nyakán.

– Az apám és az anyám társak voltak. A saját szememmel láttam a kötődésüket. Szükségük volt egymásra. Amikor az anyám megh… Az anyám nélkül az apám…

– Rosalina nem halott – felelem. – Megtalálja a módját, hogy örömteli és kielégítő életet éljen. Békésen fogok aludni ennek tudatában.

Ezryn a nyakam felé tör, és lebirkóz a földre.

– A kötődést nem tudod megtörni. Te vagy a társa. Mindent feladtál valakiért, de Rosalinának semmit sem adsz?

Düh lobban bennem, és letaszítom Ezrynt, most én gyűröm magam alá.

– Mindent feladok érte!

– Áruló. Mindig is áruló voltál. Most azonnal megmenthetnéd a birodalmadat. Megszabadíthatnád magadat az átoktól. És most mégis elárulod a népedet ismét. Elárulod Rosalinát. Elárulod magadat!

Ez arról akar beszélgetni velem, hogy ki az áruló?

A fogamat mélyen a húsába mélyesztem, mire felüvölt a fájdalomtól.

– Végre azt teszem, ami helyes, Ez – mondom a bőrének. – Higgy nekem!

Felpattan, kibillent az egyensúlyomból.

– Épp azzá váltál, ami csaknem tönkretett téged.

Ettől a felfogástól hátravetem a fejemet, és félig nevetek, félig vonyítok.

– Így látsz engem, fivérem? Hát rendben. Hadd tekintsen a Völgy rám ellenségként. Elsorvasztok minden birodalmat, minden mezőt és hegyet örök téllel borítok be, és átkozott maradsz te, Dayton, Farron és minden lény Faragvárban, ha ez azt jelenti, hogy őt megmenthetem.

Őrjöngés kap lángra tekintetében, és nekem támad. A hátamra szegez, és a fekete farkas teljes súlya rám nehezedik.

– Mondd el az igazat a Caspiannal kötött alkudról! – süvölti. – Mondd el, hogy mi köze van hozzá Rosalinának!

Egy pillanatig meglátom őt a farkas ösztönös mérge mögött. A fivéremet, a barátomat. Segíteni akar nekem. Biztonságban akar tudni.

De nem mondhatom el neki az igazat.

Mert ha megtenném, a teher az ő vállát is nyomná.

Inkább lennék az ellensége, mint hogy hagyjam, hogy ennek a döntésnek a súlyát velem cipelje. Évekkel ezelőtt próbáltam megpihenni az ő biztonságos kikötőjében. Próbáltam rábízni egy titkot.

Egy titkot, amivel elárult engem.

És van valami még sötétebb a szívemben, valami, amire nem is bírok gondolni. Mert tudom, hogy Ezryn mit tenne. Egy olyan lépést, ami vagy az ő életének vetne véget, vagy…

Caspian szavai az elmémet kísértik.

Kel, mindketten tudjuk, ha képes lennél rá, már akkor megtetted volna, amikor először elárultalak.

Néma maradok, noha súlya alatt összetörnek a csontjaim, és metszőfoga veszélyesen közel van a nyaki ütőeremhez.

Fény rebeg át az ablakon. Teste megremeg az enyémen, az átok eltompul egy újabb napra. Azonnal lehunyom a szemem, ahogy megérzem bundája helyett a bőrének meleg érintését.

Most kinyithatnám a szemem, és láthatnám az arcát. Elhozhatnám rá a legnagyobb szégyent, ami a Tavasz Birodalom királyi családjának sarját csak sújthatja. Az megállítaná abban, hogy engem faggasson.

Ám én kezemet a szememre tapasztom. Együtt lélegzünk, bőr a bőrhöz ér.

– Van egy sisak a szekrényben – mondom neki.

– Tudom – motyogja.

A mellkasomra támaszkodik, hogy felálljon, és megvárom, amíg meghallom a fém csörömpölését, mielőtt kinyitnám a szemem. Kezét a szekrénynek támasztja, a teste homokszínű és izmos. Azt a sisakot pontosan az ilyen eshetőségek miatt tartottam a szobában, hátha szüksége lesz rá. A lefelé ívelő rostélytól olyan, mintha rosszallóan nézne – egy helyzethez illő arckifejezés.

– Nem érdekel az okod, Kel – suttogja Ezryn. – Nem bánhatsz így a társaddal. Nem bánhatsz így vele. Ha én lennék…

– Ha te lennél a társa? – morgom.

Élesen beszívja a levegőt.

– Egy percig sem kételkedne abban, hogy lehoznám a csillagokat az égről, ha kérné.

– Hát, mi ebben különbözünk, Ez. – Visszazuhanok a jeges padlóra, a plafonra bámulok. – Én anélkül is megteszem, hogy kérné.

Megrázza a fejét, és az ajtó felé menetel, a sisakon kívül teljesen meztelen. Összeszorul a mellkasom, és szólni akarok neki, hogy maradjon.

Ki akarom tárni magam, és bevallani, hogy tönkretettem a világomat a lányért, és ismét megtenném, de nehéz. Mert hiányzik Ezryn.

– Ez – krákogom.

Felém fordul.

– Szükségem van a megbocsátásodra.

Ridegen áll az ajtóban, hátán az izmok megfeszülnek.

– Ezt nem, Kel – suttogja. – Ezt sosem.

Sokáig fekszem a hátamon, miután elmegy. Hosszú ideje most először érzem a hideget. Alattam a jég átszivárog a bőrömön, be a csontjaimba. Elgondolkodom, hogy ha nem mozdulnék, vajon mi történne velem. Jéggé fagynék, mint a kastély? Mit találnának, amikor engem keresnének – egy jégvirágos csontvázat?

Noha nem gondolnám, hogy bárki is jönne megkeresni engem. És ki hibáztathatná őket?

Talán csak meg kéne várnom, amíg a tél megfagyaszt engem…

Két sötét alak suhan el a hálótermem szélén. Lassan odafordulok, próbálom a látóteremben tartani őket, amikor valami hideg préselődik a torkomnak.

Egy tőr.

17. FEJEZET

Rosalina

Lucas úgy néz ki, mint egy kisfiú. Egy ujjamat végighúzom a kitüremkedő hegen a bal csuklómon. Ahogy alszik, eszembe jut az érzés, amikor kihúzott a jégből, és a karjába vont. Már-már el tudom hinni, hogy ártatlan.

Reggel van az Elvarázsolt-völgyben, ragyogó napfény árad be az ablakokon át a gyógyítóterembe, és pillangószárnyakként táncol a falon. Mindabból, amit Faragvárban akartam csinálni, amióta visszatértem, az volt a legutolsó, hogy Lucasszal töltsem az időmet. De biztosra kellett mennem, hogy még mindig él, Farron miatt.

Lucas az ablakhoz legközelebb álló ágyban fekszik. Ezryn már itt volt, amikor ideértem, egy közeli székben ült. Egyik kezét most Lucas mellkasán tartja, másikat a fején. Már vagy tíz perce meredten állok, csak figyelem varázslatának lágy zöldjét, ahogy szétterül Lucas bőrén.

Végül Ezryn hátradől.

– Aludni fog, míg fel nem épül. Amint biztos leszek benne, hogy a teste meggyógyult, mennie kell.

– Köszönöm.

Ezryn a szökőkúthoz lép, és elkezdi lemosni a kezét. Kínosan lézengek mögötte, a szoknyámat lengetem előre-hátra. Marigold egy halvány rózsaszín ruhába öltöztetett, ami rásimul a derekamra, és leomlik a csípőmön. Úgy érzem magam, mint egy cseresznyevirág-szirom, ahogy szállingózik a szélben.

Ezryn alig néz felém.

A körmömet rágcsálom. Csendes ma reggel, csendesebb, mint máskor. Az utolsó alkalommal, amikor tündér alakjában láttam, úgy volt felöltözve, mint egy síparadicsomból kilépett Ken baba – amiről azóta megtudtam, hogy Marigold ötlete volt –, ám most ismét megszokott felszerelését viseli. Napfény csillan a sötétszürke sisak finom indáin és virágos domborművein. Most nincs rajta annyi páncélzat, mint egyébként, helyette egy gazdag földszínű inget visel egy vékony bőrmellénnyel. Barna nadrágja laza, és sokkal kényelmesebbnek tűnik, mint a fém combvért, amiben általában járkál. Talán a hajnal pillangófénye teszi, amiben a gyógyítóterem úszik, de most az egyszer gyengédnek tűnik.

– Nagyra értékelem, hogy segítesz neki – mondom, mert nem bírom a csendet.

Ezryn a márványpulthoz sétál, és felkap egy rongyot, hogy megtörölje benne hatalmas kezét. Nem mond semmit.

– Nem érdemli meg a segítségedet. Vagy az enyémet. De, mondhatni, egy életnyi adóssággal tartozom neki. És most már… szabadnak érzem magam. Érted?

Ezryn bólint.

A szívem dübörög a mellkasomban. Már hozzászoktam Ezryn visszafogottságához, de ma reggel van benne valami más. Így, hogy egyedül vagyunk a gyógyítóteremben, azt hittem, beszélünk majd arról, amikor kapcsolatba léptem vele a tükrön át. De úgy tűnik, mintha inkább töltené az idejét a félholt Lucasszal, mint velem.

Egy másik pulthoz fordul, és felkap egy mozsarat és egy törőt, aztán némi gyógynövényt ráz ki egy üvegből. Mellé állok.

– Hálás vagyok, hogy eljöttetek. Én… nagyon elveszett voltam nélkületek, fiúk. – A szavaim hülyén hangzanak, remegnek és izgatottak. De olyan, mintha jelen se lennék, és nem tudom megállni az érzést, hogy haragszik rám.

Egy puffanással ledobja a törőt, és elsétál egy kosárig, ami tele van lenvászon anyaggal. Szalagokká szakítja őket kötésnek. A sarkában maradva követem őt.

– Biztosan nagyon megijesztettelek, amikor véletlenszerűen megjelentem. Felépítettem egy oltárt mindazon dolgokból, amiket az Elvarázsolt-völgyben gyűjtöttem, és volt néhány ruhám tőled, melyeket a rejtekhelyedről szereztem, és amikor megszagoltam őket…

Ledobja a lenvásznat. Visszasétál a pulthoz, és meglepő erővel kezdi összetörni a gyógynövényeket a mozsárban.

– Hát, olyan illatuk volt, mint neked. És tavaszodik Orca Cove-ban, és arra gondoltam, hogyan fogom majd nézni a virágok nyílását vagy hallgatni a madarak csicsergését, ha sosem lesz esélyem igazán köszönetet mondani mindazért, amit tettetek. Aztán eljöttetek értem. Értem jöttél, Ez, és most még több mondanivalóm van, és…

Kezét ökölbe szorítva leengedi. Úristen, nagyon mérges. Valószínűleg gyűlöl, amiért idehoztam Lucast. Vagy hogy egyáltalán vissza akartam jönni. Talán egyetért Kellel, és én tényleg csak egy zavaró tényező vagyok.

Ezryn elviharzik a szoba széléhez, kitár egy ajtót, ami egy kis kamrába vezet. Több sorban üvegekkel töltötték meg a polcokat, mindegyiken finom kézírású címke áll. Elgondolkodom, hogy vajon ez Ezryn kézírása-e. Indul, hogy bezárja az ajtót, de én utat török magamnak. Az ajtó csattanva becsukódik mögöttem. Sötét van, kivéve egyetlen meggyújtott lámpást az egyik polcon, amitől a szoba narancssárga fényben ragyog.

– Tudom, hogy nagyjából felforgattam az egész életeteket, de el kell neked mondanom, hogy amikor láttalak ott, olyan volt, mintha minden visszakerült volna a helyére. – Vadul gesztikulálok, miközben beszélek, noha a kamra elég kicsi a csukott ajtóval, és folyton mellkason csapom Ezrynt véletlenül. Megtántorodik, meglöki a polcokat. De nem tudom abbahagyni a dumálást. – Mintha a feje tetejére állt világom megindult volna, és minden ismét visszatért a középpontba. És hiányoztál, Ez. Tényleg hiányoztál.

Összeszorul a torkom. Felnézek, sisakjának T vonalú, sötét rostélyába meredek.

– Haragszol rám?

Egy sűrű és kínzó pillanatig némaság húzódik közöttünk.

– Átkozottak legyenek a csillagok! – morogja. Aztán kicsapja bal karját, és összetöri a lámpást. Megugrom a hangra, a kamra immár vaksötét.

– Ez? – suttogom. – Nem látok semmit…

– Tudom.

A fém nehéz kongását hallom, ahogy a márványpadlóra hullik.

Aztán a karjába von, kezét a hátamra simítja. A falnak lök engem, az üvegek zörögnek és csörömpölnek a polcokon, de nem érdekel. Ezryn egy tisztán férfias hangot enged ki, és megcsókol engem.

Ezryn megcsókol engem.

A szívem repked, és a kezem ösztönösen a hajába túr. Uram isten – olyan sűrű, és a tarkóján göndörödik. Szóval hullámos haja van. Úgy raktározom el ezt az információt, mint egy kincset.

Erősebben csókol, ajka egyszerre gyengéden lágy és lesújtó. Borosta karcolja az arcomat, és egyik kezemet elszakítom a hajától, hogy az állkapcsát cirógassam. Minden részét meg akarom – meg kell – jegyezni. A köztünk lévő űr, ami mindig olyan végtelennek tűnt, most képzeletbelinek hat, mintha a testem épp a helyére került volna az övé mellett.

Kezével szorosabban fogja a derekamat, vágya belém nyomódik. Ugrik egyet a gyomrom, és szédítő kéj forrósítja fel a testemet. Még, még, még. A kezem nem bír betelni vele, éreznem kell fülének hegyét, nyakának vonalát.

A számba nyög, elkapja alsó ajkamat, és finoman harapdálja, mielőtt újra a számra tapadna. Ujjaim lekúsznak ingének szegélyéhez, és felhúzom…

Ezryn kiegyenesedik. Az érintése nélkül hirtelen üresnek érzem magamat, mintha kivájtak volna.

– Ez… – Mocorgást hallok, majd a fém csengését. A fény elvakít, ahogy kinyitja az ajtót. – Ez?

Egyetlen szó nélkül, ismét sisakban, Ezryn kisétál a kamrából, és elhagyja a gyógyítótermet.

18. FEJEZET

Farron

Egyre erősebb.

Vagy talán én gyengülök.

Bárhogy is, a farkas áll nyerésre.

A kemény kő lépcsőfokokon ülök, amik felvezetnek a tömlöc tornyába. A hajnal már rég eljött, és Rintoulo, a komornyik, kiengedett a cellából. De nem bírom rávenni magam, hogy lemenjek, és szembenézzek a többiekkel.

Örülnöm kellene. Rosie visszatért. Biztonságban van.

De ahányszor rám tör a farkas, ellop belőlem egy újabb darabot. Az orrnyergemet masszírozom. Azért van ez, mert kifutunk az időből, hogy megtörjük az átkot, vagy csak én válok egyre inkább egy szörnyeteggé?

El sem tudom képzelni, hogy mi történt volna, ha Dayton és Ezryn nincs ott tegnap. Rintoulo azt mondta, hogy van egy ember a gyógyítóteremben – szóval nem gyilkoltam meg Lucast. A gondolat megkönnyebbüléssel tölt el, még akkor is, ha az a férfi nem érdemelt semmi mást, csak fájdalmat. Nem akarom, hogy vér tapadjon a kezemhez a szörnyeteg vad dühe miatt.

Mi történt volna, ha a farkas végez azzal a szardarab emberrel? Ment volna a következő zsákmánya után.

Bántotta volna Rosalinát. Nem ő. Én. Egy és ugyanaz vagyunk.

Mérges ököllel lecsapok a térdemre.

– Farron!

A lépcső aljáról egy ordítás hangzik. Keldarion. Miért kiáltaná az én nevemet?

Lerohanok a lépcsőkön, kettesével szedem a fokokat. Nem hiszem, hogy Kel valaha is engem kért volna személyesen, mióta itt élünk Faragvárban. Felszakítom az utolsó ajtót, és az előtérbe csusszanok.

Keldarion a főlépcső tetején áll anyaszült meztelenül. Igazán remek festmény lehetne: a fenséges Télherceg teljes dicsőségében, szoborszerű testtel és hosszú, fehér hajjal, ami a vállára omlik. És gyilkos tekintettel a szemében… amiről csakis azt feltételezhetem, hogy nekem szól.

Ordítása odavonzza a többieket is. Ezryn a Tavaszi Szárnyból fut ki, Dayton pedig előbotorkál a Nyáriból. Hatalmas vágás szeli át egyik szemét.

A térdem mintha mindjárt feladná. Én tettem. Én tettem ezt vele.

Rosalina Ezrynt követi, arca élénkvörös.

– Mi folyik itt?

De Keldarion körbefordul, és ledob két dolgot a lépcsőn.

Két embert.

Bukfenceznek, minden fokon puffannak, mielőtt egy halomként érnének földet a lépcső alján.

Megdörzsölöm a szememet. Lehetetlen. A két ember, akiket Keldarion hanyagul lehajított a lépcsőfokokon, azok az Ősz hercegei.

A kisöcséim.

– Dominic! – kiáltok fel, és előresietek. – Billagin! Mit csináltok itt? Hogy kerültetek ide?

Astrid kiszalad a Téli Szárnyból, és Kelnek ad egy vászonnadrágot, aki gondolkodás nélkül magára rántja.

– Ezek a kis gazemberek a végzetemet akarták elhozni a hálótermem falai között.

– Micsoda? – Térdre hullok, és a földön csúszom, amíg az öcséim mellé nem érek.

Dayton és Ezryn Keldarion mellé állnak. Az egység, az erő kimutatása. Az állandó belső harcok ellenére közöttük, a gondolattól, hogy egy kívülálló megkísérelte megölni a Birodalmak Védelmezőjét…

De Kel biztosan téved. Az öcséim nem bérgyilkosok.

– Dom. Billy. – Megérintem a vállukat. Mennyi idő telt el azóta, hogy utoljára az Ősz Birodalomban jártam? Mióta Rosalina elment. Hónapok.

A fiúk felülnek, és van valami keménység bennük, amit azelőtt sosem láttam. Az ikreknek ugyanolyan kezelhetetlen hajuk van, mint az enyém, noha az övék vörösebb, és arcukat ellepik a szeplők. Csak képzelem, hogy Rosalina szemében alig tűnnek idősebbnek tinédzsereknél, manócskák a férfiasság kapujában.

– Belopóztak a hálótermembe, és megpróbáltak meggyilkolni. – Kel feltart egy tőrt, a markolatát nyilvánvalóan Ősz birodalmi vörös tölgyből faragták. Ledobja a lépcsőn feléjük, mintha meg akarná mutatni, mennyire hasztalan is volt a kísérletük. Billy magához kapja, és gyorsan a csizmájába dugja.

– Nem, nem. – Megérintem az arcukat, próbálok válaszokat találni a szemükben. – Nem tennének ilyet.

– De igen – mondja Dominic. – És újra megpróbáljuk. Nincs börtön, ami visszatarthatna minket.

– Elég! – szidom meg őket. – Mi ütött belétek? Hogy kerültetek ide? A Faragvár és Ősz közötti út már régen le lett zárva.

– Gyalog jöttünk – mondja Billy. – Hetek óta úton vagyunk.

Megakad a sóhaj a torkomban. Kik ezek a fiúk előttem? Testre simuló barna öltözéket viselnek, és térdig érő, strapabíró bőrből készült csizmát. Mindkettejük derekán egy öv különböző késeket, ostorokat és talán egy üvegcse mérget tart. Harcosoknak néznek ki, nem az én kisöcséimnek.

– Átkeltetek a Tüskebokron? A csillagokra! Meg is ölhettek volna titeket. Mit mondana anyánk?

– Anyánkért tettük – csattan fel Dom. – A népünkért.

– Miért akarnák azt, hogy bántsátok Keldariont? – lehelem.

Billy megrázza a fejét, tekintete döbbent.

– Nem is tudod?

Mindenki rám bámul. Még a személyzet tagjai is kikukucskálnak a sarkok mögül.

– Micsodát?

Dominic védelmi állásba áll, és előránt egy fényes tőrt a fegyverövéből. Felbámul Keldarionra, rettenthetetlen annak ellenére, hogy a Télherceg mindössze pillanatokkal ezelőtt tette ártalmatlanná.

– Fagy tört az Ősz Birodalomra. Mindent megöl: a fáinkat, a terméseinket. A népünket. És ez az ő hibája.

Az előtérben mindenki egyszerre kap levegőhöz.

– Nem – suttogom. – Kel sosem tenne ilyet.

Rosalina Kel mellé áll, és kezét a karjára teszi.

– Mondd meg nekik, hogy te nem tettél ilyet!

Kel megfeszíti az állkapcsát.

– Nem tudom, mi folyik Őszben, de biztosíthatlak, hogy semmi közöm hozzá. A halálom nem fog megszabadítani ettől a borzalomtól.

Noha Faragvárt beborítja Kel jege, tudom a szívemben, hogy igazat mond. Sosem tenne ilyet.

Dom az égbe döfi a kését.

– Ha ez igaz, jobb, ha kideríted, ki okozza ezt.

– Mégpedig gyorsan. – Billy az ikertestvére mellé áll. – Mert Ősz háborúba készül Tél ellen.

Fém csörren, ahogy Keldarion a lépcső korlátjához láncolja Billagint.

– Ez tényleg szükséges? – motyogom. Mindkét öcsém csuklóját acél köti, nem mintha bánnák. Elkerekedett szemmel néznek körbe az előtérben, szemügyre veszik a tüskéket.

– Egészen Őszből utaztak ide, áttörtek a Tüskebokron, és észrevétlenül belopóztak a személyes hálótermembe azzal a szándékkal, hogy meggyilkolnak engem – mondja Keldarion mogorván. – Leláncolva maradnak.

Egy félkörben állunk körülöttük. Felfordul a gyomrom. Rosalina csaknem idegesnek tűnik, átpillant a vállam felett, és éber szemmel figyeli őket.

– Mire gondolsz? – suttogom.

Egy göndör fürtöt a füle mögé tűr.

– Most először találkozom a családoddal. Ez nagy dolog.

Mosolyt villantok rá, amit nem érzek át. Most semmi sem tűnik valódinak. A kisöcséim bérgyilkosok. A birodalmam háborúra készül Téllel. És mindeközben a tüskebokrok egyre mélyebbre törnek Faragvárban.

Dayton vállon csapja a fiúkat, és rájuk vigyorog.

– Ekkora utat megtenni, csak hogy megkapjátok a magatokét. Gyerünk, srácok! Amikor tisztázzuk ezt a kellemetlen félreértést, megtanítom nektek, hogyan küzdenek az igazi harcosok. Mutatok néhány mozdulatot, amik még magát a nagy Birodalmak Védelmezőjét is leterítik. – Szemtelen mosolyán nem is látszik annak a jele, hogy Kel épp tegnap győzedelmeskedett mindhármunk felett.

Dom és Billy imádattal néznek fel Daytonre, szemük elkerekedett és ragyog. Összeszorul a gyomrom, eszembe jutnak azok az alkalmak, amikor a családjaink összeültek a múltban – Dayton hogyan birkózott velük, és ők hárman hogyan ijesztgettek engem, aztán úgy nevettek, mintha ez lenne a legviccesebb dolog a világon.

Egyszerűbb idők voltak, még akkor is, ha a kapcsolatunk épp ennyire volt bonyolult.

Ezryn előrelép, kezét a csípőjére teszi.

– Tudjátok, ugye, hogy egy gyilkossági kísérletet egy legfőbb herceg ellen kivégzéssel büntetnek?

Az ikrek arca, ami annyira meleg és ragyogó, ahogy Daytont nézik, most Ez felé fordul.

– Akkor ölj meg minket! – morogja Dominic. – A háború akkor is eljön Ősz és Tél között. Az Ősz hercegeinek meggyilkolása csak meggyorsítja a folyamatot.

– Senki sem gyilkol meg senkit. Rendben? – Rosalina végignéz rajtunk. – Rendben?!

Kel eltúlzottan morog.

– Meséljetek a fagyról!

– Két holddal ezelőtt kezdődött – mondja Billy. – Kezdetben csak a határterületeken láttuk, Ősz és Tél között. Egy előrekúszó, kék dér. Először a juharligeten uralkodott el, Fodor-erdőtől keletre. Aztán magával ragadta a burgonya- és töktermést az Almafű-völgyben.

Dom megfeszíti az állkapcsát.

– Eredetileg azt gondoltuk, hogy a növényzetet támadja. De aztán a fagy egyre csak terjedt. Elérte a falvakat.

– Több száz embert – mondja Billy csendesen – szoborrá dermesztett. Befagytak azokba a szörnyű pózokba, a szájuk tátva maradt a félelemtől.

Olyan, mintha a fagy engem is elkapott volna. Érzem, ahogy felkúszik a lábamon, beleszövődik a tüdőmbe, nehezebbé teszi a légzésemet.

– Hogy lehet, hogy senki sem üzent nekem?

Dom és Billy leszegik pillantásukat.

Megragadom az ingüket, és magamhoz rántom őket, a hangom kétsébeesett.

– Hogy lehet, hogy senki sem üzent nekem?

– Anyánk nem gondolta, hogy a segítségünkre lehetnél – mondja végül Dom. – Azt mondta, olyan embereknek kéne ezt kezelniük, akik több időt töltenek az Ősz Birodalomban, mint a Télherceggel.

Hátratántorodom. Az anyám a legfőbb hercegnő volt, mielőtt átadta volna az uralkodást nekem. Az utóbbi huszonöt évben ő maradt a felügyelő. Nem bízik bennem. Nem hisz bennem.

Kínos csend telepszik az előtérre. A többi herceg nem néz rám, és ez még rosszabb, mintha bámulnának.

– Hát, egyszerű, nem? – mondja Rosalina, kezét a csípőjére teszi. – Nyilvánvaló, hogy nem Keldarion okozza a fagyot, szóval nincs ok a háborúra.

Keldarion elfordul, ujjpercei elfehérednek, ahogy a korlátot szorítja.

– Szóval Ősz felügyelője nem gondolta, hogy üzenjen Télnek, mielőtt elküldi a legfiatalabb fiait, hogy meggyilkolják a legfőbb herceget?

– Üzent Télnek – vicsorogja Billy. – Minden levelünk megválaszolatlan maradt.

– Perthnek meg kellett kapnia azokat a leveleket – leheli Kel. – Fel kellett volna hívnia rá a figyelmemet.

A névtől hidegrázás fut végig a gerincemen. Perth Quellos, Keldarion vezére és a Tél Birodalom felügyelője. Rosie ledermed az említésére, és Ezryn felé fordítja a fejét.

– Annak a fickónak mélyen fent van egy jégcsap a seggében – mondja Dayton, elhúzva a szavakat.

Kel nem foglalkozik a megjegyzéssel.

– Azonnal érte küldetek. Biztosan van valami ötlete, hogy mi történik.

Dom és Billy egymásra néznek.

– Mi az? – suttogom.

– Már túl késő – felelik egyszerre. Aztán Dom egyenesen a szemembe néz. – Anyánk összehívja a hadsereget. Hacsak nem tudjátok megállítani a fagyot most rögtön, teljes körű, birodalmak közötti háború fog kitörni. És nem fog leállni, amíg Keldarion nem felel azokért az életekért, amelyeket elvett a varázslata.

Keldarion átnéz a válla felett rájuk, aztán felmenetel a lépcsőn, be a Téli Szárnyba.

Dayton felsóhajt, és letépi a bilincset a fiúkról.

– Gyerünk! Elhelyezünk titeket egy szobában az Őszi Szárnyban. De magammal viszem a késeiteket.

– Nem gond – mondja Billy. – Egy szálkából és egy üvegszilánkból is csinálok egy bökőt.

– Elképesztő. – Megtolja a hátukat, és felvezeti őket a lépcsőkön.

– Gyűljünk össze este, hogy megtárgyaljuk a következő lépésünket. – Ezryn felém fordul, és érzem a komolyságát a sisakján keresztül. – Te vagy az Ősz legfőbb hercege, Farron. Döntéseket kell hoznod, hamarosan. Csakis te hozhatod meg őket.

Botladozva lököm ki magamat a kastélyból, ki a szabad levegőre. Rosalina utánam kiált, de nem állok meg.

– Csak egyedül akarok lenni – motyogom.

A hídon a hideg levegő és a Tüskebokor földes szaga áraszt el engem. Nem tudok lélegezni, az egész testem remeg. A kezem kinyúlik, hogy megfogjam a korlátot, de mindenhol tövisek vannak. Az egyik megvágja a tenyeremet, és visszahúzódom, a csuklómat fogom, miközben vér csöpög le a kezemen.

Egy pillanatig hálás vagyok a fájdalomnak. Emlékeztet rá, hogy valódi vagyok. A Rosalina nélkül töltött utóbbi hónapok ködösek. Nem léptem kapcsolatba a családommal.

Ökölbe szorítom a kezem, és vér szivárog az ujjaim közül. A népem szenved. A családom cserben hagyott.

Ősz egy igazi legfőbb herceget érdemel, nem csak az árnyékomat.

19. FEJEZET

Rosalina

Fáj a szívem Farronért, de tiszteletben kell tartanom a kívánságát, és teret kell adnom neki, hogy rendezze a gondolatait. Bármennyire is el akarom kerülni Keldariont, vannak fontosabb dolgok, mint a büszkeségem.

Először a Téli Szárnyban keresem, ami mostanra egy jégpályává változott. Úgy haladok előre, hogy a korlátba kapaszkodom, vagy a töviseken mászom. Hé, mégis csak használhatóak valamire.

Hol vagy?

Aztán megérzem: a mellkasomból kirobbanó csillogó szál, amint előrefelé sürget engem.

A társkötődés.

A Főtorony ajtajához vezet. Óvatosan lenyomom a kilincset. Nincs bezárva.

A lépcsősor a tövisek szövedékévé vált. Caspian alkotta őket, és a hercegek azt mondják, hogy elszívják az életet Faragvárból. Ez az egyik ok, amiért Kel elküldött engem. Caspian akar téged. Én nem hiszem. Kínzott engem, persze, de azzal a szándékkal, hogy szembeszálljon a hercegekkel. Mégis mit akarhatna tőlem a Mély hercege?

Megállok a terem bejáratában, és Kel szembefordul velem. Most már felöltözött, egy ráillő fekete inget visel. Fehér hópehely nyaklánca megcsillan a mellkasán.

– Ennyi erővel már be is jöhetsz – mondja.

Napfény árad át a színes üvegtáblákon, amitől a terem úgy néz ki, mintha egy művész festette volna élénkvörös, kék, narancs és zöld árnyalatokra. Mégis, a tövisek itt vastagabbra nőnek, mint bárhol máshol a kastélyban. Behálózzák a ruhámat, beterítik a padlót, és egészen a plafonig nyúlnak, mintha ők maguk lennének Faragvár csontváza.

A csempézett padló, ami alig látszik ki a tüskék alól, egy lélegzetelállító freskót ábrázol egy csillaghullásról. A lapok közül négy rózsa nyílik egy apró foltnyi termékeny földből. Mindegyik hercegnek egy: egy rózsaszín, egy türkiz, egy narancssárga és egy kék rózsa.

Elhervadt szirmaik szétszóródva hevernek a földön.

– Csak beszélni akarok. – Keldarion mellé sétálok.

– Szerinted én tettem? – kérdezi. – Szerinted én fagyasztottam le az Ősz Birodalmat?

Kel varázslata beborítja az egész Faragvárt. Ha ez ilyen vad itt, miért ne terjedhetne át a birodalmakra is?

– Nem – mondom egy lélegzetvétel után. – Nem hiszem.

Lepillant rám, arca aggodalommal teli.

– Hát, köszönöm.

A terem hátuljában megakad valamin a tekintetem, egy kis darab színes üveg, amint kikandikál a tövisek mögül. Felé sétálok, aztán csendesen motyogom az orrom alatt.

– Nem bánnád, ha arrébb csúsznál kicsit, kérlek, hogy láthassam a képet?

A tüskék engedelmeskednek, lesiklanak, és felfednek egy festettüveg-képet.

Kel vadul körbepillant, mintha keresne valakit. De Caspian nincs itt. A képet tanulmányozom. Egy nyílás előtt álló rózsa jelképe – ugyanaz a forma, mint a Faragvár ajtaján látható szimbólum. És ugyanaz, mint ami a nyakláncomon van. Kihúzom a ruhám alól, és vizsgálni kezdem.

– Így léptél kapcsolatba Ezrynnel?

– Igen – felelem, és a holdkövet tanulmányozom. – Az anyámé volt.

– Felismertem a jelképet az apád nyakában, amikor először jött a kastélyhoz. A királynő szimbóluma, aki elhagyott minket. – Kel érdes keze megérinti a nyakláncot, aztán a kezemet. – Ki akartam kérdezni róla. De amikor jöttél…

– Inkább foglyul ejtettél – mondom szárazon. Nem merek megmozdulni, így nem, hogy érdes ujjai még mindig a tenyeremet súrolják. – Az anyám antropológus volt. Talán a királynő elvesztette ezt az emberi világban.

Bólint, de többé már nem a nyakláncot figyeli. Kék, tüzes pillantását teljes mértékben felém irányítja. Elpirulva folytatom:

– Az apám és én azt gondoljuk, az egyik tündér ezért rabolhatta el őt. Talán azt gondolták, hogy ellopta a királynőtől.

– A királynőt már ötszáz éve nem látták – feleli lassan Kel. – A neve továbbra is nagy tiszteletben áll, és vannak követői, akik istenítik őt, de elképzelni sem tudok olyan végletességet, hogy valaki emiatt elrabolna egy emberi nőt.

– Ez csak egy elmélet. – A hangom elvesztette az erejét, nem lett más, mint csupán lehelet, miközben Kel keze lassan elengedi a nyakláncot, és átsiklik a mellkasom fölött, fel a nyakamon, hogy kezébe fogja az arcomat.

Közelebb húzódom hozzá, de pillantásom megakad az ő rózsáján a földön. Annyira elhervadt, és jégkék szirmok borítják a földet alatta. Mellé térdelek.

– Nem kéne jobban kinéznie? – Nagy merészséggel nézek fel rá. A kemény arckifejezés visszatér vonásaira. – Úgy értem, a varázslónő azt mondta, ahhoz, hogy megtörd az átkot, meg kell találnod a társadat, és az… az én vagyok.

Akár tetszik neki, akár nem.

– Azt hiszem – folytatom –, mondhatjuk, hogy még mindig nem törtük meg az átkot, mert továbbra is farkas vagy éjszaka. Ha hozzád érek, az visszaváltoztat férfivá… De azt hiszem, ez csak egy kicsit fogja vissza az átkot. Jegyzeteket kell írnom erről Farronnal.

– Az átok azért nem tört meg, mert a társkötődésünk nem teljesedett ki – mondja Keldarion.

– Ó, mármint, szexelnünk kell? – Felállok, és nyíltan beszélek.

Csak bámul rám.

Én is bámulok rá.

Aztán megvilágosodom, és égő arcomat a kezembe temetem.

– Úristen, nem hiszem el, hogy ezt mondtam.

– A társkötődés kiteljesedése többről szól, mint a szex, Rosalina. Az két lélek eggyé válása. Minden pillanatnak a megosztása, minden örömnek, minden fájdalomnak, minden lélegzetnek. A szeretet teljes kimutatása, egy kötődés, ami túlnyúlik az időn és téren, egy kapcsolódás, amit senki más nem érthet. – Szeme olyan intenzitással ég, amitől a torkomban akad a sóhajom. Nem beszél, de mintha hallanám szavait a fejemben, szavakat, amiket olyan kétségbeesetten szeretném, ha kimondana: Mindennél jobban akarom veled ezt a kötődést.

Ahogy hallgatom, miközben erről a kapcsolódásról beszél, olyan érzésem támad, mintha az egész testem érte sajogna. Mélyen jégkék szemébe bámulok. Hadd mutassam meg mindazt a módot, ahogy szerethetnélek.

Egy izom megrebben állkapcsában, és visszanyel egy morgást. Mintha… mintha hallott volna engem.

Aztán elfordul.

– Az világos, hogy a többiek nem bírják elviselni a létezést nélküled. Többé nem fogom figyelmen kívül hagyni a kívánságaidat. Élhetsz és tevékenykedhetsz tovább Faragvárban, és segíthetsz nekik megtalálni a társukat. De ne gondold, hogy amiért most már tudatában vagy a kötődésünknek, bármi is változni fog közöttünk.

Ki akarom szúrni a hülye szemét.

– Mikor jöttél rá, Kel? Mikor tudtad, hogy a társad vagyok?

Egyik keze megáll egy tüskén.

– Abban a pillanatban, hogy betetted a lábadat Faragvárba.

Emlékszem, ahogy lenézett rám, annyi düh volt a vonásaiban. Megrázom a fejemet a nagy megvilágosodástól.

– Tudtad, hogy a társad vagyok, és a tömlöcben tartottál?

Morog, és járkálni kezd, farkasának lobbanása ki akar törni.

– Egyáltalán nem akartalak itt tartani.

– Miért nem? Nem akartad megtörni az átkodat?

– Ha feltétlenül tudnod kell, amikor először találkoztunk, azt gondoltam, hogy elegendő, ha egyszerűen csak a közelemben vagy. A varázslónő említést tett szerelemről és a társkötődésünk elfogadásáról, de hajlandó voltam ennek ellenére is megpróbálni. – Megrázza a fejét. – Ahogy megismertelek, világossá vált, hogy semmi sincs ezen a világon, ami meggyőzhetne, hogy beteljesítsem a társkötődésünket.

Szavai nyílvesszők, élesek és hegyesek, szétszaggatják azt a törékeny reményt, ami növekedett bennem. Próbálom palástolni a fájdalmamat, de a szemem elárul, kibuggyanni készülő könnyek gyűlnek benne.

– Mert ember vagyok?

Megrázza a fejét, és végigmutat rajtam.

– Ez nem ennyire egyszerű.

Próbálom félrelökni a büszkeségemet, a saját hülye szívem vágyait.

– De hát nem látod? Ez a dolog sokkal nagyobb, mint te és én. Mi… mi akár most is megpróbálhatjuk megtörni az átkodat. Visszakaphatnád a teljes varázserődet, és segíthetnél meggyógyítani Faragvárat. Talán meg is állíthatnád a fagyot Őszben…

Fújtat egyet, mintha a Faragvár és a birodalmak sorsa számára nem jelentene semmit.

A fogamat csikorgatom, visszafogom a kényszert, hogy megüssem őt a nagy, széles, hülye mellkasán.

– Tudom, hogy nem épp az vagyok, amit szeretnél. De törődsz velem, legalább egy kicsit. Megvédesz engem, enni adsz nekem, és hazaküldtél, hogy biztonságban legyek. Mindezt tudom. Tényleg akkora nehézség lenne, hogy eltölts velem egyetlen éjszakát?

Felvillan az elmémben a kép: lehámozom magamról a ruháimat ebben a toronyban, és ajka a bőröm minden centiméterét végigcsókolja. Akarom, hogy erőteljes teste az enyémmel mozogjon. Minden részét akarom. Összetörne a szívem, ha valaki olyannak adnám magamat egy estére, aki nyilvánvalóan nem kér ebből a kötődésből. De Faragvárért, az Elvarázsolt-völgyért megtenném. Még akkor is, ha darabokra hullanék tőle.

Forróság bimbózik közöttünk, ahogy tekintetével végigszántja a testemet, és elgondolkodom, hogy gondolatai vajon az enyémet tükrözik-e. Aztán Kel megmozdul, elkap, és közel ránt magához. Pillantása olyan élénk, hogy egy pillanatra azt hiszem, meg fogja tenni – letépi rólam a ruhát, és magáévá tesz itt, ezen a padlón.

A tiéd vagyok, a tiéd vagyok, a tiéd vagyok.

Szorosan lehunyja a szemét, ajkát a fülemhez engedi.

– Hadd tegyek valamit tökéletesen világossá, Rosalina. Előbb dugnék meg minden férfit és nőt az Elvarázsolt-völgyben, mint hogy veled szeretkezzek. És az ajtómban álló több ezer hadsereg sem tudna kényszeríteni, hogy megtörjem ezt az átkot.

Ellököm magamat tőle, összetörik a szívem. Az elutasítás olyan, mint egy fizikai ütés, könnyek szúrják a szemem sarkát. Hogy lehet ilyen érzéketlen? Ilyen kegyetlen? Ökölbe szorul a kezem az oldalamnál, és mély levegőt veszek, erőt parancsolok magamra.

– Mit akartál, Kel? Azt akartad, hogy Orca Cove-ban maradjak? Menjek feleségül valaki máshoz, szüljek neki gyerekeket? Hogy elfelejtsem mindannyiótokat?

Ha a szavaim hatnak is rá, annak nincs nyoma az arcán.

– Igen. Nem kellett volna visszatérned.

– Sosem akarsz majd engem…

Előrelép, és úgy tűnik, mintha az egész torony beleremegne, reszketnek a tövisek, miközben vicsorogja:

– Előbb nézném végig, hogy az Elvarázsolt-völgy hamuvá lesz, vagy a Faragvárat elárasztják a tüskebokrok, mint hogy beteljesítsem a kötődésemet veled.

– Rendben – mondom remegő hangon. – Magadra hagylak az átkoddal. – Sarkon fordulok, és kiviharzok a toronyból, elszántan, hogy ne lássa, ahogy összetörök.

20. FEJEZET

Rosalina

Végigviharzok Faragvár folyosóin, abban a tudatban, hogy egyetlen hely van, ami feldobhatja a kedvemet Kel szavai után.

Amint kinyitom a könyvtár ajtaját, mély levegőt veszek, és hagyom, hogy az Ősz csípős illata megtöltse az orromat. Ez a leggyönyörűbb hely, amit valaha láttam, a polcok olyanok, mint a bent növekvő magas fák nyúlványai, ágaik elnehezülnek a levelektől, melyek lelibbennek, hogy megroppanjanak a lábunk alatt. Még a tövisek, amik a fák köré szövődnek, és átkígyóznak a polcokon, sem tudják semmissé tenni ezt a szépséget.

Valaki előugrik a sarkon túlról, és egyenesen belém csapódik. Fenékre esem, körbevesznek a könyvek. Az apám velem szemben hasonló stílusban terpeszkedik.

Hát persze, hogy ő is itt van. Nem tudom visszafogni a mosolyomat a hasonlóságaink miatt, és a mérgem el is illan. Örülök, hogy máris otthon érzi magát. Ma este részt veszek egy magánvacsorán a hercegekkel, hogy megbeszéljük a stratégiánkat Ősszel kapcsolatban, szóval boldog vagyok, hogy papa elfoglalja magát.

– Látom, megtaláltad a könyvtárat – mondom, és segítek neki összegyűjteni a széthullott könyveket.

– Ó, igen! – ragyog fel papa. – Gondoltam, elviszem ezeket a szobámba, hogy elolvassam őket. Az a Marigold nevű hölgy azt mondta, hoz majd nekem levest és forró csokit. Elhiszed ezt? A tündéreknek van forró csokijuk!

– És nagyon finom, papa. – Miközben segítek feltornyozni a könyveket a karjába, észreveszem, hogy széles skálájú gyűjteményt válogatott össze, van benne minden a lényekkel foglalkozó kézikönyvektől kezdve a mítoszokon, térképeken át egészen a regényekig.

– Minden rendben van, Rose? – kérdezi gyengéden.

– Csak fel kell dolgoznom a történteket. Azt hiszem, szükségem van némi csendre, hogy kutakodjak a sorok között.

– Hát, tudod, hol találsz. Mindamellett – hátrapillant a válla felett –, van itt valami, amit látnod kéne.

Az apám elmegy, aztán körbenézek a könyvtárban, és észreveszek valamit, ami korábban nem volt ott: egy hatalmas fa íróasztalt egy piros, gomba alakú székkel. A pult mögött egy üres polc áll. Úgy néz ki, mintha…

Igen, van egy rés az íróasztal alján, ami egy tárolóra nyílik, fölé a következő szavakat vésték: VISSZAHOZOTT KÖNYVEK. Hátralépek, hagyom magamnak, hogy alaposan szemügyre vegyem. Egy kisebb fa az íróasztal és a polc fölé hajlik, és egy tábla lóg egyik ágáról, amin ez olvasható: ROSALINA KÖNYVTÁRA.

Könnyek gyűlnek a szemembe. Hányszor sírhat egy lány egy nap?

– Mi csináltuk – mondja egy lágy hang mögülem. – Reménykedtünk benne, hogy egy nap visszatérsz hozzánk.

Farron kilép az egyik könyvtorony mögül. Melegség virul bennem, és valami megkönnyebbül a mellkasomban, ahogy szemügyre veszem. Gesztenyebarna haja tiszta kóc, szeme mély aranyszínű. Széles mosoly ragyog az arcán, mintha a nap kikukucskált volna egy sötét esőfelhő mögül.

– Farron! – Két lépéssel felé török, karomat a válla köré fonom.

Közel húz magához, arcát a nyakamba hajtja.

– Szia, Rosie!

Mélyen az ölelésébe bújok. Egy sötétzöld és barna inget visel, amire arany fonallal hímeztek, makkok és levelek díszítik. Nadrágja rugalmas bőrből készült, és csizmája ugyanolyan mélyzöld, mint az inge. Rozsdabarna és sárga köpenye susog, ahogy együtt ringunk.

– Rosie – mondja, amikor végül elhúzódik. – Annyira sa…

– Ne! – Kezemet az ajkára teszem. – Ne mondd, hogy sajnálod! Semmi sem a te hibád. Minden rendben van. – Most már együtt vagyunk.

Szemében a bűntudat villanása azt mondja, hogy nem hisz nekem, de finoman elveszi kezemet a szájától, és lágy csókot nyom a tenyerembe.

– Tetszik?

– Hát persze! – Ujjamat végigfuttatom a fán. Egy huppanással már ki is próbálom a gombaszéket. – Hűha, ez aztán kényelmes!

Farron halkan felnevet.

– Emlékeztem, hogy mondtad, mennyire szerettél volna egy saját könyvtárat otthon. Szóval, csak úgy megcsináltam ezt. Megkértem a fákat, hogy egy kicsit helyezkedjenek át, és hát, ezt készítettük.

Figyelmessége megtölti a szívemet, és fáj arra gondolnom, hogy ő itt abban a hitben élt, hogy elhagytam. Az eszem továbbra sem bírja megérteni. Ez a kedves és figyelmes Őszherceg, aki a légynek sem tudna ártani… és a szörnyeteg, akivé éjszakánként válik.

Hidegrázás fut végig a testemen, ahogy eszembe jut a csöpögő állkapcsa, a csomós, barna bunda. Egyáltalán nem ismert meg.

– Day és Ezryn is segített – folytatja Farron. – Ezryn hozott friss virágokat az asztalodra, de aztán elment a kastélyból, és elhervadtak. És Dayton csinálta a táblát.

Látszik is Dayton keze munkája: a kusza kézírás és a kis lyukak a fában, melyeket élénk színű tengeri üvegekkel töltött ki, amik csillogva visszaverik a fényt.

Ezryn virágai kiszáradtak a vázában az asztalon, de ettől egyáltalán nem lettek kevésbé szépek.

– Farron, ez csodálatos!

– Biztos vagyok benne, hogy Kel is segített volna, de nem akartuk zavarni – motyogja Farron kínosan.

Valami megcsillan a visszahozott könyvek dobozának túlvégén: egy sor csillogó hópehely, belevésve a fába. Kihúzom a dobozt, és megpillantok benne egy könyvet.

Azonnal felismerem. Az a könyv az, amit Kel szobájába vittem, az, amelyiken elaludtam, miközben felolvastam neki.

Óvatosan kiveszem, mire egy aprócska papírdarab libben ki belőle. Lágy folyóírással ez olvasható rajta:

Talán a te könyveid nem olyan unalmasak. Okos ötlet volt, hogy jégkockába fagyasztották azt az idegesítő erdőőrt a végén. Bár fel nem tudom fogni, hogy a főhősnő miért nem használta egyszerűen a tüzét, hogy kiolvassza, ahelyett, hogy abba a buta harcba bocsátkozott volna a fivérével.

Keldarion elolvasta a könyvet, amit ott hagytam neki? És írt egy üzenetet. Azt várta, hogy visszatérek? Vagy ezeket a szavakat egy szellemnek írta?

– Nem. – A szemem dühtől ég. Egy kis tövis emelkedik a földből, és az asztalra szegezi az üzenetet. – Valóban itt volt.

– Ó, ööö, ez új. – Farron idegesen néz rólam a tüskékre, aztán azt motyogja: – Próbáltam lépést tartani a személyzet könyvigényeivel, de, ööö… – Sóhajtást enged ki, és kezét végigfuttatja kócos haján – nehezebb volt, mint amilyennek tűnt.

– Nagyon szar volt benne. – Egy lágy, pimasz hang érkezik a sarkon túlról. Mindketten odafordulunk, hogy Daytont pillantsuk meg, amint folyékony kecsességgel felénk lépked, ami egy nyári nap szellőjére emlékeztet. – Emlékszel arra, amikor Marigoldnak azt a könyvet adtad? Mi is volt a címe? Á, igen, Hogyan öregedjünk meg méltóságteljesen: Egy tündér végzet asszonyának illetlen viselkedése. Azt hittem, ott helyben véged van.

Kissé felkuncogok, és felpattanok a gombaszékről. Nem vagyok benne biztos, hogy valaha eljön az idő, hogy Daytontől nem akad el a lélegzetem, nap csókolta bőrével, szögletes állkapcsával és átható, türkiz szemével. Körém fonja karját.

– Jót aludtál? – kérdezem.

– Miután ilyen gyengéden gondoskodtál rólam, úgy aludtam, mint a bunda. – Szeme megvillan, ahogy mögém pillant. Megfordulok.

Farron Daytont bámulja, szeme hullámzik, ajka megremeg. Visszanézek a Nyárhercegre, a hegre a szemén át, ami még mindig élénkvörös, és a seb kikandikál az inge alól. Úgy rémlik, a hátán is láttam egy vágást.

Ezek mind Farrontól származnak?

– Tudod – Dayton lepillant rám, de tudom, hogy szavait Farronnak szánja –, arra gondoltam, szólok Eznek, hogy ettől ne szabadítson meg teljesen. – Ujjával végigszalad a vörös nyomon a szemén. – Lehengerlően festek tőle. Nem gondolod, Rosie?

Kibuggyan belőlem a nevetés, próbálom feldobni a hangulatot.

– Nem hiszem, hogy még több sármra lenne szükséged. Bár tényleg illik hozzád.

Ezryn valószínűleg be tudta volna gyógyítani, de nagyon sok varázslatát használta el Lucasra.

Farron nem mond semmit. Visszahúzódott a saját világába, karját összefonja a mellkasa előtt.

– Mindent elintéztünk az öcséiddel. Elhelyeztük őket egy hálóteremben az Őszi Szárnyban – folytatja Dayton. – Az apád is beilleszkedik, mi, Bimbócska? Ahányszor látom, teljesen körülveszi őt a személyzet. Megbabonázta őket az érdekfeszítő történeteivel az emberi világról.

Nem tudom megállni a vigyorgást. Az apám egy született mesélő, és örülök, hogy megtalálta itt a helyét.

– Még van néhány óránk a találkozóig, és tökéletes ötletem támadt. – Dayton megragadja a vállamat, és Farronért nyúl, aki kitér a keze elől. – Feszültek vagytok. És mi is lehetne jobb módja az ellazulásnak, mint megmártózni a meleg vízben?

21. FEJEZET

Dayton

Kibaszott rossz ötlet volt a fürdőbe menni anyaszült meztelenül. Nem mintha máshogy tettem volna. Csak nem számítottam arra, hogy Rosalina úgy jelenik meg, mint egy istennő.

Elszaladt a szobájába, mielőtt Farron és én lesétáltunk volna a barlanghoz. Csak sejteni tudom, hogy Marigold és Astrid ehhez az alkalomhoz csinosították ki tökéletesre, azok a kis huncutok.

Rosalina egy hosszú fekete ruhát visel, ami szorosan körbeöleli a karját, mielőtt csaknem áttetszővé válna, az anyag keresztül-kasul fut telt dereka körül. Láttatni engedi, hogy mit visel alatta, vagyis pontosabban, mit nem. Csak egy fekete melltartó és bugyi úszásra alkalmas változatát.

Az átlátszó anyag alatt melle olyan teltnek tűnik. Puha hasa és combja szinte könyörög, hogy valaki belemarkoljon. Bassza meg, annyira kemény vagyok, hogy azonnal észreveszi, amint közelebb ér.

Rosalina most a fürdő lejtős bejáratánál áll, lábát végigfuttatja a homokban.

A víz kristálytiszta, és természetfeletti fénnyel ragyog. Gőz száll fel a felszínéről, és magával viszi a só és citrus illatát. Elégedett sóhajtást engedek ki, és mélyebbre süllyedek, érzem, ahogy a feszültség az izmaimban elernyed. Itt békés. Faragvár fürdője mindig is az én menedékem volt, és örömömre szolgál megosztani velük.

Pillantásom Farronra siklik, aki a vízesés mellett ül. Hűha, csodálkozom, hogy nem alakult ki egy viharfelhő a feje felett, olyan komor. Azt hiszem, azt, hogy elvesztette az irányítást a szörnyetege felett, hogy bántott engem, hogy az idióta öccsei megpróbálták meggyilkolni a Birodalmak Védelmezőjét, és hogy az anyucija a feje felett kiáltott ki háborút Tél ellen, nehéz lehet feldolgozni.

De Rosie visszatért. Ez nem tesz mindent jobbá?

Lassan felé gázolok. Farron be sem jött még. A sziklák szélén heveredett le, nadrágját felhajtotta a térdéig, és lábával úgy rugdossa a vizet, mint egy magára hagyott kiskutya.

Elhúzódik tőlem, amikor közelebb érek, de tudom, hogy nem azért, mert nem kér az érintésemből. Fél, hogy ismét bántani fog engem.

Visszafordulok a csajunk felé.

– Bejössz, Bimbócska?

– Igen – feleli, aztán felvonja sötét szemöldökét, és megérinti a holdkő rózsamedált a nyakláncán. – Majdnem elfelejtettem. Ez ragasztva van, szóval nem tudom, hogy bírná a vízben.

– Most már van saját medálod, mi?

– Olyasmi. El van törve.

Farron oldalra billenti a fejét.

– Hozd ide! Talán meg tudom javítani.

– Mindig babrálsz valamivel – piszkálódom.

Rosalina végigsétál a meleg vizes medencék szélén, és Farron tenyerébe helyezi a holdkő nyakláncát. Ő egy pillanatig vizsgálja, mielőtt a mellényzsebébe dugná.

Rosalina mellé huppan, hagyja, hogy lábfeje a víz alá merüljön. Hátrahajtja a fejét, és gyengéd nyögést enged ki.

– Ez nagyon jó!

Látom a saját reakciómat visszatükröződni Farronról. Rohadt veszélyes Rosalina számára ilyen hangokat hallatnia mellettünk. Rebegve kinyitja a szemét, majd végigméri a testemet, és esélytelen, hogy ne vegye észre kemény hosszomat a víz alatt.

– Bocs – mondom, és lebiccentek irányíthatatlan farkamra. – Már rég volt.

Farront és engem kezd méregetni.

– Ti ketten nem…?

– Nehéz valakivel együtt lenni, ha túl részeg ahhoz is, hogy álljon – motyogja Farron.

És nehéz megdugni egy szellemet. Mert ez volt Farron, miután Rosalina elment. Bement a könyvtárba, kinyitotta a könyveket, de nem olvasott, nem kutatott. Néha esténként felsettenkedtem a tömlöcbe, hogy a csapkodó farkast figyeljem a cellájában, mert az őrjöngése arra emlékeztetett, hogy legalább egy érzelem még maradt benne.

– Hát, örülök, hogy most nem vagy részeg – piszkál Rosalina.

– Az egyetlen dolog, amitől megrészegültem, az a szépséged – felelem. Elpirul, Farron pedig lehajol, és játékosan lefröcsköl engem.

– Hé! – Közelebb gázolok, ajkamat a csupasz térdére nyomom. – Te is gyönyörű vagy.

Egy lágy, meglepett hang szökken ki a torka mélyéről, és elönt engem a vágy. Most, hogy Rosalina itthon van, a farkam éhezik Farronra. És Rosalinára is. De próbálom lecsillapítani ezt a vágyat. Ő Kel társa. Valami, amit mindig is sejtettem, de most már biztosan tudjuk.

Amikor megláttam Rosalinát a könyvtárban, tudtam, hogy zaklatott. Finoman felvezetem egyik kezemet puha lábán. Elvörösödik, de nem lök el magától.

– Minden rendben?

Beharapja az ajkát, mintha azt latolgatná, mit mondjon nekünk.

– Ó, igen. Mármint, ha a rendben azt jelenti, hogy a neked szánt társad azt mondja, hogy inkább dugna meg minden egyes embert az Elvarázsolt-völgyben, mint téged, és még az átok megtörésének, valamint a varázsereje és a birodalma felszabadulásának a lehetősége sem elegendő ahhoz, hogy egyetlen éjszakára lealacsonyítsa magát, hogy megpróbáljuk.

Felsóhajtok, hogy hagyjam szavait leülepedni, aztán olyan forró düh kezd forrongani bennem, hogy esküszöm, megemelkedik a víz hőfoka.

– Mi a fasz? Kel ezt mondta?

– Semmit sem akar tőlem. – Megvonja a vállát. Hangja egyenletes, de képzelem, micsoda sértettséget rejteget magában.

– Kel… – Farron a feje mögé teszi a kezét. – Törődik veled. Tudom, hogy így van. De az, hogy elküldött téged, és elutasítja a társkötődést… annak semmi értelme.

– Tipikus – mondom. – Keldarion mindig is ilyen volt. Titokzatos seggfej. Egyikünkben sem bízik. Még Ezrynben sem. Még a társában sem.

Egy göndör tincs elszabadult Rosalina kontyából. Virágokat tűztek a hajába. Átkozott legyek, ha nem ő a leggyönyörűbb nő, akit valaha láttam. És ha ember? Biztosan nem ez az ok, amiért Kel nem akarja őt. Ha az én társam lenne, én…

Leállítom magam. Nem hagyom, hogy így gondolkozzak. Az egy túl veszélyes játék. Csak azt tudom, hogy amikor, illetve ha megtalálom a társamat, nem fog tudni felérni ehhez a két emberhez, akik mellettem ülnek.

– És van egy saját titkom is – mondja Rosalina. – Egy olyan, amit nem árulhattok el.

Farron és én összenézünk, mielőtt kezemet levezetem a vádliján, egészen a lábfejéig.

– Hercegi becsületemre ígérem.

Világosbarna szeme a fürdő bejáratához pattan, aztán vissza ránk.

– Ezryn… Ezryn megcsókolt engem! – Kezét a szájára csapja, mintha nem hinné el, hogy bevallotta.

– Micsoda? – Farron és én egyszerre kiáltunk fel.

– Láttad az arcát?

Megrázza a fejét.

– Nem, nagyon drámai volt. Leverte a lámpást, és utána csókolt meg. – Hangja megremeg. – Aztán elment.

– Ez egyáltalán nem vall Ezre – merengek, még mindig le vagyok döbbenve a szavaitól. – Milyen volt?

– Varázslatos. – Ábrándozó kifejezés szalad keresztül az arcán, mielőtt elkerekedne a szeme. – Az ő kezét nem fogod levágni, vagy ilyesmi, ugye?

Kuncogok.

– Nem, Bimbócska. Azt csak azért tettem, mert nemet mondtál annak a seggfejnek. Ha akartad volna, akkor elviselem. Rühelltem volna, de elviselem.

Óvatosan engem tanulmányoz.

– És mi van azzal, hogy Ezryn csókolt meg? Azt… azt rühelled?

Visszamerülök a víz meleg ölelésébe, és a féltékenység bármi jelét keresem magamban. Amikor Rosie azokkal a tündérekkel ült a Nyár Birodalomban, tajtékzottam. De semmit nem érzek abból az érzésből, ha arra gondolok, hogy Ezryn csókolja meg.

Még a gondolattól sem leszek féltékeny, hogy Kel a társa. Persze, arra irigykedem, ami köztük van. Az is biztos, hogy dühös vagyok, amiért nem gondoskodik róla úgy, ahogy egy társnak kellene. De féltékeny?

– Nem – válaszolom végül. – Sőt, kicsit be is indít, ha arra gondolok, hogy végre annak a nagy fémdoboznak is kijut a jóból. Mármint valaminek ki kell tölteni vidámsággal az ő sötét lelkét, nem igaz?

Farron arca világos rózsaszínre pirul.

– Talán azért van, mert már olyan régen vagyunk itt mind elátkozva. Van valami különleges kötődés négyünk között. De másokkal más. Dayton, amikor megláttalak azzal a lánnyal, akit Faragvárba hoztál…

– Úgy hívták, hogy… – szólok közbe, aztán megállok. – Mi is volt a neve?

– Nem számít. Kurvára gyűlöltem – mondja Farron, hangjában sértett éllel. – De amikor Rosie-val láttalak, az… – Légzése nehézzé válik, és fészkelődni kezd. – Az gyönyörű volt.

Rosalina Farron felé fordul, csillog a szeme.

– Te hogy érzel azzal kapcsolatban, hogy Ezryn megcsókol engem?

– Őszintén – kezdi –, ha neked tetszett, az engem csak boldoggá tesz.

Rosalina örül a válaszainknak, és egy göndör tincsét az ujjai közt csavargatja.

– Hát, nem hiszem, hogy meg fog ismétlődni. Elég gyorsan elviharzott onnan. Talán rosszul csókolok.

Belemarkolok a combjába.

– Higgy nekem, Bimbócska, nem csókolsz rosszul.

– Tényleg? – Mosolya csintalanná válik. – Vissza kell vigyél a Nyár Birodalomba, hogy gyakorolhassak azokkal a helyes tündérekkel.

– Nem – mondjuk Farronnal egyszerre. Kiemelkedem a vízből, két kezemet szilárdan a fedetlen lábára nyomom, testemről csöpög a meleg víz.

Apró sóhajtást enged, és beharapja ajkát. Tekintete végigsiklik rajtam, álló farkam épp a felszín alatt van.

– Íme az alkum, Bimbócska. – Közelebb húzom a medence széléhez. – Annyiszor csókolózol Ezrynnel, amennyiszer a szíved kívánja. Kurvára meghalnék, ha láthatnálak, ahogy Farronhoz préselődsz.

Mindketten a legédesebb hangot hallatják, de én csak a füléhez engedem nedves ajkamat.

– Még azt is megengedem, hogy megcsókold a társadat, ha valaha kifeszegeti azt a jégcsapot a fagyos seggéből.

Kissé kedvetlen nevetést enged.

Megragadom a tarkóját, hogy pillantását biztosan rám szegezze, a tudtára adva, mennyire komolyan gondolom.

– De ha bárki más hozzád ér, beleértve azt a seggfej exvőlegényt az emeleten, nagy örömmel fogok végezni az életükkel. Aztán a vérükben foglak megdugni, hogy emlékeztesselek, kihez tartozol.

A szavaim elszántsága és ereje még engem is meglep. De Rosalina nem hátrál el. Tűz lobban szemében, ami az enyémet tükrözi, és vicsorogva mondja:

– Day, azt mondtad, az, hogy megcsókoltál engem, hiba volt.

A hangjában csendülő sértettség mélyebben hasít belém, mint bármilyen fegyver.

– És nem gondolod, hogy azóta is minden pillanatban bánom? – Ajkamat az övére tapasztom, és behúzom a vízbe.

22. FEJEZET

Rosalina

Körülölel a meleg víz, ahogy Dayton lehúz engem, és ajkával rabul ejti az enyémet.

Ha azt gondoltam volna, helytelennek érezném, hogy valaki mást megcsókoljak, miután rájöttem, hogy van egy társam, akkor ma kétszer is tévedésben lennék. Először Ezryn égető csókja, most pedig Dayton kemény szája, amint nyelve átnyomakodik a fogaim között.

Felnyögök, és amikor próbál elhúzódni, nem hagyom neki. Nincs szükségem levegőre, csak rá.

Keze a hátamon van, és keményen a testemhez préselődik.

Forróság és vágy kavarog a gyomromban. Meztelen, annyira meztelen. Csak foszlányokat csíptem el testéből a víz alatt, de kétségbeesetten meg akarom érinteni a farkát.

Dayton keze lejjebb indul, ujjai végigkövetik a domborulataimat. Arra jutok, hogy ez egy meghívó, hogy ugyanezt tegyem, így kezemet végigfuttatom széles mellkasán, és lejjebb csúsztatom, amíg elérem a hosszát.

Hatalmas és vastag, és nem tudom megállni, hogy ne markoljak rá, hogy érezzem, milyen a kezemben. Tökéletes. A farkát simogatom. Dayton hátrahajtja fejét, megfeszülnek az izmok a nyakán.

– Bassza meg! – morogja, a hangja mély és férfias. – Rosie.

Egy nehéz sóhaj Farronra irányítja a figyelmemet, aki olyan közel van hozzánk. A hajam kiszabadult, nedves tincsekben terül szét a vízen. Azt mondta, az, hogy együtt látott minket Daytonnel, gyönyörű volt, és az arckifejezése megerősíti ezt: ajka enyhén szétnyílt a csodálattól, szeme elkerekedett.

Lefagyok, csapdába estem köztük, mindhármunkat magával ragadott egy bensőséges pillanat. Furcsának érzem, de jó értelemben. Hová fog ez vezetni?

Dayton mélyen kuncog, amikor meglát minket, ahogy egymásra nézünk.

– Gyere be, Fare, jó a víz.

Dayton ismét megcsókol engem, és karomat az izmos válla köré fonom, lábammal átölelem a derekát. Acélkemény hossza lüktető testemhez nyomódik. Morog az orra alatt, aztán farkát a fürdőruhám vékony anyagához dörzsöli.

Felkiáltok, ahogy az egész testemet elárasztja az érzés.

– Igen, Dayton.

– Hívd a teljes nevén! – mondja Farron, hangja mély.

Pupillája teljesen kitágul, miközben minket figyel.

– A teljes neveden? – kapok levegőhöz, ő pedig nem hagyja abba a dörzsölést, erőteljes teste olyan könnyedén mozog a vízben.

Farron közelebb kúszik, a bőrömön elektromosság éled a csekély távolságától. Ahogy ujjai a fülem mögé tűrik nedves hajamat, és Dayton hatalmas kezébe veszi a mellemet, nem tudom visszafogni nyögő kiáltásomat.

– Daytonales – suttogja Farron, és lágy ajka az arcomon időzik.

– Daytonales. – Úgy mondom ki a nevet, mint egy imát. – Illik hozzád. Illik a Nyár Birodalomhoz.

– Hmm. – Dayton egyik ujját a fürdőruhám melltartója alá csúsztatja, és végigsiklik vele a mellbimbómon. – Hosszú, döcögős. Már senki sem hív így.

– Nekem tetszik – sóhajtok fel.

Farron elhúzódik tőlem, és máris hiányzik az érintése.

– Tudod, hogy nekem mi tetszene? – vigyorog Dayton. – Ennek mennie kell. – Keze az áttetsző ruhám aljához nyúl, és megemeli, hogy levegye rólam.

– Ne! – mondom. Ez az anyag az egyetlen dolog, ami elrejti a csúf heget a csuklómon, az egyenetlen betűket, melyekből a LUCAS név olvasható ki. Ez egy olyan történet, amit még nem vagyok hajlandó megosztani… Főleg úgy, hogy tehetetlenül fekszik az emeleten. – Túl szép, hogy levedd.

Dayton lebiggyeszti alsó ajkát.

– És ezekkel mi lesz?

Keze végigsiklik a fürdőruhámon.

– Igen, igen.

– Reméltem, hogy ezt mondod. – A karjába kap engem, és ellök minket a parttól.

Észreveszem, hogy mélyebben vagyunk a fürdőben, mint ahol én valaha is jártam. Dayton biztosan észreveszi a csodálkozásomat, mert azt suttogja:

– Tartsd vissza a levegőt, és nyisd ki a szemed!

Lebuktat minket a meleg mélységbe. Egy pillanatig csak a sötétséget látom, mígnem Dayton int a kezével, és megérzem a varázslat ismerős bizsergését. A világ pasztellszínek lehengerlő kavalkádjába csap át. A víz kristálytiszta, és a homok ezüstösen fénylik. Élénk korall és hínár nő a meleg vizes medence fenekén. Olyan, mintha átvittek volna egy másik világba. Csak elképzelni tudom, hogy nézhet ki a Nyár Birodalom óceánja.

De mind közül a legvarázslatosabb a tündér férfi, aki előttem lebeg el, aranyló haja siklik a vízen. A mosolya pedig olyan őszinte, miközben engem figyel, amint szemügyre veszem világának ezen darabkáját.

Visszatérnek hozzám Dayton szavai: Hogy emlékeztesselek, kihez tartozol. Azt mondta, a Faragvár hercegeihez tartozom. Talán Kel társa vagyok, de valamit annyira helyénvalónak érzek a kijelentése kapcsán. Ide tartozom. És amit mindennél jobban akarok most, hogy azt csinálja, amit megígért: tegyen magáévá, mutassa meg, hogy az övé vagyok. Neki akarom adni a testemet.

Szeme elkerekedik, ahogy magába issza a látványomat, szinte olyan, mintha érezné a vágyamat. Átölel a karjával, és fellök minket a felszínre. Lefektet egy sima kőre a medence közepén, és gondoskodik róla, hogy egy kezét a fejem alatt tartsa.

Egy pillanatig csak bámulunk egymásra. Kócos, szőke haja vadul hullik arca köré. Összecsapunk, csókjaink dühösek, és én megemelem a csípőmet, kétségbeesetten vágyom bármilyen érintkezésre.

Elhúzódik tőlem, majd ismét vissza, mint a hullámok, ahogy a partot mossák. Nyelve rátalál az enyémre, miközben keze végigbarangolja a testemet. Olyan, mintha a bőröm menten lángra kapna, és mindkettőnket felemésztene.

Dayton az alkarjára támaszkodik.

– Olyan gyönyörű vagy, Rosalina.

Eltávolítja a pánt nélküli, fekete fürdőruhafelsőmet, és finoman megemeli a csípőmet, hogy lecsúsztassa a bugyimat.

– Ezúttal nem teszed tönkre a fehérneműmet?

Huncut vigyort villant, és játékosan megcsókolja a fülem tövét.

– Van némi önkontrollom.

– Mióta? – nevet Farron a partról.

Oldalra billentem a fejem, hogy ránézzek, és rájövök, hogy ez az első alkalom, hogy így lát. Számos közös pillanatunk volt, és mindig sejtettem, hogy ő is épp úgy akar engem, mint ahogy én őt. De nem tudom megállítani a kíváncsiságomat: mit gondolhat rólam, így kiterítve, meztelenül és csupaszon?

– Jól van, kutyus – szólítja meg Dayton –, megmutatom, milyen nagylelkű is tudok lenni. Vedd le a ruhádat, hozd azt a feszes kis seggedet a vízbe, és te kóstolhatsz bele először.

Farron gyorsan pislog, aztán azt dadogja:

– B-belekóstolni?

– A nőnkbe. – Dayton tenyerével finoman megpaskolja a combomat, aztán felhúzza a lábam közé.

A keze okozta sokk, ahogy a testemhez ér, áramütésként csap belém, és felnyögök, megragadva érzékeny mellemet.

– Kibaszottul nedves – morogja Dayton. Síkosságom beteríti a tenyerét, ahogy oda-vissza mozgatja a bejáratomnál.

– Farron – lehelem, és megemelem a csípőmet, hogy Dayton kezéhez dörzsöljem magam.

Farron elfojtott hangot hallat, és térdét a mellkasához húzza, mintha fájdalmai lennének.

– Én csak… – motyogja –, én egyelőre csak nézem.

– Ahogy gondolod – mondja Dayton, és letérdel a lábam között. Pihekönnyű csókok sorozatával kényezteti a bőrömet, aztán nyelve a bejáratomnál kezd tapogatózni.

– Oh! – Kezemmel megragadom a sima felületű sziklát.

Felnevet, ami végigremeg a bensőmön. Kezét a csípőmhöz emeli, és lassan becsúsztatja két ujját.

– Hmmm – nyögöm. – Több kell, Day.

Bennem minden megfeszül, ahogy ujját ki és be mozgatja, nyelve pedig a csiklóm körül táncol. Homorítom a hátamat, és behajlítom a lábujjaimat, ahogy az élvezet emelkedik, egyre magasabbra és magasabbra, míg végül felsikoltok, ahogy az orgazmusom végiggördül rajtam.

A sziklára zuhanok, zihálok és szédülök, miközben Dayton kihúzza belőlem az ujját.

– Milyen volt kezdésnek?

A leheletem súlyos a torkomban.

– Kezdésnek?

Megcsókolja a belső combomat.

– Nem hagyom, hogy csak egyszer élvezz el.

Az egész testem reszket a várakozástól, ahogy alkarra emelkedem, hogy lenézzek rá. De ő csak vigyorog, aztán elsiklik mellőlem, és Farron felé úszik. Ő könyökét a medence szélén pihenteti.

– Fogalmad sincs, milyen kibaszott finom. Édesebb, mint a nektár.

Farron áhítattal bámul le a Nyárhercegre.

– Kóstold meg, Fare!

Farron sóhaját elfojtja Day szája, ahogy felhúzza magát, és megragadja Farron tarkóját. Ajkuk összecsattan. Farron kócos haja Dayton szemöldökére hullik. Mindig is tudtam, hogy többről van szó köztük egy laza kapcsolatnál. A bizonyíték ott van Dayton égető pillantásában és Farron vonásainak gyengéd ellágyulásában.

Hogy lehet, hogy egyáltalán nem voltak együtt, míg én távol voltam?

Dayton ajka Farron vállára esik, és morogni kezd.

– Ez tetszik, kutyus?

Farron remegő kézzel simítja végig ajkát. Megkóstolt engem. A gondolat felrobbantja a bensőmet, és ahogy találkozik a tekintetünk, nem tudom megállítani az ujjaimat, hogy lejjebb induljanak, végig a hasamon, le a lábam közötti nyíláshoz.

Farron fojtott hangot hallatt. Dayton megrázza a fejét, cicceg. Csobban a víz, mire két rózsaszín hínár csap fel, a csuklóm köré tekerednek, és a fejem fölé kötözik a kezemet.

– Teljes mértékben benne vagyok, hogy ezt nézzem – mondja Dayton –, de ma akkor fogsz elélvezni, amikor én mondom. Megértetted, Bimbócska?

Finoman meghúzom az engem lefogó hínárokat, de a testem elolvadt a parancsától. Dayton sokatmondóan pillant Farronra, aki még mindig döbbenten bámul engem. Aztán Dayton beugrik a vízbe, és mielőtt felfognám, a Nyárherceg már felettem van, meztelen és csillogó.

– Meg fogsz dugni? – Megfeszítem a köteleket, szememet álló farkára vetem.

Nyel egyet, és egy pillanatig mintha a félelemhez hasonló villanást látnék a szemében. De megrázza a fejét, és visszatér a csintalan vigyora.

– Igen – mondja. – De nem ma. Amikor magamévá teszlek, nem lesz semmiféle időpontunk egy hülye találkozóra.

A csalódottság hulláma lepi el a hasamat, és felnyüszítek.

– Na, elég ebből – vigyorog Dayton. – Még rengeteg dolog van, amit ma készülök veled tenni.

Csókokat lehel végig a nyakamra, amíg le nem ér a mellemhez, hatalmas kezével masszírozni kezdi az egyiket, a másikra pedig rácuppan a szájával, és erősen megszívja.

Felnyögök, és meghúzom a köteleket, kétségbeesetten a hajába akarom akasztani a kezemet.

– Ó, Day, én…

Mellet vált, egyre keményebben és keményebben szívja, mintha sosem tudna betelni vele. Mély, férfias morgások zengenek mellkasában, és mozdul, hogy ismét a csiklómat masszírozza.

– Olyan finom a puncid.

Levegőhöz kapok, miközben keze őrjítő élvezetbe hajszol engem. Olyan közel vagyok, és semmi mást nem akarok, csak elélvezni. Amikor már épp átlendülnék a csúcson, Day elhúzódik.

Vigyor játszik ajkán, szemében felvillan a csibészség.

– Rémlik, Bimbócska? – piszkálódik. – Csak akkor élvezhetsz el, amikor én mondom.

Mámor lüktet a hasizmomban, a sűrű levegőben zihálok.

– Annyira…

Ám Dayton átnéz a válla felett, aranyló haja összegabalyodott.

– Bejössz, Fare? Olyan közel van. Lehet végem lesz, ha nézem, ahogy elélvez tőled, de hajlandó vagyok megkockáztatni, ha te is.

Farron ránk bámul, aztán ismét az oldalára dől, és kínzó nyögést hallat.

– Nem lehet. Folytasd csak! Én nézem.

Nincs időm megkérdezni, hogy miért nem jön be, mert Dayton leengedi magát a lábam közé, és meleg levegőt lehel a puncimra. Az érzés őrjítő.

– Készen állsz?

– Ne gyötörj már!

– Akkor könyörögj érte!

– Olyan undok vagy!

Elhúzódik.

– Hát akkor…

– Dayton, kérlek! – kapok levegőhöz. – Kérlek, kérlek, kellesz nekem! A tiéd vagyok.

Megáll, aztán visszabukik hozzám, száját és nyelvét a puncimra tapasztja, két ujja belém csúszik.

– Élvezz nekem, Bimbócska!

Ennyi elég is. Még mindig lekötözött kézzel, az élvezet hullámokban önt el, újra és újra, amíg már egy reszkető zűrzavar vagyok, és zihálva veszem a levegőt.

Dayton kiengedi a hínárokból a csuklómat, és a karjába húz, csókot nyom a halántékomra.

A látómezőmben csillagok táncolnak, csókjai gyengédek. De tudom, hogy még nincs vége, nem így, hogy kemény hosszát még mindig érzem a lábam alatt.

– Most én akarlak megkóstolni téged.

Ledermed.

– Rosalina, nem kell, ha…

– Akarom… ha akarod.

– A hét birodalomra, igen! – Feláll, én pedig elhelyezkedem a lába közé. Farka épp az arcom előtt himbálózik. Fenséges.

Kezemet izmos combjára nyomom, és hirtelen érzem, ahogy visszatér a zavartságom.

– Bocsi, ha nem… ööö… jó, vagy…

Dayton az öklébe szorítja a hajamat.

– Szerintem, ha akarnád se tudnád rosszul csinálni.

Lassan szétnyitom ajkamat, és közel viszem a hosszához.

– Kezdd a hegyével! – kiált felénk Farron. – Megvadul tőle.

– Á, most már megszólal a kutyus – mondja Dayton, elhúzva a szavakat. – Épp időben, hogy elveszítsem az eszem.

Farron elkerekedett szemmel figyel minket, izmai megfeszülnek.

Úgy teszek, ahogy mondja, Dayton farkának hegyét az ajkam közé veszem.

– Most nyald végig a hosszát! – mondja Farron.

Hagyom, hogy nyelvem végigszánkázzon a rúdján, a csúcsától egészen a tövéig.

Dayton felmordul, szorosabbra fogja hajamat az öklében.

– Most tedd magadévá! – mondja Farron, a hangja vágytól telt.

Benyelem Dayton hosszának egészét a számba. Kezébe fogja az arcomat, lejjebb vezet a farkán, nyelvem pedig körülötte forog, egyre gyorsabban és gyorsabban mozgok. Addig dolgozom rajta, amíg már zihál, aztán kissé lelassítok, elhúzódom, hogy nagy levegőt vegyek.

A Nyárherceg arca eltorzul a gyönyörtől, izmos mellkasa hullámzik. Farronra nézek a jóváhagyásáért.

Farron felvonja sötét szemöldökét.

– Ez jó volt, de szerintem megy mélyebbre is.

Olyan parancs lapul a hangjában, amit ritkán hallok az én édes Őszhercegemtől, olyan, amitől bizseregni kezd a gerincem.

– Nem tudom – kuncog Dayton –, elég nagy.

– Meg tudja csinálni – biztosítja Farron.

Elönt az elszánt vágy, hogy mindkettőjüknek a kedvére tegyek, és mélyet sóhajtok, mielőtt ismét a számba venném Daytont. Próbálom ellazítani a torkomat, miközben ő egyre mélyebbre löki a farkát. Könnybe lábad a szemem, és azt hiszem, hogy öklendezni fogok, de visszafogom. Az egészet akarom.

– Jó kislány – leheli Farron. – És te is, Day. Jó fiú vagy, amiért megeteted a csajunkat a nagy farkaddal. Nézd, mennyire éhezik rád.

– Bassza meg! – Dayton megmerevedik a számban. – Mindjárt…

– Nyeld le, Rosie! – parancsolja Farron.

Dayton csípője eszeveszett ütemben mozog, és farkának minden lüktetésénél felnyögök, miközben kétségbeesetten tartani akarom a tempót.

Megremeg, izmai megfeszülnek. Homorítom a hátamat, és nyögök. Szent csillagok, elképesztő íze van. Ondója beteríti az ajkamat, és lenyalom, minden cseppjét megízlelem. Olyan sok, hogy egy kevés ki is csorog a számból, és lecsöpög az államon.

Farron beharapja az ajkát, szeme üveges és vággyal teli. Ebben a pillanatban tudom, hogy olyat tettem, ami mindkettejüket kielégítette, és melegség önti el a mellkasomat. Farron rám mosolyog, némán elismeri az igyekezetemet.

– Menjünk, mutassuk meg a mi fiúnknak, hogy milyen jó kislány is voltál – mondja Dayton, az ölelésébe von, és keresztülúszik velem a medencén. Gőz kanyarog Farron teste körül.

– Megízlelted őt a számon, Fare – vigyorog Dayton. – Most ízlelj meg engem az ő ajkán.

Dayton felajánlva tart engem Farron felé, ondója csöpög az ajkam közül, le az államon.

Farron pupillája teljesen kitágult. Nagyot nyel, és a csomó a torkán ugrik egyet. Egyik kezét remegve felemeli.

Hová lett az Őszherceg egy pillanattal korábbi magabiztossága?

– Dönts, Farron! – utasítja Dayton, és egyik keze felkígyózik, hogy erősen megmasszírozza a mellemet, a puha hús kiszökik ujjai között. – Csókold meg, vagy ne!

Hogy nézhetek ki Farron szemében, szerelmének karjában, kócos hajjal, vöröslő orcákkal és egészen, teljes mértékben rá vágyva?

Farron lehunyja szemét, gesztenyebarna haja a homlokába hullik. Aztán egy szempillantás alatt hátrahúzódik, és elterül a csúszós köveken.

– Bocsánat, nem megy.

– Sajnálhatod, Fare. – Dayton elégedetlenül sóhajt, és Farron elutasításának éles csípését hamar felváltja Dayton marcangoló csókja.

– Bocsánat – mondja Farron. – Tényleg nem arról van szó, hogy nem akarom. Már így is el fogom veszíteni Dayt a társa miatt. Kel egyszer meggondolja magát. És nem veszíthetlek el téged is, Rosie.

– Bassza meg Keldarion! – morog Dayton a fülembe. – Ne foglalkozz az ijedt kiskutyussal! Rám figyelj!

Keze észbontóan mozog sajgó puncimon, egy pillanatot sem ad, hogy elgondolkozzak Farron szavain.

– Már így is annyit tettél értem, Dayton…

– És még egyszer megteszem, rendben? Add meg nekem még egyszer!

Mielőtt bármit mást mondhatnék, kiáltás szakad fel a torkomból, ahogy a forróság egyre csak nő, csak nő, csak nő.

A meleg vizes medence alacsonyabb szélére ül, és az ölébe húz engem, a farka máris újból kemény.

– Ezúttal sikítani fogsz – vicsorogja. – Elég hangosan fogsz sikítani, hogy a társad is hallja, és rájöjjön, hogy micsoda idióta. Hogy az a kibaszott seggfej érezze azt a mámort, amit nem tud neked megadni.

Szorosan lehunyom a szemem, csak Dayton érintésére figyelek, és felkiáltok a gyönyörtől.

– Hangosabban, baba! – Megnyalja a nyakamat, aztán beleharap. Fájdalom és gyönyör. – Emlékszel, amikor engem és Fare-t figyelted?

– I-igen. – Hátrahajtom a fejem, alig tudok bármit is felfogni a bennem növekvő gyönyörön kívül.

– A te nevedet kiáltotta, amikor elment. Most, amikor te mész el, rá fogsz nézni. Kiáltsd a nevét!

Farron olyan figyelemmel néz minket, mintha a világon semmi sem tudná elszakítani rólunk a tekintetét.

Dayton farka a fenekemhez csusszan. Ujjai gyors ütemben mozognak, és amikor élesen belecsíp, majd meghúzza az egyik mellbimbómat, csillagokat látok.

– Élvezz el nekünk!

Ennyi. Elveszem a viharban, a gyönyör hullámai ismét elöntenek engem. Sikoltok, remeg a testem, az orgazmusom újra és újra lecsap rám.

– Farron! – kiáltom, ahogy elmegyek, belső falaim rászorítanak Dayton rendíthetetlen ujjaira.

Farron keze ökölbe szorul, és a víz párás felületére csap vele.

– Rosie. Day…

– Kurvára imádom, milyen jó érzés vagy – krákogja Dayton a fülemnek, miközben újra visszatérek önmagamhoz. A Nyárhercegre zuhanok, teljes mértékben elégedetten. Elgondolkodom Dayton szavain. Vajon a sikolyaim végül elértek Kelhez?

23. FEJEZET

Rosalina

Bársonycipőm alig ad hangot, miközben az étkező felé tartok, Dayton és Farron a két oldalamon.

A fürdős élményeink után Farron segített Daytonnek és nekem megmosni a hajunkat, aztán puha törölközőkbe csavart minket. Nem pontosan így vágytam a keze érintésére a bőrömön, de még így is kellemes volt.

Egy laza hajfonatot a fülem mögé tűrök. Farron apró fonatokat szőtt Dayton és az én hajamba, mielőtt elindultunk volna, és közben azt magyarázta, hogyan tanította meg rá az anyja. Hangja megremegett, miközben beszélt. Tudom, hogy aggódik amiatt, hogy mi folyik az otthonában. De épp ezért találkozunk most a többi herceggel. Hogy előálljunk egy tervvel.

Legalább a vacsora rendes időben zajlik így, hogy telihold van – az egyetlen este a hónapban, amikor a hercegek és a személyzet nem változnak szörnyetegekké vagy állatokká.

Lesimítom a szoknyámat, ahogy közelebb érünk. Marigold és Astrid mindent megtettek a Faragvárba való visszatérésem első vacsorájának tiszteletére. Farron és Dayton nagy örömüket lelték abban, hogy segíthettek nekik kiválasztani a ruhámat, miközben együtt heverésztek az ágyamban. Végül egy Nyár birodalmi ruhára esett a választásuk.

A legjobb selyemből készült, halvány elefántcsontszín árnyalatban. A dereka a testemre simul, kiemeli domborulataimat, és finom arany hímzéssel van kidíszítve, ami megcsillan a fényben. Libbenő szoknyája rétegekben hullik a földre, és felhőként lebeg, ahogy lépek. A nyakkivágása mély, épp annyi bőrt hagy fedetlenül, ami csábító, de így is sok teret ad a képzeletnek. Nem mintha ennek a két hercegnek szüksége lenne még a képzeletére.

Egy könnyed sálat is felvettem, nemcsak azért, hogy eltakarja a karomat, hanem mert még mindig csípős az idő a kastélyban, a Télherceg varázslata mindenhová beszivárog.

Dayton megragadja a karom, mielőtt belépnénk az étkezőbe.

– Bimbócska, meg kell tenned nekem valamit, mielőtt bemegyünk oda.

Felvonom a szemöldökömet.

– Éspedig?

– Ne hunyászkodj meg előtte! – Dayton rám szegezi türkiz pillantását. – Te Keldarion társa vagy, ami azt jelenti, hogy egyenlőek vagytok. Ő volt az, aki azt mondta, hogy nem akar veled lenni, szóval ha bármilyen említést is tesz a ma délutánra, az az ő baja.

Felforrósodik az egész testem.

– Várj, micsoda? Honnan tudhatná? Valaki elárulta neki?

Farron egyik kezét végigfuttatja a hajamon.

– Rosie, teljesen beborít téged Day illata. Egészen… részegítő.

– Atyaég, erre nem gondoltam.

Dayton elkapja az államat.

– Viseld büszkén! Azt mondta, hogy a birodalomban mindenkit megdugna előtted? Mutasd meg neki, milyen kívánatos vagy! Mutasd meg neki, hogy te vagy az, akit mindenki akar, és kurvára ő a legnagyobb idióta az egész Völgyben, amiért nem istenít téged úgy, ahogy kellene.

Düh érződik Dayton szavain, és szenvedélye fellobban benne. Kiegyenesítem a gerincem, és felnevetek.

– Talán még azelőtt dugok mindenkivel az Elvarázsolt-völgyben, hogy neki esélye nyílna rá.

Azonnal tudom, hogy ezt nem kellett volna mondanom. Dayton és Farron egyszerre ragadják meg a karomat.

– Nem, Rosalina – morogja Farron, és valami vad villan a szemében. Megrázza a fejét, aztán felsóhajt. – Azt hittem, jó kislány leszel, és hallgatsz Dayton szabályaira.

Dayton szabályai. Ő, Farron, Ezryn és az a jeges seggfej. Elképzelni sem tudom, hogy ennél többre vágynék. De… olyan könnyű őket kihozni a sodrukból.

– Nekem az megfelel – mondom, ők pedig elengednek. Gyorsan megkoppintom Farron orrát, mielőtt az ajtóhoz fordulnék. – Egyelőre.

Kitárom az étkezőbe vezető ajtókat.

A belépés pillanatában megérzem, hogy Keldarion már itt van, jelenléte hullámként csap meg. De nem nézek rá, még nem. Feltartom a fejem, a tempóm egyenletes, és minden lépésnél kirúgom a ruhámat, ahogy Astrid tanította nekem.

Én vagyok Faragvár úrnője. Épp annyira tartozom ide, mint bárki más.

Legalábbis ezt gondolom. Az önbizalmam egy pillanatra megbicsaklik, és elbotlom egy kissé kiálló indában.

Az étkező épp olyan, mint amilyenre emlékeztem, kivéve, hogy a nagyját hóbuckák borítják, beleértve az asztal egy részét és azt a széket is, amin korábban ültem: azt, amelyik Keldarionnal szemközt áll.

Az asztal többi részére finom ételeket tálaltak. Ezryn a megszokott székén ül úgy, hogy nincs előtte semmi. Nem néz fel rám.

Tél legfőbb hercege magába zuhanva, könyöke az asztalon, keze eltakarja az arcát. Mintha megérezné magán a figyelmemet, felemeli pillantását.

Nem tudom visszafogni a döbbent sóhajtást, ami elhagyja az ajkamat. Ő… szörnyen néz ki. Rosszabbul, mint reggel a Főtoronyban. Haja kócos és elvadult, szemén vörös karikák éktelenkednek.

De nem hátrálok meg. Nem akar engem. Nem bízik bennem. Ám nem csak miatta tértem vissza, és ezt teljes szívemből tudom.

Dayton és Farron az asztal másik oldalához indulnak. A megszokott helyem most foglalt. A legkönnyebb választás az lenne, hogy Day és Fare mellé ülök, megbújva mögöttük.

De Daytonnek igaza volt. Egyenlőek vagyunk.

Elsétálok Ezryn mellett, és megragadok egy széket, aztán Kel mellé húzom az asztalfőn. Épp elég hely van ott.

Egy pillanatnyi némaság ül a helyiségre, és érzem magamon mindannyiuk hülye, döbbent tekintetét. A székemre huppanok, és vicsorgok:

– Nos, eszünk?

Dayton, természetesen, hosszú kuncogást hallat.

– Én a magam részéről farkaséhes vagyok, a jó értelemben. – Elkezdi megszedni a tányérját. Pirított gombával teli tálak, ragutól gőzölgő edények és ropogós kenyértől túlcsorduló kosarak sorakoznak. A legkülönbözőbb árnyalatú gyümölcsök és zöldségek töltik ki a köztük lévő tereket. Farron ügyetlenül szed némi karamellizált répát és tört burgonyát.

Kelre pillantok, azt várnám, hogy haragosan néz Daytonre. Érzi rajtam a sót és a tengervizet? A napfényt, ami a bőröm alá kúszott ma délután? Ám valami furcsán üres arckifejezés ül rajta.

Nem érdemli meg, de áruló szívem fáj érte, hogy beengedjen engem. Hogy a jégfal mögé láthassak, amit felépített.

– Úgy tűnik, magamat kell kiszolgálnom – sóhajtok fel, és nyúlok egy porcelántányérért. Egy hatalmas kéz kulcsolódik a csuklómra.

– Nem – mondja Keldarion síri hangon.

Arcán minden vonást feszültség szegélyez, de van valami a szemében, a gyengédség egy rövid villanása, ami lyukat üt a felhúzott falamba. Minden figyelmem arra a helyre összpontosul, ahol a keze az enyémet éri, és olyan, mintha a bőrömet még mindig fűtené a korábbi találkozásunk: a hasam megfeszül, és egy csomó azzal fenyegetőzik, hogy bármikor elpattanhat.

– Rendben – felelem. Hadd szolgáljon ki. Valami bennem izgatottá válik az ötlettől.

Míg Keldarion az asztal körül járkál, hogy megtöltse a tányéromat az ízletes tündérételekkel, óvatosan az ölembe terítem a szalvétámat, és a Tavaszherceg felé fordulok.

Ennyi erővel egy szobor is lehetne, amilyen keveset beszélt vagy mozgott.

– Jó estét, Ezryn! – mondom, és próbálom magamra ölteni azt a magabiztosságot, amit nem érzek. Nem hagyom, hogy megtudja, mennyire bántott, hogy csak úgy elsétált, miután megcsókolt engem. – Úgy sejtem, kellemes napod volt. Valami sürgős ügy biztosan igényelte a figyelmedet.

– A korábbi találkozásotokat biztosan nem tudta felülmúlni. – Dayton nevet, miközben közelebb hajol, kenyeret vesz magához, és Ezrynre kacsint.

Ezryn felém fordul, és kezét szorosan ökölbe fogja az oldalánál. Biztosan jól tudom már értelmezni a testbeszédét, mert minden mozdulatából üvölt az elárultság.

Biztos rájött, hogy Daytonnek elmesélném. Csak úgy helyes, ha elmondom egy tündérhercegnek, hogy egy másik tündérherceg megcsókolt engem, miután a társam elutasított, mindezt azelőtt, hogy az első tündérherceg megcsókol, míg a szeretője, egy másik tündérherceg, nézi. Uh, szédeleg a fejem a gondolattól. Kinyitom a számat, majd bezárom, nem tudom, mit mondjak.

Szerencsére Keldarion elém dobja az étellel megrakott tányért, és elmormolok egy gyors köszönömöt, mielőtt belevetném magam. Farkaséhes vagyok.

Mindnyájan, Ezrynt leszámítva, hozzálátunk a fogásainkhoz. Marigold biztosított, hogy papának jól gondját fogják viselni, amíg mi megtartjuk ezt a privát ülést. Biztos vagyok benne, hogy a személyzet kiugrik a bőréből, hogy még több időt tölthetnek vele.

Várom, hogy a négy tündérherceg közül egy elkezdje ezt a megbeszélést. De egyikük sem tesz semmit.

– Áh! – engedek ki egy bosszús hangot, a szám tele van tört burgonyával. Nem csoda, hogy semmit sem intéztek el, amíg távol voltam. – Oké, szóval nyilvánvaló, hogy elmegyünk az Ősz Birodalomba?

Farron ledobja a villáját, ami koppan a tányérján.

– Mi-micsoda? Nem, mi nem mehe…

– Tennünk kell valamit – válaszolom. – A testvéreid azt mondták, az anyád háborúra készül.

– Annak a kettőnek mindig is elvadult gondolatai voltak – mondja Kel, jobban hasonlít régi önmagára most, hogy hivatalos ügyekről beszélünk. – Lehet, hogy nem is olyan komoly. A kastélyba hívattam Perth Quellost, hogy lássam, van-e róla bármilyen tudomása.

Ledermedek a név említésétől. Keldarion királyi vezére és a Tél Birodalom jelenlegi felügyelője. Valamint az a tündér férfi, aki lekurvázott engem, és azt mondta, hogy csak elterelem Keldarion figyelmét – mielőtt Ezryn behúzott volna neki egyet.

Ez most rám néz, egy kissé oldalra billentve a fejét. A mozdulat szavaknak érződik. Én majd megvédelek. Mindegy, milyen kínossá váltak közöttünk a dolgok, nem hiszem, hogy valaha hagyni fogja, hogy ismét egyedül maradjak a vezérrel.

– A jó öreg Perth – nyújtja el a szavakat Dayton. – Nem láttam őt a téli napforduló kedves kis bálja óta. Egy vén csúszómászó a fickó. Kel, miért nem rúgtad már ki, és kerestél helyette egy rendes felügyelőt?

Kel megmerevedik, és torkából mély morgás tör elő.

– Quellos már évtizedek óta a Tél Birodalom vezére. A nagyapám választotta a pozícióra. Az apám megbízott benne. Sosem követtem apám tanácsait, míg élt, és ez oda vezetett, hogy… – Kel megrázza a fejét. – Így, hogy Quellost megtartom felügyelőnek, legalább megtisztelem apám emlékét.

Kínosan mocorogni kezdek. Kel nem tudja, hogyan bánt velem a vezére a téli napforduló bálján. Bár kezdem megérteni, miért bízik Perthben. Igyekszik tiszteletben tartani az utolsó legfőbb uralkodó kívánságait… Az apja kívánságait.

– Azt legalább tudod, mi történik a kis lázadásokkal a birodalmadban, Kel? – folytatja Dayton. – Perth jelentett azokról bármit is?

– Nehéz jelentéseket fogadni bármi kapcsán, ha inkább vagy szörnyeteg, mint ember – mondja Ezryn. Ez az első dolog, amit mondott egész este, és a düh, amit korábban is éreztem rajta, visszatért. Talán sosem célozta felém. Fémes tekintetét Keldarionra szegezi. Igen, tuti, van ott némi feszültség.

– Hát, akkor jó, hogy idejön – szólalok meg, és egyik kezemet Kel karjára teszem, a másikat Ezrynére. Nem dermednek le az érintésemtől, ahogy számítottam rá.

Az asztal körüli feszültség feloldódik egy kicsit, és próbálom különc hercegeimet visszaterelni a fontos ügyek felé.

– Továbbra is úgy gondolom, hogy meg kellene látogatnunk az Ősz Birodalmat, és megnézni, mi folyik ott. Nem mehetünk át az ajtón itt, Faragvárban?

Én magam nyitottam ki véletlenül, amikor Kel megmutatta, hogy összeköti a négy birodalmat.

– Ez egy lehetőség – válaszolja Keldarion.

– Nem tudunk visszamenni – kopog Farron idegesen az asztalon. – Este…

– Használhatjuk a nyakláncaitokat, hogy még naplemente előtt visszajussunk Faragvárba – tanácsolom.

Ezryn felsóhajt.

– A medálok jobban működnek vészhelyzetben. Hosszú távon nem tudnánk használni őket, főleg, ha elkószálunk Faragvártól. A varázserőnk már így is korlátozott, de minél tovább vagyunk távol, annál nehezebb lenne működésbe hozni az átjárókat.

– Rendben, mit szóltok egy egynapos túrához?

– Kizárt, hogy egy nap alatt megoldjuk ezt. Aztán a szüleim rákérdeznek majd, hogy miért megyek el, és… – Farron megrázza a fejét. – Mi lesz, ha azt kérik tőlem, hogy maradjak?

– Megkérhetjük őket, hadd maradjunk a Parázs Szárnyban – mondja Dayton. – Az távol esik a központi vártól.

– Kicsit ferdíthetünk az igazságon, és mondhatjuk azt, hogy éjszaka kell kapcsolatba lépned a varázserőddel. – Elgondolkodva felnézek. – Vagy valami egyéb kifogást, hogy miért nem leszel elérhető.

– Ez nem egy borzasztó ötlet – csatlakozik Ezryn.

– Nem – ágál Farron. – Mit kezdesz a farkassal? Nem mehetek csak úgy a Tölgyszív-vár tömlöcébe, hogy bezárjam oda magamat. És egyébként is felesleges. Nappal vagy éjszaka, a szörnyeteget nem érdekli. – Egy könnycsepp csorog le az arcán. – Nézzétek, mit műveltem Daytonnel!

Csendben ülünk, és a szívem kesereg érte. Akkora csapdába esett, hogy nem is tud hazamenni, hogy megvédje a birodalmát.

– Te vagy az Ősz legfőbb hercege, Farron – mondom, mert az az érzésem, szüksége van rá, hogy valaki hangosan is kimondja a szavakat neki. – A népednek szüksége van rád. Kell lennie egy megoldásnak.

– Nincs, Rosie.

Az ajtó lassan, nyikorogva kinyílik, és Astrid áll ott, arca sápadtabb, mint máskor.

– Egy megbeszélés közepén vagyunk – mondja Kel. – Mi az?

Vörös szeme rólam Kelre ugrik.

– Van itt valaki… valaki, aki azt mondja, hogy meghívták erre a vacsorára.

– Perthnek még nem kellett volna megérkeznie – feleli Keldarion, és visszautasítóan legyint a kezével. – Az biztos, hogy én nem hívtam senkit.

Nem, dorombolja egy lágy hang a fejemben, de te igen.

Felgyorsul a szívverésem.

– Caspian az.

24. FEJEZET

Rosalina

A Tüskeherceg Faragvárban van.

Kel olyan gyorsan pattan fel a székéről, hogy az fölborulva a földre koppan. Jég terjed szét a talpa alól, és egy réteg végigrepedezik a padlón.

– Ő meg mit keres itt?

Apró nyikkanás tör fel belőlem, ahogy visszatér az emlékem.

– Mi az? – vicsorogja Keldarion.

Égő arcomat a tenyerembe temetem.

– Amikor a téli napforduló bálján együtt táncoltunk, viccből meghívtam őt. – Kikukkantok az ujjaim mögül, felpillantva a három döbbent arcra és a saját kínos tükörképemre Ezryn sisakján. – De nem nagy ügy. Megmondom neki, hogy visszavontuk a meghívóját, miután behisztizett, és tönkretette az egész báltermet a töviseivel.

Felugrom, mielőtt bármelyikük is megállíthatna, és kisietek az étkezőből. Nem meglepő, hogy egy közel két méter magas, jeges óriás követ engem. Ahogy elrohanok Astrid mellett, elsuttogok egy bocsánatkérést. Szegényke, csak képzelem, milyen traumatikus élmény lehet, hogy kopogást hallasz, és a nyomorult Tüskeherceg áll az ajtóban.

Bemenetelek az előtérbe, kész vagyok elküldeni Caspiant a pokolba, de megbotlom, mielőtt megállnék. Hirtelen képtelen vagyok rendesen levegőt venni, ahogy felnézek rá, ragyogó és földöntúli szépségére.

Igazán kitett magáért erre a vacsorára.

A Tüskeherceg tündököl hivatalos öltözékében. Teltbarna ingje kiemeli a lilás pettyeket sötét, csábító szemében. Tónusos karját kirakatba tette a felhúzott ingujjával. A testre simuló nadrágja tökéletesen körbeöleli lábát, míg egy hozzáillő mellény, csillogó gombokkal díszítve, teljessé teszi az összeállítást. Széles vállán szétterülő, árnyakból készült köpenye sötét, mint az éjszaka, ami egy leheletnyi mágiát ad így is döbbenetes kinézetéhez.

Félmosoly szökik dús ajkára, míg hátrasimított, sötét hajából egyetlen tincs a homlokába hullik.

Meglepő módon Kel még nem kezdett bele szónoklatába. Felé fordulok, és megpillantom az enyémet tükröző, lefagyott arckifejezését.

Azt hiszem, nem mindennapos az, hogy az ősellenségedet az előteredben látod, amint vacsorához készül. Nekik van valamilyen történetük. Egy árulás. Tekintetem Kel csuklójára siklik. Alkut kötött Caspiannal, egy olyat, amiről nem hajlandó beszélni nekem.

– Nahát – siklik rajtunk végig Caspian sötét szeme –, csak nem a két kedvenc emberem a Völgyben?

– Nem látunk szívesen – szólal meg végre Kel, és védelmezőn elém lép.

Caspian egy láthatatlan szöszt vesz le az ingjéről, a jó értelemben nem zavartatja magát.

– Valóban, Kel? Miután a társad volt olyan kedves, hogy meghívjon engem?

Szóval tudja, hogy Kel társa vagyok.

– Az azelőtt volt, hogy úgy döntöttél volna, a Tél Birodalomra engeded a tüskéidet – mondom.

– Hmm. – Caspian vigyorog. – Azt hittem, kedveled a tüskéimet, hercegnő.

Két apró inda kúszik fel a földből, és a bokám köré tekerednek. Élvezet és fájdalom, emlékszel? Hangja az elmémben visszhangzik.

Eszembe jut a nap, amikor végignézte, hogy magamat kényeztetem a kastély kertjében. Düh söpör rajtam végig, és kiszabadítom magamat a tövises indákból.

Nem lesz elég, ha csak elküldöm. Túl erős. Szó szerint a markában tartja az egész kastélyt. És a hercegek varázslata miatta gyenge, míg az övé megfékezhetetlen. Talán még erősebb is, ha tényleg Faragvárból szívja el a varázslatot. Keldarion kidüllesztheti a mellkasát, amennyire akarja, de Caspian csak akkor fog elmenni, ha ő akar.

– Mondd el, miért jöttél!

– Olyan nehéz elhinni, hogy csak vacsorázni szeretnék veletek, kedves tündérekkel?

– Igen – mondjuk egyszerre Keldarionnal.

– A csillagokra! – Caspian békítő gesztussal feltartja a karját. – Rendben. Úgy hallottam, lehetetlen problémával álltok szemben. És én szeretem megfejteni a lehetetlent.

– Farron? – lehelem.

Caspian értem nyúl, mintha az arcomat akarná megérinteni, mielőtt leengedné a kezét.

– Gyertek, drágáim! – dorombolja. – Aligha tudok üres gyomorral részletekről beszélni.

Bőven kijárt nekem a kínos vacsorákból az étkezőasztalnál. És azt vártam, hogy a Tüskeherceggel töltött vacsora lesz mind közül a legkínosabb.

De nem így lett.

Egy kicsit sem.

Meglepett volt a három tündérherceg, amikor Keldarion és én Caspiannal az oldalunkon sétáltunk be? De még mennyire!

A Farron melletti üres hely és a jégfal nem felelt meg neki, így fogott egy széket, végigvonszolta az asztal körül, majd Keldarion és közém tolta, szóval most a Tüskeherceg és Ezryn közé szorultam.

De ennyi volt, ez volt az egyetlen kínos dolog. Mert most folyik a bor, a tányérok üresek… és mindenki nevet. Még Keldarion is. És a Tüskeherceg gyönyörű arcán látom a legpimaszabb, szarrágó, istenverte vigyort a világon.

Az ötödik gyümölcszselét cuppantom a számba, miközben elintem a bort, amit Dayton ajánlgat nekem. Nem veszik észre ezek az idióták, hogy itt van a Tüskeherceg, és magas készültségre van szükségünk? De annyira elmerülnek valami történetben, amibe belekezdett: egy tó melletti emlék, valami olyan helyről, amit Prizma-palotának hívnak.

– Átkozottul biztos voltam benne, hogy te tetted a békákat Tilla ágyába – nevet Dayton, arca kipirult a bortól.

Caspian csak megbillenti kupáját.

Farron megragadja a hasát, és liheg.

– Emlékszem, amikor Daytől kérdeztem, hogy beszökött-e egy kakas a palotába. Olyan hangja volt a sikításának.

– Ki is ez a Tilla? – kérdezem, már megszámlálni sem tudom, hány nevet említettek.

Caspian fog egy szalvétát, és gondosan letöröl egy morzsát az arcomról.

– Drágám, nyeld le az ételt, mielőtt kérdeznél. Senki sem érti, mit mondasz, ha tele van a szád péksüteménnyel.

Találkozik a tekintetünk, mérgesen nyelek egyet.

– Ki. Ez. A. Tilla?

– Ó, Tilla. – Dayton elnyújtja a nevét. – Ő volt Kel régi fellángolása. Hosszú, fekete haj, hatalmas…

– Nem akarom hallani! – vicsorgom, és a tűz úgy lobban fel bennem, akár egy meggyújtott gyufaszál.

– Hatalmas páncélja volt. – Dayton lesüllyed a székén. – Még a ruhája felett is acélt viselt. Végül is, a Tavasz Birodalomból származott.

Szemem Ezrynre pattan. Ő legalább még az én oldalamon áll, szokványos rideg viselkedésével. Noha nem látom, szinte érzem állandó utálatos tekintetét, amivel Caspianra bámul.

– Miért tesznek mind úgy, mintha valami rég elveszett barát lenne? – suttogom, miután közelebb hajolok Ezrynhez. – Ő az átkozott Tüskeherceg!

Ezryn hosszan felsóhajt, és visszasuttog:

– Mert valahol ő egy rég elveszett barát. Volt idő, amikor mi öten sok estét töltöttünk így. – Ezryn tétovázik, és kikémlelem, ahogy keze ökölbe szorul az asztal alatt. – És most nincs más választásunk, mint hogy együtt játsszuk ezt a beteg szerepjátékot. Így, hogy a varázserőnk ennyire legyengült, nem tudjuk kitenni a kastélyból. És így, hogy az ő erejének nincs korlátja, nem lenne bölcs dolog kihívni egy küzdelemre.

Korábban nekem is ez a gondolatom támadt, csak nem gondoltam volna, hogy a szerepjátszás ilyen könnyedén menne a Faragvár hercegeinek. Főleg Kelnek.

– Ezryn. – Caspian az asztalra hajol, testét felénk fordítja. – Emlékszel? Azt hiszem, apád Floráliából jött, hogy csatlakozzon hozzánk egy napra, ugye?

– Igen – feleli Ezryn mereven. – Az volt az első alkalom, hogy elhagyta a Pörölykert-várat, miután az anyám elhunyt.

Csend telepszik az asztaltársaságra. Mire megy ki Caspian játéka? Ha meg akarja Ezt nyerni magának, akkor ezzel csak még több kellemetlenséget okozott neki.

– Volt egy este – néz fel Caspian, mintha próbálná felidézni –, amikor ti ketten kimentetek az erdőbe, és amikor kinéztünk, mindenféle lények vettek titeket körül.

Ezryn lágy sóhajtást enged.

– Sétálni mentünk a holdfényben, és rátaláltunk egy törött lábú szarvasra. Bár a hírneve szerint brutális, az apám megsajnálta az állatot. Szegény vad mellé térdeltünk, és együtt próbálkoztunk, hogy helyre tegyük a lábát.

– Varázslattal? – hajol közelebb Caspian, szeme elkerekedik.

Ezryn fújtatva nevet, és olyan, mintha némi súly engedne fel a válláról.

– Az apám nem volt egy nagy varázsló, de az anyám tanított neki egyet s mást. Engem is ő tanított. A varázslatunk összefonódott. Sosem hittem volna, hogy ismét varázsolni fogok az anyám távozása után, de az apám jelenléte erőt adott. Az erdő sok lénye odajött, hogy figyeljen minket. Olyan volt, mintha… – Megrázza a fejét. – Majdnem olyan érzés volt, mintha az anyám ott lett volna velünk.

A szívem ugrik egyet a boldogságtól a hangjában. Oké, lehet, hogy Caspian története nem olyan rossz.

– Mit csináltatok ott, ti mind?

– A tavaszi nap-éj egyenlőség ünnepe volt, egy kis találkozó a legfőbb uralkodóknak – magyarázza Farron. – Ezrynt és engem nem sokkal előtte koronáztak meg. Kel még nem vette át az uralkodást, de ő jött az apja helyett.

– Te Daytont hoztad magaddal a különleges vendégedként – biccent Caspian az Ősz- és Nyárhercegre.

Farron elpirul, de Dayton egyik karját köré veti.

– Annyira ideges voltál, hogy elhívj. – Mosolyog. – De Damocles örült, hogy ott vagyok. Még bogyószedésre is magával vitt.

Damocles. A név megakaszt. Hallottam a Nyár Birodalomban. De ha Dayton nem legfőbb hercegként ment, akkor az azt jelentette, hogy abban az időben volt Nyárnak egy másik legfőbb uralkodója. Caspian szavai a bálról újra lejátszódnak a fejemben: Az alkoholista, aki hagyta, hogy a fivérei egyedül menjenek a csatába.

De úgy tűnik, az emlék nem kísérti Daytont. Csak felpezsdíti.

– Hé, jobb választás volt, mint Tilla – motyogja Farron.

Mind a négyen, együttesen nyögnek fel. Már-már én is becsatlakozom. Dayton azt mondta, Kelnek volt egy korábbi nagy szerelme. Vajon ez a Tavasz birodalmi nő lehetett? Ezért utálják mindannyian?

És ha ez a legfőbb uralkodók elvonulása volt, akkor Caspian miért volt ott? Nem úgy hangzik, mintha akkoriban az ellenségük lett volna.

De valahogy az, hogy visszaemlékeztek erre az időre, hagyta, hogy mindenki kicsit ellazuljon. Még Kel is leengedte a védelmét, miközben becsatlakozott a panaszáradatba Tilláról.

Mi lehet Caspian terve?

A legkönnyebb módja, hogy megtaláld a közös hangot más emberekkel, ha közösen gyűlöltök valakit. Caspian szavai keresztülsiklanak a fejemen, miközben ajka egy újabb történetet kezd ecsetelni.

Hogy csinálja ezt? Sötét varázslattal a Mélyből? Próbálok a szavakra koncentrálni a fejemben, és visszalökni őket. Nem tűnik jó megoldásnak arra, hogy kapcsolatokat teremts.

Ó, én nem tudom, hercegnő. Nézd, mekkora egység nőtt a négy herceged között ellenem.

– Viszont Tilla csinos volt – mondja Caspian hangosan, és ezzel visszahúz engem a beszélgetésbe. – Bár nem úgy fénylett a haja, mint a lakkozott mahagóni a napsütésben.

Öt fej fordul felém.

– Nem. – Kel hangja mély, csaknem síri.

– Neki az az idegesítő szokása sem volt, hogy az ujja körül csavargassa a haját, amikor gondolkozik – folytatja Caspian, és egy kezet érzek a combomon.

Az asztal körül minden férfi engem figyel.

– Vagy – Caspian ujjai a vékony anyagon siklanak, és az egész testem akaratlanul is megfeszül – olyan szeme, mint az aranyló naplemente.

Elakad a lélegzetem. Nem hagyom, hogy elcsábítson engem. Nem vagyok valami idióta tündérherceg. Ellököm a kezét, ám amikor lenézek, látom, hogy nem csak az én combomat fogja. A másik kezét Keldarion lábára simítja.

Kel tekintetét teljesen rám irányítja. Egyáltalán feltűnt neki?

Valami elpattan bennem. Tűz lobban a mellkasomban, és hátralököm a székemet, miközben azt üvöltöm:

– Vedd le a kezedet a társamról!

A tüskék a padlóról feltörnek, Caspian széke köré tekerednek, és a falhoz csapják őt.

A másik négy tündérherceg tátott szájjal bámul rám. Caspian összeszedi magát, és egy apró nevetést enged ki.

– Kiváló előadás, Rosalina. Úgy tűnik, a te társkötődésed igazán izzik.

A levegő súlyos a torkomban, és csak egy utálatos pillantásra telik tőlem. Keldarion kitör felé, megragadja a gallérját.

– Te műveled ezt? Te adtad neki ezt az erőt?

A Tüskeherceg megforgatja a szemét.

– Ó, igen, a legnagyobb ellenségem társának adtam az erőt, hogy irányíthassa a töviseimet. – Kecsesen kicsusszan Kel markából. – Természetesen nem.

– Hogy lehetséges ez? – bámul rám Kel.

– Mondtam neked, hogy irányítani tudom a tüskéket. – Utálatos pillantásomat ezúttal a társamra vezetem. – Nem hittél nekem.

– Nem gondolhattad komolyan, hogy Tél legfőbb hercegének a társa egy egyszerű ember. Bugyog benne az erő a felszín alatt. Annyira elterelődött mindannyiótok figyelme, hogy észre sem vettétek.

– Sira tudja? – morogja Kel.

Caspian arca komollyá változik.

– Nem. Kell lennie néhány titkomnak. És ha szeretnéd, hogy továbbra is így legyen, Kel, akkor jobb, ha viselkedsz.

– Akkor vesztettél, Caspian – fordulok felé. – Eltávolítom a töviseket Faragvárból.

Félrebillenti a fejét.

– Tépd ki őket! Gyújtsd fel! Kérd meg kedvesen őket, hogy húzódjanak vissza! Parancsolj, hercegnő! Ám ha azt akarod, hogy ez a fa továbbra is álljon, akkor ott hagyod őket, ahol vannak.

– Szóval tovább szipolyozhatod belőle a varázslatot? – kérdezi Dayton.

Egyfajta próbaként az ebédlő ablaka melletti tüskecsomóra összpontosítok. A tudatom kitágul, úgy száguld végig a tüskebokrokon, mint egy mély levegővétel. Visszahúzódásra késztetem a töviseket. Mintha először érezném a tartózkodásukat, nem szavakon, hanem érzéseken át. Amikor arra használtam a tüskéket, hogy a rózsákat segítsem a Főtoronyban, készek voltak engedelmeskedni a parancsomnak.

– Gyerünk! – suttogom.

A tüskék kelletlenül letekerednek, felfedik az étkező tapétáját és világos ablakát. Az üveg azonnal összezuhan, és darabokra törik. A fal összeomlik, kő és fakéreg hullik a földre.

– Rosalina! – Ezryn megragad a derekamnál fogva. Elhúz onnan, noha a törmelék a szoba túloldalán van.

Kiengedem a töviseket az irányításom alól, mire Caspian csettint a nyelvével. Egyetlen legyintésével újabb indák törnek fel, és összefűzik a lyukakat a falon.

Ugyanez történt, amikor Kel kitépte őket. Caspian valahogy összefonta a varázslatát Faragváréval. Nem érzek semmilyen szipolyozást, ahogy Dayton fogalmazott. De talán még mindig dolgoznom kell ezen a kapcsolódáson, ezen a mélyen bennem rejlő varázslaton.

– Én megmondtam. – Caspian felvonja egyik sötét szemöldökét, de aztán pillantása elsiklik rólam. – Na, bármilyen kellemes is volt cseverészni, valóban okkal jöttem ide. A te lehetetlen problémád miatt, Farron.

Farron megrázza a fejét.

– Semmi sincs, amit akarhatnék tőled.

– Ez nem az akarásról szól, Őszhercegecske. – Caspian elindul felé, fekete köpenye füstként gomolyog. – Ez mélyebb. Ragaszkodóbb. Egy sóvárgás. Te nem akarod azt, ami nekem van. Neked szükséged van rá.

– Miről beszélsz? – leheli Farron.

Caspian elé áll, ajka elnyílik, miközben ördögien mosolyog.

– Hát nem látod? Jöttem, hogy alkut ajánljak neked.

25. FEJEZET

Farron

Így érzett Keldarion is sok-sok évvel ezelőtt? Csapdába esett Caspian szemének végtelenségében?

Milyen könnyen elbűvölt minket akkor. Nemcsak Kelt, hanem bárkit, aki csak beszélt vele. Mindenki letagadta a Mélyhez való kötődése miatt, de abban az időben a személyzet már az említésétől elpirult, és a nemesek sóvárogtak néhány mondatért vele.

Ám én okosabb voltam, mint hogy magával ragadjon a kozmikus viharába.

Most is okosabb vagyok.

És mégis…

– Milyen alku? – kérdezem.

Kel egy szempillantás alatt átszeli a szobát, megragadja Caspiant a mellényénél fogva, és az asztalra csapja. A tányérok és kupák csörömpölnek a padlón.

– Ne merészeld ezt tenni vele!

– Te jó ég! – Caspian tulajdonképpen dorombol. Kígyószerű mosoly kúszik fel az arcára, miközben Kelre mered. – Legalább hadd fejezzem be a vacsorát!

Megérintem Kel vállát. Megrándul, arca dühtől lángol.

– Meg akarom hallgatni – mondom neki.

Kel mellkasa hullámzik a sóhajoktól. Oldalra löki Caspiant, és elfordul. A Tüskeherceg elkerekedett szemmel vigyorog rám, mintha valami közös, bensőséges viccünk lenne Kel indulatairól.

– Ki vele, mi az alkud, hogy visszautasíthassam – csattanok fel. A többiek körém gyűlnek, míg egyszerre bámulunk a Tüskehercegre.

Caspian megigazítja magát, lesimítja a kabátját.

– Hadd soroljam fel a tényeket, Farron! A birodalmad a háború szélén áll, és Keldariont hibáztatják. Annak ellenére, hogy örömömet lelem benne, ha Kelt annyi borzalom éri, amennyi csak lehet, nem bírom nézni, ahogy ti négyen együtt töritek a fejeteket, mégsem jut eszetekbe semmilyen megoldás.

– Hé, én is itt vagyok! – csattan fel Rosalina, és keresztbe fonja a karját.

– Bocs. – Caspian mosolyog. – Hidd el, én voltam a kabalája ennek az üresfejű hercegecskékből álló csoportnak, épp úgy, mint most te. A hülyeség, sajnos, fertőző.

Rosalina pislog, nem tudja eldönteni, hogy megbántották-e, vagy sem. Ám mielőtt visszavághatna, Caspian elém lép, és megigazítja a galléromat.

– Azt mondod, hogy jelen állapotodban sehogy sem tudsz segíteni a birodalmadon. Hadd mutassam meg, Farron, hogy néha a szörnyek a legnagyobb hősök.

Közel hajol, és erősen lehúzza a kabátomat, amíg az ajka a fülem mellé nem ér. Lehelete forrón érinti a bőrömet, amitől meleg hullám fut végig a nyakamtól az arcomig.

– Mert már tudjuk, hogy a hősök a legnagyobb szörnyek, nem igaz? A többi herceg már megmutatta ezt nekünk. Te nem vagy olyan, mint ők. Téged még meg lehet menteni. És akkor talán – sötét szemét Rosalinára fordítja – a gyáva végre megérdemelheti a királynőjét.

Hátrahúzódik, és annyira gyönyörűen, annyira ördögien mosolyog, hogy úgy hat rám, mint egy villámcsapás.

– Nekem ez nem tetszik – morogja Dayton. – Nem kéne itt lennie.

– Mik az alkud feltételei? – kérdezem.

Mindenki kiabálni kezd tiltakozásában, de ezúttal hangosabban, keményebben kérdezem:

– Mik az alkud feltételei?

Talán csak a képzeletem játszik velem, de úgy tűnik, mintha a szoba elsötétedne, a gyertyák pislákolni kezdenek az asztalon. Összeszűkül a látásom, míg nem látok mást, csak Caspiant, akit a tüskéi körvonalaznak.

– Az alku a következő, Farron, Ősz legfőbb hercege. – Hangja egy hipnotikus dallam, visszhanggal és suttogásokkal ölel körbe. – Egy bűbájt teszek rád, tüskék béklyóját, amely visszaszorítja a szörnyetegedet. Noha továbbra is átalakulsz majd éjszaka, ez a bűbáj biztosítja, hogy… az irányításod alatt tudd tartani.

– Továbbra is átalakulok? – kérdezem.

– Igen, de nem kell azon aggódnod, hogy eszeveszett fenevadként fogsz végigrohanni a folyosókon, vagy hogy véletlenül olyat bántasz, akit szeretsz. – Caspian célzó pillantást vet Rosalina lábára, aztán fel Dayton arcára. – Amíg az alku meg nem törik, természetesen.

– Igazán nem tetszik ez nekem – mondja Dayton. – Gyerünk, Ez, rúgjuk ki innen ezt a…

– Farron az Ősz legfőbb hercege – mondja Ezryn, hangja mélyen cseng. – Egyedül az ő döntése, hogy szerinte mi a legjobb a birodalmának.

– Micsoda? – Dayton a hajába túr. – Valaki álljon már mellém! Kel?

Ám Keldarion csak kábultan áll, Caspiant bámulja az undor és áhítat keverékével.

Ha működik ez az alku, gondolkodom, visszatérhetnék Őszbe anélkül, hogy attól rettegnék, bántanám a családomat és a népemet. Éjszaka elrejtőzhetnék, és nem kéne azon aggódnom, hogy kitörök, vagy elvesztem az önkontrollomat napközben. Talán most először lehetnék én a legfőbb herceg.

– Ha ez egy alku – mondja Rosalina –, mit akarsz cserébe?

Caspian lazán a válla köré veti a karját.

– Cserébe azt szeretném, ha ti mind eljönnétek a születésnapi bulimra.

Most én vagyok a soros, hogy csatlakozzak az együttes döbbent sóhajtáshoz.

Dayton lecsapja a lábát.

– Ez valami beteg vicc? Mégis mi a faszért akarnál minket ott látni?

– Hogy csapdába csaljon minket a Mélyben. – Ezryn elindul felé. – Nem vagyunk bolondok, Caspian.

– Nem, de az biztos, hogy paranoiásak vagytok – vágja rá Caspian. – Tudjátok, hogy imádom a kiváló ünnepségeket. Hatalmas bulit tartok a mulatság napja alkalmából két telihold múlva, a Kriptakert gyönyörudvarán. Egyszerűen csak annak az elégedettségét akarom érezni, hogy kényszerből vagytok ott. – Megérinti a mellkasát. – Bízzatok bennem!

Keldarion odasétál, és elrántja Caspian kezét Rosalináról.

– A születésnapod nem a teliholdra esik.

Pír jelenik meg Caspian arcán.

– Hát, én akkor tartom a bulimat.

– Nem mehetünk a Mélybe – mondom. – A varázslatunk ott nem tud kapcsolódni.

Caspian csettint a nyelvével, és első zsebéből előhúz egy apró magot. Felém pöccinti, én pedig ügyetlenkedve alig kapom el. Kicsi, lila, ovális és sima tapintású.

– Ültesd el, és egy átjáró kel ki belőle, ami tizenkét órán át nyitva marad. Olyan helyet javaslok, ahol egyetlen árva lélek sem tud véletlenül rátalálni. Olyan földben nő a leginkább, amit tragédia ért. – Caspian felvonja a szemöldökét. – Talán a régi könyvtárad megteszi.

Szégyen és düh áraszt el, és az ujjaim közé veszem a magot. Kész vagyok összemorzsolni.

Nem köthetek alkut Caspiannal. Elárulta Kelt. Elszívja a varázslatot Faragvárból. Ő egy gonosztevő.

És ő az egyetlen mód arra, hogy valaha képes legyek megmenteni az otthonomat, és biztosítani, hogy ami a régi könyvtárral történt, soha többé ne fordulhasson elő.

– Ez az alku mindenkire vonatkozik. – Egyesével minden családtagom szemébe nézek. – Eljöttök velem a Kriptakertbe?

Ezryn összedörzsöli az öklét.

– Ennek semmi értelme. Az áruló miért akarja, hogy ott legyünk?

Caspian szóra nyitja a száját, de Rosalina megelőzi, és kifejezéstelen arccal bámul rá.

– Szerintem azért, mert nincsenek igazi barátai. – Megfogja a kezemet. – Hallgass a szívedre, Farron! Ha ezt kell tenned a népedért, én melletted állok. – Aztán csúnya pillantást vet rá a válla felett. – Még akkor is, ha ehhez részt kell vennünk egy unalmas születésnapi bulin.

– Ó, hidd el, Virágom – dorombolja Caspian. – Az én bulijaimról sok mindent el lehet mondani, de az biztos, hogy nem unalmasak.

Dayton a plafonra néz, és hallhatóan kifújja a levegőt.

– Egyetértek Rosie-val. Veled vagyok, Fare. – Caspianhoz viharzik, és megböki a mellkasát. – De ha bármi is bűzleni fog, arra fogom használni azt a magot, hogy egyenesen a Mélybe menjek, és levágjam azt a csinos kis fejedet.

Caspian megdörzsöli a mellkasát.

– Dayton, kedves, taníthatnék neked egyet s mást a csinos fejekről.

Ezúttal Dayton vörösödik el.

Rosalina Kel és Ezryn felé fordul.

– És ti ketten? – kérdezem.

Kel tekintete jégviharként csapódik belém.

– Biztos vagy ebben, Farron?

Semmiben sem vagyok biztos, csak abban, hogy egyedül nem tudom végigcsinálni.

– Igen. Biztos vagyok benne.

Kel lehunyja a szemét, és az arca egy olyan érzelembe lágyul, ami a gyászhoz hasonló. Egyik szemét kinyitja, és Ezrynre néz.

– Nélküled nem megyek. – Hangja elmélyül. – Legutóbb már elkövettem ezt a hibát.

Egymás után telnek el a pillanatok, miközben Ezryn hátborzongatóan dermedten áll. Aztán azt mondja:

– Ha ez az Ősz legfőbb hercegének akarata, akkor melletted állok.

A levegő sűrűvé válik a várakozástól, és megbotlom, ahogy Caspian elhúz a többiektől. Rosalina értem nyúl, és Dayton összefűzi ujjait az övével.

Caspian felém tartja kezét, én pedig csak bámulok rá azzal a tudattal, hogy a birodalmam sorsa a megtestesült sötétséggel kötött alkutól függ.

– Akkor áll az alku? – kérdezi.

Zsebre teszem a magot, és megfogom a kezét. Hűvös szél tör ki az érintkezésünkből, és hátrafújja a hajamat, ahogy az alku varázslata életre kel.

– Áll az alku – felelem.

Caspian hátraveti a fejét, és felnevet, a sötét hang a szoba minden sarkából visszhangzik.

– Mindig is tudtam, hogy egy nap megkaparintalak – nyújtja a szavakat. Egyetlen villanással megragadja a torkomat.

Dayton előrelép, de visszaintem, tartom magamat. Caspian két vékony tüskét tép le az egyik szederágról a földön. Megvonaglanak, majd az egyik az én nyakam köré tekeredik, mint egy nyakpánt, a másik ugyanezt teszi az övé körül.

Amikor elhúzódik, a béklyómat kaparászom. Az éles tövisek épp annyira finoman szúrnak meg, hogy ne törjenek át a bőrömön, de olyan szoros, hogy nem tudom letépni.

– Azt hittem, minden alku karkötőként jelenik meg – szól lágyan Rosalina oldalról.

– Néha – válaszol Kel. – Az alku egy kötelék, szóval bármi lehet, ami körkörös.

– De nektek, zseniknek, nem hiszem, hogy sokáig fog tartani, amíg megfejtitek ezt a fagyos problémát – mondja Caspian gúnyosan. – Biztos vagyok benne, hogy az alkunknak vége lesz, mielőtt észrevennéd.

26. FEJEZET

Rosalina

Dayton olyan szorosan fogja a kezemet, hogy csodálkozom, hogy az ujjaim még nem törtek el. Megfeszíti az állkapcsát, és egy izzadságcsepp csorog le a szemöldökére. Gyűlöli mindezt.

De van valaki, aki még nála is jobban gyűlöli ezt. Keldarion kívülről úgy tűnik, mintha uralkodna magán, higgadt. De érzem, ahogy a ketrecbe zárt, dühös fenevadja elárasztja az ereimet.

Farron tántorgó léptekkel eltávolodik Caspiantól, és a tüskés nyakpántot tapogatja.

– Fare – szól Dayton fuldokló hangon. Átkarolja Farront, mindketten reszketnek.

Gyötrődöm, hogy megnyugtassam őt, de csak annyit tudok tenni, hogy cirógatom a haját.

– Jól vagy? – kérdezem.

– Igen, csak szédülök.

– Ne aggódjatok! – mondja Caspian. – Ez egy gyakori mellékhatás, ha valaki elmélyül a szememben.

Dayton és én is hasonlóan utálatos pillantást szegezünk a Tüskehercegre. Egy részem gyűlöli, hogy Farron alkut kötött Caspiannal, de megértem. Mi mást tehetett volna? A kezébe kell vennie az Ősz Birodalom irányítását, de hogy is tehetné, ha állandó félelemben él, hogy a szörnyetege kitör, és pusztításba kezd?

Tudom, milyen érzés alkut kötni egy szörnyeteggel, hogy megmentsd azokat, akiket szeretsz. Ez vezetett engem is ahhoz, hogy alkut kössek Keldarionnal, amikor először börtönzött be Faragvárban.

Vajon Kelnek milyen félelme volt, amikor a saját alkuját kötötte a Tüskeherceggel? Keldarion Caspianhoz fordul, és vicsorogni kezd:

– Végeztél itt. – Aztán az ajtóhoz viharzik. – Perth hamarosan itt lesz. Az előtérben fogom őt várni. Ezryn, tegyél róla, hogy Caspian távozzon!

Amint Kel elmegy, Ezryn határozottan megragadja Caspian karját.

– Hallottad. A vacsorának vége. Ideje menned.

Caspian lassan elszakítja a tekintetét az ajtóról, és Ezrynhez fordul. Üveges a szeme, mintha elveszett volna a gondolataiban.

– Micsoda?

– Menj vissza a Mélybe, Caspian! Nem lenne szerencsés Keldarion számára, ha Perth tudná, hogy itt vagy – mondja Ezryn. Sokkal magasabb és szélesebb, mint Caspian, de nem úgy tűnik, mintha a Tüskeherceg bármennyire is zavarban lenne.

– Nem teljesítetted még a mai káoszkvótádat? – gúnyolódik Dayton, és visszaül az asztalhoz. Farron mellette, a feje a vállára dől.

– Rendben, megyek. – Caspian letörli a vállát ott, ahol Ezryn megragadta. – De mielőtt mennék, nem játszunk még egy Holdfény Holdkórt?

Tüskék bozótja emelkedik a földből, és nyíló virágként bontakozik ki. A közepén egy kis lila doboz fekszik.

– Ha jól emlékszem – mondja Caspian –, te, Tavasz legfőbb hercege, elvesztetted az utolsó játszmánkat. – Kikap egy tekercset a lila dobozból, és kinyitja.

Hunyorgok a tekercsre. Három részre osztották egy nagy T betűvel, mindegyik oszlop felett egy E és egy C betűvel. A vízszintes vonal alatt strigulák sorakoznak. Egy pontozótábla?

Ezryn a dobozról az ajtóra pillant, majd vissza a dobozra. Hihetetlen belső vitát érzékelek benne.

Caspian elkezdi visszapödörni a tekercset.

– Úgy értem, ha szerinted nem tudsz győzni…

– Egy játék – csattan fel Ezryn. – Aztán elmész.

– Tökéletes. – Caspian leteszi a dobozt.

Az asztal másik oldalára helyezkedem, Dayton pedig egyik karját a derekamra kanyarítja, finoman az ölébe vonva engem. A mozdulat olyan gördülékeny és megnyugtató, hogy megmelengeti a szívemet.

– Holdfény Holdkór a játék neve – magyarázza Farron, és úgy tűnik, mintha jobban lenne, de a hangja még mindig rekedtes. – Ez és Cas már évek óta keserűen rivalizálnak.

Cas. Ez az első alkalom, hogy hallom, amint így hívja őt. A hercegek sokkal bensőségesebben ismerik Caspiant, mint én azt sejtettem. És íme, itt van, játszik velük, míg a tüskéi megfojtják az otthonunkat.

Vajon szerethetsz és gyűlölhetsz valamit egyszerre? Valakit?

Miközben a Tüskeherceget figyelem, ahogy lassan előveszi a kellékeket a dobozból, nem tudom megmondani, hogy valami alávaló oka van, amiért késleltetni akarja a távozását, vagy egyszerűen csak… magányos. Az alkujáért cserébe mindössze annyit akart, hogy részt vegyünk a születésnapi buliján.

A játék gyönyörűen néz ki: egy körkörös, lakkozott fehér kőből készült tábla, kisebb gömbökkel és változatos színekkel.

– A megemelt gyűrű a szélén megakadályozza a figurákat, hogy leessenek – mondja Farron. – Az érmék a természet különböző elemeivel azonosak, mint tűz, víz, levegő és föld.

– Hogy kell játszani? – kérdezem, és remélem, hogy a csevegés eltereli Farron figyelmét arról, hogy túlgondolja az alkut.

– A feladat az, hogy stratégiával és manipulációval irányítsd a fény és az árnyék útját, ami keresztbe-kasul fut a táblán – feleli. – A játékosok felváltva helyezik le a figuráikat, és a képességeiket használják, hogy eltakarjanak vagy megvilágítsanak bizonyos területeket a táblán. A cél az, hogy az ellenfeledet bezárd egy árnyékgyűrűbe, vagy a saját figuráidat vedd körbe fénnyel.

Ezrynre és Caspianra nézek, akik mindketten nagy összpontosítással kezdik felpakolni a figuráikat.

– A győztes nyer valami díjat, vagy ilyesmi?

– Azt hiszem, kötöttek valami nevetséges fogadást, amikor ez az egész elkezdődött – mondja Dayton szórakozottan. – De ez inkább a dicsekvés jogáról szól. Ami elég értékes ennek a kettőnek.

Elkezdődik a játék, és megbabonáz, ahogy a hercegek küzdenek egymással. Ezryn csendes figyelemmel mozog, míg Caspian érdektelenséget színlel, mielőtt követhetetlenül cserélné meg a figuráit. Dayton és Farron is belemerül, mindketten tanácsokat osztogatnak Ezrynnek, melyek legtöbbje csak idegesíti őt. Mérgesen lepisszegi őket anélkül, hogy levenné a tekintetét a tábláról.

Azt kívánom, bárcsak befészkelhetném magamat Dayton ölelésébe, és élvezhetném az estét, de egy csendes húzást érzek a mellkasomban. Egy nyugtalanságot.

Lecsúszom Dayton öléből.

– Megnézem Kelt – suttogom.

Ezryn kiegyenesedik, és figyel, miközben elmegyek.

– Visszajövök, amint megjön a vezér – mondom neki. – Ígérem.

Nem tetszik neki, de megbízik bennem. Bólint, és visszafordul a játékhoz. Elhagyom az étkezőt, és útnak indulok Faragvár bejárata felé.

Keldarion az előtérben áll, egyik kezét az oszlopon pihentetve, tüske és jég körvonalazza alakját.

– Kel?

– Menj, és élvezd az estét, Rosalina! – mondja anélkül, hogy megfordulna. – Holnap elutazunk az Ősz Birodalomba, és az a gyanúm, hogy ott nem sokat fogunk pihenni.

Elé lépek.

– Nem tudok pihenni. Olyan vihar dúl a mellkasomban, amit nem lehet elcsitítani.

Megragadja az egyik tövist.

– Felébredt a kötődésed. Így, hogy ilyen közel vagyunk egymáshoz, csak erősödik.

A szívem dacos része megugrik erre. Nem tudja letagadni, mi van közöttünk. De… tényleg együtt akarok lenni valakivel csupán egy titokzatos kapcsolódás miatt, és nem pedig azért, mert igazán törődik velem?

– Mondd el, mi a baj! – könyörgök neki.

Keldarion körbekémlel a szobában. Perth Quellos még nem érkezett meg. Amikor megjön, az ajtón át fog érkezni. Hacsak nem változtak meg a dolgok, akkor ő az egyetlen, akinek engedélye van belépni és távozni Faragvárból. Míg a hatalmas tükör a bejárat mellett bárhová el tudja vinni a hercegeket, az ajtó el van varázsolva, hogy mindegyik birodalom bizonyos pontjára nyíljon.

– Olyan, mintha mindennap egy hegy kerülne az utunkba – morogja, és ellöki magát a faltól. – Lázadás a birodalmamban, fagy Őszben, Farron alkut köt, te pedig képes vagy irányítani a tüskéket… Egy olyan képesség, ami az övé, senki másé.

– Ma fogsz beszélni Perthszel a lázadásokról és a fagyról. Holnap elmegyünk Őszbe, hogy rendbe tegyük a dolgokat. Farron meghozta a döntését, és légy hálás, hogy egy olyan áron, amit együtt meg is tudunk fizetni. Együtt erősebbek vagyunk. A tüskékről pedig annyit, hogy ez egy jó dolog. Ha sikerül megértenem őket, akkor azt talán képes leszek arra használni, hogy segítsem Faragvárat.

Egy pillanatig csak tátott szájjal bámul rám, de az a rengeteg idegesség, düh – és valami más – csak egyre erősebb lesz.

– Ennyi? – kérdezem, amikor nem válaszol.

– Távozz! – utasít, és elkezd járkálni az előtérben.

Elviharzom, vagy inkább siklok kicsit a fagyott padlón, mielőtt odacsúsznék, és megkapaszkodnék az egyik kisasztalban.

– Hé! – vicsorgom. – Caspiant elküldheted, ahányszor csak akarod, de nekem ez az otthonom.

Tekintete elsötétül.

– Hát képtelen vagy felfogni azt a fájdalmat, amit a jelenléted okoz nekem?

Most én tátogok rá.

– Mégis mit műveltem azonkívül, hogy segíteni próbáltam neked?

– Menj vissza a többiekhez!

Ledermedek, a megvilágosodás a csontjaimba szivárog.

– Érzed rajtam az illatát.

– Téged éreztelek. – Megfordul, haja összecsomósodott fehér hullámok gubanca. Hangja ősi morgássá halkul. – Mind a háromszor.

Majdnem meghunyászkodom. De eszembe jutnak Dayton szavai, és felszegem az államat.

– Meglep, hogy még emlékszel, milyen érzés. Mennyi ideje is volt már? Huszonöt éve?

Döbbent arckifejezés gördül végig a vonásain. Ősz talán csak készül a háborúra a Tél Birodalommal, de a hercegük elkezdett velem egyet abban a pillanatban, hogy azt mondta, inkább végignézné, ahogy felég a világ, mint hogy elfogadja a kötődésünket.

Nem fogom hagyni, hogy elessen az Elvarázsolt-völgy, hogy a többi herceg szenvedjen ennek az embernek az egója miatt.

Ziháló morgás tör fel a torkából.

– Kétségtelenül te vagy a legidegesítőbb lény, akivel valaha találkoztam.

Elhúzok mellette, elefántcsontszínű szoknyám hullámzik.

– Aligha zavarhat téged, Kel. Farron azt mondta, a társkötődés irányíthatatlan, és féltékeny dührohamot okoz az emberben.

– Ezért nyársaltad fel csaknem Caspiant a saját töviseivel?

– Nem szeretem, ha az emberek fogdossák, ami az eny… – Elharapom a szót. Kel nem az enyém. Ezt világossá tette. – Az talán kissé túlzás volt.

– Ellenkezőleg, az volt a legjobb dolog, amit évek óta láttam.

A testem dalra fakad a tőle érkező dicséretmorzsától. Áhh. Ez a társkötődés, vagy a saját áruló szívem?

– Nem zavart téged, hogy Dayton és én… – kezdem, a zavartság egy sugallata szivárog át a szavaimon. – Csak szórakoztunk, de nem feküdtünk le, vagy ilyesmi.

Tudom, hogy Keldarion nem érdemel magyarázatot, de annak ellenére, hogy elutasította a társkötődésünket, ő az életem része. Őszintének kell lennem vele.

Keldarion hatalmas kezét a kisasztalra teszi, és szorosan markolja.

– Talán a kötődésem olyan törött, mint a szívem. Sok érzelem fertőzött meg, ahogy az érzéseid az enyémekkel ütköztek, de a nap végén… csak boldog lehetek, hogy valaki kielégített téged.

A hitetlenség hulláma önt el, ahogy alig bírok értelmet találni a helyzetben.

– Ez nem az a válasz, amire számítottam. Nem annak a fajtának tűntél, aki hagyja, hogy a társa bárki mással legyen. Még akkor sem, ha te semmit sem akarsz tőlem.

Egy pillanatig engem méreget, aztán megrázza a fejét.

– Ha seggbe rúgom Daytont, attól jobban fogod érezni magadat?

– Nem.

Csend, aztán Keldarion morogni kezd:

– Dayton nem bárki más.

Megragadom a karját.

– Farronnak van egy elmélete. Úgy gondolja, ő és Day azért nem éreznek féltékenységet, mert van valami kapcsolódás a hercegek között. Talán az átok miatt, vagy azért, mert ti mind együtt éltek Faragvárban.

– Farron és az elméletei… – Kel oldalra billenti a fejét, új szemszögből tanulmányoz engem. – Tudok rólad meg Daytonről, és Farron akkor sem tudná elrejteni az irántad érzett szeretetét, ha akarná. Történt valami közted és Ezryn között?

A francba, hivatalosan is én vagyok a legrosszabb titoktartó egész Faragvárban. Pír terül szét az arcomon. Nem mintha Ezryn utasított volna, hogy tartsam titokban, mielőtt kiviharzott onnan.

– Lehet, hogy megcsókolt.

– A sisakja?

– Eltörte a lámpát, és teljes sötétséget csinált – magyarázom. – Nem láttam az arcát.

Keldarion mintha egy pillanatig fontolgatná ezt, kezével végigszánt hosszú haján. Tudtam, hogy feszültséget éreztem mostanság kettejük között, és én nem akarok rontani a helyzeten. De azt mondja:

– Érthető.

Talán Farron tudományos módszerei kezdenek hatni rám, vagy talán a kényszer, hogy kibogozzam ezt az új, varázslatos dolgot magamban, de tesztelni akarom Farron elméletét.

– Szóval, ha ez az egész féltékenység nincs hatással rád – mondom –, akkor el kéne mennem a Nyár Birodalomba, és meg kéne látogatnom az egyik pucér orgiaszobát, amiről Dayton mesélt nekem…

Keldarion egy másodperc alatt rám ugrik. Megragadja a derekamat, és felemel a kisasztalra. Karja ketrecet képez a testem körül, lehelete meleg morgás a fülemnél.

– Semmi ilyesmit nem fogsz tenni.

Érte nyúlok, kétségbeesetten vágyom a szeretet ilyesfajta kimutatására. A ruhám beleakad a tüskékbe, és hűvös szökik a vállamra. De a mellkasa megnyugtat, ahogy az enyémhez préselődik.

– Azt hiszem, a kötődésed mégsem teljesen törött.

Lepillant, ahogy széttárom a lábamat, hogy a dereka köré fonjam.

– Úgy tűnik.

– Dayton azt mondta nekem, hogy ha valaki mással kezdenék, mint Faragvár hercegeivel, megölné őt, és a vérében tenne magáévá.

Ezeket a szavakat hallva Keldarion szorosabban húz magához, és érzem az egész kemény testét.

– Szájának nem minden szava teljes idiótaság.

Csaknem elolvadok az érintésében, az elmémet elködösíti a közelsége.

– Te is megtennéd ezt?

Kezébe fogja az arcomat.

– Mit nem tennék meg érted?

– Hagynád, hogy szeresselek?

Ledermed, és visszazuhanok a valóságba. Abba a valóságba, ahol Keldarion gyűlöl minket, és a szeretetnek ezen apró cafatjai úgy illannak el, akár egy álom.

Megrázza a fejét, és kezd elhátrálni.

De én előrelököm magamat, libbenő ruhám többi része is fennakad és elszakad a tüskéken. Elcsípem Keldarion ingjét, közelebb rántom magamhoz, miközben még mindig a kisasztalon ülök.

– Miért csinálod ezt, Kel? Ez kegyetlen. Annyira elegem van abból, hogy próbállak megérteni.

– Teljesítsd a vágyaidat a többi herceggel, Rose! Ez a sors nincs megírva számunkra a csillagokban.

– De te vagy a társam. – Lehúzom az arcát, míg az orrunk össze nem ér. – A kötődésünk megtörheti az átkot.

Tekintete lesiklik a testemen. Feltűnik, hogy a habkönnyű ruhám elszakadt, így az anyag meglazult a mellkasom körül, és a mellem domborulata teljesen kirakatba került. Érdes kezét végigfuttatja a finom bőrön. Olvasztó vágy hulláma száguld rajtam végig. Előretolom a csípőmet, érzem acélos vágyát várakozni.

Hüvelykujját a puha húsba nyomja, felfedez, és férfias morgás tör fel a torkából. A puszta hangjától nedvesség gyűlik a lábam közé.

– Csókolj meg, Kel – suttogom, és a nyakamat nyújtom –, vagy különben belehalok.

Egyik kezével keményen megragadja a tarkómat, a másikkal pedig a karomat. Rebegve lehunyom a szemem.

De a csók nem jön el. Kipattan a szemem, és a teljesen lefagyott Keldariont látom meg.

– Kel?

Marka megfeszül a karomon, az egész teste vibrál. Valami vad villan pillantásában, miközben felmordul.

– Ki tette ezt veled?

27. FEJEZET

Rosalina

Jéggé fagy a vérem. Próbálom elrántani a karomat, de már túl késő. A széttépett ruhám felfedte a hegemet a csuklómon. Azt, amelyiket egész felnőttkoromban rejtegettem.

– Lucas – olvassa Keldarion, a szót a színtiszta méreg itatja át. – Az a fiú, aki kihúzott a befagyott tóból? Az, akit szerettél?

Tenyeremet a csuklómra csapom, hogy elfedjem a heget. Kétségbeesett zokogás tör fel a mellkasomból, és kirobban az igazi félelmem.

– Biztosan nagyon szégyelled, hogy olyan társad van, aki hagyta, hogy ezt tegyék vele.

Nem tudom, hány szavam érthető, és mennyi csak egy összevisszaság, de Keldarion azonnal magához húz.

– Nem, Rose. Ne mondj ilyeneket! Azért vagyok dühös, mert nem voltam ott, hogy megvédjelek.

Megtörlöm a szememet.

– Már nagyon régen történt.

– Mondd, amikor visszaküldtelek, ott volt ez az ember? Bántott téged?

Lucas keze a bőrömön. A kés villanása. Ha a többiek nem jöttek volna…

– Nem. – Feldúltan megrázom a fejemet. – Mondtam neki, hogy hagyjon békén.

Kel lágyan az arcomat cirógatja. A gyengédség legfurcsább kimutatásaként finom csókot lehel az orcámra, mielőtt az ajtó melletti tükör felé indulna.

– Hová mész?

– Az otthonodhoz – mondja egyszerűen.

– Miért?

– Hogy megkeressem ezt a Lucast. – Keldarion szeme ég, amitől eszembe jut, hogy a társam nem csupán egy ember. Ő egy tündérherceg, egy olyan, aki óriási erővel bír. – És amikor megtalálom, a halál kegyelméért fog könyörögni.

Elakad a lélegzetem. Nem tudja, hogy Lucas a kastélyban van. A többiek biztos nem árulták el neki.

Kelhez sietek, és a karomat a dereka köré fonom.

– Az életem itt van Faragvárban. Többé már nincs semmi abban a világban a számomra.

Gyengéden megfogja az államat.

– Most már látom, Rosalina. Nem áll szándékomban újra elküldeni téged. A többi herceg bebizonyította, hogy meg tudnak védeni, és törődnek veled, még akkor is, ha én nem vagyok rá képes. Ez a legbiztonságosabb hely számodra, de nem pihenhetek addig, amíg az a férfi…

Hideg széllökés fúj be az előtérbe, ahogy kinyílik az ajtó.

Perth Quellos, Keldarion vezére lép be. Keskeny arca híján van a hajnak, feje sima és fényes, mint a lakkozott márvány. Bőre sápadt, és halványkék árnyalata van, amiről egy téli éjszaka csípős hidege jut eszembe.

Vad düh áraszt el engem, ahogy felnézek a Tél Birodalom felügyelőjére. Mintha megérezné a feldúltságomat, Kel szorosabban kezd fogni engem.

– Khm. – A vezért a torkát köszörüli. Ajkát kék szín fogta be, mintha épp az imént majszolt volna egy nagy adag érett bogyót. – A kérésedre jöttem, felség.

– Elnézést, de egy égetőbb probléma bukkant fel – mondja Keldarion.

– Égetőbb, mint az Ősz Birodalom őrjöngése? – kérdezi Perth. – Elég sürgősnek tűnt a meghívóban.

Valóban sürgős. Megragadom Keldariont arca két oldalán, és addig késztetem rá, hogy rám nézzen, míg lélegzete egyenletessé nem válik.

– Ez várhat. A vezéreddel való találkozó fontos, Kel. Farron miatt.

Acélos tekintettel illet, aztán kiegyenesedik.

– Ezzel nem végeztünk, Rosalina. – Majd kigombolja ingjét, és kibújik belőle, alatta pedig felfed egy szűk, fekete felsőt. Az inget rám teríti, ezzel eltakarva a kissé szakadt ruhámat és a heget a csuklómon.

Vajon most rájött, hogy miért hordtam mindig hosszú ujjút?

– Biztosan jól vagy? – kérdezi Keldarion, és figyelmét csakis rajtam tartja, miközben Perth türelmetlenül billeg egyik lábáról a másikra.

– Jól vagyok.

– Maradj a többiekkel, amíg vissza nem térek! – utasít Keldarion, mielőtt visszafordulna Perth felé. – Gyerünk, vonuljunk el a tárgyalóterembe! A személyzet nemrég kitakarította.

Kel sosem invitálta Pertht Faragvár előterénél beljebb. Igazán elszántan akarja távol tartani tőlem.

Perth bólint Kelnek, aztán elsiklik mellettem.

– Mindig kellemes a találkozás, Faragvár úrnője. – A cím, amivel Ezryn illetett, miután keresztülhajította Pertht a kerten.

Résnyire szűkítem a szememet. Van valami furcsa rajta ma. A szokásos, fehér alapon kék geometriai mintás köpenyét viseli. Ám a feje tetején egy ezüstkorona pihen, egy hatalmas ékkővel. Még sosem láttam a zöldnek ezen árnyalatát, igazán káprázatos.

Kiengedem a levegőt, ahogy Keldarion eltűnik a lépcsőn, és bemegy a tárgyalóterembe Perthszel. A vezér jelenlétének súlya felenged a szobáról, és a levegőben mintha újonnan felfedezett könnyedség kavarogna. Megdörzsölöm a csuklómat, megérintem a hegemet. Látta. Kel látta a hegemet… és nem nevezett gyávának, vagy érzett undort, vagy gondolta azt, hogy csak egy nevetséges kislány vagyok, aki hagyja, hogy valaki ilyen mélységekig bántsa. Nem, csak düh volt a szemében. Mélyről jövő védelmezőösztön. Így látni őt… A maga furcsa módján törődik velem.

Kész volt viszont, hogy induljon, és meggyilkolja Lucast. Hiába gondolom azt, hogy Lucas egy szemernyi együttérzést sem érdemel, nem lehetek felelős a haláláért. Talán képes vagyok megállítani Keldariont, hogy az emberi világba menjen, de ha rájön, hogy Lucas a kastélyban van, akkor a játéknak vége.

Haza kell juttatnom Lucast. Még ma este.

Lassan a hatalmas tükör felé fordulok az ajtó mellett. Magas, egészen lenyúlik a földig, aranykeretét finom rózsaberakás díszíti. Olyan, mintha a virágok épp a szemem előtt nyílnának. Az üveg füstösnek és öregnek tűnik.

Faragvár már segített nekem, amikor kinyitotta a cellám rácsait, és felvezetett a Főtoronyba. Vajon segítene, hogy úgy használjam a tükröt, ahogy a hercegek?

Képes voltam használni a nyakláncot, hogy kapcsolatba lépjek Ezrynnel, és tudom irányítani a tüskéket.

Valami pezseg bennem a felszín alatt.

Láttam, amint Farron átküld rajta valakit. Dayton és én arra használtuk, hogy átkeljünk a Nyár Birodalomba. Ha a hercegek így jöttek Orca Cove-ba, biztosan én is képes vagyok Lucast hazajuttatni.

Mélyet sóhajtok, hogy megnyugodjak, és megérintem az üveget. A tükör hullámzik, a fémes felület fodrozódni kezd.

– Mutasd meg Orca Cove-ot! – suttogom neki.

Az üveg gyöngyházfénnyel csillog, és meglátom: a fűzfát, az utat, Orca Cove új ajándékboltját.

Működik.

Működik!

Ahogy elveszem a kezemet, a tükör megint a régi lesz.  De újra tudom majd aktiválni, ha Lucas már itt lesz.

Van időm. Keldariont biztos jó darabig lefoglalja a találkozója. Bepillantok az ebédlőbe, amikor elmegyek mellette. Még mindig Holdfény Holdkórt játszanak, és úgy hangzik, mintha igazán heves lenne a küzdelem. Farron és Dayton Ezryn fölé hajolnak, miközben ő egy lépést fontolgat. Eközben Caspian hintázik a székén, és úgy mosolyog, mint a Vigyor Kandúr.

Gondolom, kérhetném az ő segítségüket is Lucasszal, de ha valahogy felfedeznék a hegemet, valószínűleg gyilkos dühbe gurulnának. Ráadásul tudom, hogy már így is feszültség van közöttük és Kel között, és én nem szeretnék rontani a helyzeten azzal, hogy a háta mögött kérem meg őket valamire. Papa támogatna, de nincs időm az egész kastélyt felkutatni érte.

Meg tudom csinálni egyedül is. Egy gyors túra a tükörhöz, és viszlát, Lucas! A soha viszont nem látásra.

A gyógyítóterem csendes. Odasettenkedem, ahol Lucas alszik. Még nem épült fel teljesen, de sokkal jobban van, mint tegnap, a belei immár nem lógnak ki.

Felrázom, de meg se moccan. Ezryn biztos mély álomba küldte. Kifújok egy tincset az arcomból, a kamrába sietek, és gyorsan végigolvasom a gyönyörűen felcímkézett üvegeket.

– Aha! – Repülősó. Kipattintom a dugót, és egyenesen Lucas orra alá nyomom. Pislogva felébred, én pedig tenyeremet a szája fölé teszem. – Ha élni akarsz, csendben maradsz!

Megrázza a fejét, vörös hajtincsek hullanak az arcába, a hangja kába.

– Rosalina? H-hol vagyok…?

Oké, ez jó. Amíg tud sétálni, addig nincs szükség rá, hogy sok mindent felfogjon.

– Gyerünk! – Karomat az övé alá fűzöm, és kisegítem az ágyból. Az egész testem rosszul lesz az érintésétől, de próbálom elnyomni az érzéseimet, hogy Kelhez ne jussanak el.

Lucas nyöszörögve feláll remegő lábára. Semmi sincs rajta, csak egy egyszerű bézs ing és egy laza nadrág.

– A tündérek kastélyában vagyunk – magyarázom –, és most hazaviszlek. Csak ennyit kell tudnod.

Egy bágyadt nyögés az egyetlen válasza.

Óvatosan kikukkantok mindkét irányba. A folyosók üresek. Mivel telihold van, a személyzet nagy része összegyűlt, hogy ünnepléssel töltsék a ma estét. Egy apró áldás.

Lassan mozgunk, Lucas erősen rám támaszkodik, és a fájó lába miatt nyöszörög.

Kalapál a szívem, amikor az előtérbe érünk. Lucas tekintete minden irányba körbepattog.

– Ezek a tüskék… – motyogja, egyre érthetőbb. – Mint amikor átmentünk a rózsabokron.

– Ne beszélj! – sziszegem.

Úgy tűnik, egyelőre hajlandó engedelmeskedni nekem. Kellemetlen érzés rázza meg a gyomromat. Mi lesz, ha a rosszulléte elmúlik? Mielőtt rátámadtak, egy gyűrűt akart az ujjamba vésni.

Ahogy elmegyünk az étkező mellett, a tündérhercegeim hangja kiáramlik, megnyugtatóan és melegen. Minden ösztönöm kiáltani akar nekik, könyörögni, hogy védjenek meg engem a szörnytől, aki épp rám támaszkodik.

De még néhány lépés, és Lucas örökre eltűnik az életemből. Többé nem lesz hatalma felettem. Aztán visszatérhetek, hogy segítsek Ezrynnek a játszmájában, átölelve Dayt és Fare-t, amíg Caspian furcsa, de gyönyörű mosolyát figyeljük – várjunk csak, nem, ezt nem.

A gondolataim visszatérnek a jelenhez, amikor elérjük a tükröt. Senki sincs a közelben, tiszta a levegő.

Az üvegtáblára teszem a kezemet. De egy kicsit sem változik.

– Mutasd meg Orca Cove-ot! – követelem, és ujjaimat az üvegnek nyomom.

Mindössze a saját tükörképem és a vállamra süllyedt Lucas néz vissza rám.

– Tényleg kurvára megőrültél – mondja. – Ez egy tükör.

Léptek szólnak a lépcső felől, és hangok moraja.

– Ez a tükör az egyetlen, ami megmentheti az életedet – suttogom. Erősen az üvegtáblára csapom a tenyeremet. – Mutasd meg Orca Cove-ot!

– Ahogy korábban mondtam, felség – Perth Quellos hangja kúszik le hozzánk –, valóban észrevettünk egy furcsa fagyot a határ közelében, de nem gondoltuk, hogy veszélyes lehet. Nem érkezett válasz, amikor érted küldettem, és Niamh hercegnőtől sem érkezett üzenet.

Kel hangja robban válaszként.

– Küldjetek hólovagokat, hogy nyomozzanak! A legkiválóbb légiónk biztosan képes lesz a végére járni ennek Tél oldaláról.

Ne, ne, ne! Ha ez a tükör nem működik, Keldarion meg fogja ölni Lucast.

– Kérlek! – Az aranyló szél úgy ragyog, mintha a kastély figyelne. De a tükör nem nyílik meg nekem újra.

– Rosalina – szól egy szigorú hang mögülem.

Itt van Keldarion.

– Ne mondd meg neki a nevedet! – suttogom Lucasnak, miközben megfordulunk. – És ne légy fasz!

Lucas egy morgással veszi tudomásul. Egyik karja még mindig körém kanyarodik. És igen, a társkötődés biztosan tökéletesen működik, mert Kel arcán a düh teljesen világos. Leviharzik a lépcsőn, mögötte Perth Quellos iszkol lefelé.

– Ki ez?

Ott van a nyelvem hegyén: Ó, az a sebesült ember, akit Ezryn gyógyított. Csak hazaküldöm.

Ám mielőtt bármit mondhatnék, Lucas kiegyenesedik.

– Fogalmam sincs, hogy ki a faszom vagy. Én Lucas Poussin vagyok, és ő a menyasszonyom.

Esküdni mernék rá, hogy Faragvár is felsóhajt. Beszívom a levegőt, Kel pedig ledermed. Aztán minden dühe kirobban belőle. Vihar tör az előtérre, jég és hó emelkedik a Tél hercege körül, ahogy felénk viharzik, és azt vicsorogja:

– Vedd le a kezedet a társamról!

28. FEJEZET

Rosalina

Azt hittem, korábban már szemtanúja voltam Keldarion őrjöngésének – amikor Farron megpróbált megenni engem, amikor Caspian tönkretette a bált, vagy amikor be merészeltem lépni a Főtoronyba. Mégis, amit most látok, az nem hasonlít a korábbi esetekhez.

Látom abban, ahogy kérlelhetetlenül megfeszíti az állkapcsát, és irányítja minden kimért lépését. Abban a kézzel fogható dühben, ami a levegőben pattog. Olyan erőteljes harag, amitől minden hópehely és jeges szélvihar az ő utasításaira figyel.

Talán félnem kéne. De mintha a testem minden része hozzá akarna futni.

Lucas keze lepattan rólam, és az ajtóhoz bukdácsol, rángatni kezdi. De természetesen neki nem nyílik ki.

– Mi a fasz, Rosalina? – Rémület cseng a hangjában. – Hol vagyunk, te őrült ribanc?

– Kel, várj! – Feltartom a kezemet. – Meg tudom magyarázni.

Keldarion nem törődik velem. Mögötte Perth Quellos számító tekintettel figyel minket. Újabb félelem kel életre a mellkasomban. Keldarion általában teljesen irányítása alatt tudja tartani a farkasát, és most telihold van. De mi lesz, ha kitör belőle? Az utolsó dolog, amire szükségünk van, hogy az a mocsok vezér meglássa átkának igazi valóját.

– Ez! – kiáltom. – Day! Farron! – Szükségem lesz a segítségükre, ha meg akarok akadályozni egy gyilkosságot, és Kel farkasát, hogy kiszabaduljon.

Egyszeriben a három herceg kisiet az étkezőből. Caspian biztosan elment már, ami a lehető legjobb, mert az sem tenne jót, ha Perth még őt is meglátná.

Dayton a mellkasához húz, és Farron megragadja reszkető kezemet. Ezryn hármunk elé áll, és felméri a helyzetet, minden lépéséből dominancia sugárzik.

– Lucast próbáltam hazaküldeni – mondom –, de a tükör nem működött, és Kel lejött, és…

– Kel – mondja Ezryn –, mi folyik itt? Ez az ember a betegem, Rosalina kérésére.

Keldarion csak a lehető legrövidebben morran egyet, hogy tudomásul vette. Lucas fölött áll, aki a földre zuhant, és az ajtó előtt reszket. Még sosem láttam őt így, meghunyászkodva, mint az állatok, amikre vadászik.

Keldarion hangja mélyen és veszélyesen robajlik, miközben megragadja Lucas ingjének gallérját.

– Ez az ember megbocsáthatatlan bűnt követett el. A halál olyan kegyelem lenne, amit nem érdemel meg.

Lucas érthetetlen átkok sorozatát szórja rá. A fejét előre-hátra csapkodja, de én már tudom, hogy számára nincs menekvés.

Dayton megnyugtatóan a vállamat masszírozza.

– Mi történik itt, Bimbócska?

Újabb könnyek gyűlnek a szememben. Farron gyengéd érintéssel fogja meg az arcomat, tekintete tele van együttérzéssel.

– Rosie, itt vagyunk veled. Bármit elmondhatsz nekünk.

Megrázom a fejemet, kiszabadulok a fogásából.

– Annyira szégyellni fogtok engem.

Ezryn megfordul a szavaimra, mindhárman védelmezőn körém gyűlnek.

– Feltártuk előtted a múltunkat teljes valójában – szól Ezryn –, és mégis visszatértél hozzánk.

Farron rám szegezi borostyántekintetét.

– Semmi olyat nem mondhatsz nekünk, ami miatt elfordulnánk tőled.

– Semmit – ért egyet Dayton.

Ujjaim a csuklóm köré szorulnak.

– Lucas sok sebet ejtett rajtam. De ez az egyetlen, ami látható.

Felhúzom Keldarion ingjének ujját, és felfedem ezt a nyomorult heget, a LUCAS név egyenetlen vonalait a bőrömön.

Ahogy a három herceg a legnagyobb szégyenemet bámulja, érzem, amint dühük úgy csap fel, akár egy futótűz.

Ezryn értem nyúl, remegő, kesztyűs kezébe fogja a karomat. Megpillantom a tükörképemet sisakjának fekete T betűjében. Félelem látszódik az arcomon, de valami felemelkedik reszketeg ajkam és könnyes szemem között.

Harag.

Magamra, amiért ennyire féltem, ilyen sokáig. Lucasra, amiért ezt éreztette velem.

Nem mondanak egy szót sem, de Dayton közelebb húz a mellkasához, és Farron az oldalamhoz áll. Ez megfordul, még mindig előttünk állva.

– Birodalmak Védelmezője! – Ezryn hangja baljóslatú energiával dörren, egy gyülekező vihar moraját idézi meg. – Melletted állok.

– Melletted állok – morogja Dayton is mélyen.

Farron mély levegőt vesz, valami villan a szemében, de mintha lecsillapodna, ahogy felpillant Keldarionra.

– Melletted állok.

Ők nem fogják ezt megállítani.

Sötétség kavarog a mellkasomban. Ez Keldarion dühe?

Nem.

Ez az enyém.

– Helyes – vicsorogja Keldarion, és szorosabban kezdi markolni Lucas ingjének gallérját, mielőtt keresztülhajítaná a szobán. Lucas egy émelyítő puffanással nekiesik a kegyetlen tüskebokrokkal benőtt oszlopnak, melynek pengeéles tövisei felszaggatják a húsát. Ahogy a földre hullik, gyötrelmes kiáltásai megtöltik a termet. Próbál felkelni, vért köhög fel, de Keldarion előbb ér oda, és gyors rúgást mér Lucas hasába, amitől az a hátára gördül.

A többi herceg még mindig körbevesz engem, testükből várakozás sugárzik, és elégedetten figyelnek, amíg a Birodalmak Védelmezője nem szólítja őket.

Keldarion Lucas mellé térdel, fehér haja kócosan hullik előre. Erős karjának izomkötegei kidomborodnak, ahogy előrehajol, a térdére támaszkodva.

– Mondd csak, melyik kezeddel fogod a késedet?

Lucas szeme elkerekedik, ahogy érthetetlenül motyog. Keldarion megragadja a csuklóját, aztán hátranyomja. Szörnyű reccsenés visszhangzik végig a termen, amit Lucas fuldokló sikolya követ.

– Tudod, mit? – mondja Keldarion egyszerűen. – Úgy döntöttem, hogy nem érdekel. – Feláll, majd egy éles roppanás kíséretében lecsapja bakancsát Lucas másik kezére.

Egy haldokló állat vonyításához hasonló nyüszítés hagyja el Lucas száját, miközben a földön vonaglik. Kel mindkét kezét eltörte. Még ha fel is gyógyul, sosem fogja tudni ugyanúgy tartani a puskáját vagy a kését.

Keldarion undorral néz le rá.

– Bánni fogod a napot, amikor kezet emeltél rá.

Megragadja Lucas szétszakadt ingjét, és felemeli. A fiú, akin elgondolkoztam, hogy a felesége legyek, olyan ernyedten lóg, mint egy rongybaba. Keldarion az oszlopnak csapja. Jég emelkedik, és a derekáig körülzárja. Karja az oldala mellett lóg, feje lehanyatlik a mellkasára.

Kel megfeszíti ujjait, és egy fűrészszerű jégkés nő a kezében.

– Nem fogom lealacsonyítani Faragvár úrnőjének nevét, hogy a romlott húsodba véssem. De az enyémet belevágom, hogy tudd, ki hozta el a végzetedet.

– Kurvára ki foglak nyírni – vonyítja Lucas.

– Nem állok meg a húsodnál. – Állatias méreg kúszik Keldarion szavaiba, miközben végighúzza a kést Lucas kulcscsontján. – Lenyúzom rólad a bőrt, szétszakítom az izmaidat, és egyenesen a csontjaidba fogom vésni.

Fojtott zokogás tör fel Lucas szájából, vörös hajának kusza tincsei az izzadságcseppek szegélyezte szemöldökére hullanak. Fagyos zsibbadtság kúszik fel a testemen, miközben nézem, mi lesz a jelenet vége.

– Ám az első vágás joga nem engem illet. – Keldarion leengedi a kést, és felénk fordul. – A véred a társamat illeti, Faragvár úrnőjét.

Kel tekintete haragosból áhítatossá válik, ahogy rám néz, és felém nyújtja a jégkést.

Ezryn félrelép, és oldalra billenti a fejét. Dayton elengedi a vállamat, és azt suttogja:

– Fizessen meg mindenért!

– Nem érdemel könyörületet – mondja Farron.

Keldarionhoz sétálok, és kiveszem a kést a kezéből. A hűvös érintése végigfut rajtam, és fellobbantja a véremet. Egy teljesen letaglózó mosoly kúszik Kel arcára, ahogy lepillant rám.

– A bosszú a te kezedben van, én Rózsám.

Közelebb lépkedek Lucashoz, akinek elkerekedik a szeme.

– Vigyél ki innen! Itt van a szörny, Rosalina!

– Fogd be a kurva pofád, vagy ezúttal én foglak kibelezni – kiáltja Dayton, és átkarolja Farront. – De szerencsés vagy, hogy nem akarom megtagadni az elégedettséget a csajomtól.

Farront aligha zavarják meg Lucas szavai. A farkasnak jele sincs. Tekintetét rám szegezi, és bátorítóan bólint.

– A csajod? – Lucas eszelősen néz ki. A fájdalom kezd úrrá lenni rajta. – Valami kurva lettél, tökfej?

Együttes morgás tör fel a hercegekből, de egyikük sem lép elém, miközben lassan Lucas elé sétálok.

– Ők Faragvár hercegei, és azzal a tisztelettel fogsz hozzájuk szólni, amit megérdemelnek – mondom, szavaimat nemességgel megtöltve. – Ami engem illet… – folytatom, és még egy lépéssel közelebb megyek hozzá, míg szinte már összeér az orrunk. – Nem vagyok senki kurvája vagy tökfeje. Rosalina O’Connell vagyok, Faragvár úrnője, és azt a tiszteletet fogod felém mutatni, amit én megérdemlek.

Lucas eszelős pillantása rémültté válik, ahogy kezdi felfogni hibájának súlyát.

– Rosalina, v-várj! – szól. – M-megmentettem az életedet.

– Nem. Te elloptad azt tőlem. Aznap, amikor kihúztál a jégből, elcsented az életemet, fogságban tartottad, és elhitetted velem, hogy csak akkor vethetek rá egy pillantást, ha megvillantod nekem a mosolyodat. És továbbra is csak fuldokoltam, mintha soha nem is mentettél volna meg.

– É-én… – dadogja Lucas.

– Többé már nem félek tőled. – Dühös tűz lobban a mellkasomban, és a bőröm is forrón ég. – És semmivel sem tartozom neked.

Minden fájdalmas pillanat felvillan előttem. Azon az estén a testemen hagyta a nyomát, de nem az volt az egyetlen alkalom. Méreggel teli szavai voltak olyan élesek, mint bármelyik penge, és tettei, manipulálása épp olyan mélyre vájtak a bőröm alá.

Megragadom a karját, törött ujjai már lilulnak.

– Tolvaj – lehelem. – Ezt fogom írni. Mindazért, amit elvettél tőlem.

Nem fogja visszahozni az éveket, amiket ellopott tőlem. Lehetetlen megmenteni a lányt, akit bántott, de akkor is, a sikolyai édesen fognak hangzani. Tudom, hogy a penge, amit a társam készített nekem, éles lesz. Megemelem, és lecsapok vele.

Ám valaki váratlanul közém és Lucas közé ugrik, lefogva a karomat.

– Ne haragudj, hercegnő – mondja Caspian, és vad, fekete haja az arcába hullik. – Nem hagyhatom, hogy megtedd.

29. FEJEZET

Rosalina

A szívem cigánykerekeket vet, az ujjaim reszketnek a jégkésen. Miért van itt Caspian? Mit foglalkozik ő Lucasszal? Keze szilárdan fogja a karomat, szeme a csillagképek kavalkádja.

Árny vetül ránk.

– Nem fogod megtagadni a társamtól a bosszúját.

A csillagképek elsötétülnek, és Caspian méreggel teli pillantását Keldarionra szegezi.

– Belevésni egy ember húsába? Ez őrültség.

– El innen! – morogja Keldarion. – Nagyon jól tudod, hogy már évekkel ezelőtt átestem az őrültség szakadékán.

– Ó, Kel, hát persze hogy tudom. – Caspian ajka vigyorra húzódik, de aztán rám néz, és furcsa gyengédség kúszik a tekintetébe. – De ő nem. Ne hagyd, hogy abba a sötétségbe zuhanjon, amibe mi is.

A szavaiból valami megtisztítja a fejemet a haragtól. Kihullik a kezemből a jég, és hátratántorodom. Mégis mire készültem? Lucas húsába akartam vésni, miközben tehetetlenül vonaglik alattam? Nem érdemli meg a könyörületemet, ezt tudom. De hogy visszafordítsam rá a saját kegyetlenségét… ez nem én vagyok.

– Ez az ember halált érdemel – mondja Keldarion.

Caspian kihúzza magát, biztatóan a Télherceg mellkasára teszi a kezét.

– Egyetértek.

Caspian érkeztére a többi három herceg is körénk gyűlt. Az oszlop mögül kikukkantva pedig Perth Quellos vizsgál minket madárszerű tekintetével.

Nem lehet túl elégedett, hogy itt látja a Tüskeherceget.

Caspian levezeti ujját Kel mellkasán, mielőtt visszafordulna hozzám.

– Hadd vigyem le ezt a szörnyet a Mélybe – mondja. – Megadom neked azt a bosszút, amit megérdemelsz, Rosalina. Rengeteg módja van azokban a hasadékokban, hogy megtörjünk egy lelket olyan rémálmokkal, amiket el sem tudsz képzelni. Teszek róla, hogy egytől egyig végigszenvedje mindegyiket, mielőtt elengedem az öntudatlanságba.

A szívem dübörög a mellem alatt, ez az egyetlen hang Lucas nyöszörgése mellett. Még a többi herceg sem szólal meg, inkább azt figyelik, ahogy Caspian engem méreget.

– Bízz bennem! – Caspian megragadja a kezemet, és valami bennem ellazul az érintésétől. A dühös tűz elcsitul, nem halványul el, csak nyugtatóan ragyog tovább. – Hercegnő, nem kell elsötétítened a lelkedet, hogy tudd, az igazság győzedelmeskedett. Add át nekem ezt a terhet! Hadd legyek én a te sötétséged!

Ez nem egy alku vagy egy üzlet. Nem tudom, miért, de van valami arckifejezésének hevességében, amitől azt gondolom – legalábbis ezzel kapcsolatban –, hogy megbízhatok a Tüskehercegben.

– Caspian…

– Megbízni benned? – Lágy hang kúszik közénk, ahogy Perth Quellos előrelép. – Nem épp ez volt az, ami sok évvel ezelőtt térdre kényszerítette Telet?

– Á, Perth – mondja Caspian nyájasan. – Higgy nekem, nagy elszántság és kellő mennyiségű könyörgés szükségeltetik, hogy Tél térdre essen.

– Elég! – csattan fel Keldarion, és elkapja tanácsadójának karját. – Te elmész, amíg mi elintézzük ezt az ügyet.

– Mégis mi csalta a Tüskeherceget ismét a társaságodba, Tél legfőbb hercege? – Perth hangja olyan sikamlós, akár egy jégcsap. – Miután olyan keményen dolgoztam, hogy elsimítsam azokat a lázadásokat, amik a ti kis téli napfordulós bálotok után törtek ki?

– Én hívtam meg a Tüskeherceget – mondom. – Diplomatikus megoldást kerestem a mi tüskés problémánkra.

– Á, igen, az ember. – Perth egy lépést tesz felém, de Ezryn gyorsabban mozdul, és elállja az útját. Perth tétovázik, kétségtelen, hogy még emlékszik, Ezryn milyen kezelésben részesítette legutóbb, amikor találkoztunk. – Jól hallottam, felség? Ő a társad?

Keldarion kifújja a levegőt.

– Így van.

– Milyen érdekes! – feleli. – Van még valami titok itt Faragvárban, amiről tudnom kéne?

Igen, egy óriási, nyáladzó farkasos probléma. Vagyis inkább négy óriási, nyáladzó farkasos probléma.

– Figyu, tök jó, hogy így csevegünk – mondja Dayton –, de ennek a srácnak a nyögései már kezdenek az idegeimre menni. Nem hagyhatjuk egyszerűen, hogy Cas elvigye magával?

– Örömmel – válaszolja Caspian, és árnyak kezdenek tekeregni a bakancsa körül.

– Nekem talán van más megoldásom, mint a gyilkosság – mondja Perth, összefűzve ujjait. – A Tél Birodalomban van egy bejárat az emberi világba. Hagyjátok, hogy helyre hozzam a kezét, és útnak eresztem.

– Ő hal… – üvölti Keldarion.

– …halált érdemel – fejezi be Perth. – Igen, már mondtad. De ez nem a társad döntése?

Kel a fogát csikorgatja, aztán felém fordul.

– Valóban az övé.

A hercegeimre nézek, tudom, ők mit választanának. Adjam Lucast Caspiannak, és hagyjam, hogy a Mély minden rémálmával szembesüljön. Vagy egyszerűen megkérhetem őket, hogy gyorsan végezzenek vele. Talán átdobhatnánk Lucast Faragvár tükrén, de nem vagyok benne biztos, hogy Perth tud róla. Talán ez is Faragvár egy titka.

A döntés rám nehezedik, de végeztem azzal, hogy mindenemet Lucasnak adjam. Ha meghal, nem az én kezem által fog. És bár Perth egy kegyetlen ember, Kel megbízik benne. Miután a vezér elviszi Lucast, soha többé nem kell már rágondolnom.

– Vidd el őt! – mondom Perth Quellosnak, és próbálok parancsoló hangnemet erőltetni a szavaimba.

– Rosalina, ne! – vicsorogja Caspian. – Nem hagyhatod, hogy éljen!

– A döntésem végleges – felelem, és ellépek a hercegektől. Ám amikor Lucasra nézek, nincs hála az arcán, csak üres tekintettel mered maga elé.

Keldarion vicsorog, és elsöprő mozdulattal előrelöki a kezét. Az erő hulláma szalad végig a levegőn. A jég, ami az oszlophoz szegezte Lucast, darabokra hullik, mint a törékeny üveg. Lucas levegőhöz kap, és a földre bukik, végtagjai remegnek, miközben próbál felülni. Keldarion fölé tornyosul, a szeme jeges tűzzel ég.

– Ha még egyszer meglátlak, nem fogok olyan kegyelmet mutatni, mint a társam.

Perth ciccegve Lucas mellé térdel. Bütykös kezével legyint egyet, mire ékköves koronája különös, zöldes ragyogást kezd árasztani magából, és Lucas ujjai lassan visszapattannak a helyükre.

– Nagyszerű. Gyere velem, ember!

– Tanultál néhány új trükköt, mióta utoljára láttalak, Quellos? – motyogja Kel.

– Nem mindenkinek adatik meg az áldás. Néhányunknak tanulnia kell, hogy nagyobb hatalomhoz jusson – vág vissza Perth, és az ajtó felé sétál.

Dayton odatrappol, és a kilincs jelét a hópehelyre állítja. Az ajtó nyikorogva kinyílik, és csípős széllökés tör be.

Lucas bizonytalanul egyenesedik fel két lábára, és Perth után sántikál. Megáll mellettem.

– Viszlát, Lucas! – mondom neki, és dacosan felszegem az államat.

Félig nevet, félig sóhajt.

– Tudod, volt egyszer egy álmom. Elaludtam, miután kibeleztem egy őzet. Azt álmodtam, hogy téged baszlak. Miközben sikoltoztál, fogtam egy kést, és felvágtam a bőrödet. És kitéptem minden szervedet, amíg el nem jutottam a szívedhez, és megszorítottam.

Rideg rémület ragadja el a testemet, amint beteges mosoly kúszik Lucas arcára.

– Sokszor gondoltam rá utána, amikor alattam voltál. – Émelyítő vidámság áramlik a hangjába. – Nem hiszem, hogy túlélem ezt. Nem igazán. De legalább magammal viszlek.

Egy fürge mozdulattal Lucas megemeli a karját, és megvillantja a kezében csillogó jégkést. Biztosan felkapta. Meglendíti a mellkasom felé.

Mintha az idő megállna. Az összes herceg felém ugrik. Tüskék robbannak Caspian körül. Ezryn megragadja a derekamat, és hátrahúz engem, de túl lassú. A penge felsérti a karomat, és a vérem a földre fröccsen.

Minden csepp a jégpadlóra hullik, olyan hangosan, akár egy atombomba.

Amikor felnézek, a vad, jégkék szemű Keldariont pillantom meg, mielőtt átalakulna. Bőre megváltozik, bunda és karmok szabadulnak ki, ahogy előtör belőle a fehér farkas. Felénk ugrik, leteríti Lucast.

Lucasnak nincs ideje sikítani, mielőtt Kel karma felmetszi a mellkasát. Vér zúdul fel belőle, és befogja Kel fehér bundáját. Hatalmas állkapocs zárul Lucas fejére, és a fogak egy roppanással zúzzák össze a koponyáját. Letépi az ínt a csontról, Lucas feje alig ér már a vállához. Kel állkapcsával átfogja a mellkasát, majd megrázza az ernyedt, élettelen testet, és átdobja a Tél Birodalomba vezető ajtón.

Ezryn fémes testéhez fog engem, olyan szorosan, akár egy erős kötél. Dayton Farront védi, aki összegömbölyödve reszket.

– Biztonságban van – ismétli neki Dayton. – Meghalt. Kel megölte őt. Most nincs szükség a farkasodra. Biztonságban van. Biztonságban van. Kel megvédett minket.

Perth remegve összeesett az ajtónál. Keldarion odasétál hozzá, a pofájából csöpög a vér.

– Most már tudod, vezér, hogy nemcsak Faragvár haldoklik – morogja Keldarion –, hanem mi, hercegek is meg vagyunk átkozva. Menj vissza a Tél Birodalomba, és dobd ennek a söpredéknek a maradványait a Fagyos Parlag legmélyebb vermébe. Ne kelljen csalódnom benned!

30. FEJEZET

Keldarion

Nedves hajam a vállamra hullik, ahogy távozom a fürdőből. Végre megtisztultam annak a szörnynek a vérétől.

Nem bánom, még akkor sem, ha Quellos meglátta az igazságot. Ez lesz hűségének legnagyobb próbatétele. Állítása, hogy bizonytalan a fagy eredetét illetően, őszintének tűnt, és nagyon is valószínű, hogy a megkereséseit figyelmen kívül hagytam a farkasom hűvös depressziójában. De vajon kiküldi az őrjáratot, ahogy parancsoltam, most, hogy tudja, egy szörnyeteg uralkodik a birodalom felett? A családom felé mutatott ennyi év hűség után biztosan talál némi megbocsátást egy szörnyetegnek.

Mindamellett arra utasítottam, hogy a hólovagokat küldje oda a helyzet felderítésére. Ők a Tél lovas harcosokból álló elit osztaga, akiket évekig tartó kemény kiképzéssel készítettek fel, és harmonikusan kötődnek paripáikhoz. Hinnem kell a Télben maradt erőben.

Még a meleg vizes fürdő sem tudta elüldözni a testem levertségét. Dayton a barlang bejáratánál maradt, és egy pillanatnyi békét sem hagyott nekem. Valószínűleg unatkozott, miután Farron hamar elvonult, mert erejét leszívta az alku. Ezryn motyogott valamit arról, hogy járőrözik a kastély területén, de a hangja remegett a dühtől.

És Caspian eltűnt a tüskéi között.

– Elnézést, uram, arrébb azzal a formás fenékkel. – Oldalra ugrom, amint egy nő egy hatalmas tálcával elszáguld mellettem. – Addig kell kivinnem, amíg még meleg.

– Marigold? – morgom, mielőtt csendesen követném őt.

Eltűnik Rosalina hálótermében. Nevetés zúdul ki onnan. Megállok a bejáratnál, és bekukkantok az ajtó résén.

A szoba túlteng a személyzet tagjaitól, mindazon barátoktól, akiket Rosalina itt szerzett magának. Marigold lepakolja a tálcáról a kekszeket és forró csokoládékat. Rose megragad egy bögrét, és kortyol belőle, majd Astrid kuncogni kezd, miközben némi tejszínhabot töröl le Rosalina arcáról.

A kanapéján Paavak és Mandaria társalog egy magas könyvtorony mellett. Flavia ruhákat mutat, melyek megfelelőek lehetnek az Ősz Birodalomba. Rosalina arcán gyönyörű mosoly húzódik. A korábbi megpróbáltatások ellenére még mindig biztonságban és boldognak érzi magát itt.

Mosolyának tízszerese tükröződik azokon, akik körbeveszik. Fényt hoz a személyzetnek. Azt hittem, helyesen cselekszem, amikor visszaküldtem az emberi világba. De csak közelebb engedtem ahhoz a szörnyhöz.

Nem, itt kell maradnia. Újfajta megnyugvás költözik belém. Első kézből láttam, hogy a fivéreim hogyan védenék meg őt az életük árán is. A saját mosolyom furcsa mását érzem, miközben becsukom Rosalina ajtaját, és folytatom utamat a saját szárnyam felé.

Bent átszelem a jeges termet a szekrényemig. A hátam mögé nyúlok, és lehúzom az ingemet, a szemetesbe dobom, aztán elkezdem kioldozni a nadrágom kötőjét.

– Nahát, milyen zabolátlanok vagyunk! – mondja egy veszélyesen lágy hang.

Megfordulok. Ott is van, az ágyamban pihen, mintha odatartozna.

– Megmondtam, hogy távozz!

Caspian feltámaszkodik az alkarjára, lebiggyeszti az ajkát.

– A desszert előtt?

– Kifelé! – vicsorgom, és felé viharzok.

– Finom illatod lett így, hogy megszabadultál annak a rohadéknak a vérétől. – Caspian hátrahajtja a fejét, fekete haja a vállára hullik. Levette a kabátját, most csak egy egyszerű inget és nadrágot visel, kioldozva. – Magamnak akartam a megtiszteltetést, hogy megkínzom, mielőtt eljön rá a vég.

– Rosalina döntése volt.

– És a te tanácsadód hibája – mondja Caspian. – Vágyott rá, hogy rám hagyja.

– Mit csinálsz itt? – Az egyik ágyoszlopnak támaszkodom. – Megkötötted az alkudat.

– De nem kaptam meg, amit akartam. – Pillantása olyan, mint az izzó vas. – Azt csak te tudod megadni nekem, Kel.

Kezem azonnal a csuklómhoz röppen, megdörzsölöm a mi alkunk jeges, tüskés karperecét.

– Sosem adom be a derekamat.

– Akkor sosem fogod megtörni az átkot.

– Hát nem épp ezt akarod? – Elfordulok tőle, és a kandallóhoz sétálok. Nagyon régen volt begyújtva.

Hosszú, mély sóhajtást enged ki.

– Mintha a te tompa elméd valaha is fel tudná fogni, hogy én mit akarok.

Egymásra pakolom a rönköket, aztán fogok egy gyufát, és tüzet gyújtok. Lángok csapnak fel, melegséggel töltik meg a szobát. Amikor felállok, ő még mindig ott fekszik. Karját magasra nyújtja a feje fölé, amitől felhúzódik az inge, és elővillan éles csípőcsontja.

– Igazad volt – mondom.

Fürgén felül, döbbent, őszinte mosoly terül szét az arcán.

De mostanra már tudhatnám, hogy vele kapcsolatban semmi sem őszinte.

– Mit mondtál, Keldarion?

– Azt, hogy igazad volt. – Közelebb lépek. – Rosalinának nincs szüksége rá, hogy felébressze a sötétséget a szívében. Legalábbis nem ezért.

– Ó, imádom, amikor így beszélsz velem. – Caspian az ágy szélére térdel, résnyire szűkíti sötét szemét.

– Te nem utálod őt.

– Becsempészhetek néhány békát az ágyába, ha attól jobban éreznéd magadat. De azt hiszem, az átkozott személyzeted tagjainak gondolná őket, és összebarátkozna velük.

Nem tudom megállni, hogy ne nevessek a gondolattól, és amikor visszanézek Caspianra, különös pillantással illet.

– Talán mégiscsak át lehet törni azt a jeges szívedet.

Furcsán viselkedik ma este. Olyan gyengédséget látok rajta, amit már évek óta nem. Noha tudom, hogy mindez csak színjáték, nem tudom megállni, hogy ne tegyem fel azt a kérdést, ami kínoz engem.

– Mit tennél, ha hozzád kerülne?

Egy pillanatra elgondolkozik, és egyik kezét végigvezeti a mellkasomon, mielőtt feltérdelne. Arca majdnem szemben van az enyémmel.

– Számít, hogy mit mondok, herceg? Mondhatom azt, amit hallani szeretnél. Vagy mondhatom a legrosszabb félelmedet is, hogy elcsábítom, amíg könyörögni nem fog nekem, hogy öntudatlanságig dugjam őt.

Nyers morgás tör fel a torkomból, és ökölbe szorul a kezem, miközben ellenállok a késztetésnek, hogy megfojtsam. Aprót sóhajt, aztán karját a vállamra fekteti.

– Mindegy, mit mondok, nem fogsz hinni nekem. És nem is fog változtatni az önkéntes cölibátusodon, nemde?

Összeszorítom a fogamat.

– Nagyon bosszantó vagy.

Kuncog, és ismét levezeti kezét a hasamon, miközben dorombol.

– Bár nem ez a reakció, amit vártam tőled. Mi bármikor…

Teljesen ledermed, mielőtt keze remegni kezdene, szeme pedig elkerekedik. Testét görcsök rántják össze. Fekete kátrány lő ki a szájából, rá a meztelen mellkasomra.

– Caspian! – Megragadom a vállát, de elkúszik, az ágyam takarójába kapaszkodik. Ismét levegőért kap, majd a feketeség újabb áradata ömlik ki a száján. Szemét elönti a sötétség, az orrából is kátrány csöpög.

Egy szívdobbanásnyi idő után hátradől, a hasát fogja, a teste pedig tovább remeg.

– Bocs – nyögi, a hangja rekedt. – Tudom, hogy feltehetően kimosattad ezeket a teliholdra.

– Mióta vagy a felszínen?

– Csak a vacsorára jöttem. – Vállat von.

– Régen egy hónapba telt.

Lassan felém fordul, és szomorúság ül a tekintetében. Fekete könnyek csúfítják arcát.

– Nehéz segíteni magadon, ha az erőd nagy része másfelé irányul.

Ekkor észreveszem a reszkető töviseket. Kődarabkák hullanak a földre. Előbb is figyelembe vehettem volna: kint a Tüskebokor, a számtalan inda Faragvár körül. Mégis mennyi varázserőt vesz el tőle mindez?

Caspian erős, ezt mindig is tudtam. De senki sem él örökké.

Harag száguld végig az ereimen, és megragadom az ingét, nem érdekel, hogy kezével sötétséget ken a karomra.

– Mondd, miért csinálod ezt? Miért teszel tönkre egy kastélyt, amiben sosem fogsz tudni élni? Miatta csinálod? Siráért?

Gyengén megpaskolja az arcomat.

– Soha ne mondd, hogy soha, én drága Kelem. Még te sem ismered a világ összes varázslatát. Talán képzelted volna sok évvel ezelőtt, hogy ekkora erő fog megátkozni téged?

– Te megőrültél. – Még mindig reszket. Annyira gyenge. Még… még meg is ölhetném most. Vagy csapdába ejthetném itt, hogy a halál maga jöjjön érte fürge szárnyán. De csak vicsorgok: – Menj vissza a Mélybe, Cas!

Szomorú mosolyt villant felém, aztán feje előrebukik, a vállamra zuhan, miközben tüskék emelkednek körülötte.

– Találkozunk két telihold múlva. Ha esetleg korai ajándékot küldenél, nem fogok panaszkodni. – Utoljára a csuklómat érintő keze illan el, ujjai a karperecet tapintják, ami összeköt bennünket.

Eltűnik, én pedig egyedül maradok, az ágyamat a sötétség szennyezi be.

Meg kellett volna ölnöm, és felszabadítanom magamat. Akkor végre megtörhetném az átkot.

Azt mondtam Rosalinának, hogy hagynám, hogy az egész Elvarázsolt-völgy hamuvá égjen. Ám amit sosem fogok tudni bevallani, hogy a tüzet valaki másért gyújtottam.

III. RÉSZ

ŐSZ ARANYA

31. FEJEZET

Rosalina

A lehullott falevelek ropognak a csizmám alatt, ahogy haladunk végig az Ősz Birodalomba vezető, tekervényes ösvényen.

– Alig várom, hogy lássam Rézió fővárost – mondja az apám, miközben mellettem lépked. – Az az ikerpár már mindent elmesélt róla.

Mosolygok. Papa az egész tegnap estét azzal töltötte, hogy Farron öccseivel beszélgetett. Mint kiderült, kiszöktek, és csatlakoztak a személyzethez a telihold ünneplésében.

A csapatunk hajnalban indult, a bejáratnál található tükröt használva, hogy épp a főváros határába jussunk. Úgy döntöttünk, az lesz a legjobb, ha hivatalosan, egy követségként érkezünk ahelyett, hogy meglepetésként rátörnénk a tündér nemesekre azzal, hogy újranyitottuk a Faragvárba vezető ajtót, és egyenesen a várban bukkannánk fel.

A lehető legkisebb csoportban indultunk útnak: a hercegek, Papa, Farron fivérei, Astrid, Marigold és én. Nincs szükségünk sok mindenre, mert Farron biztosított bennünket, hogy az Ősz Birodalomban mindent megtalálunk, amit szeretnénk. Én így is magammal hoztam a megbízható kis csomagomat, ami tele van a kincseimmel: a nyaklánc, amit Keltől kaptam, a plüssoroszlán, amit Dayton vett nekem a Nyár Birodalomban, és a tüskekoronám.

Abban nem vagyok biztos, hogy az utóbbit miért hoztam. Talán nem érezném otthon magamat az Ősz Birodalomban néhány tövis nélkül.

– Még minden normális – mosolyog papa.

– Igen – értek egyet. – Ez gyönyörű.

Gesztenyefák szegélyezik az utat, és olyan közel nőnek egymáshoz, hogy csaknem egy alagutat képeznek. A vörös, narancssárga és sárga levelek úgy hullanak alá, mint az eső, és tükrözik az ég tüzes napfelkeltéjét. Lebegő kék köd öleli körbe a bokánkat. Mély lélegzetet veszek, imádom a csípős levegőt, a füstös fa és az alma illatát, ami a lágy szellővel száll.

A csapatunk elején Keldarion sétál Ezryn mellett, éles szemük az előttünk húzódó utat kémleli. Mögöttük Dayton, aki a saját és Farron táskáját is cipeli. Vidáman cseveg Marigolddal, Astriddal és az ikrekkel.

Astrid és Marigold nevetségesen néznek ki. Miután kimosták az Orca Cove pulcsikat, amik velünk jöttek az emberi világból, teljesen beléjük szerettek. Most magukra öltötték az élénk színű pulóvereket, az én kisvárosomat képviselve.

Mögöttünk Farron a ropogós levelek között rugdossa a lábát. Időnként lehúzza a sálját, hogy megérintse a tüske nyakörvet a nyaka körül. Próbáltam beszélni vele, mielőtt elindultunk, de az az érzésem, hogy egyedül akar maradni a gondolataival. Teret kell neki adnom.

– Az Ősz Birodalomban való tartózkodásunk nem csak a hercegek ügyét segíti – folytatja az apám. – A világuk felfedezése lehet a legjobb esélyünk, hogy információt találjunk az anyádról. Na most, ha Réziónak fele olyan jó könyvtára van, mint Faragvárnak, akkor rengeteg csoda elé nézünk.

Megmelengeti a szívemet, ahogy apámra nézek. Állandóan tanul, állandóan keresi őt. De imádom, hogy még mindig élvezi az utazást. Ráadásul elképesztően néz ki a tündérruhákban, amiket Marigold adott rá. Annyira próbálkozik, hogy beilleszkedjen.

Én ma praktikusan öltözködtem az utazásunkhoz, egy testre simuló fekete nadrágot és smaragdzöld inget viselek. A nyakkivágására ősz növényzetét hímezték egymást kergető mintákban, mintha elkapott volna egy szellő. Barna csizma öleli szorosan a vádlimat. A mély, burgundi köpenyem teszi teljessé az összeállításomat. A túlméretezett csuklya melegségbe von engem, miközben áthaladunk az erdőn. Egy egyszerű arany csattal hátratűztem gesztenyebarna hullámaimat, néhány laza tincset viszont kihagytam, hogy keretezzék az arcomat.

Ma reggel, amikor felöltöztem, könnyebbnek éreztem magamat.

Elment. Lucas igazán elment. A tegnap este borzasztó volt, de egyfajta lezárást érzek. A hercegeim megvédtek engem. A pokolba, még a Tüskeherceg is megvédett engem.

Csak remélni tudom, hogy Perth Quellos segíteni tud a Tél Birodalomnak a maga részéről. Még mindig nem kedvelem, és szorongok a gondolattól, hogy megismerte Keldarion titkát, de generációk óta szolgálja a királyi családot. Most, hogy együtt dolgozunk, biztosan átlátjuk majd ezt a helyzetet.

– Tudom, hogy elintézted azt a rettenetes embert…

Feleszmélek a gondolataimból, majd megpillantom Keldariont, ahogy felvette a mi tempónkat, és most az apámmal beszélget. Néhány rövid szóváltást leszámítva az utolsó alkalom, hogy ez a kettő beszélt egymással, az volt, amikor Kel a tömlöcbe vetette apámat.

– A világunkból való távozása nagy megkönnyebbülést jelent – folytatja papa. – És talán ti „társak” vagytok a lányommal, de ez nem jelenti azt, hogy az áldásomat adom rátok. Nem mintha Rosalinának szüksége lenne ilyesmire, de ő megérdemelne egy…

Keldarion jeges tekintetét apámra szegezi. Azt várnám, hogy valami olyasmit köp apámnak, hogy akkor sem akarna engem, ha én lennék az utolsó nő az Elvarázsolt-völgyben, de csak azt mondja:

– Nem hagyom, hogy ismét baja essen. Bárki, aki bántani meri, hasonló sorsra fog jutni.

Papa kurtán bólint, kétségtelen, hogy büszke magára, amiért Tél legfőbb hercegével beszélt. Tudom, hogy jobban részt akar venni az életemben, és értékelem az igyekezetét.

– Szóval – csusszanok közéjük, és szorgosan próbálok témát váltani –, szerinted papa és én ki fogunk tűnni Rézióban a kerek fülünkkel?

– Kétlem – feleli Keldarion. – A birodalmak egészen jól alkalmazkodnak az erre tévedt emberekhez.

– Azokat leszámítva, akik Faragvárba kóborolnak – szidom meg.

Izgatott kiáltások hangzanak előttünk. Dayton megfordul, és ránk kacsint.

– Már majdnem ott vagyunk.

Ahogy túlérek a kanyaron, a fák felfedik a lélegzetelállító látványt – egy fenséges tündérváros az alattunk fekvő völgyben meghúzódva.

Az épületeket elefántcsont, narancs és vörös levelekből készült füzérek díszítik. A távolban egy kastély emelkedik a város fölé. Faragvár az, csakhogy ágain őszi falevelek rebegnek. Tudom, hogy ez csak illúzió: noha a királynő varázslata mind a négy birodalomban megjeleníti Faragvárat, csak egyetlen igazi fizikai helyzete van a Tüskebokorban.

Ám a Faragvár lábánál fekvő vár igazi… és hatalmas. Tornyok magasodnak felfelé, a falaik ragyogó bronzból és aranyból épültek.

Nevetés és zene hangja száll felénk, ahogy közelebb érünk. Lelassítok, amíg felveszem a lépést Faronnal. Lenéz rám, gyengéd mosoly játszik az arcán.

– Gyönyörűen nézel ma ki, Rosie. Mint aki készen áll egy igazi kalandra.

– Ez egy kaland, Farron. – Megfogom a kezét. – Egy olyan, amire együtt indulunk.

Röviden bólint egyet, a csípős szél elfújja barna haját a homlokából.

– Azt hiszem.

– Olyan izgatott vagyok, hogy lássam, hol nőttél fel – mondom neki, próbálok jókedvű maradni. Fagynak még nyoma sem volt.

Egy hatalmas kőfalhoz érünk, ami körbeveszi az egész várost. A kapu aranyból készült, levelek, makkok és tündéri lények részletes karcolataival díszítették.

– Itt vagyunk – mondja Farron, kissé kihúzza magát, és egy mosoly nyoma látszik az arcán. – Rézió.

A nagy kapu kitárul, és lovas katonák hordája nyomul ki rajta. Kopognak a paták, ahogy félkört alkotnak a csoportunk körül. Közelebb húzódunk egymáshoz, Keldarion szorosan magához ölel.

– Mit jelentsen ez, Farron? – morogja.

– É-én nem tudom – dadogja Farron.

Az Ősz Birodalom őrei díszes páncélzatot hordanak a hosszú, libbenő köpenyük felett, amit fonott zsinórral erősítenek magukra. Az anyagot mintha levelekből és szirmokból szőtték volna, ami halkan susog, ahogy mozognak. Mindegyikük egy fegyvert hord magánál, amit magából az erdőből készítettek: egy ágakból és indákból készült íj vagy egy dárda levelekkel és bogyókkal ékesítve.

Miért vesznek minket körbe úgy, mintha mi lennénk az ellenség?

Két őr kihúzza Billyt és Domot a körünkből, a tiltakozásuk ellenére.

Egy másik katona előrelép. Leveszi arany sisakját, és Farron kienged egy sóhajtást.

– Kapitány, mi folyik itt?

A kapitány összevonja a szemöldökét.

– Letartóztatunk titeket, amiért a Tél legfőbb hercegével szövetkeztek.

Keldarion ledermed mellettem.

– Micsoda?

Farron az őrök szoros körére néz. Ajka remeg.

– De, öhm, én vagyok a ti legfőbb hercegetek. Nagyra értékelném, ha visszavonulnátok.

Dayton idegesen sóhajt.

– Fare, parancsolj, ne kérj!

Az őrök meg se moccannak.

– A te parancsodat nem követjük – mondja a kapitány.

Farron kinyitja a száját, majd becsukja.

– Csinálj valamit, Farron! – suttogom. – Te vagy a legfőbb herceg.

Nyel egyet, kihúzza magát, megköszörüli a torkát, és nem mond semmit.

Keldarion morog.

– Ha ti, áruló banda, nem követitek a legfőbb herceg parancsát, akkor kinek a parancsát követitek?

– Az enyémet.

Elnyílik a szám, ahogy egy tündérnő elősétál a katonák sora mögül. Magasan áll elegáns ruhájában, hosszú, sötét haja fonatban hullik le a hátán, és ezüst szálak csillannak benne.

Az őrök lehajtják fejüket, és a kapitány azt motyogja.

– Hercegnő.

De Farron csak eltátott szájjal figyeli őt, arcát a fájdalom gyötri, miközben azt suttogja.

– Anyám?

32. FEJEZET

Farron

Szóval az Ősz legfőbb hercege így tér vissza a birodalmába. Láncra verve.

Meghúzom a béklyómat, annak ellenére, hogy tudom, eltörhetetlen. A fémet Tavaszban bányászták a bőkezű faanyagunkért cserébe, és aztán a sárkánynyelvnövényből nyert tűzön kovácsolták. Szerintem még Keldarion sem találná meg a módját, hogy kiszabaduljon saját acéljából.

Végigmenetelünk a Tölgyszív-váron, egészen be a hadi terembe, ahol térdre kényszerítenek bennünket, a kezünket a hátunk mögé bilincselték. A láncaink kapcsolódnak, így egy sorba kötöttek minket: én, Kel, Ez, Dayton, Rosalina, George, Astrid és Marigold. Dom és Billy idegesen lézengenek körülöttünk, nem örülnek a kialakult helyzetnek, de nem mernek szembeszállni anyánkkal.

Talán a gyávaság családi dolog nálunk.

Alig jártam a hadi teremben, még azután is, hogy átvettem a főhercegséget. Egy félelmet keltő terem, minden bútor sötét, lakkozott fából készült. Díszes faliszőnyegek lógnak az óriási ablakok mellett, nagy csaták jeleneteit ábrázolják, amiket a legendás viharkosok hátán vívtak meg – misztikus harcosok, amikről azt mondják, hogy régen eltűntek a Parázsfa-erdőben.

Mély levegőt veszek, próbálom lenyugtatni zakatoló szívemet. Megpillantom Dayton átható kék szemét, amint arra fordulok. Arcát az aggodalom torzítja.

– Rendben vagy, Fare – suttogja.

Rendben kell lennem. Ha a farkas itt kitör belőlem, egy szobában azokkal, akiket a legjobban szeretek…

Az alku. A gondolat perzselő fájdalmat küld a nyakamba. Caspian megesküdött rá, hogy a varázslata kontroll alatt tartja a szörnyeteget. Nem hiszem el, hogy arra vetemedtem, hogy megbízzak a csillagverte Tüskehercegben.

Remegve sóhajtok, és a barátaimat kezdem vizsgálni. Kel valahogy eléri, hogy fenyegetően nézzen ki, még térdre kényszerítve is. Felfelé mered, jeges szeme nem is pislog, szája természetes módon mogorván áll. Ezryn nyugodt, a kezét leszámítva. Lehúzta a kesztyűjét, és lassan végigvezeti ujját a fém azon részén, amit elér. Vajon felismeri az acélt?

Dayton a láncait kezdi rángatni.

– Okosabbnak kéne lenned, mint hogy lefogsz engem, Niamh – vicsorogja, és az anyám keresztnevét használja.

– Dayton! – figyelmeztetem.

Ám az anyám nem mond semmit. A hatalmas tölgyfa asztal mögött áll, melynek felületére magasodó fák részletes képét vésték. Eszembe jut, amikor kisfiúként az ölében ültem, és ujjamat végigvezettem a mintákon. Rosalinára mered.

Mindannyiunk közül ő a legdermedtebb. Állát magasra tartja, mély sóhajaitól a mellkasa felemelkedik és lesüllyed. Félelem villan tekintetében, de erő is van ott. Lehunyom a szememet. Ha te erős tudsz lenni, akkor én is.

Különös módon George kiváltképp vidámnak tűnik az egész megpróbáltatástól. Fejét úgy forgatja körbe, akár egy bagoly, és folyton az őröket kérdezgeti, hogy a jelkép – egy arannyal díszített kos, egy vörös és narancssárga levelekből készült koronával – a mellvértükön mit jelent. Mind figyelmen kívül hagyják.

Astrid reszket. Marigold áldásosan néma – most az egyszer.

– Anyám – mondom. – Kérlek, hadd magyarázzam meg!

Lassan elszakítja tekintetét Rosalináról, és rám szegezi. Aranyló szeme úgy villog, akár egy búzamezőn átfújó szellő.

– Hol voltál a magyarázkodásoddal – mondja –, amikor a falvaink elestek a fagy miatt? Hol voltál a magyarázkodásoddal, amikor a menekültek megjelentek Rézióban, és nem volt ételünk, amivel megetethettük volna őket, mert a terméseink tönkrementek? – Teste remeg, hangja rekedtté válik. – Hol voltál a magyarázkodásoddal, amikor a határhoz utaztam egy csapattal, és egyesével végig kellett néznem, ahogy a fagy áldozatául esnek, és semmit sem tehettem, mert egy olyannak adtam az Ősz áldását, aki elvette az erőt, aztán elbújt vele?

– É-én… – A szavak a torkomon akadnak. Az anyám kérdései nyílvesszőzáporként hullanak rám, és mindegyik egyre mélyebbre hatol. De semmit sem mondhatok, amivel megvédhetném magamat. Nincs olyan védelem, amit meg is érdemelnék. Elgyengül a testem, és csak azért nem esem össze, mert Kelhez vagyok kötve.

Az anyám mélyet sóhajt.

– Rá kéne bírjalak, hogy most azonnal visszaadd nekem az áldást.

– Elnézést – mondja Rosalina lágy hangon. – Sajnálom ezt a fagyot. És a termést. És a népedet. Igazán sajnálom. De fogalmad sincs róla, hogy Farron min ment keresztül. Mit ért el.

– Rosalina – krákogom. – Ne!

Nem akarom, hogy megvédjen. Nem érdemlem meg. Mit értem el? Semmilyen eredményt nem tudok felmutatni a munkánkból. Az egyetlen, akinek bármi esélye van megtörni az átkunkat, nem hajlandó megtenni. Nincsenek következtetéseim, nincs előrehaladás. Elvesztettem az irányítást a birodalmam felett. És ami ennél is rosszabb, elvesztettem az anyám szeretetét.

Az anyám előresétál az asztal mögül, és Rosalina elé áll. Pontosan ugyanúgy néz ki, mint amikor legfőbb hercegnő volt: sötét, szoros fonatba kötött hajába ezüst szálak keverednek, egy sárgaréz láncokkal teli hosszú ruhát visel, és egy gyapjúból készült hüvelyt egy arany karddal, az oldalához erősítve. Ő volt a legkiválóbb vezető, akit az Ősz Birodalom valaha ismert.

Hajlandó volt ezt a címet rám ruházni, a legidősebb fiára.

Nagy robaj hallatszik, ahogy az őröket arrébb lökik, aztán egy óriási ember botlik be a szobába.

– Fare-Fare! – kiáltja, megragadja a vállamat, megszorítja, és hirtelen felemel. A mozdulat ereje megrántja Kelt, és aztán a többieket is, miközben én megfulladok irdatlan nagy, vörös szakállától.

– Apám – próbálom mondani a sok szőrbe. Olyan illata van, mint a gyerekkoromnak: tábortűz a csípős éjszakákon, forralt bor és szarvasok.

– Paddy – figyelmezteti anyám.

Az apám, Padraig, lassan leenged engem, ijedtnek tűnik.

– Niamh, ez tényleg szükséges? Láncra verted a fiunkat! Nem jelent fenyegetést senkire!

Tudom, hogy apám épp kiáll értem, de akkor is fáj.

– Nézd, kihez van hozzáláncolva! – feleli anyám. – Farron lepaktált Keldarion legfőbb herceggel. Nem fogadok árulót a köreimben, akkor sem, ha az a saját vérem.

– Még akkor sem, ha az övék az Ősz áldása? – vicsorogja Dayton. – Szia, Paddy! Jó látni téged.

– Daytonales! – Az apám Daytonhöz sétál, és megborzolja a haját. – Remek formában vagy, fiú!

Marigold mélyet sóhajt.

– Még sosem találkoztam ilyen férfival!

Anyám úgy fest, mintha mindjárt lángra lobbanna, úgy, mint a viharkosok patái a legendában.

– Paddy, ha nem fejezed be a foglyainkkal való barátkozást, akkor kivitetlek innen!

– Elég ebből! – morogja Keldarion. Talpra áll, és ezzel magával húz mindannyiunkat. Az őrök előretörnek, előkapják dárdáikat, de az anyám leinti őket. – Niamh hercegnő, kérlek, bízz bennem, amikor azt mondom, hogy semmi közöm sincs a…

– Bízzak benned? Bízzak benned? – Előresétál. Noha sokkal alacsonyabb, mint Keldarion, jelenléte Kel fölé magasodik. – Az egyetlen ok, amiért ez a birodalom még mindig áll, hogy nem bíztunk benned. Évekkel ezelőtt csaknem elpusztítottad Telet, és magaddal vitted volna az összes többi birodalmat is. „Bízz bennem!”, azt mondja. Vajon a Tél legfőbb hercege bolondnak néz engem? Minket is elért a szóbeszéd a téli napforduló báljáról. Ismét a Mélyhez csatlakoztál.

– Caspian nem kapott meghívót a birodalmamba – mondja Keldarion. – Ezt a hibát sosem fogom újból elkövetni.

Fájdalom ég a nyakamon. Keldarion talán nem, de én megtettem.

Anyám egy villanásként mozdul, előkap egy bronztőrt a ruhaujjából, és Keldarion álla alá tartja.

– Esélyt sem kéne hagynom rá.

– Ne olyan gyorsan, hercegnő! – szól Dayton, és sötétség szökik a szavaiba. – Ne akarj bajba kerülni a legfőbb hercegekkel! Emlékezz, ki a Nyár őre!

Félelem lobban a mellkasomban a fenyegetést hallva, és elkerekedett szemmel fordulok Dayton felé.

– Fenyegetni mered a lányomat, Daytonales? – suttogja az anyám.

Két évvel ezelőtt jött a hír Faragvárba, hogy a húgomat, Eleanort, négyünk közül a legkisebbet választották, hogy legyen a Nyár Birodalom őre.

– A legnagyobb tisztelettel, hölgyem – mondja Dayton, hangja mint a tiszta selyem –, te vagy az, aki kést tart a fivérem nyakához.

Kel tekintete Daytonre ugrik, és tisztelet villan kettejük között, ami egy ritka ajándék Keldariontól.

Anyám ajka megremeg, elkapja Dayton állát, és undorral néz le rá.

– Legutolsó információim szerint, Daytonales, neked már nincsenek fivéreid.

Csomó alakul a gyomrom üregében, ahogy próbálom felfogni szavainak kegyetlenségét.

Dayton üveges szemmel bámul fel rá. Anyám elengedi az állát, és visszalép az asztalhoz.

– Nézzetek magatokra! A birodalmak legfőbb hercegei, bizony. Ősz és Tél a háború szélén billeg. Nyarat egy gyerek vezeti. És Tavaszból hónapok óta nem kaptunk hírt. – Hátranéz. – A királynő okkal hagyott legfőbb uralkodókat maga után. Hogy a nép biztonságban legyen. És ti nem tettetek mást, csak hátat fordítottatok nekünk.

Súlyos csend ül a szobára, és szégyenemben lehajtom a fejemet. Igaza van. Ahogy a varázslónőnek is igaza volt annak idején.

– És mi van, ha rendbe tudjuk hozni? – szól hirtelen Rosalina. – Mi van, ha rá tudunk jönni, mi okozza a fagyot, és megállíthatjuk? Akkor visszavonnád a hadüzenetet Tél ellen?

Anyám felvonja fél szemöldökét.

– Ki ez az ember?

Rosalinára meredek, ragyogó szemére, eltökélten felszegett állára.

– Ő Faragvár úrnője – felelem. – És segít nekünk megállítani ezt a fagyot.

Az anyám Rosalinához sétál, és kezébe veszi az állát, fejét előre-hátra mozgatja.

– Ismerősnek tűnsz. Találkoztunk mi már korábban?

Rosalina idegesen nevet.

– Azt hiszem, emlékeznék rád.

– Hm. – Anyám Rosalina mögé sétál, kezét végigvezeti hosszú, sötét haján, ujját végigfuttatja kerek fülén.

– Tudom, hogy nem bízol bennünk – mondja Rosalina. – Egyikünkben sem. Miért is tennéd? A néped szenved. Te félsz. De esküszöm, hogy nem Keldarion okozta ezt a fagyot. Senki másnak nem kell meghalnia. Hadd mutassuk meg, milyen erő maradt Faragvár lakóiban!

Az apám nevet a szoba sarkában.

– Ebben az emberben van spiritusz! Mit mondasz, Niamh?

Az anyám felemeli bronztőrét, és Rosalina hátához tartja. Élesen beszívom a levegőt, a vérem felforrósodik. Aztán az anyám arra használja, hogy kipattintsa a zárat. Végigmegy a soron, és mindannyiunkkal ezt teszi.

– Amilyen ütemben terjed a fagy, körülbelül két hónap múlva éri el Réziót – mondja. – Oldjátok meg, mielőtt eléri a fővárost! És ha nem… – Tekintetét Keldarionéba fúrja. – Ősz támadást indít Tél ellen.

33. FEJEZET

Rosalina

Hogy lehet, hogy az Elvarázsolt-völgyben mindig úgy járok, hogy az egyik pillanatban még fogoly vagyok, a másikban pedig már a legkiválóbb hálótermet kapom, amit bárki el tudna képzelni?

– Ezt nézzétek! – kiáltja Astrid, majd egy bársony karosszékbe ugrik, és bebugyolálja magát egy hatalmas, vastag, kötött takaróba. – Tökéletes hely az olvasáshoz, nem gondolod, Rosie?

– Alig hiszem el! – Bekuckózom mellette egy másik székbe.

A csapatunkat külön hálótermekbe helyezték, melyek egy közös társalgón osztoznak, ahonnan a privát szobáink nyílnak. A főterem óriási, középen egy nyílt kandalló tüze ropog boldogan, és különböző ülőalkalmatosságok veszik körbe, a plüssborítású székektől kezdve egészen a fodros-bodros párnákig, az ősz minden árnyalatában pompázva.

Egy közeli asztalra érett almákat és körtétek készítettek ki, meleg fűszeres almaborral és egy tálcányi puha, tökös süteménnyel együtt, ami finom illatával még mindig gőzölög. Marigold a szájába töm egyet.

– Nem olyan jó, mint ami otthon van.

Papa a folyosóra vezető ajtóban áll, és Dominickal és Billaginnel veszekszik. Az ikreket bízták meg, hogy elhelyezzenek bennünket a hálótermekbe.

– Nem, nem, nem, a tökös fűszerkeverék feltalálását az emberi világtörténelemben jegyezték fel 1675-ben – mondja papa. – A keverék egyszerű: szerecsendió, fahéj, szegfűszeg, bors…

– Rosszul tudod, öreg – szidja meg Dominic. – Egy tündér alkimista készítette véletlenül.

– Néhány tökmagot akart elvarázsolni, hogy tárgyakká nőjenek tökök helyett, de ezt hozta össze helyette – folytatja Billy. – Évszázadok óta használjuk főzéshez. Persze, egy tündér egyszer elvitte az emberi világba, és elkészítették a saját változatukat, de az közel sem olyan jó, mint a miénk.

– Én ezt egyszerűen nem hiszem el – mondja papa.

Dom belevág a vállába.

– Gyere a konyhába! Megmutatjuk.

Papa arca felragyog, és hárman úgy szaladnak el, akár a kisiskolások. Úgy megtelt élettel!

De nem ezt tette velem is a Völgy? Visszahozott az élők közé?

A hercegek csak lézengenek, elfoglalják a szobáikat, és halkan beszélgetnek. A Kel és Ezryn közötti tényszerű közléseket figyelem, miközben azt tervezik, hogyan tartsák Farront biztonságban ma este. Valami történt közöttük.

Fejemet Astrid vállára hajtom, és próbálok egy békés pillanatot nyerni. A méretes, boltíves ablakok csodás rálátást nyújtanak a kinti tájra: vörös és aranyszínű pompa a váron túli hatalmas fáknak köszönhetően. Kaptunk egy esélyt, hogy tisztára mossuk Keldarion nevét, és megmentsük az Ősz Birodalmat. Együtt képesek vagyunk rá. Farron képes rá.

Farron. Ő vajon merre van?

– Mindjárt jövök – mormolom Astridnak. Bekukkantok néhány hálóba, de sehol sem találom őt.

Kinyitom a folyosóra vezető ajtót. Körülbelül a helyiség felénél áll, és a faliszőnyegre mered. Odasettenkedem, és mellé állok úgy, hogy a vállunk összeér.

Nem nehéz rájönni, hogy a faliszőnyeg a családjáról készült. Az anyja középen van, sötét hajával és fejedelmi módon, noha itt gyengédebbnek tűnik, mint akkor, amikor találkoztam vele. Az apja mosolyog és vidám. Két ugyanolyan fiatal fiú a távolban, mindketten egy szarvason lovagolnak. Az előtérben, egy hatalmas fa mellett egy kamaszlány áll. Ez biztosan Eleanor.

És épp az anyja mellett ott áll Farron: fiatalabb, de kétségtelenül ő az. A faliszőnyegnek valahogy sikerült a tekintetéből sütő kíváncsiságot ábrázolnia. Ujjamat végigvezetem az alakján.

– Itt nagyon boldognak tűnsz.

– Nagyon sokáig úgy tűnt, mintha az életemben semmi sem változna. Mintha benne ragadtam volna ugyanabban a napban, hogy újra és újra átéljem. – Farron hangja rekedt, bizonytalan. – Aztán most felébredtem, és rájöttem, hogy én ragadtam meg. A világ ment tovább. Én pedig nem tudom követni.

Ujjaimat az övébe fűzöm.

– Olyan mások – suttogja, és szemét még mindig a faliszőnyegen tartja. – Az öcséim harcosok lettek. Az anyám alig bír rám nézni. Mindig olyan gyengéd volt velem. Régen hosszú kocsiutakat tettünk együtt, könyveket cseréltünk. Most háborút szervez. És rám sem bír nézni.

– A félelem megváltoztatja az embereket. Megijedt, Farron.

– Ha nála lenne az Ősz áldása, már rég megállíthatta volna ezt. De Ősznek most engem kell elviselnie. Nem is emlékszem az utolsó alkalomra, amikor valaki visszaadta az áldását.

– Nem vagy egyedül. – Megszorítom a kezét. – Itt vagyunk veled. Kel, Ez, Dayton. Én. Itt vagyunk veled, Farron.

– De ez nem rosszabb? – Könnyek gyűlnek a szemébe, és gyorsan letörli őket. – Meg kell törnünk az átkot. És  értem vannak itt. Mi lesz a társaik megtalálásával? Hogy magukat mentsék meg?

– Van időnk. – Finoman megérintem az arcát, és elfordítom a faliszőnyegtől. – Nehezen törnénk meg az átkot, ha a birodalmak között kitörne a háború. Tudom, hogy nehéz meglátni, de sokat jelentesz számukra. Meríts erőt a szeretetükből, Farron. – A torkomon akad a lélegzetem. – Meríts erőt belőlem!

Lemered rám, szeme ragyog, szája elnyílik a fel nem tett kérdéstől.

– Veled vagyok – mondom neki. – Oda és vissza. Veled vagyok.

– Veled vagyok – ismétli. – Az egész úton.

Karomat a nyaka köré fonom, és magamhoz húzom, mintha ezzel biztonságban tudhatnám őt. Beborít az ölelése, ahogy bekuckózik a nyakam mélyedésébe.

Ha úgy látnád magadat, mint ahogy én látlak téged.

– Fogalmad sincs, mennyire hiányoztál – mondja.

– Érzem a szívverésedet – suttogom. Gyors és erős, és sosem akarok elszakadni tőle. Szeretem ezt a szívet.

– Rosie?

– Igen, Fare?

– Azt hiszem, te vagy a valaha volt legjobb barátom.

Kissé elhúzódom tőle, hogy őt tanulmányozzam, hogy feltérképezzem arcának vonalait. A szívem felragyog, mint a nap a szürke felhők mögül.

– Én tudom, hogy te vagy a valaha volt legjobb barátom.

Homlokát az enyémnek támasztja.

– Azt hiszem, vissza kéne térnünk a többiekhez.

– Igen. – A folyosó végén egy ablak narancsvörös fényt enged be. – Mindjárt beesteledik.

Ideje megnézni, hogy az ördöggel kötött alku valóban megérte-e.

34. FEJEZET

Rosalina

Még sosem láttam ilyen naplementét. Az ég perzselő vörös és narancsszínű, a fénysugarak visszatükröződnek Rézió háztetőiről. A saját szobám erkélyén állok, az Ősz Birodalom fővárosa előttem terül szét, és fürdőzik a karmazsinvörös fényben.

Ahogy felnőttem Orca Cove-ban, úgy tűnt, mintha körülöttem mindig mindenki felfedezne, kalandozna. Papa már száz országot megjárt, mire én tizenöt éves lettem. Lucas családja minden nyáron puccos nyaralásokra ment Mexikóba vagy Európába. Még néhány iskolás barátom is külföldre ment egyetemre. Az egyedüli utazások, amiken én részt vettem, a történeteimben voltak, de azokat nem éreztem elegendőnek.

Most, hogy lebámulok a nyüzsgő városra, a téglából, fából és csillogó ékkövekből emelt épületekre, azt kívánom, bárcsak kifuthatnék a kastélyból, hogy belevesszek a piacokba és a kis utcákba. Most az egyszer úgy érzem, előttem áll az egész világ.

Ám bármennyire is ki akarom élvezni ezt a gondolatot, pillantásomat feljebb vezetem, a Rézió városát övező mezőkön és erdőkön túlra. A narancsos tűzben égő dombok mögött kékesfehér csillanás ragyog a horizont szélén. A fagy.

Megdörzsölöm a karomat. Próbáltam bátornak tűnni Farron előtt, de én is félek. Még csak most kaptam vissza ezt a világot. Nem veszíthetem el.

A férfiak Farron szobáját készítik elő, amennyire csak tudják, arra az eshetőségre, ha Caspian alkuja szart se érne. De valahogy tudom, hogy működni fog. Volt valami Caspiannal kapcsolatban, ami… őszintének tűnt.

Olyan bolond vagy, mint ők, Rosalina, rovom meg magamat.

Vissza kéne mennem, hogy rájuk nézzek. De nem tudom elszakítani magamat ettől a naplementétől és az almaillatú szellőtől, amitől a fehér ruhaujjam szárnyként csapkod a karomon.

Fém csattog mögöttem. Megfordulok, és Ezrynt pillantom meg, ahogy az ajtókeretnek támaszkodik. Valahogy az az érzésem támad, hogy már egy ideje ott állt, és csak azért mozdult meg, hogy a páncélja értesítsen a jelenlétéről.

– Szia! – mondom lágyan.

Nem felel, de elindul, hogy az erkély korlátjának dőljön mellettem, és a horizontra mered. A nap visszacsillan a páncéljáról, amitől Sir Lancelot legendái jutnak eszembe, ahogy a csatába indult.

– Hogy vagy? – kérdezi lassan, mintha sokáig kellett volna gondolkodnia a szavakon.

A gyomrom idegesen összerándul. Nem igazán volt esélyem beszélni vele a kamrában történt csókunk óta, ahonnan kisétált, én pedig döbbenten ott maradtam. Ujjaimat végigvezetem a korláton, és próbálom elfelejteni, milyen jó érzés volt, amikor sűrű hajába gubancolódtak.

– Jól vagyok – válaszolom. – Tudod, már hozzászoktam, hogy a tündérek foglyul ejtenek.

Felhorkan.

– Legalább ezúttal nem kellett a tömlöcben töltened az estét.

– Igaz. – A szél belekap a hajamba, és keresztülfújja az arcomon. A hullámaim mögül bámulok rá. Válla lesüllyedt, teste elnehezült. – Te jól vagy?

Miért támad az a benyomásom, hogy ezt soha senki nem kérdezi meg tőle?

– Niamh hercegnő említést tett róla, hogy üzent Tavasznak, de sosem kapott választ. Az apám a felügyelő ott. Téllel határos a másik oldalon. – Sötét köpenye meglebben a szélben. – Az apám már régóta beteg.

Kezemet a karjára teszem.

– El akarsz menni hozzá?

Megrázza a fejét, halk csilingelés szól a levegőben.

– Farronnak és Kelnek szüksége van most rám. Mindamellett biztos vagyok benne, hogy Tavasz megüzenné, ha baj lenne. – A mellvértje alá nyúl, és előhúz egy pergamentekercset. Telis-tele van ugyanazzal a gyönyörű kézírással, amit a gyógyítóterem kamrájában az üvegeken láttam. – De írok apámnak, hogy biztosra menjek.

Ráeszmélek, hogy most nem viseli a bőrkesztyűjét, hatalmas, homokszínű keze finoman fut végig a papíron. Felgyorsul a légzésem, ahogy visszaemlékezem arra, milyen keményen fogta a derekamat, az erőre, amivel a polcoknak lökött.

Gyors és elegáns mozdulatokkal Ezryn újra és újra meghajtja a pergament, aztán feltartja a tenyerében.

– Egy madár! – Levegőhöz kapok. – Ez csodálatos! Sosem voltam jó az origamiban. Az enyém a végén mindig úgy nézett ki, mint amire ráültek.

Úgy billenti oldalra a fejét, amiről már megtanultam, hogy azt jelenti, mosolyog. Ha valaha ismét leveszi a sisakját a sötétben, megkérem majd, hogy mosolyogjon. Majd kitapintom az ujjaimmal, és az eszembe vésem, hogy milyen szélesre húzódik az arcán.

A markába zárja a kis papírmadarat, a tenyere fényesen csillogni kezd. A sisakjához emeli, majd olyan nyelven mormol hozzá, amit nem értek. A madár felpattan, pergamenszárnyával csapkodni kezd, majd elröppen a széllel szembe.

Döbbenten felsóhajtok, aztán tapsolok a kezemmel.

– Ez! Ez hihetetlen!

– Nem olyan nehéz. Egy kis trükk, amit Kainak és nekem tanított az anyám.

– Kai?

– Igen. Kairyn – mormolja. – A kisöcsém.

Egy hajtincset az ujjam köré csavarok, próbálom felidézni Tavasz fővárosának a nevét. Marigold már említette több történetében is a Faragvár előtti életéről.

– Ő is Floráliában él az apáddal?

Ezryn ledermed.

– Nem. A városon kívül egy monostorban lakik. Már nagyon régóta nem láttam őt.

Mielőtt többet kérdezhetnék, Ezryn felsóhajt.

– Most nem akarok Kairynre gondolni. Azért jöttem, hogy kérdezzek tőled valamit.

Forróság lepi el az arcomat.

– Mi az?

Ezryn felém fordul. Amikor így összeér a mellkasunk, eszembe jut, milyen hatalmas is ő, milyen magas és széles a páncélja alatt.

Finoman megfogja a bal kezemet. Érdes hüvelykujja felkalandozik a csuklócsontomig. Ráébredek, hogy az alkarom felé tart, és próbálom elhúzni, de szilárdan tartja.

A másik kezével megérinti a ruhám ujjának mandzsettáját, aztán rám bámul. Elakad a lélegzetem, szemem beleveszik a sötét rostélyba a sisakjában. Engedélyt kér, hogy hadd nézhessen rá arra, amit évekig elrejtettem, amire én is alig bírok ránézni.

Bólintok.

Feltolja a ruhaujjamat, felfedi a ronda sebhelyet, a kitüremkedő, egyenetlen vonalakat, amik a bántalmazóm nevét rajzolják ki.

Hívatlanul egy gondolat tör rám: Örülök, hogy Kel megölte.

Ezryn pihekönnyűn megérinti a heget.

– Meg tudom neked gyógyítani. Ha szeretnéd.

– Olyan régi. Tényleg képes vagy rá?

Bólint.

– Tavasz áldása a legerősebb a megújításban. Ha szeretnél egy új kezdetet, én… én segíthetek.

Kezemet végigfuttatom az összes betűn. Könnyek gyűlnek a szemembe, mert pontosan erre vágyom. Egy új kezdetre.

– Igen, Ezryn – felelem, és egy pillanatra megállok. – Nagyon szeretném.

Ismét bólint, ezúttal sokkal kisfiúsabban. Kinyújtom neki a karomat, és kissé kellemetlenül érint, hogy ennyire kirakatba került a bélyegem. Sosem engedtem, hogy bárki is lássa.

– Szükséged van valamire? Gyógynövényekre, vagy ilyesmi? – kérdezem, mert eszembe jut, hogy amikor legutóbb gyógyított engem, levelek keverékét és a saját nyálát használta.

– Nem – mormolja, és egyik kezével a karomat tartja, míg a másik mutató- és középső ujját az S betűre helyezi. – Ezúttal a varázslat belülről jön.

A szívem a mellkasomban kalapál, miközben ő fölém hajol, sisakjának tekintete az alkaromra élesedik. Ragyogás robban az ujjbegyein, és leáramlik a megemelkedett bőrre. Minden simítását mentolos rágó ízéhez hasonló bizsergetés követ.

A szemem elkerekedik a hitetlenségtől. A betű eltűnik. De Lucas hangja még mindig a fülemben cseng: Vissza fog hozzám jönni. Mindig visszajön.

– Szerinted az emberek képesek a változásra? – kérdezem lágyan.

Ezryn felpillant.

– Hogy érted?

– Az az ember, aki egy évtizeddel ezelőtt voltunk, vagy tavaly, vagy akár tegnap… Örökké azok maradunk?

Ezryn egy hosszú pillanatig néma marad, és már kezdem azt gondolni, megbánta, hogy felajánlotta a segítségét. Ám aztán, miközben ujját az A fölé emeli, azt mondja:

– Gyerekként az öcsém és én gyakran mentünk a kastélyhoz közeli erdőbe játszani. Ő elrohant, és békákra vadászott, de én csak üldögéltem a fatuskókon. Magamba szívtam az életet, ami körülvett engem.

Lágyan pislogok, miközben figyelem, ahogy dolgozik, és beleveszek érintésének és hangjának kábító gyengédségébe.

– Tavaszban azt tanítják nekünk, hogy az újjászületés mindenhol ott van körülöttünk – folytatja. – A magból csíra lesz, abból pedig virág. A tojásból madár, ami meghal, és aztán azzá a földdé válik, ami otthont ad annak a kukacnak, ami a madarat táplálja. Az őzet megeszi a puma, ami aztán elfekszik a fűben, hogy a visszájára fordulva ő táplálja az őzet. A tuskó, amin ültem… Csak keringtek, keringtek, keringtek benne a gyűrűk, több, mint amit meg tudtam volna számlálni. Éveken át tartó növekedés. Talán elkezdődik valahol, de változik, meghal, aztán megújul.

Hangja rekedtté válik, és elgondolkozom, vajon milyen emlékei vannak egyedül, abból az erdőből.

Ujjai a C felett lebegnek.

– Mi mind egy körforgáshoz tartozunk. És bár a mag mindig is egy részünk lesz, semmi sem marad ugyanúgy. – Megáll, sisakja lefelé billen. – Semmi sem marad.

– Szóval az az ember mindig a részünk marad – suttogom –, de nem kell belé kapaszkodnunk.

– Talán a folyó visszafogja magát, hogy ne folyjon?

– Néha nehéz elengedni azt az embert – bököm ki lágyan. – Azt, akik valaha voltunk.

– Én még mindig próbálkozom ezzel – feleli, aztán egy hosszú pillanatra megáll. – És remélem, tudod, Rosalina, hogy ő volt a szörnyeteg. Nem a te hibád volt.

– Tudom. Mélyen belül tudom. – Lenézek az alkaromra. A név fele már eltűnt, helyébe vörös hús lépett, nyers és új.

Megbocsátok neked, gondolom. Nem Lucasnak, hanem magamnak, a fiatalabb énemnek. Annak, aki nem tudta, hogyan lépjen ki. Aki nem tudta, milyen gyönyörű is a világ valójában, és nem hitte, hogy megérdemelné azt a szépséget, amire rátalálhat. Megbocsátok neked, és el tudlak engedni.

A pillanat kellemes csendben telik, a lenyugvó nap még megfürdet bennünket utolsó melegében. És ahogy Ezryn fénye megvilágítja az L betűt, új bőrt előidézve, hogy meggyógyítsa a régit, azt gondolom: Remélem, te is meg tudsz bocsátani magadnak.

Ezryn feltartja a karomat, és a karmazsinvörös naplementében vizsgálgatja.

– Kész is.

Annyi mindent akarok mondani neki, annyi érzelem költözik a nyelvem hegyére. De csak ennyit sikerül:

– Végre hordhatom azokat a rövid ujjú ruhákat, amiket Marigold imád.

Oldalra billenti a fejét, aztán az ajtó felé fordul.

Amikor már épp belépne, még utánakiáltok.

– Ez?

Megáll, de nem fordul meg.

– Miért mentél el? Miután megcsókoltál?

– Rosalina…

Forróság áramlik át rajtam. Kezemet végigfuttatom a nyers bőrön az alkaromon, fojtogató érzés ébred a mellkasomban. Valami olyat adott nekem, amit sosem tudnék eléggé megköszönni neki, és egyszerűen csak elsétálna.

– Láttam már, hogy ezt csinálod Kellel – mondom, és elcsuklik a hangom. – Az egyik percben még jelen vagy, minden darabkád élénk és elérhető. Aztán a következőben… elmész. Néha szó szerint, elsietsz a Tüskebokorba, vagy ilyesmi. De néha épp ott vagy előttem, és olyan érzésem támad, hogy ha kinyúlnék, és megérintenélek, eltűnnél.

– Rosalina – mondja lassan –, nem tudod, ki vagyok. Mit tettem.

– Akkor engedj be! – suttogom. – Verj bennem gyökeret, Ez! Majd én biztonságban tartalak.

Megfordul, teste ledermed.

– Nem tehetjük ezt. – De közelebb lép hozzám.

– Miért nem? – A szavaim csak egy sóhajtásként hangzanak, az erős szél magával viszi őket. Hátrálok, miközben ő közelebb lépked, és nekimegyek a korlátnak. A szívem úgy kalapál, akár egy sarokba szorított nyuszié.

Egyik karját kinyújtja az oldalamhoz, és megragadja a korlátot.

– Mert veszélyes vagyok.

Annyira közel van, hogy homorítanom kell a korlát felett, hogy ne préselődjek neki. Van valami embertelen acélból készült testében, és abban, ahogy a sisak mogorván lebámul rám. Elektromosság csipkedi a testemet, egy vágy, hogy addig nyomjam az acélt, amíg el nem pattan.

Elkapja egy elszabadult hajtincsemet, és az ujja köré csavarja.

– Kísérted a sorsot. – Fejét a nyakam hajlatába engedi, és megpillantom bőrének egy sávját páncéljának gallérja és a sisakja között. Beszívom az ismerős illatot, amely bőr, írisz és cédrusfa keveréke. – És mégis – mormolja. – Azon kapom magamat, hogy én is ugyanezt teszem.

Másik kezét lecsapja a túloldalamra, így teljesen bezár engem. A korláthoz szorítom magamat, és kifújom a levegőt, keblem az ő hatalmas mellkasához préselődik. Mellvértjének hideg páncélja hidegrázást küld a blúzom vékony anyagán át.

– Tudod – mormolom –, én Kel társa vagyok.

– Nyilvánvalóan. – Testét keményebben nyomja nekem.

– És Dayton és én szeretünk szórakozni.

Hangja sötét morgássá válik.

– Ezt is tudom.

– És Farron és én… Nos, Farron különleges személy az életemben. Nagyon különleges. – Apró sóhajok szakadnak ki belőlem a szavak között.

– Miért mondod ezt el nekem, Rosalina?

Szám arra a résre hullik a páncélja és a sisakja között.

– Ha ismét megcsókolsz, szeretném, ha tisztában lennél ezekkel a tényekkel. Elmondtam nekik, hogy megcsókoltál. És nem érdekelte őket. Dayton és Fare azt mondták, hogy igazából tetszik nekik…

Térdét a lábam közé veti, széttárva őket.

– De neked tetszett, hogy megcsókoltalak?

Levegőért kapok, hatalmas, kemény lábának érzése az enyém között gyönyörrel tölt el. Ajkam továbbra is azon az értékes résen időzik.

– Nagyon is.

Sóhajt, de mintha lemondó lenne. Aztán lábát hozzám dörzsöli. Kissé felnyögök, kezemet a nyaka köré fonom.

Mintha tisztában lenne vele, mennyire elgyengített, Ezryn az ölelésébe von engem. Megragadom páncéljának széleit, nem akarok semmit magunk közé.

Keze belemarkol a csípőmbe, én pedig belé olvadok, és elgondolkodom, hogy érintése vajon teljesen be fog-e kebelezni engem. Fejét a mellem közé süllyeszti, és kienged magából egy morgást.

– Néha utálom ezt a kibaszott holmit.

– M-micsoda? – Megrázom a fejemet, próbálok emlékezni a szavak létezésére.

– A sisakot. Érezni akarom a tökéletes kis… – Szavai vad vicsorgásba csapnak át.

Zihálni kezdek, és keményebben lenyomom magam a térdére. A gyönyör áramként fut rajtam végig, és neve az ajkamon csüng.

– Ez…

– Halló? – szól egy hang a hálószobából. – Rosie? Ez?

Azonnal elugrunk egymástól, és én ott maradok az őrület szélén, lihegve.

– Hol vagytok? – szólít minket Dayton. – Mindjárt leszáll az éj. Biztosra kell mennünk, hogy a szépfiú, Caspian bűbája működik Fare-en.

– M-megyek! – kiáltom.

Ezryn kezébe fogja az államat.

– Legközelebb – morogja – el is fogsz.

A köpenye csattan a szélben, ahogy elfordul tőlem.

35. FEJEZET

Ezryn

Rosalina hosszú haja mögötte susog, ahogy elhagyja az alkonyat mosta erkélyt, és belép a hálószobába. Dayton ott várja a szokásos önelégült vigyorával. Miközben visszasétálnak a közös terembe, egyik karját Rosalina köré vonja, de előtte még hátranéz a válla felett, és túlzóan rám kacsint.

Csillagok Fent, és csontok a Mélyben! A súlyom előredől, mígnem a sisakom hangosan az ajtókeretnek koppan. Nem tehetem ezt magammal. Nem tehetem ezt vele.

Amióta megörököltem Tavasz áldását, tudom, hogy közel kerülni az emberekhez veszélyes. Önző módon az átok adott egy okot, hogy miért ne érintkezzek a kinti világgal. Alkalmanként ellátogattam Tavaszba, kielégítettem a szükségleteimet olyan nőkkel, akik épp olyan kevés elköteleződést vártak tőlem, mint én tőlük, aztán visszatértem Faragvárba. Ahhoz a három tündérhez, akiket nem félek bántani.

A falhoz döngetem a fejemet. Hülye. Dong. Hülye. Dong. Hülye. Több okom van távol maradni Rosalinától, mint csillag az égen. Ő egy ember, sokkal rövidebb élettartammal, mint amilyen egy tündérnek van. Ő Kel csillagverte társa. A saját társamat kell megkeressem, hogy megtörjem az átkomat.

Bántani fogod, szól egy ismerős hang a fejemben. Egy hang, ami a testem legsötétebb zugaiból tör elő, egy, amit emlékek alkottak. És a fivéreid – az új fivéreid – sosem fogják megbocsátani neked. Mint ahogy én sem tudtam.

– Tűnés a fejemből, Kairyn! – morgom az orrom alatt. Tudom, hogy ez csak a képzelgésem. Kairyn elment, száműzték. Mégis olyan, mintha az elmémbe költözött volna, és olyan igazságokat suttogna, amiket én régen eltemettem.

Megrázom a fejemet, hogy megszabaduljak az emlékétől, és helyette a halványuló napra koncentráljak. A sötétre festett rostélyom ellenére a szétrobbanó sugarak égetik a szememet. Mindez annyival könnyebb lenne, ha Rosalina nem lenne olyan, mint maga a nap, rendíthetetlen és meleg. Akaratlanul is mosoly kúszik az arcomra, ahogy rágondolok, amikor a karosszékben ült Astriddal korábban, vagy arra a fényre az apja szemében, amikor ő belép a szobába. Mindenkivel azt érezteti, hogy fontosak. Mint amikor a nap előhív egy magot, hogy kicsírázzon a jég borította föld alól, Rosalina a legjobbat hozza ki a körülötte élőkből.

Keményen megrázom a fejemet. A nap már csaknem a horizont alá bukott, a többieknek pedig még nagy szükségük van rám.

A közös terembe sétálok. Öt hálószoba kapcsolódik a középső társalgóhoz, egy mindegyik hercegnek, és egy Rosalinának. Marigold és Astrid egy szobán osztozkodnak egy emelettel lejjebb, George-nak pedig saját hálóterme van a folyosó végén.

Ha rajtam múlna, Rosalina nagyon távol maradna Farron első átalakulásától, amikor Caspian bűbáját tesszük próbára, de ő nem kért ebből.

Kel, Dayton és Rosalina Farron szobájának ajtajában állnak. Farron az ágy mellett járkál. A függönyöket behúzták, szóval nem tudom pontosan, mikor száll le az éj, de érzem. A farkasom kezd felülkerekedni rajtam. Közel jár.

Megközelítem Kelt, és megkérdem:

– Felkészültünk?

– Záró bűbájt tettem a lakosztály főbejáratára. Senki sem jöhet be, csak ha azt mondom.

Legalább nem kell aggódnunk az Ősz-személyzet egyetlen szerencsétlen tagja miatt sem, aki idetévedne, és rátalálna négy nevetséges szörnyetegre az éjszaka közepén. Fejemmel Farron felé biccentek.

– Hogy van?

– Gyötrelmesen – motyogja Kel.

– Ha a tervek nem Caspian bűbájának megfelelően alakulnak, nehezen fogjuk lecsillapítani.

Kel szúrós tekintetét a szobára veti.

– Caspian alkuja működni fog.

Sóhajtok. Kel és én beszélünk, de csak a fontos ügyekről. Távolság van közöttünk, olyan, amit nem éreztem a tüskeháború során folytatott veszekedésünk óta. És hogy túl legyünk rajta, az nekem egy egész hegy meghódításába, Kelnek pedig majdnem a fél kezébe került.

De most nem Kel az elsődleges számomra. Elhúzok mellette, be a szobába.

– Óvatosan, Ez – figyelmeztet Dayton. – Bármelyik percben bekövetkezhet.

Nem foglalkozom vele, és közelebb lépek Farronhoz. Most ül, hátát az ágy szélének nyomja, a falat bámulja. Leguggolok mellé, és kezemet a nyakára teszem, épp a tüske nyakörv fölé.

– Túl gyorsan ver a szíved – mondom.

Farron mellkasa emelkedik és süllyed, és mintha nem tudná eldönteni, hogy hová figyeljen. Aranylós szeme oda-vissza pattog.

– Nézz rám, Farron! – Másik kezemet az arcára teszem.

Megteszi, és látom a rettegését. A szégyenét. Olyan pillantás, amit túl jól ismerek, már csak azért is, mert épp ugyanilyen arckifejezéssel meredt vissza rám a tükörképem sok-sok évvel ezelőtt.

Az anyja azzal fenyegette, hogy visszaveszi tőle az áldást – egy olyan tett lenne, ami a közelmúltban nem történt meg a Völgyben. A varázslatnak csak előre kéne haladnia. Tudom, hogy ez csupán üres fenyegetés, hiszen a próbálkozás, hogy visszavegye a varázslatot, mindkettejüket megölheti.

– Mi van, ha mindent elrontottam, Ez? – kérdezi Farron, és elcsuklik a hangja. – Mi van, ha Caspian valami rettenetes dolgot tett velem?

– Akkor majd újból összerakjuk – felelem. – Együtt.

Lehunyja a szemét, melyből könnyek szöknek ki, és leszaladnak az arcán, rá a kezemre.

– Többé nem akarok másokat bántani.

Összeszorul a mellkasom, és határozottan letörlöm a könnyeket a hüvelykujjammal.

– Itt vagyok, Farron. Itt maradunk veled, rendben? Esküszöm, nem hagyom, hogy bárkit is bánts.

Kezét az enyémre emeli.

– Megígérsz nekem valamit, Ez?

– Mit?

– Ha nem működik – tekintete élénk, szinte belém hasít –, akkor ölj meg! Megteszed, ugye, Ez? Muszáj ezt megígérned nekem!

Rémülten hátrahőkölök, de Farron szorosabban fog engem, és könyörög:

– Kérlek, Ez!

– Én… megígérem. Most pedig lélegezz velem! – Kezét a mellkasomra teszem, hogy érezze a lélegzetvételem emelkedését és süllyedését. Be és ki, együtt lélegzünk. Megszilárdulok érte, hegy vagyok az erős orkánjában. Ám a vihara bennem kavarog. Olyan ígéretet tettem, amit nem tudok betartani.

Még egy mély lélegzetet veszünk, be és ki, aztán pulzusa lelassul az ujjbegyem alatt.

– Azt hiszem, most fog megtörténni, Ez.

– Tudom. – Magamhoz húzom. Aztán a lehető legkisebb szögben megemelem a sisakomat, csak hogy megcsókolhassam a homlokát. – Veled vagyok, kisöcsém.

– El kell menned! – mondja, hangja mély torokhanggá válik.

Felállok, a páncélom megremeg a mozdulattól, és visszahátrálok a többiekhez. Kel és Dayton meztelenre vetkőztek, hogy nem tegyék tönkre a ruháikat, de Rosalina nem néz rájuk. Csak Farront figyeli.

Gyorsan lehámozom magamról a páncélomat, leszámítva a sisakomat, amit az orrom majd lelök magáról az átalakulásom során. Aztán kibámulok a társalgó nagy ablakán. A nap a horizont alá bukik.

Energia serceg végig a testemen, miközben a csontjaim csattognak, megnőnek és átrendeződnek. Első alkalommal hányingerem lett az átváltozástól, pusztán attól a gondolattól, hogy a testem mutálódik, de mostanra már minden átváltozást természetesnek érzek. A határ ember és farkas között minden átalakulásnál egyre vékonyodik.

Morgás szökik fel a torkomból, de visszatartom. Nem szabad gyanús hangokat kiadnunk, vagy bármilyen célzást tennünk az átokra. Csak elképzelni tudom, hogy Niamh hercegnő mit tenne, ha tudomást szerezne a valódi mivoltunkról.

Kel fagyos szörnyetege Farron szobájának bejáratában áll, de Dayton alakja, amiből csöpög a sós víz, előrelép, hogy ő is rálásson. Aztán Rosalina átnyomakodik kettejük között.

Farron még átalakulóban, teste természetellenes ívbe feszül, lába farkashoz hasonlóan szőrös és görbe lesz. Hosszú tépőfogak törnek ki a szájából, és szeme aranyló éhséggel ragyog. Aztán kirobban belőle a farkas, a rohadt levelek és égett szőrpamacsok szörnyetege.

Nem működik, gondolom. Caspian átvert minket. Farron elveszik, és nekem meg kell…

A tüske nyakörv szétrobban Farron nyaka körül. Úgy nő, akár egy bozót, a lába, a teste, sőt még a pofája köré is tekeredik, aztán a tüskék a földbe süllyednek. A farkas nyugton marad, aranyló szeme ide-oda pattog.

– Csapdába esett – morogja Kel.

Elsunnyogok mellettük, belépek a szobába. Óvatosan megszimatolom a tüskéket. Farron minden centijét beterítik, leszámítva a szemét és az orrát. Vonyítása és vergődése rendszerint kitölti az éjszakát. De most csak az orrlyukain be- és kiáramló lélegzetét hallom.

– Nem tud kijönni – mondom. – Működött.

Rosalina előresiet, de Kel elcsípi a blúza hátulját a fogaival.

– Még így is veszélyes, Rose – motyogja az anyagon át. – Nem láttunk még eleget.

– Fél – kiáltja, és kiszabadul. – Nem látjátok? Retteg. – Farronhoz fordul, és kinyújtja a kezét addig, ahol a tüskéken keresztül látszik az orra. – Ott van bent, teljesen egyedül…

Kel elé lép, és orrával keményen a hasába bök.

– Kifelé!

Rosalina úgy néz ki, mint aki mindjárt visszavág, de én is kissé meglököm.

– Csak felbőszítjük, ha itt maradunk. Csukjuk be az ajtót, és hagyjuk pihenni!

Felhúzza az orrát, visszafogja könnyeit, de bólint. Elhagyjuk a hálótermet, és Rosalina bezárja az ajtót.

Dayton ott ül, és egy puha párnával a szájában csóválja a farkát. Rosalina szeretetteljesen megsimogatja a fülét.

– Úgy nézel ki, mint egy golden retriever egy frizbivel.

Dayton kiköpi a nyálas párnát, le a földre.

– Talán nem lehetünk ott bent vele. De itt lehetek. – Lefekszik, orra az ajtó aljához ér. – Mindig itt fogok maradni.

Az ötlet felvillanyozza Rosalinát, és könnyáztatta arcán megjelenik egy apró mosoly. A szoba közepén található kandallóhoz szalad, és annyi párnát kezd magához venni, amennyit csak tud.

– Mit művelsz? – kérdezi Kel.

A párnákat az ajtó elé helyezi, néhányat Dayton mancsa alá gyűr. Aztán visszasiet, hogy takarókat hozzon a kanapéról.

– Daytonnek igaza van. – Megérinti az ajtót. – Farron valahogy tudni fogja, hogy itt vagyunk vele.

Fél farkasszemöldökömet felvonom, miközben figyelem, ahogy Rosalina és Dayton kis fészket raknak a párnákból és takarókból. Jó csapatot alkotnak, gondolom magamban. Mindketten elszántak, hogy meglássák a fényt a legsötétebb helyzetekben is. Megmelengeti a mellkasomat, hogy Dayton képes jobb kedvre deríteni Rosalinát. Remélem, ő is látja, hogy mennyire boldoggá tudja tenni őt.

Miközben azon vitáznak, hogy min lenne jobb aludni, a felhalmozott takarókon vagy a felhalmozott párnákon, Kel túlzóan felsóhajt. Lerántja a díszpárnákat a kanapéról.

– Ezek a legjobbak – mondja összeszorított fogain keresztül.

– Hadd adjak egy leckét, Rosie! – mondja Dayton, farkasmosolya furcsán hasonlít az emberére. – Úgy tudod leginkább rávenni Keldariont, hogy csináljon valamit, ha te rosszul csinálod. Biztos lehetsz benne, hogy ki fog javítani.

Keldarion a fészek közepén áll – egy óriási alkotás bolyhos takarókból és puha párnákból –, aztán körbefordul, és megáll a másik irányba nézve. Végül ledobja magát.

– Ha itt fogok aludni, akkor az lehet kényelmes is.

Rosalina a lehető leglágyabb mosolyt villantja, és valahogy fényesebben ragyog, mint azelőtt.

Dayton is belép a fészekbe, Kel mellé.

– A nagy és erős védelmezőnek vigyáznia kell ránk?

Kel résnyire nyitja fél szemét.

– Igen.

Dayton nevet, és észreveszem, hogy a bundája már nem nedves. Mi több, már nem látom a megszokott rohadt hínárokat, amik eddig a bundájába gubancolódtak.

Rosalina a fészek közepébe süpped, miután a saját hálószobájába rohant, és egy halvány rózsaszín hálóingbe bújt.

Melegség áraszt el. Rövid ujjú.

Dayton odakúszik mellé, és szájával ráhúz egy takarót. Kínosan oldalra ülök, figyelem őket. Keldarion szorosan összegömbölyödött, de Dayton az orrát a fehér farkas combjára tette. Rosalina közéjük húzódott, csaknem teljesen betakarja a fehér és arany bunda.

Gyorsan a szobám felé indulok, egyedül.

– Ez? – kiáltja Rosalina. – Jössz?

Kellemetlen dobbanás szól a szívemben. Megérdemled, hogy egyedül maradj, suttogja az a hang a fejemben, ami Kairynéhez hasonlít.

– Siess! – mondja Dayton álmosan. – Te vagy az utolsó, szóval te vagy a lábmelegítő.

Szorosan lehunyom a szememet. Fogd be! Fogd be! Fogd be, mondom a hangnak a fejemben. Ez a családom.

Minden lépést óvatosan teszek meg, ahogy megközelítem a puha fészket, és belelépek. Testem mellső részét lassan Rosalina lábára engedem. Szeme csukva, de elmosolyodik, lenyúl, és megvakargat a fülem között.

Nagyon… kellemes.

– Jó éjszakát mindenkinek! – suttogja Rosalina fáradtan. – Jó éjszakát, Farron!

Ahogy öntudatlanságba süllyedek, remélem, Farron tudja, hogy itt vagyunk kint. A családja, akik arra várnak, hogy visszatérjen közéjük.

Hajnal előtt ébredek. Olyan… melegem van. Tudom, hogy vissza kéne térnem a saját hálótermembe, mielőtt felkel a nap, hogy magányomban változzak vissza, ahol elérem a sisakomat is. De nem akarok felkelni.

Talpra kényszerítem magamat, és a furcsa fészekre nézek, amit tegnap este csináltunk. Dayton a hátán alszik, négy mancsa az égnek áll, és egy hatalmas nyálcsóva lóg ki a szájából. Rosalinának igaza volt. Tényleg úgy néz ki, mint egy golden retriever.

És Kel…

Kel ember, meztelen, és Rosalina karja közt fekszik. Mélyen alszanak, de Kel arca lágy, emlékeztet az évekkel ezelőtti barátomra. A fiúra, akinek még fogalma sem volt a férfilét megpróbáltatásairól.

Talán még nem fogadta el a társkötődésüket, de van még itt varázslat. Bizonyíték, hogy a varázslónő átkát meg lehet törni.

Bizonyíték, hogy Rosalina érintése varázslatos.

Fülemet az ajtónak nyomom, és szerencsére egyenletes lélegzetet hallok. Remélhetőleg Farron tudott pihenni az átka és a tüskeláncok ellenére.

A fészekből a szobámba lopódzom, óvatosan, nehogy felébresszek bárkit is. Még egy utolsó pillantást vetek Kelre Rosalina karjában, és szomorú sajgás szorítja össze a mellkasomat.

Megérdemled, hogy megengedd magadnak Rosalina szeretetét, Kel, gondolom.

Csak azt kívánom, bárcsak én is ilyen szerencsés volnék.

36. FEJEZET

Dayton

Imádom Őszt: az élénk színek kavalkádját, a meleg kandallókat, ahogy a várban ropognak. Amikor először látogattam ide gyerekként, olyan érzés volt, mintha a csípős szellő titkokat és történeteket suttogna az erdőről és az ősi tündérekről. Annyira különbözik a Nyár Birodalomtól, annak messzi óceánon futó horizontjával és nyílt épületeivel. Őszben van valami kellemes, ismerős, hívogató.

Mint Farron.

Pillantásom az Ősz legfőbb hercegén pihen, amint hatalmas jávorszarvasán, Thrandon ül. Megigazítja mélyvörös ingjének gallérját. Egy testre szabott fekete nadrággal és térdig érő barna csizmával párosította. Az ing fölé egy bőrmellényt öltött arany kapcsokkal, amitől az vékony derekára simul. Vad, gesztenyebarna sörénye lobog a szélben, egy kósza tincs az állkapcsát keretezi.

A fenébe, meg akarom őt csókolni.

Rosalina odaüget mellé a lován, egy gyönyörű fehér kancán, amit Amaltheának hívnak. Ám a ló úgy dönt, inkább legelne egy kicsit.

– Gyerünk, Thea! – szidja meg. – Az imént kaptál nasit.

Nem tudom visszafogni a kuncogást, és közelebb ügetek, hogy megragadjam a ló kantárját, és Farronhoz irányítom magunkat. Egy hete érkeztünk Őszbe, és magamra vállaltam, hogy beavassam Rosie-t a lovaglás rejtelmeibe.

Gyorsan tanult, épp oly könnyen bűvölte el a lovakat, mint mindenkit Faragvárban. Most már nagyjából képes egyedül is lovagolni egy jól edzett lovon és egyenletes terepen. Hiányoznak az első óráink, ahogy puha teste az enyémnek préselődött a közös nyeregben. Vagy az, amikor elterelődött a figyelmünk, és két őr majdnem ránk talált, miközben ő felül meztelen volt, az én kezem pedig az öve alá csúszott… Nem az én hibám, hogy olyan hangosan sikít, amikor elélvez – egy olyan hang, amit sosem fogok megunni.

– Köszi, Day! – Rám mosolyog, rózsaszín pír jelenik meg arcán. Hosszú, barna haját egy arany karikával magas copfba kötötte. Bassza meg, a kezem köré akarom csavarni a haját, és hátrahúzni, felfedve a torkát, hogy egészen az ajkáig harapdálhassam és nyalogathassam. Testre simuló felsőt visel, ami szorosan öleli dús keblét. Néhány fűzője kioldva lóg, szabadon hagyva csábító dekoltázsát. Sötétvörös bársonyból készült, lenge köpeny omlik a vállára, mely lelóg a ló hátára is.

Neki is jól áll az Ősz Birodalom.

– Lassan belejövök. – Elpirul.

– Minden rendben? – kiáltja nekünk hátra Ezryn. Kel mellett jön, ők is lóháton.

– Jövünk! – Rosalina rám és Farronra néz. – Versenyezzünk!

Oldalba böki sarkával a lovat, és Amalthea esetlen vágtába kezd. Farronból kitör a nevetés, a hang dallamos és elbűvölő – olyan, amit egy ideje már nem hallottam.

– Gyerünk, kutyus! – Hátasainkat vágtára ösztökéljük.

Ahogy megmásszuk a dombot, ledöbbent Farron birodalmának gyönyörűsége. A hullámzó dombok ragyognak a lila hangafűtől. Ezüst szalagként egy patak kígyózik át a völgyön. Alattunk terül el a hatalmas Parázsfa-erdő, egy krizantémmező és azon túl ősi romok sokasága.

– Gyönyörű – sóhajt fel Rosalina.

– Leszámítva azt a ronda fagyot – mondom, nem bírom ki, hogy ne mutassak rá a nyilvánvalóra. Egy kékesfehér fény tapad a fákhoz, a virágokhoz és a romokhoz. – Bocs, Kel, nem hiszem, hogy a te stílusod illene ehhez a birodalomhoz.

– Ez nem én vagyok – morogja.

Az első hetet azzal töltöttük, hogy felkészültünk, és híreket gyűjtöttünk Őszből. Niamh így békésebbnek tűnik, hogy Keldarion olyan helyen van, ahol láthatja őt, de én ismerem a hevességét. Ha nem találjuk meg ennek a fagynak az igazi forrását, támadást fog indítani Tél ellen.

Kel savanyú képű vezére szegényes jelentéseket küldött, melyekben lejegyzi az egyre előrekúszó fagyot Tél és Ősz határának mentén, de más felfedezésről vagy az eredetére irányuló elméletekről nem tett említést. Meg kell értenünk, hogyan terjeszkedik, ha esélyt akarunk kapni arra, hogy megállítsuk.

Ma tesszük az első utunkat Ősz vadregényes vidékére. Ott biztosan találunk válaszokat.

– Mik azok a kövek a virágok között? – kérdezi Rosalina, miközben a narancs és sárga krizantémmezőre mered.

Kínos csend telepszik a csapatra, mielőtt Farron megköszörüli a torkát.

– Azok sírhelyek. Ez harctér volt a tüskeháború során.

Rosalina odafordul hozzá.

– Ősz-katonák indultak Rézióból, hogy szembeszálljanak egy Mélyből jött csapattal, amely a Tél Birodalomból rohant le minket. Azonban a küzdelem során jött egy rettenetes földcsuszamlás, és mindkét sereget bekebelezte. Máskor elhamvasztjuk a halottainkat, de túlságosan mélyen voltak. Ezeket a virágokat ültettük a terület fölé, és jelzéseket használtunk, hogy emlékezzünk a nevükre.

Rosalina összevonja a szemöldökét.

– A Mély csapatai miért támadtak volna rátok a Tél Birodalomból?

Mert Keldarion a legnagyobb kibaszott idióta, aki valaha uralkodott, és épp egy hegyoldalon egyensúlyozott akkoriban. A feszültség kézzel fogható a levegőben, és acélos pillantást lövellek a Tél legfőbb hercegének irányába. Mikor fogod elmondani neki? Ám egy részem nem akarja, hogy tudjon róla. Mi lesz, ha elhagyja őt emiatt? Mi lesz, ha elhagy minket?

– Te egy hercegnő vagy? – kérdezi egy vékonyka hang, megtörve a némaságot.

A lovam meglepetten felnyerít, miközben a gyerek közelebb jön hozzánk, és felbámul Rosalinára. A szeme olyan élénkkék, mint a vörösbegy tojása, ő pedig még nem nőtt hozzá a füléhez, mely így kétszer nagyobbnak tűnik a fejénél. Világosbarna haj kandikál ki vörös alapon fehér pettyes sapkája alól, amely leginkább egy túlméretezett gombára hasonlít.

– Nem vagyok hercegnő. – Rosalina felnevet, és ügyetlenül próbál lemászni a lováról.

Mielőtt túl sokat szenvedne ezzel, Farron gyorsan lepattan, és leemeli őt a földre. Rosalina némán köszönömöt tátog, mielőtt megközelítené a kisfiút.

– Hát, pedig úgy nézel ki, mint egy hercegnő – feleli.

Lágy ugatás hallatszik, majd egy barna-fehér kutya ugrik elő mögüle. Rosalina vidáman felvisít, miközben a kutya a kezét kezdi nyalogatni. Alacsony, a lába tömzsi, a füle olyan hosszú, hogy csaknem a földet súrolja, a homloka pedig imádnivalóan ráncos.

– A közelben nincs falu – mondja Farron, ahogy szemügyre veszi a fiút. – Mit csinálsz errefelé?

A fiú magabiztosan a mellkasa felé bök hüvelykujjával.

– Gombavadászaton vagyok. Flicker a nevem, egyébként. A régi földünket elvitte a fagy, szóval én és Koop most újat keresünk. A kishúgom csúnyán köhög, és csak a foszforeszkáló gomba segíthet rajta. – Megáll, résnyire szűkíti szemét, aztán élénk vigyor ragyog fel az arcán. – Hé! Te vagy a herceg, ugye? Azért jöttél, hogy megállítsd a fagyot?

Farron elpirul.

– Én, öhm, mi…

– Egy kalandra jöttünk – mondja Rosie, miközben élete legjobb pocakvakarásában részesíti Koopot. – Keressük a módját, hogyan állíthatnánk meg a fagyot. Láttál valamit errefelé?

– Aha, nagyon rosszra fordult az erdőben és Nymphia oltáránál. – A fiú a romok felé biccent a domb lábánál.

– Azt hiszem, ott kéne kezdenünk a keresést. – Rosalina kihúzza magát. – Nagyon köszönjük a segítségedet!

Élénk vigyor villan Flicker arcán.

– Azt mondtad, nem vagy hercegnő, de az leszel, ha ti összeházasodtok, ugye?

Rosie és Farron is a rózsaszín legédesebb árnyalatára pirulnak, én pedig előrehajolok a nyergemben, és nevetés robban a mellkasomból. Rosalina csak mosolyog, és megpaskolja Flicker fejét.

Ezryn leugrik a lováról. Máskor egy páncélos óriás letaglózna valakit, de Flicker csak felszegi állát, Koop pedig kíváncsian megszagolja Ezryn bakancsát.

Ezryn kikap egy kis papírzacskót a lova nyeregtáskájából, és a fiú elé térdel.

– Ez egy gyógynövénytea. Talán enyhít a húgod köhögésén. Hagyd ázni forrásban lévő vízben, aztán kisebb tűzön főzd tovább! Adhatsz hozzá némi juharszirupot, hogy édesebb legyen.

A fiú szeme felragyog, ahogy köszönetet mond a Tavaszhercegnek, aztán lerohan a dombon a Parázsfa-erdő felé.

– Légy óvatos! – kiált utána Farron. – Maradj távol a fagytól!

– Úgy lesz, herceg! – csicsergi Flicker. – És köszi, hogy megoldod!

Farron lesüti szemét a fiú szavait hallva.

– Bárcsak ilyen egyszerű lenne!

Biztos vagyok benne, hogy ez a tizenharmadik gomba, amit Farron megmutat nekem, kétségtelen, hogy attól a kis gombafiútól kapott ihletet.

A csapatunk szétvált, hogy időt spóroljunk. Fare és én a romokat ellenőrizzük, a többiek pedig az erdő határa felé tartanak. A hátasainkat a domb tetején hagytuk, és gyalog ereszkedtünk le a sziklás szakadékon a romokhoz.

– Igazából – mondja Farron, miközben fürgén lecsúszik egy sziklán – több mint hetvenötezer különböző gombafaj él csak az Ősz Birodalomban. Nálunk van a legnagyobb választék, de van néhány, ami kifejezetten más birodalmakban őshonos. Van egy kivételes tengeri gombatörzs, ami csakis a Nyár óceánjában él.

– Nem tudtam. – Megfordulok, szélesen elvigyorodom. – Az is mérgező?

– Igen, de hatástalaníthatod a mérget egy kis citromlével, és… – Elkalandozik, aztán kezével végigszánt a haján. – Már túl régóta beszélek a gombákról, ugye?

– Igen, de most meghalnék azért a portobelloraguért, amit említettél. – Egyik karomat átvetem a vállán, és ajkamat a füléhez engedem. – Imádom, amikor ilyen lelkesen beszélsz valamiről.

Felnevet, ami egy olyan hang, melyet nem hallottam eleget az utóbbi időben. És ha Farron történeteinek megvan az a szokása, hogy túl hosszúra nyúlnak? Nem érdekel. Amíg én vagyok az, akinek mondja.

Farron nevetése elhal, ahogy megközelítjük a romokat, és felsóhajt.

– Még Nymphia sem tudta megállítani a fagyot.

Omladozó romok terülnek szét a mezőn. Moha és indák kúsznak fel a régen leomlott szobrokon és oszlopokon. Ez valaha a hit szentélye volt, de most csak egy körkörös, törött lépcsősor visz fel egy leomlott toronyba.

Az idő múlásánál csak a fagy rosszabb. Sápadtkék fényével mindent beborít.

– Szegény Nym. – Követem Farront, hogy megvizsgáljam a fagy legrosszabb részét. – Gondolom, róla is mindent tudsz…

– Igen – feleli. Keze az oldalánál lóg, és csaknem megragadom. – Ő volt Ősz első legfőbb uralkodója, és úgy hírlik, jó barátja volt Aurelia királynőnek.

– Á, igen – mondom. – A mi elveszett királynőnk. Jó lenne, ha most segítene rajtunk.

– Te nem gondolod, hogy visszajön, ugye?

– Nem tudom, Fare. – Kezemmel végigszántok a hajamon. – Ötszáz év sok, hogy valaki elmenjen. Te mit gondolsz?

– Szerintem még él – mondja lágyan. – Csak mert Faragvár még mindig áll. Az ő varázslata volt, ami létrehozta. Szerintem… szerintem megéreznénk, ha igazán elmenne.

Kétszer megkerüljük a romokat, a jeget vizsgáljuk, de nem úgy tűnik, mintha lenne forrása. Ez az ösvény csak egy közeli öbölhöz vezet. Farron idegesnek látszik.

Elszántan ismét átkutatom a romokat, pillantásom a toronyra siklik. Az összedőlt falai ellenére biztos vagyok benne, hogy még így is feljuthatok a tetejére.

– Gyere! – Megragadom a karját. – A végtelenségig ellátunk onnan fentről. Talán ott találunk valami nyomot.

Elindulunk felfelé a csigalépcsőn. Lepusztultsága ellenére a torony még mindig őrzi kísértő szépségét. A nap besüt a törött ablakokon, arany fénybe vonja a köveket. Ahogy feljebb mászunk, Farron keze az enyémbe csusszan, ujjainkat összefonjuk. Elgondolkodom, vajon hogy nézett ki ez a torony fénykorában, amikor a falai ragyogtak, a termeit pedig betöltötte a tündér nemesek nevetése. Vajon maga a királynő is ellátogatott ide?

Ahogy elérjük a torony tetejét, kilépünk egy körkörös terem maradványaira. A tető már rég elkorhadt, így akadálytalan kilátásunk nyílik az Ősz Birodalomra.

Fenséges. De semmi sem olyan elbűvölő, mint a mellettem álló férfi.

A leomlott falnak dől, gesztenyebarna tincsei táncolnak a szélben. Tényleg ide tartozik.

Bárcsak ő is látná!

– Fare.

Felnéz rám, pislog. Kezembe fogom az arcát, és magamhoz húzom egy csókra.

Egy lágy, meglepett hang tör elő torka mélyéről. Egy pillanatra a romok elillannak, és csak Farron ajkának melegsége és lágysága marad az enyémen.

Mosoly játszik szájának szegletében.

– Már régen csókoltál meg.

– Túl régen. De csak megjegyzem, a szám mindig elérhető neked. És a testem is.

Mélyen felsóhajt, és a farkam megkeményedik a hangtól. Finoman végigcsókolom az állát, beszívom bőrének illatát. Kezem selymes hajába vándorol, majd le a nyakán, de valami megvágja az ujjamat.

Farron sóhajt egyet, és ingét a tüske nyakörvre igazítja.

– Bocs.

– Kurvára gyűlölöm ezt az izét – morgom.

– Szerinted én élvezem? De valahogy hálás is vagyok Caspiannak. Békét lelek azzal a tudattal, hogy ha átváltozom, ez az izé éjjel-nappal felülkerekedik rajtam. Nem akarom, hogy többé bárkit is bántson a szörnyeteg. Téged sem szeretnélek bántani.

Az egész testemen vannak Farron szörnyetege által okozott hegek, mint a három egyenetlen vonal lefelé a hátamon az átkunk első évéből. Ezryn be tudja gyógyítani a sebeket, de a hegek megmaradnak. Egy elátkozott szörnytől kapott csapástól nehéz megszabadulni, még a Tavasz áldásával is. A gyűjteményhez nemrég csatlakozott az, ami a mellkasomat szeli át, és az, amelyik a szememet. Ám a legnagyobb sebhelyet nem a szörnyeteg okozta, hanem az ember. Épp a szívemen.

Szerintem összetörte. Olyan csúnyán összetörte, hogy már nem is akarom megtalálni a társamat, még ha ez azt is jelenti, hogy sosem töröm meg az átkomat. Egy beteges, őrült részem inkább maradna örökre fenevad, mint hogy feladjam őt.

És Rosalina… rá is szükségem van. Ez nyilvánvalóvá vált, amikor elhagyott bennünket. Nekünk szükségünk van rá.

– Furán nézel, Day – mondja Farron óvatosan.

Ujjaimmal átfésülöm a hajamat, próbálok visszaemlékezni, hogy mit mondott.

– Nehéz látni téged, ahogy belegabalyodsz azokba a tüskékbe.

– Az a farkas, nem én.

– De ott vagy bent, mint ahogy most a fenevad is ott van benned.

Megérintem az állkapcsát, nem bírom levenni a szememet a tüskékről. Utáltam, ahogy Caspian nézett rá, amikor megkötötték az alkut, mintha a világ legfinomabb menüjét szolgálták volna fel neki, és Farron lett volna a főfogás.

– Egy szörnyeteget uralkodónak – motyogja Farron. – Nem csoda, hogy a népem nem hisz bennem.

– Csak meg kell nekik mutatnod, hogy ki vagy.

– Mi?

– Az Ősz legfőbb hercege visszatért – mondom, és megemelem a hangomat. – Emlékeztesd őket, hogy ki vagy!

– Nem nekem kéne lennem – feleli. – Mit művelsz?

– Letérdelek az Ősz legfőbb hercege előtt. – A kőre ereszkedem.

– Ősznek nincs legfőbb hercege. Legalábbis az emberek nem úgy gondolják.

– Hát, én látok egyet. – Kioldozom nadrágja kötőit. – Magas, jóképű és okos. És megérdemli, hogy istenítsék… szenvedélyesen.

– Day – suttogja, miközben én lecsúsztatom a nadrágját. Kemény farka a hasához pattan. – Itt? Mi lesz, ha meglát valaki?

– Senki sincs a környéken. – Ajkamat a belső combjához nyomom. – Hadd tegyem meg ezt érted!

A kőfalba kapaszkodik, és körbenéz.

– Látsz valakit? – kérdezem, miközben nyelvemet végighúzom puha bőrén.

– Nem, de… – Egy hosszú sóhaj kíséretében félbeszakad a mondanivalója, amikor a számba veszem a farkát.

Káprázatos érzés. Kezem az inge alá siklik, hogy megérintsem a bőrét. Csípője előrelendül, hogy a számba hatoljon.

Kezét a hajamhoz emeli.

– Daytonales…

Folytatom, mélyen magamba engedem, nyelvemet körbeforgatom acélkemény hosszán, addig-addig hívogatva gyönyörét, mígnem az egész teste reszketni kezd.

– V-várj – dadogja, és hátrahúzza a fejemet.

– Mi az?

– Én, hát, veled akarok elmenni. Ha te is…

Olyan keményen markolok a combjába, hogy véraláfutásos lesz.

– A legfőbb hercegek nem kérnek. Mondd el egyenesen, mit akarsz!

Beharapja az ajkát.

– Úgy akarok elmenni, hogy megdugsz.

– Ez a beszéd! – nevetek fel, és rácsapok csupasz fenekére. – Ezt megígérhetem neked, szívem. De emlékszel, mit mondtam Rosalinának a fürdőben? Akikkel törődöm, nem hagyom, hogy csak egyszer élvezzenek el. Először a számba fogsz, aztán magadévá teszed a farkamat, mint egy jó kiskutya. Megegyeztünk?

– Igen. – Lemosolyog rám, olyan átkozottul gyönyörű, ahogy az aranyló ég mögötte örvénylik.

– Most pedig képzeld el a csajunkat, ahogy az ölemben pattog fel és le, és a te nevedet sikítja, miközben a gyönyörű farkadat kényeztetem.

Gyorsan dolgozom rajta, egyik kezem a derekán, miközben ő a csípőjét mozgatva a számba hatol, újra és újra és újra. Amikor ujjai szorosan a hajamba markolnak, és megremeg a teste, tudom, hogy közel jár.

– Add meg nekem, bassza meg! – suttogom el gyorsan, majd ajkamat ismét köré zárom.

Felnyög, csípőjét még egyszer előrelendíti, aztán elélvez, finom gyönyörét a nyelvemre engedi. Mindet lenyelem, ő pedig pihegve a karomba zuhan.

Farron a számra tapasztja a száját, én pedig szétnyitom, tudom, hogy magát ízlelgeti rajtam. Amikor így vagyunk együtt, olyan, mintha lángolna a lelkem.

– Kurvára nem végeztem veled, kutyus – emlékeztetem.

Ördögi vigyort villant rám, olyat, amiből tudom, hogy ő épp annyira éhezik rám, mint amennyire én őrá. Keze lesiklik a mellkasomon.

– Így is hagyhatnálak – piszkálódik, miközben kidomborodó nadrágomat masszírozza.

– Nem – mormolom lihegve –, mert ez a kemény farok kíméletlenül meg fog baszni, pontosan itt a nyílt téren, ahol ha körbenézel, tudod, hogy ez a föld hozzád tartozik. Hogy én hozzád tartozom.

– De… – kezdi, ám egy csókkal belé fojtom a szót, és felemelem. Az ingét megmarkolva áthúzom a fején, hogy felfedjem csupasz mellkasát.

– Mi lesz, ha valaki megjelenik? – dadogja Farron, és elpirul. Mellbimbója megkeményedik a csípős levegőben, és nem tudom megállni, hogy ne húzzam meg az egyiket. Ő káromkodva összevonja a szemöldökét.

– Senki sincs itt. – Az alacsony falhoz kényszerítem, hogy áthajoljon rajta. – Győződj meg róla magad!

A birodalom területe előttünk terül el, de Ősz leggyönyörűbb részét épp magam mellett tudhatom.

– Szopd! – Ujjaimat a szájába dugom. Hidegrázás fut végig az egész testemen attól, ahogy nyelve a bőrömön siklik, és gyönyörének lágy hangjától.

Gyorsan felkészítem.

– Mennyi idő telt el?

– Micsoda?

– Mióta utoljára dugtunk.

Enyhén összevonja a szemöldökét.

– Amióta Rosie elment.

– Nem csoda, hogy ennyire akarlak – morgom.

Amikor érzem, hogy készen áll, finoman a bejáratához helyezem a farkamat, aztán betolom. Együttes nyögésünk a bizonyíték, hogy mennyire szükségünk volt erre mindkettőnknek. Előrehintáztatom a csípőmet, és minden alkalommal érzem, hogy körém szorul, amikor a testünk összeér.

Keményebben lököm Farront a falnak, arra használom, hogy még mélyebben hatolhassak belé. Légzése felgyorsul.

– Megint kemény vagy. – Vigyorgok, és elégedettség hullámzik rajtam végig, miközben tökéletes farkát méregetem.

– Érted mindig. – Felsóhajt. – Mindig, Day.

Valami fájdalmas szorítja össze a mellkasomat. Az ehhez hasonló pillanatokban vele teljesen élőnek érzem magam, és hagyom, hogy ez az erő átáramoljon rajtam, ahogy gyorsabban döngetem. Nyögései hangosabbá és még elszántabbá válnak. Teste egy ritmusban mozog az enyémmel, olyan kibaszott tökéletes itt kint, a szabadban. Tökéletes, kivéve a tüskéket a nyaka körül.

– Mondtam, hogy gyűlölöm ezt a nyakörvet – dörmögöm. – De még jobban gyűlöltem, ahogy rád nézett.

– Caspian? – Farron ujjai a kőbe vájnak.

– Mintha birtokolna téged, mintha az övé volnál.

Farron hátradönti a fejét, miközben én egyre keményebben döfök belé.

– Igen, mélyebbre, kérlek!

Boldogan megadom neki, amit akar, és úgy irányítom magam, hogy minden centijét elérjem.

– De nem az övé vagy. Hanem az enyém.

Felnyög a szavaimra, és azt hiszem, nyál csorog le az állán.

– Mondd ki! – parancsolom, és lelassítok határozott, de erőtlenebb lökésekre.

– A tiéd vagyok – nyögi, és úgy ejti ki a szavakat, akár egy mantrát, a farkam minden löketével. – A tiéd vagyok, a tiéd vagyok, a tiéd vagyok.

Megragadom acélos keménységét.

– És teljesen biztos vagyok benne, hogy mindketten Rosalináé vagyunk.

Mély nyögés hagyja el a torkát, az egész teste lemerevedik, és gyönyöre kifröccsen, beterítve a tenyeremet.

Felsóhajtok, érzem, ahogy a farkam görcsbe rándul, annyira megkönnyebbültem, hogy magamévá tehettem őt.

– Farron, én…

Forró, fehér élvezet spriccel, és mindent belé engedek, a mámor hullámokban tör rám. Színtiszta kibaszott áldás.

Farron teste elernyed, miközben mindketten lejövünk az önkívületből, és végtagok halmaként hullunk a kőpadlóra.

Arca kipirult, szeme élénk, és egy hülye, idióta pillanatig azt gondolom, valami olyasmit fog nekem mondani, amit korábban soha. De csak megrázza a fejét.

– Mérgesek lesznek, ha rájönnek, hogy elterelődött a figyelmünk.

– Hé. – Magamhoz húzom. – Kemény munka emlékeztetni téged a tökéletességedre.

Addig csókolózunk, amíg már nem marad levegő a tüdőnkben, aztán lassan felöltözünk, és lesétálunk a toronyból, hogy megmosakodjunk a hűvös patakban.

Amikor végzek a nadrágom megkötésével, jég kristályosodik végig a vízen.

– Hé, Fare – szólok neki. – Valami különös történik a patakkal.

Még épp időben elhúzódom, amikor lent a víz sápadtkék jéggé keményedik.

Tekintetünk felsiklik a patak mentén, ahonnan a fagy elindult. A krizantémmezőtől egészen az erdőig minden teljesen megfagyott.

Rosie, Ez és Kel a Parázsfa-erdő déli részénél kóborolnak, szerencsére a víztől távol. De északra…

Ott van valami teremtmény, egy kékesfehér bőrű, botladozó lény. Túl messze jár, hogy lássam a részleteit, ám a fagy a nyomában van.

Két kisebb alak felé tart a fák határánál: egy kisfiú és egy kutya.

– Flicker és Koop – lehelem.

Farron szemöldöke felröppen a homlokára, és reszketni kezd. Aztán megrázza a fejét, és futásnak ered.

– Segítenünk kell nekik!

– Veled vagyok, legfőbb herceg – mondom, miközben utánaeredek. – Mindig.

37. FEJEZET

Farron

Dayton és én a befagyott patak mentén rohanunk, a lábam csaknem kibicsaklik alólam.

– Kel! Ezryn! – dörren Dayton. – Rose! – Felénk fordulnak. – Erre!

Rohanva elindulnak, és az erdő szélénél találkozunk. A szavak szaggatottan törnek elő a torkomból.

– Flicker. Bajban van.

Rosalina a szája elé emeli a kezét, és levegőhöz kap.

– Jaj, ne!

Aztán újból megindulunk.

– Ott! – A juharfa mellé mutatok. Flicker kis teste vergődve próbál ellenállni a fagynak, ami már beborítja a lábát, és a földhöz láncolja. A jég elkapja Koop apró lábait is, és a kutya szörnyű vonyításba kezd.

Ezryn a leggyorsabb, meg sem áll, hogy felmérje a helyzetet. A fagyott patakra ugrik, a síkos felületet arra használja, hogy feléjük csússzon. A barna fűre szökken, és a fiúhoz szalad.

– Ez! – kiáltom. – Vigyázz!

Ez épp időben emeli a kardját a botladozó, sápadtkék szörny felé.

Remélem, hogy csak képzelődtem, és csak a nap fényjátéka volt, ahogy visszatükröződött az egyre növekvő fagyról. De gyomorforgató rémülettel rá kell jönnöm, hogy ez a lény valódi.

Egy sétáló holttest, ami teljes egészében jégből, dérből és csontból áll. Teste egy kristályos szobor, csillog Ősz hűvös napfénye alatt. Szeme üveges, szája néma sikolyra nyílva lóg. A megfagyott, meredt végtagok minden mozdulata darabos és természetellenes.

A hőmérséklet mintha leesne, és irányíthatatlanul reszketni kezdek. Ez a lény nem él – nem olyan módon, amit fel tudnék fogni. Ez egy téli teremtmény, egy fagyból, hóból és hidegből álló szörnyeteg.

A rémség szorosan fogja Ezryn kardját, majd meglöki, és Ezryn megcsúszik a füvön. Aztán gleccserszerű jég nő a kardra, ami a holttest érintéséből árad. Ezryn egész pengéje megreped, aztán darabokra törik.

– Ezryn! – sikítja Rosalina. Ezryn hátraugrik, hitetlensége látható, ahogy sisakja lefelé billen, miközben pengéjének szilánkjait nézi.

– A faszom! – Dayton elénk rohan. – A kard nem a fogadra való, mi, fagyos csonti? Hogy állsz a varázslattal? – Előrelendíti a kezét, és orkán tör ki belőle, sós és viharos szél, amit magából a Nyár áldásából hívott elő.

A megfagyott holttest rikolt, olyan hangja van, mint amikor megtörik a jég. Lyukak szakadnak a húsába, holdfehér csontok tűnnek ki alóla. Dayton felmordul, folytatja a széllökést, és elmosolyodik, ahogy egyre több és több bőr hámozódik le a lény testéről.

Visszatartom a lélegzetemet. Működik. Megy neki.

A rémség elesik.

Kel és én beérjük őket, Rosie pedig Flickerhez szalad. Megérinti a fejét, a kezét, a hogylétéről kérdezősködik.

Rendben van, mondom magamnak. A lény már halott.

Ezryn Dayton vállára csap, de Dayton nem felel. A holttestet bámulja, a szeme túlságosan komoly.

– Várjatok…

A lény teste megfeszül, és rángatózni kezd. Aztán felemelkedik. A lyukak, amiket Dayton okozott a testén… összefonódnak, a hézagokat kitölti a jég. Az alak oldalra billenti a fejét, majd támadásba lendül.

Ugrom, hogy Rosie és Flicker elé álljak, miközben Ez, Day és Kel egy félkörbe zárják a lényt. A jeget, ami az alakját adja, sötét erek szegélyezik, mintha befagyott véráramok lennének. Ízületei minden mozdulattal csörögnek, mintha menten széthullana. És mégis előretart, tejfehér szeme a hercegek között pattog.

– Kiszabadítalak innen – mondja Rosalina. Előkapja a kis tőrt, amit még a mai utazás előtt adtunk neki, és elkezdi letördelni a jeget, ami csapdába ejti a fiú lábát.

Flicker arcán magabiztosság látszik, de az orra élénkpirosan ég.

– Nagyon… nagyon fázom.

Koop elkeseredett vonyítást hallat, fél testét már beborította a jég.

Eltántorodom tőlük. A szívem száguldozik. Segítenem kell, de mit tehetnék?

Keldarion a rémség előtt lépked. A lény érte nyúl, szája elnyílik az éhségtől, de Kel könnyen elkerüli.

– Te nem a Tél teremtménye vagy! – morogja. Behajlítja a térdét, aztán felemelkedik, karját az ég felé nyújtja. – Te egy szörnyszülött vagy!

Hatalmas jégtüskék törnek fel a földből, átdöfik a lényt a lábán és a mellkasán keresztül. A rémség megtántorodik, és gurgulázó rikoltás tölti ki a völgyet. Aztán a feje megrándul, szeme két fagyos fényponttá válik. A jégtüskék megnyikordulnak, felsóhajtanak, és… összeolvadnak a lénnyel. Az megnő, mintha magába szívná a varázslatot, Kel jege a teremtményt csak még nagyobbá, magasabbá teszi.

– Azt hiszem, ezzel csak tápláltad – mondja Dayton.

Ez megragadja Daytont és Kelt az ingüknél fogva.

– Földre!

A jégszörny támad, jeges tőröket lő ki magából. A hercegek alig tudnak elugrani az irányukból, mielőtt a lény ismét őket venné célba.

Jaj, ne, jaj, ne, jaj, ne! Belemarkolok a hajamba. Tennem kell valamit. De ha még Kel sem képes megállítani ezt a dolgot, akkor én mit csinálhatnék?

Rosalina rémülten nézi a küzdelmet, aztán keményebben csapja tőrét a jégbe, ami már Flicker mellkasáig felkúszott.

– Koop! – kiáltja a fiú, és ujjai a kutya felé nyújtóznak.

Koop nagy, szomorú szeme felbámul a gazdájára, mielőtt a jég teljesen beterítené. Megfagyott, szája egy gyászos vonyítás csapdájába esett.

Most Flicker igazán elkezd sírni, a jég már csaknem teljesen bekebelezte a karját. Rosalina átkozódik, és próbálja az egyre növekvő fagyba vésni a tőrét. Csattan a pengéje, és a hegye letörik.

– Ne! – Hátratántorodik. – Ne, ne, ne! – Most a körmét használja, ahogy Flicker fagyott testét kaparássza.

Alig bírok lélegezni, úgy érzem, a szívem túl gyorsan zakatol. A szörny a keze közé kapja Ezrynt. Fagy kúszik fel a páncélján. Kel felüvölt, kardját a lény termetes jéglábába csapkodja, de beleakad, és kirántja a fogásából. Ezrynt egyenesen Daytonre és Kelre dobja, és egymáson bukfenceznek, míg egy nagy halomban végzik.

Ez öli meg az otthonomat. Először a barátaimat fogja lefagyasztani, aztán Réziót. A családom… és Rosie. Rosie is itt van.

Az undormány kinyitja fagyott karmait a hercegek fölött, akik rémülten bámulnak fel.

De nem hagyhatom, hogy ezt egyedül csinálják végig.

Van bennem egy kút, egy elhagyatott erő a lelkem mély sötétségében. Egy kút, aminek mindössze egy szikrára van szüksége, hogy belobbanjon.

A barátaim, a családom, Rosalina… Ők jelentik azt a szikrát.

Figyelmemet a szörnyetegre irányítom. Forróság lepi el a mellkasomat, egyre nő, az ereimben árad, és felduzzad az ujjbegyemben. Lángok robbannak ki a kezemből.

A tűzvihar eléri a lényt, minden lövés robbanásként találja el. A rémség megbotlik, igyekszik állva maradni az alatta húzódó, csúszós jégen. Esélyt sem adok neki erre, és minden tartalékomat a támadásba árasztom.

Fagyos húsa elkezd elolvadni és megrepedezni. Üvöltés tör fel belőlem, és a lángok felemésztik a holttestet. A jég elpárolog, és nem marad más, csak a szenes csontok.

Térdre zuhanok, kifogytam a levegőből. Kel, Ez és Dayton hozzám sietnek. Megpaskolják a vállamat, megérintik az arcomat.

– Szép munka, kölyök – mormolja Keldarion. – Nem sokon múlott.

– Visszafogtad magad előttem, Fare? – vigyorog Dayton.

Próbálok rámosolyogni, de úgy érzem magam, mint aki átsétált a purgatóriumon.

A pillanatunkat megtöri Rosalina sikolya:

– Segítség! Gyorsan!

Mind odafutunk. Flicker arcát fogja; a teste már olyan, akár egy jégszobor, keze épp akkor fagyott meg, amikor Koopért nyúlt. Csak az arca érintetlen, de a fagy gyorsan halad, kúszik felfelé a bőrén.

– Haza akarok menni – nyöszörgi. – Koopot akarom.

Rosalina a fiú hajába túr, és felénk fordul.

– Segítsetek rajta!

Érzem, hogy minden szem rám szegeződik.

– Ősz legfőbb hercege – szólít meg Ezryn lassan –, a népednek szüksége van rád.

Rosalina mellett térdre hullok, és kezemet Flicker arcára teszem. Szeme kétségbeesetten könyörög.

Az a kút még mindig ott van bennem, és élénkebben ég, mint valaha. De ezt a gyermeket nem gyújthatom fel úgy, mint azt a szörnyszülöttet.

Lehunyom a szemem, próbálok magamban keresgélni. Az anyámra gondolok, és arra, ki volt ő legfőbb hercegnőként. Minden, amire szükséged van, már benned van, Farron, mondta nekem, amikor átadta a címet. Csak elég bátornak kell lenned, hogy elő tudd hívni.

Melegség száguld végig a testemen, de ezúttal nem a purgatórium az. Inkább az esténként gyújtott tábortüzek ragyogása, a barátokkal megosztott forralt boros bögrék gőze, egy bozóttűz parazsa, ami megtisztította az erdőt a törmeléktől, és teret adott az újjáéledésnek.

Narancsszínű fényben táncoló kezemet végigvezetem Flickeren, elüldözve a fagyot. A jég visszahúzódik, és leolvad a testéről. Egy reccsenéssel a karja kiszabadul, és jól megrázza, mielőtt átölelné magát.

– Folytasd csak, bármit is csinálsz! – mondja Dayton. – Működik.

Izzadság gyöngyözik a homlokomon, de ezt a tartalékot a mellkasomban őrzöm, Ősz melegét közel tartom magamhoz. A bolondok nyarát, ami néha eljön, amikor a nap sugarai kissé túl melegen égetnek; a ropogó kandallókat a nagy társalgókban, ahol vigasságokat tartunk; a szeretet pillantásait, amiket egy bőséges aratás után váltunk. Szorosan közel tartom magamhoz, aztán átáramlik belé.

Flicker előreesik, lába végre kiszabadul a fagy fogságából. A karomba kapom, és ő szorosan öleli át a nyakamat.

– Megmentettél, legfőbb herceg.

– Azt… azt hiszem, igen.

Mégis szipog egyet.

– Koop?

Odalépek a fagyos sírban reked kutyához. Vajon az Ősz áldása elég, hogy megmentsük azokat, akiket elvesztettünk?

Narancssárga fény pislákol a jégen, ahogy ismét előhívom a varázslatot. A barátaim egy hangot sem adnak, mind visszatartják a lélegzetüket.

Vonyítás tölti meg a völgyet, ahogy Koop lerázza bundájáról a jeget, és Flickerhez fut. A fiú megragadja a kutyát, és nevetve a földre esnek.

Én is a földre esem.

– Megcsináltad! – Rosalina a karjába von, mígnem ő is a földre esik. – Ó, Farron, tudtam, hogy meg tudod csinálni!

Kel felvonja fél szemöldökét.

– Mégiscsak lehet esélyünk.

– Nem tudom. – Megérintem a mellkasomat. – Az én varázserővel teli kutamat olyan kicsinek érzem. Nem hiszem, hogy képes lennék ennél többre.

– Bárcsak Caspian nem szívná el a varázserőt Faragvárból! – morogja Ezryn.

– Legalább tudjuk, hogyan kell megölni őket – mondja Rosalina szemtelenül. Karjával még mindig átölel engem, én pedig magamhoz húzom, és beszívom az illatát. – Fogadni mernék, hogy ki tudunk találni valamit. Talán van rá mód, hogy kivezessük a varázserődet.

– Ez egy jó ötlet – mondom. – Ősznek rengeteg régi varázskönyve van. Kíváncsi vagyok, vajon van-e az egyikben…

– Hé, utálom megszakítani a bulit – kiáltja Dayton. A domb tetején áll, az erdőtől távolabb. – De fel kéne jönnötök ide.

Mind sokatmondó pillantást cserélünk, aztán felszaladunk a dombon, és csatlakozunk Daytonhöz a legtetején.

– Úristen – leheli Rosalina.

– Ja – mondja Dayton. – Azt hiszem, több tűzerőre lesz szükségünk. És hamar.

A horizont szélén egy csillogó, fehér, cammogó csík halad a hullámzó dombok felé.

Egy egész horda jeges holttest, amint magukkal hozzák a halálos fagyot.

38. FEJEZET

Ezryn

Mély levegőt veszek, és suhintok a karommal, beengedem a fémhez csattanó fém megnyugtató hangját, a katonák morgását, valamint az izzadság és acél szagát. Már évek óta nem gyakoroltam más harcosokkal, és elfelejtettem, milyen érzés.

Tavasz legfőbb hercegeként a Völgy legjobb harcosaival gyakorolhattam, de Ősz seregének tündér férfijai és -női olyan erővel bírnak, amit nem szabad félvállról venni. A csípős szél elsüvít a sisakom és a laza ingem közötti éppen csak elővillanó csupasz bőröm fellett. A Tölgyszív-vár nyílt gyakorlóterei gondozottak, de kíméletlenek. A föld kemény, vörösesbarna kő, és egy rossz esés betörheti a tündér koponyáját.

Dayton és Kel mellettem, Farron kisöccseivel, Dominickal és Billaginnel egyetemben, és néhány kiképzett harcmágus, akiket a seregből válogattak ki. Izgatott zsizsegés száll a levegőben, és még én sem bírok nyugton maradni.

Két hét telt el, amióta felfedeztük a téli rémségeket. A jelentésünk után Niamh hercegnő kiküldött egy felderítőegységet, hogy a falvakban járőrözzenek, és végezzenek a kóborló rémekkel. De mindegy, mennyit ölünk meg, egyre több lesz. Még nem jöttünk rá, honnan jönnek ezek a szörnyek: Ősz területe tele van velük. És Niamh még mindig nincs meggyőződve róla, hogy Keldarionnak semmi köze ehhez.

Holnaptól Farron megkezdi a napi utazásait, hogy ellátogasson azokba a falvakba, amelyeket elpusztított a fagy. Azt reméljük, hogy ugyanúgy ki tudja olvasztani a falubelieket, mint azt a fiút és a kutyát két héttel ezelőtt. És a távollétében fel kell készülnünk, hogy a legjobb fegyverünkkel tudjuk megvédeni Réziót.

Tűzzel.

Eddig a hagyományos katonáknak sikerült fáklyákkal, illetve olajjal bevont kardokkal és nyilakkal megölni a szörnyeket. Ám a tűzmágia csak az Ősz-tündérek vérében csörgedezik.

És egyikük sem használja olyan erősen, mint az, aki az Ősz áldásával rendelkezik.

– Felbukkan majd egyáltalán? – kérdezi Kel, és összefonja karját. – Rájövök én magamtól is.

Dayton háton vágja.

– Adj neki egy esélyt! Tudod, hányadán áll a nyilvános beszéddel.

Akik ma összegyűltek a gyakorlótéren, mind azért jöttek ide, hogy tanuljanak Farrontól. A legtöbb őszi harcmágus már elő tudja hívni a tűznek egy kezdetleges formáját, de remélhetőleg Farron leckéi majd megtanítják őket, hogyan használják azt halálos céllal.

A legfőbb uralkodóknak mindig megvolt a képességük, hogy így vagy úgy, de minden elemet létrehozzanak, noha bizonyos készségek csak szunnyadnak bennünk. Tudom, hogy mi hárman sosem irányítottuk úgy a lángokat, ahogy Farron tette. Dayton és Kel azért vannak itt, hogy megtanulják.

Én csak megfigyelő vagyok.

Féktelen nevetés és morgások hangja tör fel a gyakorlótér egyik sarkából. Farron apja, Padraig, George-ot vezeti be a kardvívás titkaiba. Játékos légkör lengi körül a vívásukat, ahogy a két termetes férfi egymáshoz csapkodja fakardját. Rosalina nagyon hasonlít az apjára, gondolom magamban. Alkalmazkodó. Rugalmas.

Ha már Rosalina… Hallom a tér bejáratánál, hangjából kicsendül az a sajátos makacs tónus, ami alkalmanként elhatalmasodik rajta. Erősen lökdösi Farront, befelé ösztökéli. Amikor már kellőképpen előtérbe kerül, és mindenki felé fordul, Rosalina elégedetten vigyorog rá, majd eltűnik, és magára hagyja a téren félénken álldogáló Farront.

– Ó, ööö, helló. K-köszönöm, hogy eljöttetek gyakorolni. Azért jöttem, hogy, ööö, tanítsalak titeket.

Fájdalmas némaság következik, mígnem Dayton felkiált:

– Éljen a legfőbb herceg! Add át nekünk hatalmas tudásodat, felség! – Mélyen meghajol a védjegyévé vált öntelt vigyorával. Kel megrázza a fejét.

A csillagokra, ez gyötrelmes. Farron úgy néz ki, mint aki menten elhányja magát.

Kínzóan összezavaró utasításokkal teli percek következnek, amikor Farron megpróbálja végigvezetni a csapatot a tűzművesség fortélyain. Én félrevonultam, a fal árnyékában támaszkodom, és csak bámulom ezt a káoszt.

A harcmágusok csak félig figyelnek, néhányan unott fejjel merednek előre, másoknak valami elvonja a figyelmét, néhányan pedig egymással kacarásznak, amikor Farron összeügyködik egy tűzlabdát, és véletlenül lángra gyújtja az ingjét. Kel egy ideges hózáporral eloltja. Dayton úgy néz ki, mint aki nyitott szemmel szunyókál, és csak akkor riad fel, amikor Kel egy hideg széllökést küld az arcába. Dom és Billy elkóboroltak, mert nagyobb élvezetet lelnek abban, hogy magokat köpködjenek Paddyre és George-ra.

– Biztos vagy benne, hogy elég képzett vagy az oktatásunkhoz? – kiáltja az egyik harcmágus.

Farront ez letaglózza, és a láng, amit az ujjain tartott, kialszik.

Nem tudom ezt tovább nézni. Kihúzom magam, kész vagyok ráncba szedni ezeket az átkozott katonákat, amíg nem tanulnak egy kis tiszteletet…

– Pszt!

Felkapom a fejemet, és Rosalinát pillantom meg, ahogy lefelé bámul rám a gyakorlótér feletti bástyáról. Gyönyörű, sötét haja leomlik felém. Elképzelem, ahogy megmászom a falat, hogy felérjek hozzá, de gyorsan elfojtom magamban ezt az őrültséget.

– Ez, segítened kell neki! – suttogja.

– Tudom. Épp úton vagyok, hogy megszabadítsam azt a kis szaros mágust néhány fogától.

– Ne, ne, ne! – Hevesen megrázza a fejét, amitől a fűzővel lefogott keble pattogni kezd. Most aztán igazán azon gondolkozom, hogy megmászom ezt a falat. – Neki kell segítened végigcsinálni. Neki kell elnyernie a tiszteletüket.

Bosszúsan hátradöntöm a fejem. Ez annyival nehezebb, mint hogy én magam üssem ki annak a seggfejnek a fogait. De igaza van.

– Meglátom, mit tehetek – felelem.

Farronhoz viharzok, és megragadom ingjének gallérját.

– Te mit… – kezdi Farron, de az árnyékos boltívhez vonszolom, ki a gyakorlótérről.

– Farron…

– Tudom, mit fogsz mondani, Ez – vág közbe. – Át kell vennem az irányítást. Én vagyok a legfőbb herceg. Hogyan vezessem a népemet, ha egy gyakorlatozó csapatot sem tudok irányítani? Nézz rájuk! Hogyan kéne Kelt bármire is megtanítanom? Ő a Birodalmak Védelmezője. És én…

Megveregetem a vállát.

– Igazából azt akartam mondani, hogy engedd el az irányítást.

Felvonja fél szemöldökét.

– Kel, Dayton és én mindenkinél jobban tudjuk, min mentél keresztül. Fordítsd a saját hasznodra! – Kezem a mellkasára vándorol. – Ott van benned a harcos. Ne félj tőle! Üdvözöld!

Farron megrázza a fejét, és lehúzza az ingjét, ezzel felfedve a tüskés nyakörvet a nyaka körül. Bőre vörös és sebes a tövisek alatt.

– Mindent megtettem, hogy féken tartsam azt a dolgot. Nem akarom üdvözölni.

– Tudom, hogy csak egy kegyetlen szörnyeteget látsz benne, de ne feledd… életben tart téged. Megvéd téged a veszélyes pillanatokban. – Rosalina felé fordulok, aki épp áthajol a korláton. – Megvédi azokat is, akikkel törődsz. Sugározd át ezt az ösztönt! És mindenekfelett, bízz magadban!

Farron mélyebbre süllyed a fal mentén.

– Ne már, Ez! Még te is tudod, hogy nem nekem kellett volna átadni az uralkodást.

Megrázom a fejemet. Annak ellenére, milyen intelligens, ennek a fiatal férfinak még sok bölcsességet kell tanulnia. Hogyan láthatja Kelben, Daytonben és bennem a jogos uralkodókat, amikor mi mind vérrel borítva léptünk a trónra?

– Pedig jó okkal választottak téged legfőbb uralkodónak. A tény, hogy itt vagy, és küzdesz a népedért, azt mutatja, hogy megvan benned az a bátorság és elszántság, ami a vezetéshez kell. – Megragadom a tarkóját. – Ne hagyd, hogy bárki is mást mondjon!

Farron szabadjára enged egy zaklatott sóhajtást, és kihúzza magát.

– Hinnem kell neked?

– Nem, de bíznod kéne bennem.

Mély levegőt vesz, majd kimenetel a gyakorlótérre.

A boltívnek támaszkodom. Rosalina szélesen mosolyog rám. Az örök optimista.

De… talán volt valami haszna annak, amit mondtam. Farron felszökken egy fapadra.

Két ujjával az ég felé bök, egy hatalmas tűzcsóvát engedve szabadjára, amely ropog és hömpölyög, és minden jelenlévő Farron felé fordul.

– Sorakozó! – kiáltja Farron. – Most kezdjük a gyakorlatot. Senki sem hagyja el a terepet, amíg nem vagyok elégedett. Értve vagyok?

Kel és Dayton élénk figyelemmel kihúzzák magukat. Ám az egyik harcmágus egy bábunak támaszkodik.

– Nem tudod Niamh legfőbb hercegnőt idehozni, hogy kiképezzen minket?

Egy pillanatnyi csend telepedik ránk, és visszafogom magam, nehogy ahhoz a rohadékhoz masírozzak, és kitépjem a nyelvét. Nem. Neki kell megtennie.

Farron leugrik, a harcoshoz menetel, és van valami a lépteiben, amitől feláll a szőr a tarkómon. A harcmágus összefonja a karját, és vigyorog.

– Láttad, mivel állunk szemben, katona? Néztél már egy téli rémség szemébe, és érezted, ahogy a fagy felkúszik a csontjaidon? – kérdezi Farron hűvösen.

– Nem – feleli a katona. – De biztos vagyok benne, hogy… – Aztán lenéz, arcát elönti a rettegés. – M-mit művelsz velem?

Jeges fagy kúszik fel a katona bakancsára, aztán eléri a lábát is. Ez ismerős, kristályos fehérség, más, mint a mezőkön talált fagy. Elégedetten elmosolyodom, amikor észreveszem, hogy Kel feltűnő érdeklődést mutat a fakardja iránt.

Farron sötét tekintettel elhúzza a száját, ahogy szeme végigköveti a fagy útját, fel a férfi reszkető testén.

– Ez a hideg hatalmasodik el az otthonodon, a családtagjaid megfagyott szobrokká változnak, a saját véred válik jéggé. És az egyetlen mód arra, hogy megállítsd… – Tenyerét a férfi mellkasára teszi. Bőrét narancsos láng világítja meg. – …ha feléleszted a belső tüzedet. Én vagyok a te legfőbb herceged, és tőlem fogsz tanulni, vagy pedig magával visz a fagyos örvény.

A fagy elolvad Farron tüzének nyomán, ő maga pedig elfordul, és maga mögött hagyja a reszkető katonát.

A bástyáról Rosalina néz rám, és kacsint.

A következő órák gyorsan telnek, ahogy a katonák feszült figyelemmel követik Farron utasításait. Még Dom és Billy is összeszedték magukat, és kissé elkerekedett szemmel figyelik bátyjukat.

Kel és Dayton a legjobb diákok mind közül. Mi több, szerintem a versengő lelkük a segítségükre van, mindketten szorgosan dolgoznak, hogy nagyobb és forróbb lángot hívjanak elő, mint a másik. Keldarioné élénk zafírszínnel villan, ahogy egymás után lövi a tűzgolyókat a sziklafalnak, míg Dayton számos türkiz lángot csal elő, és a többieknek kiabál, hogy rá figyeljenek.

Farron hozzám sétál. Amikor láttam, hogy mindent kézben tart, folytattam a magam gyakorlatát a kardommal és a tőrömmel.

– Szerinted kinek lesz szüksége először ellátásra égési sérülés miatt? – Kel és Dayton felé mosolyog.

– Ó, biztosan Daytonnek. Ha valaki nem dicsőíti a teljesítménye miatt, tűzgolyókkal kezd majd zsonglőrködni.

Farron kuncog, aztán arckifejezése komollyá válik.

– Miért nem csatlakoztál a gyakorlathoz?

Feltartom a kardomat. Miután a rémség elpusztította a fegyveremet, Paddy nekem ajándékozta régi hosszúkardját, egy csodaszép, sárgaréz színű pengét. Noha semmilyen fegyver sem hasonlítható ahhoz, ami Tavaszban készül, ámulattal kell figyelnem Paddy keze munkáját.

– Ne aggódj miattam, Fare! Bevonom a Szélkaszát olajjal, és kétszer olyan halálos leszek, mint bármely varázslatot űző.

Farron rám szegezi aranyló tekintetét.

– Ezryn… te félsz?

Elfojtok egy nevetést.

– Nem szeretem az új varázslatokat. Tudod jól.

Gyorsan a bábu felé suhintom a kardomat, és a fába ágyazom a pengémet. Tettekkel, gondolatokkal kell megtöltenem a fejemet. Különben ő kezd el beszélni.

– Ezryn – mondja Farron, és egyik kezét a karomra teszi.

Megrázkódom, ahogy az emlékek elöntik az elmémet. A gyönyörű zöld ruha, olyan finom a fémsisakjának keménységéhez képest. A vér hangja, ahogy a tüdőben csörgedezik. A vörösben fürdőző szomorúfűzfák.

Farron megfogja a kezemet, és felmosolyog rám. Valami nagyon erős rejtőzik a gyengédségében.

– Mindig azt mondod nekem, hogy nem kell egyedül végigcsinálnom. Neked sem kell.

Reszketés fut végig a testemen. Mert hinni akarok Farronnak. Azt akarom, hogy úgy eddzen engem is, mint a többieket.

De csak az a kép jár a fejemben, ahogy alattam fekszik, egy elszenesedett, véres holttest, miközben Kairyn azt suttogja: Őt is megölted.

39. FEJEZET

Rosalina

Ne félj a belső tüzedtől! Az apám szavai újra lejátszódnak a fejemben. Ma van egy hónapja, hogy az Ősz Birodalomba érkeztünk, és olyan érzés, mintha mást sem tapasztaltunk volna, csak félelmet.

Dayton és Farron mögött sétálok, miközben a Parázsfa-erdőt vizsgálják át a téli rémségek nyomai után kutatva. A csodálatos tisztás fái hemzsegnek a bogyóktól. Némelyik még mindig élénk narancsszínben fürdőzik, míg több csillog már a fagytól.

Farron és én azzal töltöttük az elmúlt néhány hetet, hogy kilovagoltunk azokba a falvakba, melyeket a rémségek megfagyasztottak. Repes a szívem, amikor arra gondolok, hogy Farron felolvasztja az otthonokat, melyekről az emberek azt hitték, hogy odalettek. Érintése egyszerre gyengéd és erős. De a hírek másról sem szólnak, csak hogy amint felszabadítunk egy falut, egy másik elesik. Kel, Ezryn és Dayton sem tudnak haladni. A fagy gyorsabban terjed, mint hogy féken tarthatnánk. És minél közelebb kerül Rézióhoz, annál bosszúsabb lesz Niamh hercegnő.

Olyan elfoglaltak vagyunk, hogy mi öten már régen voltunk egyszerre ugyanazon a helyen, leszámítva az éjszakákat. A hercegek felváltva térnek vissza Faragvárba. Farron elmagyarázta nekem, hogy a hercegek szimbiózisban élnek a kastéllyal: az feltölti a varázserejüket, mint ahogy az ő jelenlétük is megerősíti a kastély mágiáját.

Ma visszatértünk arra a helyre, ahol először bukkantunk rá egy téli rémségre, abban a reményben, hogy nyomra vezethet bennünket, és találunk valamilyen jelet az eredetükre vonatkozóan, ami korábban elkerülte a figyelmünket. Ezryn és Keldarion az erdő északi részére mentek, de én úgy döntöttem, hogy egyelőre Faronnal és Daytonnel tartok.

A talpam alatt a talaj puha és rugalmas: nedves föld és rohadó falevelek. Noha a napfény átsüt az ágak közti réseken, az erdő annyira sötét, hogy már-már olyan, mintha este lenne.

Dayton a vállam köré veti karját, és kiszakít a gondolataimból.

– Szóval, miért döntöttél úgy, hogy velünk tartasz? Anyuci és apuci túl komolyak neked?

Megforgatom a szememet, de nevetek.

– Talán úgy gondoltam, hogy ők ketten alkalmasabbak, mint ti vagytok.

Dayton Farronra pillantva a szemöldökét táncoltatja.

– Legutóbb valóban kissé elkalandozott a figyelmünk.

Farron arca elvörösödik.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

Valami felvillan közöttük.

– Mit rejtegettek?

– Semmit – feleli Farron. – Dayton csak egy idióta, mint mindig.

– Jaj, ne már! – Dayton kitárja a karját. – A romoknál nem hívtál idiótának.

Igen, látom Dayton tekintetének éhes csillogásában, és Farron ajkának félszeg mosolyában.

– Úristen! Ti ketten tutira csináltátok legutóbb.

Farron kifújja a levegőt, de Dayton csak nevet.

– Ne köpj be minket a góréknak! Biztos vagyok benne, hogy ti hárman is jól szórakoztatok.

– Kel és Ez egy órán át vitatkoztak egy nyálkás jégnyomról egy sziklán, mire kiderült, hogy az csak csiganyál – felelem. – Úgy hallom, a ti társaságotokban sokkal jobb buli lett volna.

Valami vad villan Dayton szemében, pupillája elsötétedik. Olyan gyorsan mozdul, hogy alig bírom felfogni, mit művel. Farront egy fának löki, engem pedig felé tol, és karjának ketrecébe zár minket.

– Dayton! – kiáltok fel, de inkább ziháló nyögésnek hangzik, ahogy csípőjét nekem préseli, ezzel kettejük közé szorítva engem.

– Day! – Farron próbál kibújni, de teste csak még inkább nekem dörzsölődik.

– Mindketten nyugton maradtok! – mondja Dayton, és karjában megfeszülnek az izmok. – Egészen addig, amíg Fare el nem mondja, hogy kire gondolt közben.

– Ne már! – Farron kiszabadítja egy kezét, és megragadja vele Dayton karját.

– Nem volt az olyan régen, Fare – mondja Dayton. – Kire gondoltál, amikor lenyeltem a gecidet?

Érzem testük reakcióját két oldalról.

– Kel és Ez már közel járnak – mondja Farron, de már nem próbál kibújni. Ehelyett egy kétségbeesett nyögés kúszik a hangjába.

– Akkor jobb, ha beszélni kezdesz. – Dayton szavait egy erőteljes lökéssel folytatja, farkát a vékony nadrágomnak nyomva. A mozdulat Farronhoz présel engem, és fejem a vállára dől.

Olyan helyesnek érzem, hogy közrezár ez a két magas tündér férfi. Színtiszta biztonságérzet és őrült vágy keveréke önti el a bensőmet.

Farron lehelete melegen simogatja az arcomat, és lassan lehunyom a szemem.

– Mondd el!

– Rád, természetesen – feleli.

Dayton egy tisztán férfias nyögést hallat.

– Hogy tetszett, kutyus, amikor annyira fedetlen voltál itt, a nyílt terepen, és úgy dugtalak, hogy közben a szél érte a bőrödet?

– Tudod, hogy kurvára imádtam, Day.

– Rosie, neked milyen érzés lenne?

Kipattan a szemem. A Nyár tündérhercege ragadozószerű vigyorral bámul le rám.

– Micsoda?

– A nyílt levegő a bőrödön. – Dayton leengedi egyik kezét, de sem Farron, sem én nem mozdulunk. A bőrfűzőm felső zsinórjai Dayton ujjai között himbálóznak.

– Kel és Ez bármelyik percben visszaérhetnek – dadogom. – Nem fognak…

– Akkor állíts le! – Lehajol, hogy megcsókoljon.

Az ajka olyan, mint a tűz, a nyomás Farronhoz présel engem. Dayton egy fürge mozdulattal teljesen kihúzza a zsinórt a fűzőmből. Az eleje szétnyílik, és így csak egy krémszínű, laza blúz takar engem. A hűvös szél megcsapja újonnan felfedett bőrömet, és a mellemet nehéznek és lazának érzem a fűző támogatása nélkül.

– Kibaszott tökéletesek – ragyog fel Dayton. – Érintsd meg, Fare!

Farron fájdalmas hangot hallat, de aztán Dayton megragadja az Őszherceg kezét, és felém irányítja. Farron ujjai finoman megérintik a mellem puha bőrét.

Reszketegen levegőhöz kap, és a vele történő legapróbb érintkezéstől is össze kell szorítanom a lábamat.

– Ismerem ezt a nézést – mondja Dayton. – Mondd csak, Bimbócska, kemény?

Felsóhajtok, ahogy Farronnak nyom, és igen, kemény farka a fenekemnek nyomódik. Farron felnyög, keze lassan megindul lefelé a mellemen.

Az ágak roppanása hallatszódik, és mi mind szétrebbenünk egymástól, amikor Ezryn és Kel előtörnek a levelek közül.

– Bármi történés? – kérdezi Ezryn, ahogy bűntudatos képünkre mered.

Kel csak bámul ránk. Nem tűnik idegesnek, csak… gyötrelmesnek. Aztán eszembe jut, hogy érzi azt, amit én, legalábbis annak valamilyen változatát.

– Menjünk! – mondja Ezryn. – Jelentenünk kell a hercegnőnek.

Keldarion megrázza a fejét, aztán elfordul.

– És a csillagok szerelmére, kösd be a ruhádat, Rosalina!

Lepillantok a felsőre, amit Dayton kioldott. Na igen, illetlen vagyok. A vastag bőr nélkül, ami összetartott mindent, a mellem szabadon lóg a vékony anyag alatt.

Ám amikor Keldarion azt akarja, hogy csináljak valamit, nekem valami máshoz támad kedvem.

– Ha ennyire azt akarod, hogy be legyen kötve, csináld meg magad!

– Úgy tűnik, alaposan hozzászoktál a királyi bánásmódhoz, hogy a szolgálók öltöztetnek téged – morogja. – Élvezed, hogy hercegnőként bánnak veled?

Csak amikor te bánsz velem úgy, gondolom. De megrázom a fejemet.

– Mindegy, én is meg tudom…

De már előttem is terem, félrelöki a kezemet, és finoman felveszi a zsinórokat. Ujjai durvák és érdesek, ahogy áthurkolja a kötőt a fűző lyukain, és összehúzza azt. Kezének minden simítása az érzékeny bőrömön pattogó hőhullámokat küld végig rajtam, mire összeszorítom a lábamat.

A fenébe Daytonnel, amiért elkezdte ezt az egészet. És a fenébe Keldarion kezével, amiért ilyen jó érzés a bőrömön.

A többi herceg félkörben áll, és elbűvölve figyelnek minket. Tekintetük olyan, akár a ragadozóké. Hidegrázás fut végig a gerincemen, mintha Kelt és engem éhes állatok vennének körül.

Talán tényleg így van.

Mély levegőt veszek, amitől a mellkasom megemelkedik. Ettől Kel keze a mellem finom bőréhez ér.

Megremegnek az ujjai.

– Rosalina – szól, figyelmeztető él lapul a hangjában.

Olyan figyelmeztetés, amit csak figyelmen kívül akarok hagyni, szóval felé billentem a fejemet, a hajam pedig a vállamra omlik. Olyan könnyű lenne letépni, olyan könnyű lenne szétszedni… Szavak, amiket bárcsak kimondana, átszűrődnek az elmémbe, és olyan, mintha mély hangja belém vájná magát. Meztelenül lefektetnélek, és itt, az erdő talaján magamévá tennélek.

– Vidd arrébb a hajadat! – mondja. Egyik ujját a mellem völgyébe mélyeszti. Összepréselem a combomat, érzem, hogy mindjárt átázik az alsóneműm.

Súlyos jelenlétet veszek észre magam mögött.

– Majd én. – Egy durva, kesztyűs kéz cirógatja a nyakamat, ahogy kisöpri a hajamat az arcomból.

Ó, a csillagokra! Ó, a csillagokra! Kel pillantása rólam Ezrynre téved. Mintha néma eszmecsere folyna le közöttük. Ezt nem bírom ki. Ma már préselődtem két tündér férfi közé.

Nem tudom visszafogni lágy sóhajomat, amint Kel durva ujjai finoman megérintik fedetlen bőröm utolsó felületét, miközben összeköti a fűzőmet.

Egy apró, hasonló morgás szökik ki ajkai közül, aztán elkapja az arcomat.

– Elégedett vagy?

Szemem végigszáguld rajta, mellkasának kemény felületein, mígnem meglátom izgalmának nyilvánvaló körvonalát. Kemény és sóvárgó. Értem sóvárog.

Ezryn szorosan megrántja a hajamat, mire kemény fémalakjának dőlök.

– Óvatosan azzal, amit mondani fogsz, Szirom.

De nem akarok óvatos lenni. Közöttük nem.

– Ezt én is kérdezhetném. – Hangom lihegve tör elő, csöpög a vágytól.

Kel szorosabban fogja az állkapcsomat. Vad gondolatok száguldanak végig az elmémen, miközben reszket a testem. Épp az imént kötötte be a fűzőmet, de le akarom tépni magamról a felsőmet, hogy az erdő földjére vessem magam, amíg ezek közül az izmos idióták közül az egyikük megtölti az én sajgó…

Keldarion fogása ellazul, és elfordul.

– Te okozod majd a halálomat.

Dayton megköszörüli a torkát.

– Tudjátok, hogy nekem mihez lenne kedvem? Egy erdőorgiához. Hallgassatok meg! Mi mind levetkőzünk, és…

Keldarion elviharzik, Ezryn pedig elégedetlen sóhajtást hallatva elengedi a hajamat, és követi Keldariont.

Kuncogok.

– Bocsi, Day, ma nem lesz erdőorgia.

– Nincs baj. – Dayton körém és Farron köré veti a karját. – Mindig van holnap.

40. FEJEZET

Rosalina

Hála az égnek a hűvös szellőért, mert a bőröm még mindig aggasztó forróságot áraszt a legutolsó találka óta. Day és Fare közé szorulni, aztán Kel keze rajtam, miközben Ezryn a hajamat húzza… Ki kell tisztítsam a fejemet. Valódi problémákkal küzdünk. Nem csorgathatom állandóan a nyálamat ezek után a hercegek után, mint Marigold.

Óvatosan a vastag aljnövényzetbe lépek, a lábam belesüpped a földbe. A levegő megtelt a hervadó falevelek illatával és a csörgedező víz távoli zajával. Tekergő fák és összegabalyodott gyökerek között foltokban megcsillan a napfény egy mocsáron.

Megtorpanok.

– Van ott valami.

Valami fény pattog a víz partjánál – nem a napfény csillanása, hanem valami, ami lebeg. Oda-vissza leng, mint egy széllel szemben táncoló láng.

Mintha hipnotizálna, közelebb lépek, a sár cuppog a csizmám alatt, ahogy megközelítem. A sötétségbe meredek, próbálok keresztüllátni a vastag ködön.

– Óvatosan! – Kel megragadja az alkaromat.

– Olvastam már erről – mondom.

Farron bólint, ahogy mellém settenkedik, aztán mutatja a többieknek, hogy maradjanak csendben.

– Ez egy lidércfény? – suttogom, és felé fordulok.

Széles mosolya az egyetlen válasz, amire szükségem van.

– Az lehet. Ez csak a második alkalom, hogy ilyet látok.

– Egy milyen fény? – kérdezi Dayton.

– Egy lidércfény – feleli Farron. – Úgy tartják, ők a társlelkek csellengő szívei, akik sosem teljesítették be a kötődésüket.

– A csillagokra! – mondja Dayton. – Jobb, ha megtöröd azt a cölibátust, Kel, vagy sokkal… lángszerűbb leszel.

Kel csak morog, de nem foglalkozom velük, csaknem bizsergek az izgatottságtól, ahogy a kis kék láng táncol.

– Nem veszélyesek – folytatja Farron. – Hát, hacsak nem te vagy…

– Thaddeus Goldstorm professzor – fejezem be. – Basszus, igazán száraz volt a könyve. A felében csak a kutatásának bizonyítékait magyarázta. Minden este kint táborozott, hogy a lidérceket keresse. A könyve oldalakon keresztül a sérüléseit részletezte, onnantól, hogy rossz fajtájú gombákat evett, az állattámadásokon át, egészen odáig, hogy a saját csapdáiba esett.

– Ezer oldal után végre bevallja, hogy sosem talált egyet sem. – Farron nevet, és a szeme csillog, ahogy rám néz. – Szerintem átkozottul közel jártunk hozzá, hogy ezek után a tűzbe vessük a könyvét.

– Bármennyire is cuki, ahogy itt bölcselkedtek – szól közbe Dayton –, biztosak vagytok benne, hogy ezek az izék nem veszélyesek? Mert az első hozott néhány barátot is.

Két újabb kék láng rebben életre. Farron hosszan felsóhajt.

– A Szüret istennő igazán megáldott minket, hogy ilyen sokat láthatunk.

– Nem veszélyesek – ismétlem. – A legendák úgy tartják, hogy csintalanok lehetnek, eltérítik a bizonytalan utazókat az útjukról. De mások azt mondják, hogy a sorsod felé terelnek.

– És miért tudtok ti ennyi mindent ezekről az… izékről? – kérdezi Ezryn, és elcsap egyet, ami túl közel pattogott hozzá. Farron fájdalmasan felszisszen Ezryn mozdulata miatt. A láng hátralebeg, és kék fényt vet a páncéljára.

– Olvastunk róluk, miközben a társakról végeztük a kutatást. – Támad egy ötletem. Annyira lefoglalt bennünket, hogy felderítsük ezt a fagyot, hogy nem maradt sok időm az eredeti célomra: megtalálni a módját, hogy megtörjem a hercegek átkát. Hogy megtaláljuk a társukat.

Melegség virul a bőrömön. Talán más oka is volt annak, hogy elhanyagoltam azt a küldetést.

De nem szabad önzőnek lennem. Ezt az egész Elvarázsolt-völgyért teszem.

– Farron – mondom –, emlékszel arra a legendára a lidércfény elkapásáról?

– A társkötődés villámcsapása. – Bólint. – Az egyik mítosz azt mondja, hogy ha elkapsz egy lidércfényt, ideiglenesen megvilágítja a társkötődésedet, és láthatod a lelked másik feléhez vezető utat.

Keldarion morog, mintha az egész dolog nevetséges lenne. Már így is tudja a sorsát, és gyűlöli.

– Gyerünk! – sürgetem a többieket. – Nem árthat.

Követik az utasításaimat, és lassan a lidércfényekhez merészkednek.

– Van olyan legenda, ami arról szól, hogy ha elkapod, akkor bekebelez az ijesztő lángja? – kérdezi Dayton, miközben beül az egyik alá.

– Csak egyféleképpen lehet kideríteni. – Farron óvatosan előrenyújtja a kezét. Lehunyja a szemét, és lenyugtatja a lélegzetét. Apró csilingelő hang szól a levegőn át, a lidérc a tenyerére száll. – Hát, szia! – Szemén mosolyráncokkal rávigyorog.

Őt követve Ezryn és Dayton is elkapják a sajátjukat. Visszatérnek, az apró lángok pedig boldogan táncolnak a tenyerük felett.

– Ez meglepően könnyű volt – mondja Dayton.

– Megjelentek előttünk – felelem, és eszembe jut a mese. – Azt akarták, hogy rájuk találjunk.

– Azt hiszem, az rád vár. – Farron a bal oldalam felé biccent, ahol a kék láng a fejem mellett lebeg.

– Óvatosan, Rosalina! – mondja Keldarion szigorúan. Ő pedig, kicsit sem meglepően, hátralép.

– Én kezdem – mondja Farron. – Ha helyes az emlékezetem, a mellkasodra kell helyezni, és a tüze egy rövid időre egyesül veled.

A szívem idegesen dobog, miközben Farron elővigyázatosan a testéhez tartja a lidércet. Varázslat ropog, és mellkasa földöntúli fénnyel ragyog fel. Olyan, mintha belé pillanthatnánk, de nem a bőre alá vagy a csontjaira, hanem valami másra. A lelke mélységére.

És a szíve mellett ott egy megtört kör, ami sötét vonalakkal gabalyodott össze, mintha egy fekete fonal egy aprócska csillag köré tekeredett volna. Minden másodpercben felvillan a fény, aztán elhalványul, a sötétség elfojtja.

– Ez elég különös – nyel egyet Farron.

– Egyszer élünk. – Dayton közelebb vonja magához a lidércet. Ezryn idegesen felsóhajt, és leutánozza a mozdulatot.

Levegőhöz kapok, ahogy mindkettejük lángja szétterjed a mellkasukon, és pontosan ugyanazt az összegubancolt fénylabdát mutatják meg. Elégedetlenség nyomja a szívemet.

– Talán így néz ki, amikor szunnyad a társkötődés – tanakodom. – Fel kell ébresztenünk azokat a fénygolyókat. Biztos vagyok benne, hogy nem éreztem a kapcsolódásomat Kellel, amíg csapdába nem esett a jég alatt.

Keldarion kelletlen sóhajtást hallat, mint mindig, amikor a kötelékünk szóba kerül.

– Miért nem próbálod meg te is, Rosie? – mondja Farron. – Akkor láthatnánk, hogyan néz ki egy feléledt kötődés.

Kelre pillantok, de ő kerüli a tekintetemet, szóval csak finoman a mellkasomra teszem a kék lángot. Bizsergető melegség árad szét a szívemből, ahogy a lidérc tüze terjedni kezd. Leszegem az államat, és összeszorul a szívem, amikor ugyanazt a gubancos fényt látom, mint a többieknél. Talán a lidércek egyáltalán nem mutatnak meg semmilyen társkötődést.

Aztán hirtelen egy szikra lobban fel, és kirobban, akár egy hullócsillag, majd egyenesen Keldarionba csapódik. Ő úgy néz le a ragyogó sárga fonalra, mintha az megsértette volna. Kettőnk közt csillog, mint egy élő kötél.

– Hát, akkor működik – mondja Farron. – Valami baj lehet velünk.

Daytonhöz lépek, aki a legközelebb áll hozzám, és megvizsgálom a gubancos fényt a mellkasában. Nem értem. Az enyém ugyanúgy néz ki, mint az övék, leszámítva a kötelet, ami összekapcsol Kellel. Így jelenik meg, a kötődés éberségétől függetlenül?

– Ébredj fel, társkötődés! – Kezemet a mellkasára csapom. Lidércének fénykitörése megbizserget. – Én… én is lehetek a társad.

Ám ahogy a kezemet a mellkasára simítom, és semmi sem történik, elvörösödöm, és kínosan nevetni kezdek.

– Egy próbát megért. De, gondolom, a tündéreknek nincs két társuk, hát még egy embernek.

Farron egy lágy, együttérző mosolyt villant rám.

– Már megtörtént korábban. Emlékszel Eurydice Erato hercegnő legendájára? Neki két társa volt. Legalábbis, ha helyesen értelmezzük a verset.

– Sajnálom, édes. – Dayton a kezébe veszi az államat. – Nem hiszem, hogy így működik. De, csak hogy megjegyezzem, megtiszteltetés lenne, ha a társad lennék. Még ha ez azt is jelentené, hogy osztozkodnom kell rajtad azzal a jeges seggfejjel. – Kelre kacsint, aki a szemét forgatja.

– Rosalina – szól Ezryn. – A fényed… szétválik…

Lebámulok a mellkasomból áradó fényességre. Két szálra ágazik szét: az egyik Kel felé vezet, a másik az erdőbe.

– Várj csak, tényleg van egy második társad? – kerekedik el Dayton szeme.

Valami kivirul a mellkasomban, mert igen… igen, így van. Teljes szívemmel érzem.

Futni kezdek, követem a csillogó fonalat.

– Rosalina, várj! – kiáltja Keldarion.

Áttörök a bozóton. Levelek roppannak a lábam alatt. A hercegek mögöttem loholnak, de egy részem elszántan el akar tőlük szakadni, el a kötődéseiktől, amik még nem éledtek fel. Az ő társaik messze-messze járnak, és arra várnak, hogy rájuk találjanak. Talán egy kis bolond részem azt gondolta, hogy nekem majd feléled, hogy az érzésem, hogy hozzájuk tartozom, valami többet jelent.

– Várj, Rosie! – kiáltja Farron. – Légy óvatos! Még ha van is egy másik társad, elég valószínűtlen… Áú, vigyázzatok ezzel a rönkkel… Elég valószínűtlen, hogy az erdőben van. Bárhová vezethet az Elvarázsolt-völgyben!

Nem foglalkozom vele, úgy érzem, közel járok.

Mert bár tudom, hogy Kel a társam, még mindig van egyfajta üresség a szívemben, amit ki kell tölteni. Vajon ez azért van, mert nem hajlandó elfogadni a kötődésünket… vagy valami másért? Vajon valaki más is vár rám?

A fény a fák között tekergőzik, majd egy nyílt tisztásra érek. Itt van a fonal vége. Lassan kilépek a napfényre, hogy lássam, hová vezet, de nem egy emberhez. Csak néhány virághoz egy kis területen. Élénkkékek, foszforeszkáló szirmokkal, rózsáknak tűnnek, tövisek nélkül.

Térdre hullok a sárban, és a három virágra bámulok, amelyek felé a mellkasom fényfonala mutat. Nem értem. Könnyek csorognak le az arcomon.

Ágak roppannak mögöttem, ahogy közelebb érnek.

– Ó, a mindenit! – mondja Farron.

– Akkor nincs egy második társad, mi? – szól Dayton gyengéden. – Ne sírj, Rosalina! Ha nekem is Kel lenne az egyetlen társam, én is szomorú lennék.

Kel néma marad.

Megtörlöm a szememet a kezemmel. Mit mondhatnék nekik? Hogy mondhatnám meg, hogy azért sírok, mert azt hittem, hozzájuk tartozom?

– A virágokat szerzeteslámpásnak hívják – mondja Farron, és lehajol mellém. – Emlékszel, amikor olvastunk róluk?

Megrázom a fejemet.

– Árulóbimbóként vagy a magányos szerelem virágaként is ismerik – folytatja. – Van valami a nektárjában, ami magához vonzza a lidércfényeket. Sok kóborló lélek társ utáni keresése fejeződött be ezeknél a virágoknál.

– Azt hiszem, tévedtem az érzéseimmel kapcsolatban – suttogom, és kínos zokogás tör fel a mellkasomból. Olyan biztos voltam benne…

– Gyertek! – mondja Keldarion, és lágy arckifejezéssel nyújtja a kezét Farronnak és nekem, talpra segítve bennünket.

– Nem menekülhetsz a varázslat elől, Kel – mondja Ezryn, és az egyik lidércfény felé biccent, ami Keldarion feje mellett lebeg.

Bosszúsan felsóhajt, de én azt suttogom neki:

– Szeretném látni, hogy felém mutat-e.

– Tudod, hogy igen – mondja mogorván, de lassan a mellkasához húzza a pislákoló fényt.

Hunyorítok a világosság miatt, ahogy a társkötődése szikrázva életre kel. Egyáltalán nincsenek árnyak, nincs összegubancolódott, fekete fonal, ami a fényét fojtogatná. Valami fellobban benne, és szíven lő engem, amitől bizsergető, boldog érzés száguld végig a testemen.

– Hé, miért épp a tiéd tud csillogni-villogni? – korholja Dayton.

Nem tudok válaszolni, elveszem a kötelékünk meleg ragyogásában, a csillagfény ereje Kel mellkasában pezseg.

– Rosalina, nem az a társ vagyok, akit megérdemelnél – mondja lassan. Aztán lehajol, és letépi a három szerzeteslámpás virágot. – De ma este tehetsz úgy, mintha azokhoz kötődnél, akik sokkal méltóbbak a szeretetedre, mint én.

A társam elindul, hogy egy virágot Farron füle mögé tűzzön, egyet Ezryn páncéljának lemezei közé, aztán egyet Dayton kócos kontyába.

A mellkasomban a fény még többfelé válik szét, és aranyló vonalak mutatnak a virágok felé, a hercegeim felé. Könnyek gyűlnek a szemembe, és Keldarion kinyúl, hogy megszorítsa a kezemet.

– Ti, gazemberek, jobban teszitek, ha jól megtáncoltatjátok ma este – mondja, aztán hangja komolyabbá válik. – És az életetek árán is megvéditek, ha én nem tudom.

– Természetesen – feleli Farron.

– A kardomra esküszöm – vigyorog Dayton.

Ezryn enyhén leszegi fejét, miközben egy másik nyelven szavakat mormol.

Megragadom Dayton kezét, aki Ezrynét, aki pedig Farronét fogja meg, aki bezárja a kört azzal, hogy Keldarionéra szorít rá.

A lidércfény élénken ég a mellkasomban, és kilő egy fénycsóvát a társam felé mellettem, de a hercegek virágai felé is. Aranyló fénybe vonja arcukat, mintha valóban lenne kötődés közöttünk. Valószínűleg akadnak még elhullott virágok is itt, mert egy ötödik fénycsóva a bozótos alá hullik.

Egy buta kis titkos kívánságot küldök a mellkasomban viruló tűznek, hogy mindörökre így összetartozzunk.

41. FEJEZET

Rosalina

Marigolddal és Astriddal karöltve a legnagyobb tökföldön csatangolunk, amit valaha láttam életemben. Ma este tartanak egy vigasságot, ami a szüreti holdat ünnepli.

Annyira hálás vagyok, hogy ma este telihold lesz. Így Farron végre átélheti legalább a normalitás látszatát, amire nagy szüksége van.

Mi kaptuk azt a nagyon fontos feladatot, hogy kiválasszuk a tökéletes tököt a ma esti vigasság asztaldíszéhez.

Őszintén szólva, szerintem az Ősz személyzete csak meg akart szabadulni Marigoldtól egy időre.

– Abban a várban nem ismerik a rendet – folytatja panaszáradatát, miközben sétálunk. Nem olyan, mint amikor a Pörölykert-várat vezettem Tavaszban. Ott minden élére volt állítva.

Astrid és én nevetünk, és hálás vagyok, amiért itt lehetek kint a barátaimmal. Segítettek feldobni a kedvemet, miután találkoztam a lidércfényekkel az erdőben, és most együtt várjuk a ma esti vigasságot. A levegőben kézzelfogható az izgalom, és a termést gyűjtögető többi tündér mosolyogva köszönt minket, és integet nekünk.

Ez a tökföld Rézió kapuján kívül esik. A mindenféle formájú és méretű tökök úgy vannak elszórva, akár az ékkövek, amik várják, hogy megtalálják őket. Némelyik kicsi és kerek, míg mások egészen különleges formákba nyúlnak szét. Vannak furcsa színűek is. A legtöbb narancssárga, de van fehér, vörös és még kék is.

– Megmutatjuk nekik, hogy megtaláljuk a legjobb tököt – mondom, miközben letérdelek, és ujjamat végigfuttatom az egyik tök kemény domborulatán.

– Jaj, ne! – sikkant fel Astrid, és belemarkol a köpenyem hátuljába.

– Mi az?

– Ott! Az ikrek! Tudom, hogy Dom el akar hívni a ma esti vigasságra.

– És ezzel mi a gond? – Marigold felvonja fél szemöldökét. – Ő is herceg.

Astrid felhúzza az orrát.

– Egy idegesítő kis herceg, aki megpróbált végezni a Tél uralkodójával.

Felállok, és nem bírom visszafogni az arcomon szétterülő mosolyomat.

– Ti ketten igyatok egy almabort a tökföld melletti szekérnél. Én elvonom a figyelmüket.

– Biztos vagy benne? – kérdezi Astrid, és a ruhaujjamat húzogatja.

– Hát persze! Utána odamegyek hozzátok.

– Te vagy a legjobb, Rosalina! – Astrid gyorsan megölel, mielőtt megragadná Marigoldot, és átszökdécselnek a tökföldön.

Még mindig kuncogok, amikor Billy és Dom megjelennek egy furcsán megtermett lopótök mögül.

– Szép Astrid! – Dom kinyújtja a kezét. – Hová ment?

Összefonom a karomat, és lebámulok rájuk.

– Csak nem a szüreti vigasságra akartad elhívni, ugye?

Dom elszánt mosolyt villant rám.

– És ha igen?

Szemének ördögi csillanásából tudom, hogy nem lehet könnyen elrettenteni. Más utat kell választanom.

– Astrid Télből származik, és te is tudod, hogy náluk különleges hagyományok vannak a hivatalos meghívások lebonyolítására.

Dom csak mered rám.

– Ezt meg hogy érted?

Megállok, hagyom magamnak, hogy vegyek egy mély levegőt, amíg kitalálok valamit. A Tél Birodalom egy hagyománya… Lehunyom a szememet, és egy pillanatra olyan, mintha már érezném is a hópelyheket az orcámon.

Az éj alatt magyalligetben éber álmuk feldereng,

Szerelmesek tüzében ég a deres rengeteg.

Neszét se hallod, édesen találkoznak ők,

Vörös bogyó megannyi kis fogadalmat sző.

– Egy véka magyalbogyót kell ajándékoznod neki, mindegyik egy-egy ígéretet képvisel, hogy mit fogsz megtenni érte. – Kinyitom a szemem. – Vörös bogyó megannyi kis fogadalmat sző.

Billy megcsapja a testvére fejét.

– Hát igen, te lökött! Ez az az altató, amit anya énekelt régen. – Szeme felélénkül, és mormolni kezdi a dalt.

Fagyos nap és sötét köd őrzi szívünk hajnalát,

Magyal leple rejti titkaink szavát.

Meleg napokra tartogatja Nyárnak tengerén,

Vagy szélnek ereszti útján, mint Ősz arany levelét.

Dom lelkesen bólogat fivére szavai hallatán.

– Igen, ez az!

– Csak az a probléma – mondja Billy –, hogy honnan fogunk magyalt szerezni Őszben?

– Majd összezúzunk némi málnát, és pirosra festünk néhány makkot – feleli Dom szorgosan. – Az majd megteszi.

Megköszönik nekem, aztán elsétálnak, miközben kiötlik a tervüket. Földbe gyökerezett lábbal maradok ott. Billy ugyanazzal a dallammal énekelte a dalt, mint ahogy a fejemben szólt. De én az imént találtam csak ki… Nem igaz? Hogy ismerhetek egy tündérdalt az Elvarázsolt-völgyből?

Ősz szele hirtelen hűvöset hoz magával, és szorosan magam köré fonom a karomat. Dalok, tüskék… Miféle titkok rejtőznek még bennem?

Egy tökszár tekeredik a bokám köré, ami felébreszt a bambulásomból, és kitépem a bakancsomat belőle. Ám amikor lepillantok, nem látom a kanyargó zöldet, csak a lila töviseket.

Elakad a lélegzetem, ahogy végignézem, amint a tüskebokor visszahúzódik zöld és narancsszín bozótjába. Körbenézek. Astrid és Marigold még mindig az almaborukat kortyolgatják a tökföld határán, faszékeken ücsörögve. A többi tündér mintha nem venné észre a furcsaságot.

Követem a tüskét, miközben az kanyarog a tökök között, egészen a mező széléig vezetve engem. És ott áll egy köpenyes alak, a tüskés inda körbeöleli a lábát.

Odaviharzok, és megragadom a karját.

– Mit művelsz te itt?

A Tüskeherceg megpördül, csuklyája lehullik, sötét haját felkapja a szél.

– Egy tököt keresek, természetesen.

– Még mit ne… – kezdeném, de megállok, amikor megpillantom a kosarat a könyökhajlatában, amiből egy kis kék tök kandikál ki.

– Nézd meg magad!

Felém tartja a kosarat. Körbenézek, hogy leellenőrizzem, figyel-e minket bárki is, de a tökföld szélén vagyunk. Kikapom kezéből a kosarat, és belenézek. Különböző vackok furcsa gyűjteményét találom – egy üres pohár, amiben almabort szolgáltak fel, falevelek, makkok és gyökerek. Két üveget is találok, az egyik furcsa, kék ragyogást áraszt magából.

– Mit kezdesz ezekkel?

– Ajándékok a kismadaramnak – feleli.

Ahogy félrelököm a törékeny leveleket, észreveszem, hogy az egyik üveg foszforeszkáló kék virágokkal van megtöltve, míg a másikban három lidércfény pislákol. A ragyogásuk fényben füröszti az egész kosarat.

– Mégis mire kellhetnek neked a lidércek? – kérdezem, miközben előhúzom az üveget.

Caspian oldalra billenti a fejét.

– Meglepődnél, hogy a fenti világ dolgai milyen értékesek a Mélyben. Épp úgy, ahogy ti, felszíni figurák is elámultok tőlünk.

– Engem semmi sem ámít el a Mélyből.

Közelebb lép hozzám, fölém tornyosul.

– Akkor mondd csak, hercegnő, miért nézel rám így?

Azt kéne mondanom, hogy nevetséges, és természetesen nem nézek rá úgy. Ám amikor találkozik a tekintetünk, és megpillantom azokat az éjsötét szemeket, olyan, mintha leléptem volna a világ szakadékának széléről, és csak zuhannék lefelé a végtelen semmibe, leesve az általam ismert térképről.

– Caspian. – Neve az ajkamon úgy hangzik, mint valaminek a kezdete, de elfelejtettem a végét, mert csak tüskéket látok, ahogy felemelkednek körülöttünk, mintha még közelebb akarnának lökni minket egymáshoz. – Mit művelsz?

– Nem csinálok semmit.

Én. Én csinálom. Valahogy átvettem az irányítást a tüskéi felett, mint ahogy Faragvárban is képes voltam rá. Úgy vonnak körbe minket, mintha a tudatom meghosszabbításai lennének.

Bár az eléggé aggasztó, hogy a tudatalattim jó ötletnek gondolja, ha közelebb lök engem a Tüskeherceghez. Hagyom, hogy a tövisek a zöld szárak közé hulljanak, és egy mély sóhajjal lenyugtatom magam.

A kezemben tartott üveget vizsgálom, miközben próbálom elkerülni, hogy ránézzek. A kis lidércfények pislákolnak. A kosárban lustán repültek, de most elszántan ki akarnak jutni. Nem tudok sokat róluk, de biztos vagyok benne, hogy Ősz nem örülne, ha a lidérceiket levinnék a Mélybe.

– Hát, ezeket nem viheted el – mondom, és lecsavarom az üveg tetejét.

Caspian olyan sürgősen távolodik el tőlem, hogy nem tudom visszafogni a kuncogást.

– Nem veszélyesek.

Kezével lazán végigszánt a haján, miközben számító pillantással figyeli, amint a három kék fénygolyó a közeli facsoport felé rebben.

– Tudod, milyen nehéz volt azokat elkapni?

Miután visszadobom az üres üveget a kosárba, odanyújtom neki.

– Találj valami mást a madaradnak!

Addig nézi a lidérceket, amíg eltűnnek a láthatárról, aztán a kosárba nyúl.

– Neked is van itt egy ajándék. – Egy fürt magyalbogyót húz elő, amit smaragdszínű levelek öveznek.

– Honnan…? – kérdezem elakadt lélegzettel.

– Mit jelent a birodalmak közötti távolság, ha vannak tüskéid?

– Hallgatóztál.

– Tekintsd udvariasságnak! Hivatalos vagy a bulimra.

A bogyók vérvörösen izzanak a tenyerében.

– Inkább csak kényszerítesz a Farronnal kötött alkudon keresztül, hogy ott legyek.

– Hát jó – feleli, bosszúság villan vonásain, és elhúzza a kezét.

– Várj! – kapok levegő után, és előrenyúlok, hogy megragadjam a csuklóját. – Mit jelentenek a bogyók?

– Különböző dalokban más a jelentésük. Eskük, ígéretek, titkok.

Elővigyázatosan lenyomom az ujjamat az egyik bogyóra.

– Ez mit jelent?

Közelebb ránt magához, most összeér a mellkasunk.

– Ez egy titok.

– Milyen titok?

Káprázatos mosoly szélesedik dús ajkán.

– Vedd el, és megtudod.

Vörös bogyó megannyi kis fogadalmat sző.

– Ez valamiféle trükk? – Nem válaszol, és amikor felnézek rá, olyan, mintha meg sem hallott volna, a szeme annyira fürkésző. Engem fürkész. – Mondd, hogy ez nem egy trükk, Caspian!

Oldalra billenti a fejét, szemét eltakarja a haja, és olyan lágyan ejti a szavakat, hogy nem vagyok benne biztos, tisztában van-e vele, hogy hangosan is kimondja:

– Azt hiszed, elég tiszta az elmém a trükkökhöz, amikor a közeledben vagyok?

Óvatosan elveszem a bogyós fürtöt a tenyeréből.

– Remélem, megéri ez a titok.

– Megéri – feleli Caspian. – Egy olyan titok, amit még Kel sem tud.

– Akkor nem lehet olyan jó – mondom, és a magyalt a fülem mögé tűzöm. – Kétlem, hogy Kel sok titkodat tudná.

Caspian olyan szögbe fordítja a fejét, ami azt sugallja, hogy fogalmam sincs, miről beszélek. Úgy tűnik, közte és Keldarion között valóban van valamilyen kapcsolat, egy olyan múlt, amit nem igazán értek. Mégis milyen közel állt egymáshoz Kel és Caspian? Olyan közel, mint Kel és Ezryn? Vagy közelebb?

– Mondd el a titkodat!

Caspian pillantása a kosárról rám röppen.

– Van egy húgom.

– Tényleg? – kérdezem. – Ha olyan, mint te, már alig várom, hogy találkozhassak vele.

– Nem olyan, mint én – feleli, miközben számos szívdobbanásnyi ideig rám mered, mielőtt folytatná. – Rosszabb.

– Mindig is vágytam egy testvérre – mondom neki, mert nem tudom, mi mást válaszolhatnék. – De mindig csak én és papa voltunk.

– Én sosem akartam – feleli Caspian. – Talán ő változtatta meg a véleményemet. Még nem döntöttem el.

Aztán csak bámul rám, és nem tudom, miért nem hagyom ott. Késő délutáni köd kúszott a mezőre, a lábunknál örvénylik. Eddig ez volt a legnormálisabb beszélgetés, amit valaha a Tüskeherceggel folytattam.

Megállított, mielőtt olyat tettem volna Lucasszal, amit megbántam volna később. Az alkuja segít Farronnak…

– Tartsd magadon a vigasságon! – A magyallevélre mutat a fülem mögött.

– Nem igazán illik a szüret stílusához.

Résnyire húzza sötét szemét.

– Csak a kedvemért.

– Miért?

– Talán nem tetszik a gondolat, hogy mindenki más megérinthet ma este, miközben belőlem egy darabka sem lesz ott.

– Ezt a bulit nem teszed tönkre?

– Már így is túl sokat voltam a felszínen. – Közelebb lép, és szinte óvatosan nyúl felém, hogy megcirógassa a fülemet. – Mondd csak, Rosalina, emlékszel a dal többi részére?

Caspian a fülemhez engedi az ajkát, miközben egy olyan dallamot kezd lágyan mormolni, ami épp csak az imént derengett fel bennem:

Aludj, hercegnő, hát, a magyal oltalmán,

Hol eskük zengenek árnyak fonatán.

A Tél fátylán át, s a Tavasz derűjén,

Időnek szőttesén, tövisek mélyén.

– Ahogy a hold mesél, s a nap váltja át – suttogom, a sóhajom felkapja a melódiát. – Kötődésünk, mint a magyal, tárt karokkal vár.

Tüskés ágak emelkednek körülöttünk, karja és lába köré tekerednek. Miközben elhúzódik, még folytatja:

– Örök tánc ez, mennyei dallam, Álmodj, szerelmem, míg évszak fonódik évszakba.

42. FEJEZET

Rosalina

A sok tragédia ellenére, amit az Ősz tündérei átéltek, az biztos, hogy tudják, hogyan kell ünnepelni. Egy farönkön ücsörgök oldalt, forral borral a kezemben. Az agyagbögre az ujjamat melengeti, miközben a vigasságot figyelem.

A fahéj, a sütőtök és fa füstjének illata tölti meg a levegőt. A bulit a város falain túlra szervezték, egy kis, csavarodó fákkal teli ligetbe. Aranyló szalagok ölelik át a farönköket, és lápmások himbálóznak az ágakon. Középen ragyogó tábortűz ad fényt. A tisztáson étellel, borral és sörrel teli asztalok vannak szétszórtan, míg a szélre farönköket és puha gombákat tettek, hogy legyen hol megpihenni. Boldog muzsika szól, amit fuvolákon és sípokon játszanak. Tündérek táncolnak a tűz pislákoló fényében.

A Caspiannal történt találkozóm után éppen csak volt időm elkészülni Astriddal és Marigolddal. Egy gyönyörű ruhát választottam, melynek felsőjét részletgazdag gyöngysorokkal díszítették, ami fénylik és csillog a tűz fényében. A szoknyája telt és könnyed, tüll- és sifonrétegekből áll, melyek a lombozat váltakozására hajaznak a vörös, a narancs és az arany árnyalataival. Még az anyag is úgy susog, mint a roppanós levelek a szélben. A hajam hullámokban omlik a vállamra.

Nem tudom, miért, de a magyalbogyókat a fülem mögé tűrve hagytam.

Ezúttal Marigold és Astrid is velem együtt készülődtek. Mi több, megpillantom Marigoldot, amint egy élénkvörös hajú, termetes tündér férfival táncol. Higgy nekem, kislány, mondta, miközben a buli felé tartottunk, még nem dugtak meg igazán, amíg nem voltál együtt egy őszi vad tündérrel.

Nevettem, és emlékeztettem, hogy ugyanezt mondta a Nyár birodalmi tündérekről. Most újabb kacagás buggyan fel a mellkasomból, ahogy őt figyelem. Remélem, fantasztikus éjszakában lesz része.

– Jó a buli? – kérdezi egy hang, parancsoló tónusa kiszakít a gondolataimból.

Felnézek Farron anyjára, Ősz korábbi legfőbb hercegnőjére. Egy elegáns, zöld ruhát visel, ezüst és barna hajának fonatát koronaként feltűzte a feje tetejére.

– Ó! Igen, nagyon is – felelem. – Varázslatos.

Leül mellém, mire elpirulok, ujjaim a bögrémre szorulnak. Csak néhányszor találkoztam vele, mióta itt vagyunk. Elégedett lehet, ha engedi, hogy szabadon kószáljunk, de nincsenek tévképzeteim afelől, hogy ha a probléma morzsáját is megérzi, gondolkodás nélkül láncra veri Keldariont – és vele együtt mindannyiunkat.

– Figyeltelek – mondja, aranyló szeme annyira hasonlít Farronéhoz.

– Figyeltél?

– Igen. Ma mindenki, akivel beszéltél, boldogabbnak tűnik, mint korábban.

– Én csak jól szórakozom. – Megrázom a fejemet. – Jó a légkör.

Igazán varázslatosnak éreztem. Kel megígértette a három herceggel, hogy táncolnak velem ma este. Farron olyan édes volt, megtanított, hogyan lépjek a zene ritmusára. Emlékeztetnem kellett Daytont, hogy a derekamat fogja meg, ne a seggemet, bár nem igazán bántam. Ezryn pedig végre megkapta azt a táncát, amit Caspian megzavart a téli napforduló bálján. Bár nem tudom megállni, hogy ne gondolkodjak azon, vajon Caspian fel fog-e bukkanni, noha azt mondta, nem fog.

A legtöbb tündér nem húzott cipőt, így én se tettem, a talpam alatt érzem a levelek ropogását. Éreztem az Elvarázsolt-völgy energiáit, miközben a zene ütemére mozogtunk, és egy pillanatra ennek a világnak a részévé váltam.

A tánc után papa és én megtámadtuk a büféasztalt, hogy cukrozott almával és rebarbarapitével tömjük magunkat. Pirított mogyoróból, puha kenyérből és furcsa alakú gombákból lakmároztunk. Papának különösen ízlett az édes és fűszeres töksör, és hajlottam rá, hogy egyetértsek vele.

Még Farron öccseivel is csevegtem. A magyalbogyóknak megfestett makkok nem arattak sikert, hogy elnyerjék Astrid kegyeit, de úgy tűnik, kiheverték. Amikor rájuk találtam, épp valami táncot próbáltak, aztán odahúztak, hogy csatlakozzak hozzájuk. Kétszer is előadtuk egy csapat kis tündérgyereknek, mielőtt mind eldöntöttük volna, hogy a mesterművünket mindenkinek látnia kell. Felhúztak egy asztalra a buli közepén, és szívünkből énekeltünk és táncoltunk. Ezt egyértelműen a töksörnek köszönhetem.

Biztosan rendben volt – vagy talán a nép hajlamos arra, hogy méltassa a hercegeit –, mert meg is tapsoltak minket. Egy kissé meginogtam utána. Ezryn lesegített az asztalról, miközben megdicsért, hogy ez volt a legjobb dal, amit valaha hallott az életében. Talán ő is ivott egy kis töksört. A gondolattól csaknem kitör belőlem a nevetés, ahogy elképzelem Ezt, amint egy hatalmas, tekergő szívószálat dug a sisakja alá.

Természetesen Kel nem táncolt velem. Az árnyak közt áll, nyugodtan iszogatja a sörét. Bár azt gyanítom, jól érzi magát. Olykor-olykor elkapom a pillantását, ahogy engem és a hercegeket figyeli a tűz fényében.

– Varázslatos ünnepség – lehelem ismét.

– Anyám. – Farron tör át a tömegen, arca rózsaszín és kipirult. – Kikérdezed Rosalinát?

– Egyáltalán nem – feleli, és arrébb csúszik, hogy helyet adjon neki.

Farron herceghez méltóan öltözött fel. Egy aranyozott levelekből álló korona pihen puha, barna haján. Nemesi mélyzöld ing húzódik nyurga, izmos mellén. Egyik hegyes fülét egy aranygyűrű díszíti, ami úgy tekereg, mintha csapdosó láng lenne.

– Mindenféle kínos történetet mesélt rólad – felelem, és megbököm az arcát.

Elkerekedik a szeme.

– Várj, mi? Tényleg?

– Csak viccelek – nevetek.

Ám Niamh hercegnő szemében csintalan fény csillan fel.

– Sosem mesélném el senkinek azt, amikor fent ragadtál egy égerfán, amíg apád le nem hozott róla.

Olyan vidámság csendül a hangjában, ami a hercegnőnek egy furcsa oldalát mutatja meg, melyet még nem láttam korábban. Többet az anyából, és kevesebbet a vezetőből, aki egyben tartja a birodalmát.

Farron felszegi az állát.

– Azt próbáltam megnézni, hogy azok a levelek, amik több fénynek vannak kitéve, vajon nagyobbak-e a többinél.

– Hát persze. – Anyja komolyan bólogat, ám egy mosoly megremeg a szája szegletében. – És mi van azzal a „szerelmi” bájitallal, amit azért kevertél, hogy elnyerd az egyik iskolatársad imádatát, de helyette egy unikornis követett hazáig?

Nem bírom visszatartani a kacagást, Farron pedig összefonja karját, miközben próbálja elrejteni a mosolyát.

– Tudod, az az unikornis egy gyönyörű lány is lehetett volna; sosem láttuk őt a sarló alakú hold fényében.

– Ezektől az emlékektől felderül a szívem – mondja Niamh, és lesimítja a haját. – De ott van az az alkalom is, amikor azzal a kismadárral foglalkoztál, ami kiesett a fészkéből. Egész éjszaka fent maradtál, hogy figyelj rá. Még egy kis sínt is terveztél a szárnyának.

– Mi mást tehettem volna? – Megrázza a fejét.

– Vagy amikor Nori lázas beteg volt, építettél neki egy bábszínházat, és egész nap előadásokat tartottál neki. – Niamh szeretetteljesen mosolyog.

– Még Domot és Billyt is rávettem, hogy közönségként nevessenek. – Felém fordul. – Bár biztos vagyok benne, hogy egyébként is szórakoztatóak voltak a vicceim.

Niamh hercegnő a kezébe fogja Farronét.

– Az Elvarázsolt-völgy összes aranyáért sem cserélnék el egyetlen emléket se rólad. Mindegyik egy sokat érő kincs nekem.

Farron hosszan felsóhajt.

– Szeretlek, anyám, még akkor is, ha minden kínos dolgot tudsz rólam.

– Én is szeretlek, kis szegfűszegem. – Megcsókolja a feje búbját, Farron pedig a vállára dől.

Őket bámulom, csak álmélkodom a kapcsolatuk bonyolultságán. Egy hónappal ezelőtt láncra verte a fiát, és azzal fenyegette, hogy visszaveszi tőle az áldást. És mégis azt látom, hogy a szeretete mélyről és kimeríthetetlenül árad Farron felé. Bárcsak Farron bízna anyja megingathatatlan szeretetében!

Egy új érzés pislog bennem. Milyen érzés lehet megtapasztalni egy anya szeretetét?

A tekintetem visszasiklik a bulira, hogy megtaláljam az apámat. A zenészek maguk közé hívták, és most valami makkdobon játszik, míg Farron apja és Dayton egy matrózdalt énekelnek, ami biztosan a Nyár Birodalomból származik. Megmelengeti a szívemet, hogy papa megtalálta itt a helyét. De tudom, hogy sosem lesz igazán boldog, hacsak meg nem találjuk anyát.

Már ha egyáltalán akarja, hogy megtaláljuk.

Dayton kilép a zenés ünneplésből, és felénk indul.

– Hogy van az Elvarázsolt-völgy három leggyönyörűbb embere?

– Lehetne, hogy nem flörtölsz az anyámmal? – Farron csúnyán néz fel rá. De Niamh oldalra löki Farront, int Daytonnek, hogy üljön le mellé, és anyai szeretettel lehel csókot az arcára.

– Élvezed a bulit, kedvesem?

– Hát persze. – Dayton vigyorog. – Tanítottam Paddynek néhány új dalt.

– Ó, igen, hallottam. Egész este ezeket fogja énekelni. – Niamh elmosolyodik. – A minap kaptam egy levelet Eleanortól.

Hallottam, hogy Farron legkisebb testvére, Eleanor – Nori –, a Nyár Birodalom jelenlegi őre. Valami megváltozik Dayton arckifejezésén.

– Említette Delphiát?

Delphia, Dayton kishúga, a Nyár Birodalom jelenlegi felügyelője.

– Ha említés alatt arra célzol, hogy minden egyes jellemvonásáról panaszkodik – mondja Niamh. – Ismered őket, olyanok, mint az olaj és a víz.

Dayton bájos nevetést enged.

– Tényleg olyanok.

– Delphia jól van. Magának a napnak az ereje rejlik benne. Bár – Niamh hercegnő hangja elmélyül – a Nyár Birodalom nagy felelősség. Hamarosan eljön az idő, amikor szüksége lesz rád, Daytonales. Szüksége lesz a Nyár áldására és a bátyjára.

Dayton beszívja a levegőt.

– Igen, tudom. – Feláll, és magával húzza Farront. – De ma este táncolunk.

Farron megvonja a vállát, mielőtt Daytonnel együtt magával ragadná a tömeg. Nem tudom visszafogni a vigyoromat, miközben őket figyelem, azt, ahogy Farron teste Day mellkasába olvad, miközben ölelkeznek.

Megkockáztatok egy pillantást vetni Niamhra, aki hasonló szeretettel az arcán figyeli őket.

– A családtagjaid – mondom lágyan, talán inkább magamnak – annyira közel állnak egymáshoz. Látom, mennyire szeretitek egymást.

– Hát persze – feleli. – A szeretet erős tüzet lobbant az emberben, olyat, ami képes hadseregeket összehívni, varázsolni és átkokat megtörni. Ez a leghatalmasabb erő, amivel rendelkezhetünk.

– És bölcs is vagy – mondom neki –, ha ilyen szavakkal élsz.

– Hát, nem csak az enyém a dicsőség. – Megkoppintja az orra oldalát. – Nagyon régen, amikor én még csak egy kisgyermek voltam, találkoztam magával Aurelia királynővel. Azt kérdeztem tőle, hogyan segítsek a népemen, és ő ezt mondta nekem.

– Hűha, a királynővel? Azzal, aki Faragvárat építette? Milyen volt?

– Erős – feleli Niamh, aztán szemét résnyire szűkíti, miközben rám néz. – És gyönyörű. És… kedves.

– Hát, csak hogy megjegyezzem, szerintem te elképesztő uralkodó vagy. Biztos vagyok benne, hogy büszke lenne rád a királynő.

Niamh mosolyog, tekintete visszasiklik Farronra. Őt és Daytont most Dom és Billy rántotta be egy kis előadásba.

– Kérdezhetek valamit? – suttogom.

– Persze.

Mélyen beszívom a levegőt, remélem, hogy nem fogom megbántani.

– Olyan csodálatos uralkodó vagy, és a néped szeret téged. Miért adtad át Farronnak az áldást, ahelyett, hogy folytattad volna az uralkodást?

Niamh nem tétovázik a válasszal:

– Mert amikor ránéztem, tudtam, hogy jobb uralkodó lesz, mint én. Bár néha elgondolkozom, hogy vajon az áldás terhe túl sok-e az ő kedves szívének.

Találkozik a pillantásunk.

– Nem, igazad volt. Tudom, hogy büszkévé teszi majd az Ősz Birodalmat. Tudom, hogy téged is büszkévé fog tenni. – Elárasztanak az érzelmek a szavaim igazságától. – Farront az ő kedves szíve teszi erőssé.

43. FEJEZET

Keldarion

Noha már elmúlt éjfél, a banda még mindig játszik egy könnyed, lusta dallamot. Sokan a helyiek közül már visszavonultak a várba. Ezryn nem olyan rég ment el, és megpillantom Rosalinát, Daytont és Farront a vigasság szélén. Dayton átkarolja Farront, és valamit súg Rosalina fülébe, amitől vörösbe borul az arca. Vajon hozzájuk megy ma estére, míg a telihold uralkodik, és a szörnyetegeink nem törnek elő?

Szorosabban fogom a kupámat. Nem kéne számítania. Abban az értelemben sosem lehet az enyém. Nem kéne rá így gondolnom. Az csak tovább éltetné a kínszenvedésemet. De az biztos, hogy megnehezíti a dolgomat, amikor így pörög, és a mosolya úgy ragyog, mint a nap sugarai.

Idetartozik.

Különös módon jó éjszakát kívánva megöleli Daytont és Farront. A tánctér szélére sétál, ahol kezével végigszánt néhány magas gombaülésen. Tekintete a messzeségbe réved, ahogy hátrahajtja a fejét, és az eget kémleli. Valami zavarja őt.

– Valami zavarja őt – szól egy hang.

Megugrom, és megfordulok, hogy George O’Connellt pillantsam meg, amint mellettem áll, habzó töksörrel a kezében. Magas, majdnem olyan magas, mint én. Ahogy Rosalinának, neki sem okozott gondot, hogy beilleszkedjen a tündérek világába.

– Igen – nyögöm ki végre, amikor a csend már túlságosan elhúzódott.

– Hát, akkor kérdezzünk rá! – George belém karol, és a lány felé kezd húzni engem.

– Igazán nem hiszem, hogy bármit is tudnék…

– Badarság – mondja George zavartalanul. – A társa vagy, nemde?

– Igen, de én alk… – Alkalmatlan vagyok, hogy gondoskodjak róla.

– Rosalina, drágám, megint úgy nézel… – mondja George, amikor a lány elé érünk. – Mi jár a fejedben?

– Ó, papa, csak az, hogy… – Rosalina felénk fordul, de megáll, amikor meglátja George kezét a karomon. – Keldarion.

– Rose.

Nyel egyet, és leül. Szinte menni akarok – sosem fog megbízni bennem. Azt sem tudom, hogy az apja egyáltalán miért rángatott ide. Nem érti meg, hogy sosem lehet igazi kötődésem Rosalinával.

De nem bírom figyelmen kívül hagyni az aggodalmat, ami kiült a vonásaira.

Óvatosan leülök vele szemben egy élénklila gombaszékre.

– Mi a baj?

Térdét behúzza a szoknyája alá.

– Korábban úgy gondoltam, hogy csak kitaláltam egy dalt. Mint kiderült, valami tündéraltatódal volt. A szavak úgy jutottak eszembe, mint egy emlék. Honnan tudhatom?

George elgondolkodva felvonja a fél szemöldökét, és hátradől a saját gombaszékén.

– Hm, mi volt az a dal?

Rosalina felváltva ránk néz, mielőtt hümmögni kezdene néhány hangot. Azonnal eszembe jut a gyerekdal, egy egyszerű esti altató.

– A magyal oltalma.

George többször is pislog kék szemével, mielőtt egy mosoly az arcára szökne.

– Az anyád énekelte ezt neked. Az én drága Au… Anj…

– Anja – mondja Rosalina.

– Igen. – George kínosan nevet. – Nem felejtettem el a saját feleségem nevét. Csak egy kicsit elakadt a nyelvem. Na most, ez a dal… Alig hiszem el, hogy elfelejtettem. Anja énekelte neked lefekvés előtt, amikor a tornácon ringatott a tücsökciripelésben.

Rosalina elmosolyodik, és egy csendes könny csorog le az arcán. Egy pillanatra eszembe jut, hogy odanyúljak, és letöröljem, de hamar elvetem ezt a gondolatot.

– Mindig azt kérdeztem tőle, hogy milyen Ősz arany levele. – George lehajol, hogy felvegyen egy élénksárga falevelet. – Azt mondta: „George, sosem láttál igazi őszt, ha nem láttál még arany esőt hullani az égből, olyan arany leveleket, amiket akár a nyakadban is viselhetnél.”

Rosalina oldalra billenti a fejét.

– Mint Farron medálja. Egy arany falevelet visel a nyakában.

– Valóban így van. – George felsóhajt, és figyeli, amint a levél lesiklik a földre.

– Honnan ismerte anya ezt a dalt? – kérdezi Rosalina.

– Néha tündérek a Völgyből az emberi világba kóborolnak – válaszolom. – Talán valaki továbbadta ezt az altatódalt.

Rosalina felnéz rám.

– Mi van, ha többről van szó? Járhatott korábban a Völgyben? Talán így tudta az utat.

– Ismertem az anyád szívét kívül-belül – erősködik George. – Elmondta volna, ha ezen a helyen járt volna.

Ám valami szikrázik Rosalina tekintetében.

– Papa, mi van, ha mégsem tudtál mindent? Lehet… lehetséges, hogy egy tündér volt?

Vetek egy pillantást George-ra, mielőtt mérlegelném a gondolatot. Érdekes felvetés. Az biztos, hogy a mi Rose-unkat sok rejtély övezi.

– Drágám – mondja George csendesen. – Fiatal nőként ismertem meg. Láttam, ahogy idősödik. Együtt küzdöttünk a számlákkal, a kocsiproblémákkal és az élet többi alantas dolgával. Attól tartok, az ő varázsereje csak odáig terjedt, hogy mennyi boldogságot hozott az életembe. És hogy nekem adott téged.

Rosalina szomorúan elmosolyodik.

– Egyébként is őrült gondolat volt.

Előredőlök, haját a füle mögé tűröm. Egy magyallevél pihen ott.

– Nem lehetetlen elképzelés. Akadtak már féltündérek a Völgyben. Ritka. Bár általában nem úgy néznek ki…

– Nem néznek ki ennyire emberien. Értem. – Elhúzódik tőlem.

Megragadom az állát, hogy közel tartsam magamhoz.

– Tündér vagy ember, még senkivel sem találkoztam, aki akár feleannyira gyönyörű, mint te, Rosalina. Tökéletes vagy.

Erősen beszívja a levegőt, arca rózsaszín lesz.

George megköszörüli a torkát.

– Hát, magatokra hagylak, gyerekek, beszélgessetek! Nekem ideje lefeküdnöm. – Megdörzsöli a halántékát.

– Jól vagy, papa?

– Ó, igen, teljesen rendben vagyok. Azt hittem, hogy felderengett valami, de már elmúlt… – Kimerülten legyint felénk, mielőtt elballagna.

Rosalina addig figyeli, amíg el nem tűnik, aztán kifújja a levegőt.

– Ne haragudj ezért a hablatyolásért. Csak azt kívánom, bárcsak tudnám, mit történt az anyámmal.

– Ez érthető – felelem. – Ha bárki is megtalálhatja, az az apád.

– Tudom, de ha meg is találja, utána mi lesz? – kérdezi. – Mi van, ha okkal hagyott el minket?

Ki tudna téged elhagyni? Már majdnem megkérdezem, de megállítom magamat. Mert én megtettem. Én elhagytam őt. Ehelyett felnyúlok, és megfogom a kezét. Ujjai puhák, és kis köröket ír velük a tenyerembe.

– Szíved szerint hiszed, hogy ez igaz lenne?

– Nem. – Megrázza a fejét, mire a magyal kiszabadul a hajából, és a kezünk mellé hullik.

– Magyal, mint az altatódalban. Hol találtál itt ilyet?

Nem válaszol, arca viszont élénkvörössé válik.

– Rosalina – morgom, és gyengéden közelebb húzom magamhoz.

Beharapja az ajkát.

– Összefutottam Caspiannal a vigasság előtt. Ő adta nekem, hogy hivatalosan is meghívjon a születésnapi bulijára.

Minden erőmre szükségem van, hogy ne parancsoljam őt vissza a várba. Mélyen beszívom a levegőt. Biztosan érzi az elégedetlenségemet, mert megszorítja a kezemet.

– Nem bántott. Szerintem nem is akart velem találkozni. Azon kaptam, hogy furcsa dolgokat gyűjtött valami madárnak. Még néhány lidércfény is volt nála, de szabadon engedtem őket.

Megrázom a fejem. Először azt hittem, hogy a Rosalinához fűződő megszállottsága csak azért van, mert ő az én társam. De egyre veszélyesebbé válik. Még inkább Rose-omon kell tartanom a szememet, amikor a következő holdtöltekor lemegyünk a Mélybe.

– Elővigyázatosnak kell lenned vele, Rosalina – mondjuk egyszerre, noha az ő hangja jelentősen elmélyül, hogy az enyémet utánozza.

Olyan aranyos, hogy nem bírom visszafogni a nevetésemet, és egyik karomat köré vonom.

– Komolyan mondom.

– Tudom – feleli, és hozzám bújik. – És elővigyázatos is leszek. Megígérem.

Egy pillanatra elcsendesedünk, és még nem bírom rávenni magamat, hogy elengedjem őt. Pillantása visszavándorol az ünnepség területére, ahol már csak néhány tündér kószál. Már a zenészek és az előadók is elmentek. A fények elhalványodtak, és a világos telihold ránk vetíti ezüstös fényét.

– Na, mi lesz, Kel? – kérdezi. – Mit szólsz egy tánchoz?

– Már nem szól a zene.

Felpattan, és felém nyújtja a kezét. Megfogom.

– Biztos vagy benne? Én még mindig hallom.

Hagyom, hogy a csaknem üres asztalokhoz húzzon az erdő szélén, a fák sötét vonalához. Ott a megfelelő pozícióba emelem a kezünket.

– Most már hallod? – kérdezi.

– Nem.

Hátradobja a fejét, barna hullámai a vállára omlanak.

– Talán nem figyelsz eléggé.

A keringő lépéseiben vezetem. Harmatcseppek csillannak a füvön.

– Hallom a tücskök ciripelésében – mondja lágyan Rosalina. – A levelek roppanásában a talpunk alatt, a folyó távoli dallamában. Ha eléggé figyelek, még a csillagok csilingelését is hallom.

– A bagoly huhogását – mondom. – A gallyak reccsenését. Néha hallom a hold dalát, amint azt suttogja, hogy ma este szabad vagyok.

Szoknyája meglibben, ahogy megpörgetem, és vigyorogva belém ütközik. Fejét a mellkasomra hajtja.

– Ez a kedvenc dallamom az estéből.

– Micsoda?

– A szívdobogásod.

Karomat köré vonom, megengedem magamnak ezt a pillanatot, hogy egyszerűen csak öleljem őt.

– Úgy érzem, mintha két változatod lenne – suttogja. – Csak megjegyezném, hogy ezt az oldaladat szeretem jobban.

Nem téved. És a gond az, hogy én is ezt az oldalamat kedvelem. Egy férfi, aki képes táncolni a társával a csillagok alatt. Egy férfi, aki szeretheti őt.

Ám ez a férfi nem tudja őt biztonságban tartani. Ha szeretem őt, az csak még több veszélybe sodorja.

Csak azt kívánom, bárcsak ne érezném ilyen helyénvalónak.

Kék fény pislog a látómezőmben, és egy pillanatig azt gondolom, hogy a csillagok ereszkedtek le hozzánk, hogy velünk táncoljanak. Aztán meglátom…

– Rosalina – suttogom. – Nyisd ki a szemed!

Így tesz, és ajka finoman elnyílik a csodálkozástól. Zafírkék ragyogás játszik a vonásain, és szikrázik a szemében.

– A lidércfények!

Az erdőből kirebbenve egy csoportnyi kis láng jött, hogy körülöttünk pattogjanak. Olyan, mintha a mi táncunkkal egy ütemben ringanának.

– Talán jöttek, hogy megköszönjék nekem – suttogja gyönyörű mosollyal az arcán –, hogy megmentettem a barátaikat korábban.

– Meglehet – értek vele egyet. Ám ahogy figyelem Rosalinát, amint az Ősz Birodalom varázsereje körülötte zsizseg, tudom, hogy valami mélyebbről van szó. Bárhová megy az Elvarázsolt-völgyben, az életre kel.

44. FEJEZET

Rosalina

Kimerültnek kéne lennem a ma esti buli után, mégsem jön álom a szememre. Legalább egy órája forgolódom az ágyamban.

Talán azért, mert ez az első éjszaka az elmúlt hónapban, amit valóban egyedül töltök. Minden más este a párnákból és takarókból készített fészekbe gömbölyödtem Farron ajtaja előtt, miközben körbevettek a farkasaim. Magányos vagyok megnyugtató illatuk és meleg bundájuk nélkül, vagy, Keldarion esetében, bőre nélkül…

Az első alkalommal ledöbbentem, amikor a farkas helyett egy férfi karolt át. Ám Keldarion csak mély alvás közben adja át magát a társkötődésünknek, és színtiszta vadsággal fog engem magához.

És némelyik éjszakán, amikor biztos vagyok benne, hogy legmélyebb álmaiban merült el, átfordulok, és arcának vonásait tanulmányozom, vagy megérintem kemény mellkasát, és bekuckózom az ölelésébe.

Ám mivel ma nincsenek farkasok, mi mind a saját szobánkba mentünk, és engem nem csak az egyedüllét nem hagy aludni.

Nyomasztó kín lüktet az altestemben. Forróság süt a bensőmből, és összedörzsölöm a lábamat, hogy könnyítsek a feszültségemen.

Azzal, hogy négy elképesztően dögös férfi vesz körbe, mégis jeges zombikkal és egy szörnyű átokkal kell megküzdenünk, az a baj, hogy nincs túl sok időm az előbbit kiélvezni.

Lassan beszívom a levegőt, és felvezetem a kezemet a testemen. Egy krémszínű hálóinget viselek, ami szorosan simul puha domborulataimra, és a térdem fölé ér. Egy aranyos masni van épp a mellrészénél, és csipkés, buggyos ujjak, melyek láttatni engedik a karomat, amit évekig elrejtettem.

Szomorú, hogy senki sincs, aki értékelje, milyen csinos.

A tenyerem belekap a puha anyagba. A szívverésem felgyorsul, és lüktető vágy örvénylik mélyen bennem. Ez fura. Van valami nyomasztó ebben a vágyban, mintha egyre forróbb és forróbb lenne anélkül, hogy bármit is tennék érte.

Lehunyom a szemem, és befelé irányítom a figyelmemet erre a növekvő vágyódásra. Érzem… Kemény kezek, egyenetlen légzés. Nem az enyém.

Az övé.

Keldarion.

Ez az ő vágya.

Bármit is csinál, az hatással van rám. Átáramlik a láthatatlan társkötődésünkön, ami összeköt bennünket.

Meg kéne próbálnom figyelmen kívül hagyni. Ehelyett csupasz lábbal keresztüllépkedek a szobán, és kisettenkedem a közös társalgónkba. Keldarion szobája a legtávolabbi oldalon van. Sasolni kezdek a sötétségen át. Mindenki becsukta az ajtaját, ám az övé alatt egy vékony fénycsík sejlik fel.

Vágy tör fel a testemben, és a kezembe harapok, hogy elfojtsak egy nyögést. Valami olyanra van szükségem, amit még magam sem tudok. De amint meglátom őt, rá fogok jönni.

Az ajtóhoz sétálok, és csendesen elforgatom az ajtógombot.

– Kel…

A levegő elhagyja a tüdőmet. Keldarion az óriási ágyon fekszik a takarókon, alakját megvilágítja az éjjeliszekrényén álló halvány gyertya.

Hatalmas teste meztelenül terül el, minden centiméterét izomtömegek borítják. Úgy néz ki, mint egy mestermű, amint lehunyt szemmel fekszik ott, hosszú, fehér haja glóriaként terül szét arca körül.

Egyik keze a feje alatt, így felfedve bicepszének minden megfeszülő izmát. A másikat pedig… szorosan óriási farka köré fonta. Felfelé görbül, lehetetlenül vastag, és kínzóan kemény. A gyönyör áradata söpör végig rajtam. Az ő gyönyöre.

Az ágy nyikorog kezének ritmusos mozdulataitól, ahogy fel-le pumpál, és egy elégedett csattanás, ahányszor csak eléri a tövét. Előrelépek, mintha egy láthatatlan szál felé rántana.

Kipattan a szeme, keze ledermed. Rám bámul, egy pillanatnyi csend telik el közöttünk.

– Tudtad, hogy érezni foglak – suttogom.

Nagyon lassan felvezeti kezét a farkán.

– Eltűnődtem rajta.

Szaggatottan engedem ki a levegőt a torkomon, miközben gyorsan becsukom az ajtót, és az ágy széléhez botladozom. Semmit sem tesz, hogy közelebb hívjon, de nem is kerget el. Csak bámul rám, arca szigorú, és lágy ritmusban kényezteti tovább a farkát.

– Segíthetek – suttogom. Nem tudom eldönteni, hová nézzek; a gyönyörű szemébe, ami mintha egyenesen a csontomig látna, a mellkasára, ahogy minden értékes lélegzetvétellel emelkedik és süllyed, vagy arra a monstrumra a kezében.

Kel arckifejezése… Nem dühös. Olyan, mint egy ragadozó. Mintha egy nyuszi besétált volna a farkas barlangjába.

– Nagyon jól figyelj, Rosalina! – morogja. Észreveszem, hogy a szeme elhagyta az arcomat, és lesüllyedt a mély kivágású felsőrészemre, a vékony anyagra, ami megmutatja hegyes mellemet és a csípőm domborulatát. – Emlékszel arra, amikor először jöttél Faragvárba?

– Hát persze. – Közelebb mászom, a kezem most már az ágy szélét érinti, épp a két lába között. Lábujjai begörbülnek, aztán kinyújtóznak. Vad hangot hallat, figyelmeztet, hogy ne menjek közelebb.

– Beleegyeztél, hogy engedelmeskedni fogsz nekem, Faragvár urának. Többé nincs közöttünk alku. És nem is vagyunk Faragvárban. – Hangja megtelik a sötét ígérettel. – De még mindig az urad vagyok?

– Igen – felelem gondolkodás nélkül. – Mindig.

Gyorsan, elégedetten pumpál a farkán.

– Akkor pontosan úgy kell tenned, ahogy mondom, és nem cselekedhetsz a határozott utasításom nélkül. Megértetted?

A bennem sajgó kín csak nő, ahogy irigykedve figyelem a kezét, amint megérintheti azt, amire én kétségbeesetten vágyom, hogy az enyém legyen.

– Igen, Keldarion – válaszolom. – De kérlek, ne akard, hogy elmenjek innen.

Lehunyja a szemét, és fejét mélyebbre hajtja a párnán.

– Tündér vagyok, nem isten.

A lábam annyira remeg, hogy félek, egyenesen összerogy alattam, miközben felmászom az ágyra.

– Állj! – mondja.

Engedelmeskedem.

– Térdelj le elém!

Így teszek, a sarkamra ülök a puha ágyon, két hatalmas lába közre zár. Zakatol a szívem, miközben lüktető alakját bámulom. Noha már láttam Keldariont meztelenül – és éreztem, ahogy keménysége nekem nyomódik –, ez az első alkalom, hogy igazán szemügyre vehetem a Tél legfőbb hercegét. Vastag erek tekerednek fel a hosszán, és elképzelem, ahogy nyelvemet mindegyiken végigvezetem, megízlelem édességét. Felgyorsul a légzésem, ahogy leküzdöm a kényszert, hogy lecsapjak rá.

– Az átkozott csillagokra! – mondja rekedt hangon, és tekintete felszalad a testemen. – Csodaszép vagy.

A nyelvemmel végignyalok az ajkamon.

– Óvatosan, Keldarion – mondom neki pihegve. – Ha így dicsérgetsz, még azt fogom hinni, hogy kedvelsz engem.

A szája mosolyra húzódik, és másik kezét is leengedi, hogy a golyóira markoljon.

– Élvezed, hogy kínzol, ugye?

Lehajolok, szememet félig lehunyom, számat kinyitom.

– Máshogy is kínozhatlak, ami esetleg jobban esne…

– Ülj fel! – utasít.

Így teszek, forróság áramlik az arcomba.

Megállás nélkül simogatja magát, úgy mondja:

– Nem érhetsz hozzám. És én sem fogok hozzád érni. Érted?

Szempilláim mögül csúnyán nézek rá, de arcára komolyság ült ki. A fogát csikorgatja, és megszorítja a farka tövét. Olyan vastag, hogy csak elképzelni tudom, milyen lenne ráülni, megpróbálni mindezt magamba engedni…

Hangja mély, liheg.

– Érted?

Megrázom a fejemet, próbálok ismét összpontosítani.

– Igen. De ha nem érhetek hozzád, és te sem érsz…

– Emeld fel a szoknyádat!

Pihekönnyű érintésekkel feljebb húzom a hálóingem szegélyét, lassan felfedem combom puha húsát.

– Nedves vagy? – kérdezi mogorván.

– Igen.

– Mutasd meg!

A hálóingemet a derekam köré gyűjtöm, mire ő élesen beszívja a levegőt. Aztán egy ujjammal végigsiklok a vágatomon, és megrázkódom az érintéstől. Amikor elhúzom a kezemet, a gyertyafény a vágyam bizonyítékán táncol.

– Ez kielégít téged? – kérdezem.

Nyelvét végighúzza a fogán, és félig azt várom, hogy éles szemfogakat fogok látni, abból kiindulva, milyen ragadozószerű a pillantása.

– Nagyon is.

Előredőlök, csillogó kezemet közel engedem megfeszült farkához.

– Nem akarod te magad is érezni?

Lehunyja a szemét, és felmordul, keze továbbra is keményen pumpál.

– Ne… kísérts!

– Miért nem…

– Szopd le magadról! – parancsolja.

Megteszem, ujjaimat mélyen a torkomba dugom, és végig állom a tekintetét. A szívem kihagy egy ütemet a mellkasomban, ahogy átható kék pillantását rajtam tartja. Arca egy remekmű, a zord férfiasság és a kifinomult elegancia tökéletes keveréke.

Tekintete olyan élénk, hogy magához vonz. A szeme mintha titkokat őrizne, melyeket én mind meg akarok fejteni. Attól, ahogy összevonja a szemöldökét, miközben figyeli, amint erősen szopom a saját ujjamat, fellobban a testem. Vajon ő is elképzeli, ahogy a szám körbeöleli, mint ahogy én is?

Kel álla megfeszül.

– Tedd vissza azt a kezet oda, ahová való!

Visszaengedem sajgó puncimhoz, fel-le vezetve az ujjaimat.

– Mindez a tiéd, Kel.

Kitágul az orrcimpája, és alkarra támaszkodik, keze lassan dolgozik felduzzadt tagján.

– Mondd el, mire gondolsz!

Felnevetek, és hátravetem a fejem, barna fürtjeim átesnek a vállamon.

– Hogy mire gondolok? Arra, hogy milyen lenne, ha magamban érezhetnélek.

Tűz lobban jeges pillantásában.

– És?

– Hogy az állad érdes borostája milyen érzést nyújtana a lábam között.

– És?

Nehezebbé válik a légzésem, ahogy egyre gyorsabban dörzsölöm a csiklómat, egyre elszántabban.

– Azon gondolkozom, hogy hogyan reagálnál, ha megnyalnám a farkad hegyét.

Megremeg, engem pedig elönt az illata: fenyő, cédrus és a vágy aromája. Van valami ősi az illatában, valami, ami egy mélyebb, ösztönösebb részemhez szól.

– Nagyon mérges lennék.

– Hozzászoktam, hogy mérges vagy rám – dőlök előre.

– Azt mondtad, engedelmeskedni fogsz nekem – morogja, én pedig a sarkamra huppanok. – Nyúlj a melledhez!

A puncim csaknem sajog, hogy megkönnyebbülhessen, de elhúzom a kezemet, és a tenyerembe fogom a mellem. Kel szemhéja rebeg, miközben a puha húst gyúrom. A ruhám olyan vékony, hogy tudom, látja a mellbimbóm hegyét. Megcsípem és meghúzom, meg akarom mutatni ennek a makacs legfőbb hercegnek, hogy pontosan mit is hagy ki.

Megrázza a fejét, arcát eltorzítja a harag. Nem harag. Érzem a kötődésünkön át: kétségbeesett, éhes vágy.

– Mutasd meg! – mondja.

Elidőzöm azzal, hogy centinként húzzam le a csinos csipkeujjakat, mielőtt felfedném a mellem dombját.

Kel felül, elkerekedett szemmel, pislogás nélkül fal fel a tekintete. Egy pillanatra azt hiszem, hogy menten rám veti magát. Lehunyom a szemem, és élvezem a saját kezem, ahogy puha ujjaim a mellbimbóm körül kóborolnak. Mély levegőt veszek, illata a vágy leplével von be engem. Mintha minden lélegzetem az ő esszenciájával lenne átitatva.

– Látnom kell a testedet. Kellesz nekem – mondja. – Látnom kell téged – helyesbít gyorsan.

Megengedek magamnak egy vigyort, miközben áthúzom a fejemen az anyagot, és az egész testemet kinyújtom előtte, hogy végignézhessen. Ő volt az, aki úrnak hívatta magát, amikor beléptem a szobába, és mégis úgy érzem, mintha nálam lenne a fölény. És ahogy a lábánál ülök, teljesen meztelenül előtte, ez a legkülönösebb érzés. Más esetben szégyelleném, ahogy a puha pocakom a vastag combomra gördül, de kicsit sem érzem kellemetlenül magamat.

Mert érzem. A vágyát a kötődésünkön keresztül. Gyönyörűnek tart… Én pedig hiszek neki.

– Bassza meg, Rosalina! – Az ágyra veti magát. – Miért jöttél be ide?

Ismét bepróbálkozom, előrébb mászom a lába között.

– Te hívtál.

– Én ugyan nem.

– A kötődésed. – Kezem felkalandozik a mellkasát borító vastag szőrzeten. Elkapja a csuklómat. – Könyörgött értem.

Szorosan fogja a csuklómat, ám a pillantása még szorosabban fog engem. Fölé lököm magam, lábammal a csípője két oldalánál támaszkodom meg, mellkasom az övé felett lebeg.

– Kellemetlen kis dolog, nem igaz?

– Szívemből szóltál – suttogom.

Ám ez hazugság. Mert ez a dolog közöttünk egyáltalán nem kicsi. Egy élő kötél, egy lüktető duzzanat, ami azzal fenyegetőzik, hogy teljesen bekebelez, ahányszor egy kicsit is hagyom neki, hogy magával ragadja a szívemet. Nagyobb, mint hogy fel tudnám fogni, egy kapcsolat, ami túlmutat bármilyen fizikai vágyon. Láttam ma, mint egy csillagot, ami köztünk lobban lángra. Rémülten és elszántan követni akarom.

– Rose – szólít meg.

– Mire gondolsz?

Fejét oldalra hajtja, fehér hajának puha tincsei a szemöldökére hullanak.

– Hogy megbabonázol.

– Keldarion – suttogom, miközben a szemébe meredek.

– Arra gondolok – mondja, miközben hüvelykujja finoman a csuklómat súrolja, és szemét úgy az enyémbe mélyeszti, hogy attól hidegrázás fut végig a gerincemen –, hogy kicsit sem csodálkoznék, ha gyűlölnéd ezt a világot. De te, édesem, a legkisebb dolgokat is elbűvölőnek találod, és úgy ontod a kedvességedet, mintha végtelen készlettel rendelkeznél, bőségesen, mint ahogy a tavaszi eső elolvasztja a havat.

A szavai felkavarnak bennem valamit, és melegség árad szét a bensőmből az ujjbegyemig. A kötődésünk élénken világít közöttünk. Meztelenül vagyok előtte, de mintha mélyebbre látna, mint a testem, egyenesen a lelkembe. Szavai valami olyat adnak nekem, amire már régóta éheztem. Látta a hegeimet, de nem sajnál miattuk. Úgy gondolja, hogy erős vagyok, amiért viseltem őket, és az ő szavai hallatán el is hiszem.

Belevesztem az irántad érzett szerelembe. A szavak átsejlenek az elmémbe. A lelkünk most olyan közel van egymáshoz, hogy még a gondolataimat is megfertőzte a hangja.

Olyan közel van a testünk, összeér, de mégsem, együtt van, és mégsem. Dühös vágy söpör rajtam végig, ahogy végigmustrálom azt, aminek az enyémnek kéne lennie. Keményebben fogja a farkát, és pumpálni kezdi.

– Közel vagyok.

Felette maradok, ujjaim visszatalálnak lüktető vágatomhoz.

– Élvezz el velem, Keldarion!

Légzése szaggatottá válik.

– Hová?

– Boríts be! – mondom mély hangon. – Fess be a vágyaddal! Jelölj meg, és hadd legyek a tiéd, csak ma éjszakára!

A szavaim mintha felvillanyoznák. Hullámzik a mellkasa, és a bőrünk csaknem összeér.

– Rose – szólít rekedtes hangon. Ősi forróság zeng rajtam végig, ahogy a kezem lázasan dörzsöli a csiklómat. És érzem, nemcsak a saját orgazmusom közeledését, hanem az övét is.

Felmordul, teste összerándul, ahogy kiengedi magát, és ondója beteríti a testemet. Felkiáltok, az orgazmusom úgy csap le rám, akár egy csillaghullás. Finom elégedettség remeg végig a gerincemen, miközben az élvezete forróságában fürdőzöm, ahogy lecsöpög a testemről. Rebeg a szemem, próbálok visszatérni a valóságba.

Kel alattam fekszik, pislog és zihál. Fellobban a szívem. Én csináltam ezt. Én csináltam ezt a társamért. A kötődésünk közöttünk pulzál a saját szívverésével.

Több kell belőle, mindene.

Az alkaromra ereszkedem, még mindig nem érünk össze, de csak egy lélegzet választ el minket.

– Nem bírom ezt a félbeszakított odaadást – suttogom az ajkára. – Csókolj meg, Kel! Csókolj meg, tégy a magadévá, és…

Meglöki a mellkasomat.

– Kifelé!

A matracra esem.

– M-micsoda?

Felkel, és a szobájához tartozó fürdőbe trappol. Hallom, ahogy megengedi a vizet, aztán egy nedves törölközőt vág a fejemhez. Mérgesen letörlöm a bőrömről az élvezetét.

– Menj vissza a szobádba! – Laza nadrágban jön ki, haját egy kontyba kötötte a nyakánál. Olyan kibaszott ínycsiklandozóan néz ki, hogy sikítani tudnék.

– Nem mondhatod ezt komolyan. – Összefonom a karomat, és haragosan meredek rá. – Nem tehetsz úgy, mintha nem tetszett volna. – A cicimre mutatok, amit mindössze másodpercekkel ezelőtt spriccelt le az anyagával. – Kurvára éreztem.

Beszívja a levegőt. Tudja, mire gondolok. Nemcsak a közös élvezetünkre, hanem a kötődésünkből szikrázó vágyra is. Nem csak vágy. Szerelem. Volt abban szerelem is.

Megragadja a hálóingemet, és hozzám vágja. Úgy csap meg, akár egy pofon. Csomó alakul a gyomromban, miközben felveszem.

– Te komolyan gondolod.

A matrac besüllyed, ahogy leül. Megszokott bosszúsága, amikor erről beszél, eltűnt. Ehelyett csak kimerültnek tűnik.

– Tudod, mi az álláspontom, Rose – mondja, hangja csak egy rekedtes morgás. – Akkor sem vinnélek ágyba, ha az utolsó lélegzetemen múlna.

Ez a gond. Nem tudom, mi az álláspontja. Korábban az este folyamán a szívünk ütemére táncoltunk. Most meg kirúg a hálószobájából. Az ajtóhoz viharzok.

– Sajnálom, hogy ekkora kellemetlenséget okozok neked, legfőbb herceg. Nem én választottam ezt a kötődést. Ha tehetném, kitépném magamból.

Fejét a kezébe temeti.

– Bárcsak megtehetnéd!

Gombóc nő a torkomban, és könny szökik a szemembe.

– Rendben. Nem érdekel, Keldarion. Ha ennyire gyűlölsz, megyek valaki olyanhoz, aki valóban velem akar lenni.

Becsapom az ajtaját, és a közös társalgó közepére trappolok. Tudom, hogy le kéne feküdnöm. Tudom, hogy semmi jó nem történik hajnali kettő után. De be akarom tartani az ígéretemet: valaki más valóban akar engem.

A Nyárherceg hálója felé veszem az irányt.

45. FEJEZET

Rosalina

Kopogás nélkül csapom ki Dayton szobájának ajtaját. Holdfénycsíkok táncolnak az ágyon, és megvilágítják az alvó tündért. Egyik izmos karjával eltakarja az arcát, a paplan pedig csak csípőig takarja, így láttatni engedi tónusos mellkasát. A levegő kiszalad a tüdőmből. Becsukom magam mögött az ajtót, és átszelem a szobát az ágyig.

– Dayton – suttogom.

Morog, lassan kinyitja a szemét.

– Bimbócska? Mit csinálsz itt?

– Akarlak, Day. – Az ajkamba harapok, lenyúlok, és áthúzom a fejemen a hálóingemet, teljesen lecsupaszítva magamat előtte.

Alkarjára emelkedik, és eltátja a száját.

– Ez valami kibaszott álom?

Végigzeng rajtam a bűnös gyönyör, ahogy szeme felfalja a testemet. A matracra mászom.

– Érints meg, és megtudod!

Egy másodperc alatt a hátamra vet, a levegő kiszökik belőlem. Gyengéden az arcomra simítja tenyerét. Másik keze a mellemet súrolja, és levándorol a hasam puha görbületeihez.

– A tested olyan, akár egy álom.

Rebegve lehunyom a szememet, miközben megcsókol. Igen, igen, igen, erre van szükségem. Valakire, aki nem fél hozzám érni. Felemelem a csípőmet, és levegő után kapkodok, amikor rájövök, hogy Dayton semmit sem visel.

– Szóval, meztelenül alszol? – kuncogok.

– Miért ne? Sosem tudhatod, mikor jön egy gyönyörű lány, hogy az ágyadba másszon.

Végigcsókolom a nyakát, szerecsendió- és szegfűszeg-íze van.

– Farron már itt volt korábban.

– Természetesen. – Hatalmas kezével a lábamba markol, egyre közelebb ér a középpontomhoz. – Nem fogom eltékozolni az egyetlen éjszakát, amikor nem veszik körbe annak a seggfejnek a tüskéi. Korán el kellett volna jönnöd velünk, ahelyett, hogy tovább táncolsz.

– Akkor most hol van?

– A szobájában. Tudod, mi nem csináljuk ezt az ott alvós dolgot.

– Akkor ne számítsak összebújásra dugás után?

Ujjai a felső combomon táncolnak, ami pattogó vágylöketeket küld végig rajtam.

– Hát, Rosalina…

– Nem baj – mondom gyorsan, nehogy azt higgye, hogy valami tapadós különc vagyok. – Végül is, a farkadért jöttem.

Nevetése végigzeng a szobán.

– Tudtam, hogy mocskos szád van az édes álarc mögött. Áruld el, mit akarsz tenni a farkammal!

Tenyeremet kemény mellkasára tapasztom, lelököm őt az ágyra, és lábammal közrefogom a csípőjét.

– Azt akarom, hogy megtölts, mint ahogy ígérted, amikor a Nyár Birodalomban voltunk. Azon az estén, amikor levágtad egy másik férfinak a kezét, mert hozzám mert érni.

– Akkor uralkodtam magamon. Akkor még meg sem csókoltalak, de többé nem fogsz olyan könyörületesnek látni. – Megragadja a csípőmet. – Ám ez a farok csak jó kislányoknak jár. Tudsz jó kislány lenni, Rosie?

Valami megremeg a mellkasomban, és bólintok.

– Szopd le a farkamat! – utasít, hangja csupa dominancia.

Boldogság kavarog bennem. Gyötrődtem, hogy kielégítsem Kelt, ám Dayton akar engem. Őt boldoggá tudom tenni. Megragadom a combját, és leengedem a fejemet, a hajzuhatagom áthullik a vállam felett. Dayton előrenyúl, és összefogja. Kinyílik az ajkam, és a számba veszem a farkát. Só- és izzadságíze van. Megnyalom, és körözök a nyelvemmel a csúcsán, mielőtt leengedném a számat a hosszán. Keze megfeszül a hajamban. Mély hangon morog, és még mélyebbre engedem a torkomba.

– Ez jólesik? – nyögöm, a számból csöpög a nyál.

– Ó, bassza meg! – Csípője felfelé hintázik. – Baba, fogalmad sincs.

Szavai egyenesen a bensőmig hatolnak, és nedvesség gyűlik a lábam közé. Olyan mélyre löki a farkát a torkomba, hogy bekönnyezik tőle a szemem. De bírom. Elbírok vele.

Szabad kezemmel megragadom a tövét, és simogatni kezdem. Dayton szorosabban markol a hajamba, és felrántja a fejemet. Levegőért kapok, zihálok, valószínűleg teljesen megbabonázottnak tűnök, ahogy kilóg a nyelvem, és előváladék csöpög az ajkamról.

– Gyere ide! – Magára húz engem. Ujjaimmal aranyló hajába túrok, miközben csókolózunk. Széttárom a lábamat a két oldalán, és sajgó dombomat a hasának nyomom, kétségbeesetten vágyva valami érintkezésre.

– Igen. – Megragadja a csípőmet, és lenyom, hogy a nedves puncim végigcsússzon a farka hosszán.

Felkiáltok, és szorosan becsukom a szememet. A testem minden idegvégződése lángol az érzésektől.

– Olyan kibaszott jó kislány vagy, Rosie. Majdnem elélveztem tőled. De valami másért jöttél, nem igaz? Mondd csak, hová szeretnéd?

– Hová? – pislogok.

– A csodaszép ajkadra? – Érdes hüvelykujját végighúzza a számon. – A puha melledre? – Az egyiket megszorítja. – A tökéletes hasadra? Vagy… – Egyik kezét levezeti a pocakomon, hogy a két lábam közé csúsztassa.

– Igen – nyögök fel, hosszan és hangosan ejtve ki a szót.

Ördögi vigyor mászik az arcára, és egyik ujját belém döfi. A csípőm ösztönösen ring a kezébe.

– Azt akarom, hogy megtölts. Azt akarom, hogy belém élvezz. – Felemészt a gondolat. Erősebben nyomom magam a kezének. – Day, szükségem van rád.

Nem mond semmit, de nem hagyja abba a kényeztetésemet. Rebegve kinyitom a szemem, miközben bizsereg a testem. Furcsán komoly arckifejezéssel néz rám.

– Várj, te nem ezt szeretnéd? Nem élvezel a szeretőidbe?

– Nem – feleli, és kihúzza belőlem az ujjait. – Általában nem.

– Bocs, én…

– Feküdj le! – utasít.

Megteszem, elmélyedek a puha ágyneműben.

A lábamhoz térdel. Nem tudom nem imádni a testfelépítését, amit most ezüstre fest a holdfény, izmainak hihetetlen tónusosságát, állának erős ívét. Keze végigszalad a lábamon, aztán az egyiket felemeli, és megcsókolja a vádlimat, mielőtt elengedné.

– Általában nem élvezek a szeretőimbe – mondja. – Csak Farronba. De ha akarsz engem, mindenestül, akkor megtöltelek.

– Akarlak – kapok levegőhöz. – Akarlak téged.

Óriási tenyerét a hasamra nyomja.

– És mi lesz a védekezéssel?

Elpirulok.

– Elég régen volt már, hogy valóban szexeltem.

Dayton elmosolyodik, aranyló fürtjei megcsillannak a fényben.

– Ezt szeretem hallani. Nem akarok bármilyen emberi férfire gondolni, aki hozzád érhetett.

– Marigold említett valami teát, amit megihatok utána – suttogom.

– Így van – feleli. – Akkor tiéd lesz mindenem, én pedig megtöltöm ma este a kis termékeny puncidat.

Végigcsókolja a lábamat, aztán ajkát pulzáló dombomhoz engedi. Amikor megnyal ott, az olyan csodálatos érzés, mint ahogy emlékeztem rá. Megszívja, aztán nyelve az érzékeny csiklómat tapogatja. Belemarkolok a lepedőbe, hátravetem a fejemet. Egészen a szakadékig visz el, aztán megáll.

– Nem élvezel el – parancsolja –, amíg nem érzem, hogy a farkam körül feszülsz meg.

A vágy átáramlik rajtam. Elgondolkozom, hogy vajon Kel éppúgy érzi-e ezt, mint ahogy én az ő gyönyörét. Egy kegyetlen részem akarja, hogy érezze, de egy nagyobb részem köztem és Dayton között akarja tartani ezt az értékes pillanatot.

Dayton tovább isteníti a testemet, pihekönnyű érintéssel csókolja a hasamat, mielőtt elérne a mellemig. Nedves nyelve a bimbómon köröz, mielőtt elhúzódna, és úgy csíp meg, mintha tűzijáték robbanna az egész testemben. Ahogy kényeztet… Olyan, mintha mélyebben érintene meg engem, mint a bőröm. Áhítatos csókjai a szívem olyan részét töltik meg, amelyről nem tudtam, hogy üres. Ujjait a hajamba fűzi, ajka az enyémet súrolja, só- és napfényíze van. Elmélyíti a csókot, amíg én már beleveszek az ölelésébe, és rajta kívül mindenről megfeledkezem.

– Biztos vagy ebben, Rosalina?

Pislogva kinyitom a szemem, és megpillantom csillogó, türkiz tekintetét, szétnyílt, dús ajkát, ahogy megvillantja sajátos, furcsa mosolyát, amit csak nekem szán.

– Tudom, hogy van társad. Megérteném, ha csak ő kellene neked. – Szinte szégyenlősnek tűnik. Megszakad a szívem attól a sebezhetőségtől, amit most felém mutat.

A tenyerem közé fogom az arcát, teljes mértékben a tudatában vagyok annak, hogy semmit sem akartam még ennyire az életemben.

– Megmosolyogtatsz akkor is, amikor a világ sötétnek tűnik – mondom neki. – Olyan erővel véded meg azokat, akikkel törődsz, amit imádok. Bátor vagy, és okos, és ahányszor nevetsz, én is így teszek, és én a… akarlak téged, Day.

– Óvatosan, Bimbócska – suttogja, és olyan melegség süt az arcáról, ami az egész szobát képes lenne megvilágítani. – Ha továbbra is ilyeneket fogsz mondani, még a végén beléd szeretek.

Az szerencsés helyzet lenne, mert én elég biztos vagyok benne, hogy már átléptem ezen a határon miatta.

Lassan megemeli a csípőmet, miközben széttárom a lábamat, és elhelyezkedik. Aztán megérzem – farkának kerek fejét, ahogy finoman nyomódik sajgó vájatomhoz. Hátravetem a fejem, az egész testem felrobban az érzéstől, hogy ilyen közel van hozzám.

De nem mozdul.

– Minden rendben?

– Mi? Biztos csak ideges vagyok. – Megrázza a fejét, aztán egyik kezével a mellkasát markolássza. – Valamit, öhm, érzek valamit…

Valami vad repül keresztül rajtam, és életre kel a szívem mellett: egy mélyen fekvő csomó. Eufória serken ki az ujjbegyeimből, ahogy az arcát simogatom. Mert ismerem ezt az érzést, ezt az ösztönszerű szükséget. Ugyanolyan, mint Kellel…

Ugyanolyan. Tudtam, hogy Dayton hozzám tartozik. Be kell teljesítenem, és be kell vallanom neki, hogy az ő része vagyok.

Megragadom Dayton arcát, és ajkamat a füléhez vonom.

– Kel, ugyanolyan.

Ledermed, aztán ellöki magát tőlem.

– Minek neveztél engem?

Úgy érzem, óriási hasadék nyílik a hasamban, és olyan, mintha egy sötét sarokba vetett volna engem azzal, hogy megfosztott az érintésétől. Hülyén pislogok, az elmém, ami eddig könnyed és szikrázó volt, most ködös.

– Én…

– Tudhattam volna, hogy róla szól ez az egész. – Düh árnyalja Dayton hangját, aztán feláll, és magára ránt egy nadrágot.

Felöltözik? Ne! Össze kell hoznunk kettőnket.

– Várj…

– Még olyan szagod is van, mint neki. – Felém int. – De nem foglalkoztam vele, mert, bassza meg, nézz magadra!

Felülök. Hát nem látja, hogy hozzá tartozom?

– Dayton, én nem akartalak…

– Nem akartál a társad nevén szólítani? – Megragadja az ágyoszlopot. – Akkor mit akartál, Rosalina?

– Én… – Az elmém még jobban kitisztul. Hogy is mondhatnám meg neki, hogy azt éreztem, érzem iránta, mint a társam iránt? Hogy reagálna rá Dayton? Dayton, aki még Farronnal sem töltené együtt az éjszakát, akivel évek óta együtt van? Dayton, aki célozgatott rá, hogy nem fogunk összebújni szex után?

Esélytelen, hogy színt valljak neki az érzelmeim intenzitásáról.

– Mit érdekel téged egyáltalán? – Felkapom a hálóingemet a földről. – Neked mindez csak a szexről szól, nem?

Arca elsápad, és a falhoz viharzik, kezét nekitámasztja, izmai megfeszülnek.

– Igen, én erre vagyok jó, ugye? Egy kis szórakozás? Elnézést, ha arra vágyom, hogy a másik legalább a nevemet tudja.

– Nézd, sajnálom, oké? – Összefonom a karomat a mellkasom előtt. – Tudom a nevedet. Nem lehetne…

– Nem fekszem le veled, amíg úgy teszel, mintha valaki más lennék.

Teszek felé egy lépést. Bárcsak el tudnám neki magyarázni!

Elfordul.

– Menj el, Rosie!

Dühös könnyek gyűlnek a szemembe, és kimasírozom a szobából, becsapva magam mögött az ajtót. Ideges morgás tör fel a mellkasomból. Kel ajtajához trappolok, öklömmel csapkodok rajta, és vicsorgok:

– Most már elaludhatsz, te hülye, öntelt seggfej! Remélem, kurva boldog vagy!

Eljutok a szobámba, egyedül. Ugyanazon az estén két tündérherceg is elutasított. Az ágyamra vetem magamat, és a mellkasomhoz kapok, érzem a szoros csomót a szívem mellett.

Hogy lehetnek az érzelmeim irántuk ennyire hasonlóak? Ez éppoly varázslatos, mint amilyen rémisztő.

Egy könnycsepp csorog le az arcomon, aztán patakokban kezd folyni, amíg már nem tudok mást tenni, mint hogy összegömbölyödöm, és zokogni kezdek. Végül a kimerültség elhatalmasodik rajtam, és álomba merülök.

46. FEJEZET

Rosalina

– Már harmadjára olvasom el ugyanazt a bekezdést. – Megdörzsölöm a szememet. – Azt gondolná az ember, hogy Ősz ősi tudósai kicsit érdekesebben írtak.

Farron élesen kifújja a levegőt az orrán keresztül, de nem néz fel a saját könyvéből.

– Rosalina unalmasnak hív egy könyvet? Túl sok időt töltesz Kellel.

Arcomat a könyvbe temetem, hogy elrejtsem a pirulásomat. Semennyi időt nem töltöttem Kellel mostanában, illetve csak olyan keveset, amennyit muszáj volt. Most már mindannyian a saját szobánkban alszunk. Könnyebb így. Mindamellett az utóbbi pár napban Farron és én teljesen belemerültünk a kutatásunkba.

A Tölgyszív-vár könyvtára gyönyörű, a polcokat csavarodó faágak alkotják, melyek egészen a plafonig nyúlnak fel, és ragyogó gömbök pettyezik, ami meleg, borostyánszínű fényt vet az egész szobára. A levegő elnehezül a régi pergamenpapírok és a pézsmaszagú, öreg bőr illatától. Ahogy a mellettem ülő férfire nézek, elönt az elégedettség érzése. Ezen a szobán túl minden összezavaró, veszélyes és bonyolult. Ám ezt az otthonomnak érzem.

– Nem unalmas, csak sűrű – felelem.

– Az őszi tudósok híresek a tömörségükről. – Farron megigazítja az aranykeretes olvasószemüvegét, ami lecsúszott hosszú orrán.

Amikor több mint egy hónappal ezelőtt az Ősz Birodalomba érkeztünk, akkor még a megszokott mellényeit és nadrágtartóját hordta, amit Faragvárban is. Ám néhány nappal ezelőtt hallottam, amint Marigold megszidja:

– A legfőbb herceg vagy, Farron! Úgy is kell öltöznöd!

Most egy foszforeszkáló narancssárga pókselyem inget visel, amit egy élénkpiros kabát borít. Testre simuló nadrág öleli körbe nyurga lábát, ami lakkozott gesztenyebarna csizmában végződik.

Marigold csak arról nem tudta meggyőzni, hogy levágassa a haját. Ezért hálás vagyok. Hiányozna, ahogy barna fürtjei a szemére hullanak, vagy ahogy a nyakszirtjénél felpöndörödnek.

Egy puffanással összecsapom a kötetet.

– Ebben a könyvben nincs benne az, amit keresek. Megpróbálok egy másikat. – A könyvtár túlvégére megyek, és a címeket kémlelem. Áldott legyen a királynő, aki megalkotta az Elvarázsolt-völgyet! Farron korábban elmondta nekem, hogy az egyik bűbáj, amit a földre küldött, az az univerzális nyelv volt. Nélküle a szavak ezekben a könyvekben nem lennének mások, csak halandzsa.

– A pletyka szerint az emberek különleges helyet foglaltak el a királynő szívében – okított Farron, amikor kikérdeztem róla. – Biztosítani akarta, hogy az ő népüket is felvirágoztassa az Elvarázsolt-völgyben.

– Szóval minden tündérnyelvet megértek, amíg itt vagyok?

– A legtöbbet – válaszolta. – Van néhány dialektus, amit a bűbáj után alkottak. Tavasznak van egy különleges nyelve, amit a monostorokban beszélnek. Néha Ezryn azon a nyelven káromkodik, amikor ideges, de fogalmam sincs, mit mond.

Elnyomok egy nevetést, mert eszembe jut, amikor én voltam egy ilyen szóáradatnak a túlvégén még az emberi világban. Kíváncsi vagyok, mit mondhatott.

Most a címeket silabizálom, próbálok olyan könyvet találni, amit még nem olvastam. Üres kézzel térek vissza.

– Nem értem – mondom, és visszazuhanok az asztalhoz Farron mellé. – Mindenki az Ősz legendás kutatóiról és kitűnő bűbájairól beszél, amiket pergamenekre rögzítettek. De ez a könyvtár kicsi. Feleakkora sincs, mint Faragváré. – Szélesre tárom a karomat. – Hol vannak a könyvek?

Farron ledermed, szeme elkalandozik az oldalról, és valami olyan messzi, belső helyre téved, ahová nem láthatok be. Kinyitja a száját, de egy szó sem hagyja el.

– Farron? – Megérintem a vállát. – Minden rendben?

– Volt egy… tűz – suttogja. – Ősz ősi tudásának nagy része odaveszett.

– Jaj, ne! Sajnálom! – Szégyenteljes pír lepi el az arcomat. – Ez a könyvtár épp elég nagy. Biztos vagyok benne, hogy itt is találunk válaszokat. Csak tovább kell keresnünk.

Farron felsóhajt.

– Reménykedtem benne, hogy valami megmenekült, ami segíthetne nekünk.

Mi mindketten más után kutattunk. Bármilyen nyomasztó is a fagy, nem feledkezhetek meg a hercegeknek tett ígéretemről. És miután láttuk a furcsa, összegubancolódott társkötődésüket, azt hittem, meglelem a jelentésüket, ha találok anyagot a lidércfényekről. De nem volt ekkora szerencsém.

Farron azonban varázskönyveket bújt egy olyan bűbáj után, amely segíthet a rémségekkel szemben. Niamh hercegnő sikeres csapatokat küldött fáklyákkal és varázslattal, melyek leszámoltak néhány jéglénnyel, akik megszállták a földeket, de a forrás ismerete nélkül csak egyre többen jönnek.

Ha a fagy eléri a fővárost, Ősz háborút indít Tél ellen.

És bár Farron a legfőbb herceg, neki nincs olyan hatalma vagy ereje a népe felett, mint Niamh hercegnőnek.

– Itt egy bekezdés a Parázsfa-erdőről – mondom, és kezemet végigfuttatom a finom vonalú oldalon. – De semmit sem ír a lidércfényekről.

– Talán mindent megmutattak, amit tudnunk kell – mondja Farron. – Dayton, Ez és én egyszerűen csak össze vagyunk törve belül.

– Ne mondd ezt, kérlek! – Megragadom a kezét. – Sose mondd ezt!

Megrázza a fejét, és elmosolyodik.

– Igazából, ha bárki is össze van törve, az Keldarion. El sem tudom képzelni, hogy látom magam előtt a társkötődésemet, és nem…

Szemem találkozik az övével, és szikra pattan közöttünk.

– …akarod ott helyben beteljesíteni – fejezem be csendesen.

Farron élesen beszívja a levegőt az orrán keresztül.

– Szabad lehetne. Mindössze annyit kellene tennie, hogy elfogadja a társkötődést.

Ahogy Farron most rám néz… az színtiszta gyötrelem. Nem tudom, miért, de nem bírom elviselni. Elfordulok tőle, úgy teszek, mintha visszamélyednék az olvasásba.

– Kel ágyba vitt a minap, aztán elküldött, mielőtt bármi is történhetett volna. Inkább végignézné, hogy elszívják a varázserejét, és egy szörnyeteg maradna örökre, mint hogy igazán a társam legyen.

– Hát, Keldarion egy bolond – motyogja Farron. Anélkül, hogy feltűnt volna, közelebb kucorodott, és most összeér a karunk, mindketten lefelé bámulunk a könyvünkre, de nem olvasunk.

Tudom, hogy be kéne fognom a számat, de még mindig fáj a visszautasítás. Nem tudom visszafogni a siránkozást.

– Nem tudom. Nem ő az egyetlen, aki nem akar velem lenni.

Farron hosszú, barna hullámai alól néz fel rám.

– Dayton elutasított az egyik este. – Nem tudom megfékezni a szómenést. Nevetséges, őrült áradattal szökik ki belőlem. – Tudod, milyen érzés ez? Bárkivel összefekszik, akit csak talál, de nekem nemet mond. És igen, azért történt, mert véletlenül Kel nevét mondtam, de nem úgy. Csak Kelre gondoltam, de nem azért, hogy úgy tegyek, mintha Dayton ő lenne…

Farron felvont szemöldökkel, elkerekedett szemmel bámul rám.

Nem tudom megállítani. A szómenés folytatódik.

– Azt hittem, tudom, hogyan állok Daytonnel, de most nem vagyok benne biztos. És ha már arról beszélünk, kivel hogyan állok, egy hónappal ezelőtt Ezryn és én… Hát, nem igazán tudom, mit csináltunk. De az valami volt. Olyan valami, érted? Most megint úgy tesz, mintha valami számkivetett lennék, akire alig bír ránézni. Őszintén szólva, hálásnak kéne lennem Keldarion cselekedeteiért, mert az ő esetében legalább tudom, hogy utál engem. A tanakodás… az a legnehezebb rész.

Farron pislog egyszer, kétszer, aztán megrázza a fejét. Kedvtelenül felnevet.

– Ja, nekem mondod? – morogja. – A tanakodás a legnehezebb rész.

Becsapja a könyvet, és feláll.

– Farron? – Érte nyúlok. – Mondtam valamit, amivel megbántottalak?

Elfordul tőlem, válla lesüllyed.

– Nem, Rosie. Az én hibám. Eszembe jutott mindaz, amit máshogy kellett volna tennem. – Hátranéz a válla felett. – Már a fürdőben döntenem kellett volna, ugye?

– Miről beszélsz? – Mellé lépek, és megfogom a kezét.

– Dayton, Ezryn, Kel… Nekik legalább volt bátorságuk, hogy egyszer az érzelmeik szerint cselekedjenek, szóval nem kell a megbánással együtt élniük. – Felbámul a plafonra, egy aranyozott freskóra az elszürkült felhőkről. – A varázslónő átkának ismét igaza volt.

Megrázom a fejemet, úgy érzem, teljesen elvesztem.

– Farron?

Lehunyja a szemét, és reszketeg lélegzetet vesz.

– Gyere! – Az ajtó felé húz. – Megmutatom, miért lettem elátkozva.

47. FEJEZET

Farron

– Mindjárt ott vagyunk – szólok.

Épp csak kisétáltunk a vár területéről egy fás ligetbe. Rosalina csendes, és hálás vagyok a felém mutatott türelméért.

Túlságosan türelmes. Túl sokat vártál, Farron. Lehunyom a szememet a gondolattól. Nem féltékenység volt az, ami felkavarodott bennem korábban a könyvtárban, legalábbis nem a hagyományos módon. Rosalina szeretete a többi herceg iránt egyszerre érthető és megnyugtató – noha az elutasításukról panaszkodik. Eközben engem elönt a düh magammal szemben.

Hányszor voltam a jelenlétében, miközben gyötrődtem, hogy átöleljem őt, hogy ajkamat az övére nyomjam, és elsuttogjam neki, mennyire vágyom rá? Minden együtt töltött pillanat az elmémben ég, minden olyan alkalom, amikor a tudtára adhattam volna, hogy nemcsak társaságot nyújt nekem, hanem ő imádatom tárgya.

De inkább tétováztam. Visszafogtam magamat.

– Elárulod, hogy hová megyünk? – kérdezi.

Mély levegőt veszek.

– Rézió első könyvtárához.

– Ó! – Rosalinában felrebben az izgatottság. – Hol van?

– Felszentelt helyként kezeltük, épp a Tölgyszív-váron kívül. Talán láttad a szobádból, bár a tűz után egy fás ligetet ültettünk oda, hogy elrejtsük a maradványokat szem elől.

Átcsusszanunk a szorosan egybefonódó fák között egy nyílt területre, amit elönt a hűvös napfény.

– Üdvözöllek az Éger Nagy Másolóműhelyében – mondom. – Vagyis, ami maradt belőle.

Egy egykoron hatalmas építmény maradványai hevernek előttünk a tisztáson. A tűz szenes törmelékké tette az épület külső falait, így csak néhány oszlop és boltív maradt állva. A tető teljesen beomlott, mostanra csak fagerendák és hamu torz halmává lett. A csavart fákon át épp látom a vár tornyait, beleértve az erkélyt, ami a hálótermünkhöz kapcsolódik.

A pusztítás ellenére még mindig látom a kifinomult vésetek körvonalát a megmaradt oszlopokon. A valaha gyönyörű, festettüveg-ablakok darabjai szét vannak szóródva a földön. Az itt tartott kincsek – a könyvek és a pergamenek – már rég hamuvá lettek.

Rosalina óvatosan a rom felé lép. Olyan, mintha nem lenne idevaló, túl nagy szépség ekkora pusztítás mellett.

Nem tudom, hogy anyám miért nem rendelte el, hogy vitessék el a romokat. Talán azt akarja, hogy itt maradjon nekem emlékeztetőül.

Egy hatalmas égerfa áll a kőtörmelék közepén, törzse egy termetes oszlop, ami egészen a kék égig felnyúl. A fa lombkoronája ég a tüzes árnyalatoktól, a levelei egy arany, narancssárga és vörös szőttessé váltak, amely csillog a napfényben.

Megfogom Rosalina kezét, és a leégett maradványok közé sétálok vele. Szinte látom, ahogy formát ölt előttem: az oly ismerős régi bejárat, a könyvek és a tinta illata, már önmagában egy menedéket nyújt.

A csizmám ropog a megégett törmeléken.

– Régen minden pillanatot itt töltöttem. Bárcsak láthattad volna, Rosie! A plafon olyan magason volt, hogy úgy nézett ki, mintha beleolvadna az égbe. A könyvhalmok mozogtak, és neked csak a gondolataidat kellett megváltoztatnod, hogy a megfelelő polc legyen előtted. Ez a hely otthona volt az íróknak és látnokoknak, filozófusoknak és hadvezéreknek.

Rosalina megérint valamit, ami korábban egy kötet bőrborítója lehetett. Feketén emeli el az ujjait.

– Itt több tudás rejlett, mint Faragvárban?

– Igen. – Megpördülök, képek jelennek meg előttem: arannyal bevont polcok, politikai viták, a másolónyomda nyikorgó kerekei. – De több volt itt, mint a történelem vagy bűbájok. A kultúránk nagy részét ide jegyezték le, és a régmúlt civilizációkét is. Meséket a Fentről, egy helyről, ami olyan régi, hogy csak a királynő tudott róla.

Rosalina felpislog az égre. Kinyújtja a kezét.

– A világ Fent…

Szemem megpihen a hatalmas égerfán.

– És a Másolóműhely sok grimoire-nak is otthont adott.

– Mi az a grimoire?

– Egy bűbájokkal teli könyv. De nem a megszokottak, amiket pergamenekre írunk, hogy aztán megosszunk egymással. A grimoire-ba rögzített bűbájok sokkal… haladóbbaknak valók.

Megragadja a karomat.

– Talán az egyikben van olyan bűbáj, ami eloszlathatja a fagyot?

– Lehetséges – felelem. – De ha így is van, már nem több, mint hamu.

– Farron, hogy égett le a könyvtár?

Összeszorul a mellkasom, és nem bírok a szemébe nézni. Őszben mindenki ismeri ezt a történetet. A többi herceg is tudja. De hogy Rosalinának is elmeséljem…

Ám ő a kezébe fogja az államat, és elfordítja, hogy visszanézzek rá. A leglágyabb mosoly játszik az arcán.

– Az én hibám – bököm ki. – Én hagytam, hogy porig égjen a könyvtár.

Rosalina válaszra nyitja a száját, de közbevágok, mielőtt bármit is mondhatna.

– Azt elmondtam neked, hogy az anyám volt a legfőbb hercegnő előttem. Belefáradt a szerepbe, és úgy döntött, hogy átadja a címét. Megkérdezte, hogy készen állok-e. Igennel válaszoltam, nem azért, mert akartam volna, vagy mert azt gondoltam volna, hogy jó vezető lennék. Csak nem akartam csalódást okozni neki.

Megrázom a fejemet, és tovább gázolok a törmelékbe.

– Gyűlöltem a felelősséget, a nyomást. Mindenkinek állandóan szüksége volt rám, hogy rendbe hozzak valamit. Hogyan tudnám rendbe hozni a birodalmat, ha még a saját anyámnak sem tudom elmondani az igazat? – Hátravetem a fejemet, és addig bámulok a napba, amíg már ég a szemem.

Rosalina csendben marad, de közelebb húzódik.

– A helyzet csak rosszabb lett a tüskeháború idején. Legfőbb uralkodó voltam a háborús helyzetben. – Megragadom Rosalina kezét, és megszorítom. – Nehéz leírni a szörnyűségeket, amiket ránk szabadított a Mély. A döntéseket, amiket meg kellett hoznunk.

– El sem tudom képzelni – suttogja. – Mit csináltál?

Kedvtelenül felnevetek.

– Hogy mit csináltam? Elbújtam. Mindennap begubóztam a Másolóműhelybe, és hagytam, hogy az anyám hozza meg helyettem a nehéz döntéseket. Azokat, amik életekbe kerültek, hogy más életeket megmentsen. De ő átadta nekem a varázserejét, és Ősz áldása nélkül egyre nehezebb és nehezebb volt egyben tartania a birodalmat.

Rosalina összeráncolja a homlokát.

– Én tudom, milyen az, ha félsz. Ha képtelen vagy cselekedni, akkor is, ha az egész lényed azt kiabálja, hogy csinálj valamit, bármit. Én… még én is dolgozom rajta.

– Rosalina – mondom gyengéden, és megsimítom a sima bőrt, ahol korábban a hege volt –, te hajlandó voltál a tündérek foglyává válni, csak hogy megmentsd az apádat. Te nem vagy gyáva.

Valami eltorzul az arckifejezésén, de csak megrázza a fejét, és visszanéz rám.

– A könyvtár…

– Egy koboldhadsereg és a Mély más lényei rátámadtak Rézióra. Nem azt akarták, hogy megadjuk magunkat; egyszerűen csak fosztogatni jöttek, és kész. – Még mindig látom és hallom a sikolyokat, a tüzet és a sötét alakokat, ahogy az éj leple alatt mozgolódnak. – Az anyám visszaverte a csapatokat, de ez nem volt elég. Szüksége volt az Ősz áldásának varázserejére. – A szavak felszakítják a torkomat. – Szüksége volt rám.

– Hol voltál, Farron? – suttogja Rosalina.

– Itt voltam! – Minden erő elhagyja a testemet, és lesüppedek a szénbe. – Amikor megláttam a támadást, futni kezdtem. Az anyámnak szüksége volt rám a fronton, hogy megvédjem a népünket, de az egyetlen helyre menekültem, amit mindig is biztonságosnak gondoltam. De az a helyzet a főhercegséggel, hogy a varázserő mindig veled van. És azok a lények úgy érzik, akár egy szagot. Tudták, hogy bujkálok. – Hamvas fadarabok töredeznek meg az ujjaim alatt. – Szóval megpróbáltak kifüstölni engem.

– Ó! – sóhajtja Rosalina. Lesüpped a térdére, hogy mellém üljön. – Felgyújtották a könyvtárat.

– Minden pótolhatatlan tudású szöveg, minden mostanra elveszett föld térképe, minden értékes műalkotás… odaveszett.

– De te túlélted. És te vagy mind közül a legfontosabb. – Megragadja a vállamat, aztán körülnéz. – Hogy bírtad ki a tüzet?

Felállok remegő lábamra, és a hatalmas égerfához sétálok. A levelek suttognak a szélben, magukkal viszik azt a varázslatot, amiről tudom, hogy csak én érzem. A fát nem érte a pusztítás, gyökerei mélyre hatolnak a földben, és szétágaznak a romok körül.

Egy képet véstek a törzsébe, egy kos fejének körvonalát: a királyi család címere. Tenyeremet rálapítom, mire aranyló fény árasztja el az erezetét.

A fatörzs csillogni kezd, majd egy foszforeszkáló ajtóvá halványul.

Rosalina levegőért kap, én pedig megfogom a kezét, és magammal húzom a fába. Egy halványan megvilágított szobába érünk, amely tele van öreg polcokkal és még öregebb könyvekkel.

– Egy titkos könyvtár? – kérdezi Rosalina.

– A királynő ültette ezt az égerfát, amikor először megalkotta Őszt. Úgy varázsolták el, hogy csak a királyi család léphet be rajta. Egy igen ősi védővarázslat oltalmazza, így a tűz nem hatott rá. Órákig itt maradtam bent, de hallottam, ahogy csapkod a tűz, és összeomlanak a falak körülöttem. Ahogy nevetnek a koboldok.

Rosalina a könyvhalmok között egy helyre bámul. Vajon tudja, hogy ott gömbölyödtem labdává, és kezemet a fülemre tapasztottam, miközben hallgattam a birodalmam pusztulását, de nem tettem semmit? Az emlékek rám törnek, akaratlanul és engedély nélkül. Próbálom ellökni magamtól őket, de egyre csak jönnek felém, egymás után. Mindegyik olyan, mint egy súly, amely a mellkasomat nyomja, és fojtogat engem. Gyáva, gyáva, gyáva.

A szívem gyorsabban zakatol, és semmi mást nem akarok, csak kijutni ebből a szűk térből, ám a lábam elfelejtette, hogyan kell járni. Hátratántorodom, és egy polcba ütközöm. Elkerekedett szemem csak mered előre, és azt hiszem, a tüdőm menten kirobban a mellkasomból…

– Farron, minden rendben. Itt vagyok. Most biztonságban vagyunk. Semmi ilyesmi nem fog még egyszer megtörténni, oké? – Rosalina keze az arcomat éri, és finoman leültet. – Lélegezzünk együtt! Mély lélegzet be, tartsd bent, aztán ki.

Lehunyom a szemem, és a hangjára összpontosítok, hagyom, hogy vezessen engem. Végre olyan, mintha a szívem nem akarna kitörni a mellkasomból, és kinyitom a szememet.

Épp előttem van, lágyan mosolyog.

– Még mindig itt vagy. Még úgyis, hogy tudod az igazságot rólam.

– Ó, Farron – suttogja. – Értem jöttél, amikor a legmélyebb pontomon voltam. Ezt csináljuk. Kitartunk egymás mellett.

A mellkasára dőlök.

– Most már érted, hogy az anyám miért nem bízik bennem? Hogy a nép miért nem hisz bennem? – Megremeg a hangom. – És miért nem leszek képes rá, hogy megállítsam ezt a telet?

Talpra állít, és a kezét csípőre teszi.

– Nem vagy egyedül, Farron. Van melletted három másik legfőbb herceg, és egy ember, hogy segítsenek. Mindamellett – megpördül, és felbámul a felénk tornyosuló törzsre –, gondolj erre a fára! Sugárzik ebben a szerencsétlenségben, még mindig nő, a pusztítás ellenére is. Te ugyanilyen rugalmas vagy. – Szeme csillog az elszántságtól. – Virágzol a hamvakban.

– Bárcsak osztozhatnék az optimizmusodban!

A könyvhalmok felé fordul.

– Mik ezek a könyvek? Biztosan fontosak, ha a fában tartottátok őket.

– A tűz után a Tölgyszív-várban őrzött legértékesebb könyveket ide helyeztük át, hogy biztonságban legyenek. Családi történetek, ősi uralkodók naplói, ilyesmik. Ezeknek a könyveknek a nagy része okkal volt elrejtve. Van olyan tudás, amit nem szabad hajszolni, mert az eredménye túlságosan bizonytalan.

– Úgy érted, ezek gonosz könyvek?

– Grimoire-ok – javítom ki –, tele őrült, sötét bűbájokkal. Sajnos itt nem fogunk találni semmit, ami a segítségünkre lehet.

– De talán van valami…

A szívem dübörög a mellkasomban, és meghúzom a nyakörvemet.

– Rosalina, már így is épp elég sötét mágiához van közöm. Ha rosszat teszel ezekkel a bűbájokkal, az mindent csak tovább ronthat.

Rosalina lefuttatja ujját az egyik könyv gerincén.

– A koboldok, amik megtámadták a könyvtárat… Caspian küldte őket?

– Talán. Azon a ponton már elárulta Kelt, és teljes mértékben a Mély erői mögé állt. De szerintem inkább Sira tette.

– Sira?

A torkom összeszorul már a név emlegetésétől is.

– Igen. Valaki olyan, akitől még Caspian is tart.

Mielőtt tovább mesélhetnék neki a Mély királynőjéről, Rosalina egy polcnak dől, válla remegni kezd.

– Rosie? Mi a baj?

– Mindenki elől eltitkoltam valamit. Azt hiszem, félek a választól.

– Mi az?

Barna szeme csillog, ahogy felém fordul.

– Hallom őt a fejemben. Caspiant. Bennem beszél.

Elsőre csaknem kitör belőlem a nevetés. Lehetetlen gondolat. Ám a félelem a szemében megállít engem. Komolyan beszél.

– Mikor kezdődött ez?

– A téli napforduló bálján.

Hideg kúszik végig a testemen. Olvastam már telepatikus beszélgetésről korábban. Olvastam róla, amikor kutattunk a… Nem. Megrázom a fejemet, nem akarok eljátszani a gondolattal. Biztosan ez is valamelyik trükkje, piszkos varázslatának egy újabb magja.

Megmasszírozom az orrnyergemet, igyekszem semlegesen tartani az arckifejezésemet. Nem akarok Rosalinára ijeszteni, amíg én magam utána nem néztem ennek.

– Sok mindent nem tudunk még, főleg a Mélyről. Biztos vagyok benne, hogy van valami oka ennek. De… én nem mondanám el Kelnek.

– Caspian valami borzalmasat tett vele, ugye?

Felsóhajtok.

– Fogalmad sincs.

Visszatér az élénkség az arcára, és elmosolyodik, noha tudom, hogy gyötrődik miatta.

– Talán egy nap majd megbízik bennem annyira, hogy elmondja, miért tette.

Megfogom a kezét, és kivezetem a fából, ki a világos napfénybe. A fák ősi dalokkal zörögnek, melyekre a tündéreknek többé már nincs szavuk.

– Remélem.

– Talán tévedek, de múlt hónapban a vacsorán olyan volt, mintha nektek mindannyiótoknak lenne valami múltatok. Mintha valaha… barátok lettetek volna.

Megérintem a tüskés nyakörvemet. Noha utálom ezt a nevetséges dolgot, Caspian állta a szavát. Minden este az uralma alatt tartotta a szörnyetegemet, és biztonságban tartotta a szeretteimet.

– Mi mind a saját kárunkon tanultuk meg, hogy nem létezik igaz barátság valaki olyannal, aki a Mélyből jött. Nem olyanok, mint mi, Rose. A világot valami olyannak látják, amit el kell foglalni.

Tekintete távolivá válik, lebámul a hamulepte földre.

– Nem tudom. Néha az az érzésem támad, hogy igazán magányos.

– Higgy nekem! Még ha Caspian el is akarja hagyni a Mélyt, nem képes rá. – Nyitja a száját, hogy tovább ágáljon, de többet már nem tudok Caspianra gondolni, és a koboldjaira, ahogy megrohamozzák a falvainkat, a tüskéire, ahogy kiszipolyozzák Faragvárat. Kiszipolyoznak engem. Gyorsan elterelem a szót: – Hé, majdnem elfelejtettem. Van valamim a számodra.

A zsebemben kotorászom, és kihúzom a holdkő rózsamedált.

– Édes istenem! – Kikapja a kezemből, és feltartja a naphoz, amíg úgy csillog, mint egy prizma. – Megcsináltad! Tényleg megjavítottad!

– Elég ügyes vagyok a kezemmel – motyogom, mire hirtelen elönti a forróság az arcomat.

Visszaadja, és megfordul, félrehúzza a hajfonatát. Végigvezetem a mellkasán, és elidőzöm a kapoccsal, megcsodálom hosszú nyakának gyönyörűségét, és beszívom rózsaillatát, ahányszor csak meglengeti a haját.

– Tudod, ez a királynő jelképe volt.

– Micsoda?

– Ez a rózsa. – Ujjammal végigsimítok rajta. – Hogy talált rá az apád egyébként?

– Az anyámé volt. Ő antropológusként dolgozott, apám pedig régészként. Különböző terepeken dolgoztak együtt. Fogadni mernék, hogy az egyik felfedezőútján találta.

– Különös csoda, hogy tudod használni – mondom.

– Hát, talán mindkettőnkben több lapul, mint amennyit bevallunk magunknak.

– Remélem, hogy igazad van.

Hátrahagyjuk a romokat. Azt hittem, hogy megkönnyebbülök majd, ha elmesélem neki, de csak arra emlékeztettem magamat, hogy az Ősz Birodalomnak milyen gyáva az uralkodója.

Rosalina hátranéz a válla felett.

– Tudod, az apám számos ásatást vezetett, ahol leégett területeken tárt fel leleteket. Talán ő majd talál valami menthetőt.

– Nyugodtan szétnézhet, de attól tartok, hiábavaló lenne. – Lehunyom a szemem. – A bűbájok, amik megállíthatták volna ezt a fagyot, már elvesztek.

Kinyitom a szemem, amikor megérzem lágy érintését az arcomon.

– A tűz talán elpusztította a múltat, de ez az, ami megmenti a jövőnket. Csak elég bátornak kell lennünk, hogy felfedezzük.

A fény átszűrődik a fákon, amitől élénk foltok és árnyak játszanak a bőrén. Annyira gyönyörű. Ahogy a napfény pislákol a haján, hosszú szempillája, amikor leengedi tekintetét. Elé tártam a legszenesebb darabjaimat, és nem futott el. Egyre csak közelebb húzódik…

Bárcsak azt mondhatnám neki, hogy igaza van, hogy többé már nem félek. Bárcsak a karjaimba kaphatnám őt, és megcsókolhatnám. Úgy akarom ismerni őt, mint a kedvenc könyveimet: oda-vissza kiolvasnám, megízlelném minden mondatát. Életének minden sorok közötti titkát meg akarom tudni. Bárcsak vele ismerhetném meg a szerelem minden formáját!

De ő Kel társa, és a saját kötődésem egy gubancos káosz bennem. Nekünk nincs közös jövőnk.

És ha van is, az csak olyan lehet, ami mindkettőnk szívét összetörné.

48. FEJEZET

Keldarion

– Balra! – morgom, és kardomat megsuhintom egy ívben, miközben Ez végigsiklik a jég borította földön. Pengém egy téli rémség vállába ágyazódik, arca a megfagyott csontok és dércsípte bőr rémisztő maszkja. Kezembe kapom a koponyáját, és kék láng villan a tenyeremen. A lény felsikolt, miközben húsa elolvad az érintésem alatt.

Az eső kopog Ezryn páncélján, miközben bakancsa cuppog a sárban.

– Mögötted! – üvölti, mire megfordulok, és alig van időm megemelni a kardomat, hogy megállítsam egy újabb fagyott holttest karmait.

A nevetséges rémség levegőhöz kap, aztán összezuhan, hátából egy olajjal bevont dobófejsze heves lángja áll ki. Biccentek Eznek, ő pedig visszafordul a másik négy szörnyűséghez.

Mi ketten kilovagoltunk az Ambardon-láphoz, egy lila dombokkal elnyúló területhez, hogy még több téli rémség után kutassunk. Követtük a fagy egy ösvényét, és többet is találtunk, mint amire beneveztünk. Egy egész falkányi téli rémség baktatott át a mezőkön, hervasztó fagy követte minden lépésüket.

Lovainkat valahol úgy a tizenkettedik és huszadik megölt rémség között elvesztettük. Érzem, ahogy gyengül az erőm. És Ezryn is zihál olajjal, és nem mágiával átitatott pengéjének minden suhintásánál. A zuhogó eső sem segít.

Még több battyog felénk, szemük meglehetősen élénk olyan lényekhez képest, amik fagyból és rohadásból állnak.

– Honnan jöttök, ti fattyak? – Feléjük török. Épp pár napja járőröztem az Ősz és Tél közötti határon, de Perth jelentése igaznak bizonyult. Télnek egyetlen határ menti falvát sem támadta meg a fagy.

Ezryn elfut mellettem, de megcsúszik a fagyos füvön.

– Ez! – kiáltok fel, miközben elesik, és előrebukfencezik a jeges dombon. Úgy néz ki, mint egy kupac fém, amikor leér az aljára, és megigazítja a sisakját, miközben feláll. Kardjának lángja kialudt az eséstől. Egy morgással elfordulok az előttem álló rémségektől, és felé szaladok.

Ám a domb lábánál is várnak szörnyek, merev lábaikon csoszognak felénk. Ez keze eszeveszett módon mozog, előkap egy üvegnyi olajat, a pengéjére önti, aztán meggyújt egy gyufát. A víz lefolyik a sisakján. A láng pislákol, aztán kihuny, pislákol, aztán megint kihuny.

Miért nem tanultad meg a varázslatot? – gondolom. Te makacs seggfej.

Nem tudja lángra bírni a gyufát, és az egyik rémség elképesztő sebességgel mozogva közeledik felé. Fagydarabkák csillannak az ujjbegyein, ahogy Ez sisakjáért nyúl, aki feltartja a kezét, hogy megállítsa a lényt…

De én megcélzom a fejét egy lángoló, kék gömbbel. A lövedék eltalálja, a szörnyszülött felrikolt, és égő arcát kaparássza.

Ez mellé siklok a jégen, és talpra rántom. Hátunkat egymásnak vetjük, két fagyos domb közötti völgybe szorultunk, miközben egyre több rémség árad a két oldalon.

– Kösz a mentést! – mondja Ez.

– Csak egy kis időt nyertem neked.

Védekezőn megemeljük a kardunkat, teljesen szinkronban mozgunk, amire csak két olyan ember képes, akik már több száz csatában küzdöttek együtt.

– Enyém a keleti domb, tiéd a nyugati? – kérdezi.

– És reméljük, hogy Farron megtalálja majd a megfagyott holttestünket – morranok fel.

Furcsa melankólia lesz rajtam úrrá. Ezryn és én már számtalan lehetetlen helyzetben találtuk magunkat. Szembenéztünk már tündérek, koboldok és olyan hitvány szörnyek túlerejével, hogy nem is merek tovább gondolni rájuk.

Ám ahogy szembekerülünk ezekkel a rémségekkel, ahogy leözönlenek a dombokról… Most először félelem villan a mellkasomban.

Olyan erős félelem, hogy elgondolkodom, vajon Rosalina érzi-e.

Semmiképp nem hagyhatom, hogy itt essek el. Így nem, hogy még mindig feladatom megvédeni őt. Még azokon az estéken is, amikor a fivéreim körbevettek, és őt a karomban tartottam, nem hagytam magamnak, hogy előtte aludjak el.

Tudom, hogy magányos miattam. De csak így tudom igazán megvédeni őt.

Ám még nekem is megvannak a határaim. Ezrynre nézek. Annyi mindent kellett volna mondanom. Már két hónapja az Ősz Birodalomban tartózkodunk, több mint elegendő időm lett volna.

De legalább egy dolgot még jóvá tudok tenni.

Ezryn teste megfeszül az enyémhez nyomódva, és tudom, hogy kitörni készül az összecsapáshoz.

– Ez – szólok. – Én saj…

Sikoly tölti meg a levegőt, nem egy rémségé, hanem egy állaté. Egy magas hangú kiáltás. Aztán nyilak hullanak le körülöttünk, melyeknek ég a hegyük.

Az egyik rémség összeomlik, aztán egy másik is. Felnézek az égre. Egy bagoly hatalmas, fehér szárnya csapkod a felhőkön keresztül. A fenevad felett egy kék bundás tündér lovag kukkant át a tollakon, szemöldökét összevonja. Újabb tüzes nyilat lő ki.

Dörgés hangzik, és megremeg a föld.

Egy lovasosztag árnyékos körvonala viharzik a dombon át a völgy irányába, felénk. Különböző lényeken közelednek, és a szívem zakatol a várakozástól. Rénszarvasok vágtatnak a frontvonalon, agancsukat a magasba emelik, miközben a hátsó védővonal súlyos jegesmedvékből áll. Óriási fehér rókák könnyedén törnek ki, és ugranak vissza az alakzatba. És a sereget egy termetes jávorszarvas vezeti, hatalmas, erős lábai kecsesen lépkednek lefelé a dombon.

Mindegyik fenevad hátán egy tündér katona ül, mindegyikük Tél zafírkék jelvényét viseli.

A katonák áttörnek a rémségeken, elterelik a figyelmüket a pengéjükkel és a dárdájukkal, aztán szorosan körbefogják őket. Fentről a hóbaglyon ülő lovag lángoló nyilakat lő a kavalkádba. Egy jegesmedve lovasa bedob egy palackot a rémségek gyűrűjébe, mire kék tűz robban körülöttük. Bármit is tettek a fegyvereikkel, attól a tüzük ellenáll a hajthatatlan zuhogásnak.

Ezryn és én hátrahúzódunk egymáshoz.

– Ezek a hólovagok – lehelem.

49. FEJEZET

Farron

Már évek óta nem láttam ilyen vihart. Az esőtől nehéz felhők a birodalom felett lebegnek, szikráznak bennük a villámok. Rosalina előttem ül a nagy szarvasomon, Thrandon. Amalthea, Rosalina fehér kancája, megijedt a mennydörgéstől, és most mögöttünk lépked a száron vezetve.

– Hát, az biztos, hogy ez hirtelen jött – szól Rosalina a szélben.

Amikor ma reggel elindultunk, az ég még tiszta, szürkéskék színű volt, amilyet csak ebben a birodalomban látni. Rosalina és én egy faluba tartottunk, amit befagyasztottak a rémségek.

Kel szeme meg sem rezzent, hogy Rosalina és én egyedül utazunk el. Megbízik bennem, döbbenek rá. Megbízik bennem, hogy a varázserőm elegendő, hogy megvédje a társát. Melegség virul a mellkasomban.

Az Ősz áldásával én vagyok az egyetlen, aki van annyira erős, hogy egyedül fel tudjon olvasztani egy egész falut. Így, hogy a többi erőnk szétszéledt a birodalomban, örömmel vállalom magamra ezeket a küldetéseket. A faluba történő utazás felemésztette a reggelünk nagy részét, de látva az ott élők megkönnyebbült arcát, megérte.

Noha hálásak voltak a falubeliek a varázserőmért és a jelenlétemért, igazán Rosalina nyugtatta meg őket. Volt abban valami harmónia, ahogy szétosztotta az ellátmányokat, szavai mögött olyan bizalom és vigasz lapult, ami nem mesterkélt, hanem őszinte optimizmus itatja át. Én használtam a lángjaimat, hogy megszabadítsam őket a fagytól, de Rosalina valami egészen más csillogást gyújtott a szemükben.

A remény szikráját.

A belénk vetett hite az, amitől működik, gondolom. A belém vetett hite.

Olyan hit, amit én mostanában nehezen találtam.

– Errefelé szeszélyes lehet az időjárás. Ez a vihar valószínűleg nem fog sokáig tartani. – Előreintem a szarvasomat. Óriási patái fröcskölnek a sárban. A szél csapkodja az arcomat, és a ruháim csuromvizesek.

És nem csak az enyémek. Rosalina bézs felsője átázott, és a vékony anyagon át látom álló mellbimbóinak sötét alakját. A gondolataimat elárasztja a vad vágy. Meg akarom őt fordítani, hogy a nedves anyaggal, mindennel együtt a számba vegyem a mellét, és megszívjam, amíg már sajogni kezd neki.

A szarvasom megindul egy sziklás emelkedőn, és a gravitáció hatására Rosie hozzám préselődik. A lovaglónadrágom nem tesz sokat, hogy elrejtse felduzzadt farkamat, ami Rosie fenekét dörzsöli.

– Ó! – Rosalina ziháló hangot hallat, és mintha azt latolgatná, hogy elmozduljon-e, vagy ne. Kezét felemeli az esőben. – Van némi szépség a viharban, nem? Valami vad és érintetlen.

– Úgy érted, veszélyes – felelem.

– Vagy csak így tekintünk rá? A viharok megújítják az ökoszisztémákat, gazdagítják a földet, és védelmet nyújtanak a tűz ellen. A vihar szerencsétlensége gyógyító erejű. – Hozzám dől, a domborulatomnak nyomja magát. – Képzeld el így: vad és ártalmatlan, csak amíg az eső esik.

– Egy villámcsapás – mormolom, kezem a teste körül mozog. – Egy villanás, és már vége is.

– De micsoda villanás lehetne! – Hangja mély, éhes.

Tudom, mit csinál. Ezek a kettesben töltött pillanatok csak kétségeket ébresztenek bennem azzal kapcsolatban, amikor nem érintettem meg a fürdőben, vagy amikor nem csókoltam meg a leégett könyvtárban.

Az agyam logikus része tudja, hogy azon alkalmakkor helyesen döntöttem.

Ám amíg az eső esik…

– Fogd meg ezeket egy pillanatra! – A kezébe adom a gyeplőt és a kantárt. Thrand olyan jól nevelt, hogy nincs szüksége sok irányításra, Amalthea pedig kötelességtudóan üget mögöttünk. – Nyújtóznom kéne.

Rosie puha hasára simítom az ujjaimat. Fejét a mellkasomra hajtja, a látképet csodálja. A vörös és arany fák hajlonganak és recsegnek, ágaik csapkodnak a szélben. Villámok világítják meg a sötét déli eget.

– Fázol?

– Nem vészes – feleli Rosalina, ám reszketése másról árulkodik.

Kezemet fel- és levezetem a karján. Csak hogy melegen tartsam, mondom magamnak. Ám amikor az ujjam a melle oldalát súrolja, mindkettőnkből gyötrelmes hang tör fel. Csak játszadozunk, de mindketten tudjuk az igazságot. Akarom őt. És ő akar engem.

– Kérlek, érints meg! – szól lágyan, óvatosan. Rosie már hónapok óta próbálja kimutatni felém az érzéseit. Elém tárta a szívét, hogy szabadon elvegyem.

A gond: tudom, hogy nem akarom majd visszaadni.

Fejemet a nyakhajlatába ejtem, nedves hajam egy gubancban hullik előre, ahogy elengedem az irányítást. Kezemet végigsimítom mellének domborulatán. A csúszós anyag siklik az ujjaim alatt, és Rosie lágyan felnyög, miközben álló bimbóját kényeztetem, ami minden kétséget kizáróan érzékeny lehet a hidegtől.

– Bárcsak lehámozhatnám ezt rólad – suttogom –, hogy lenyaljam a testedről az összes esőcseppet.

– Farron. – Rosalina az ölébe ejti a gyeplőt és a kantárt, és belemarkol mindkét combomba.

A cirógatásától meztelenre akarom vetkőztetni, és magamévá tenni ezen a szarvason. Ajkamat a nyakához irányítom.

– Biztos vagy benne, hogy akarod ezt? – mormolja. Tudja, hogy tétovázom.

De már nem tudok ezzel foglalkozni.

– Én csak felmelegítelek – válaszolom.

Lassan hagyom, hogy a kezem az anyag alá csússzon. Olyan sikamlós a bőre. Vonaglik, miközben a puha húst gyúrom. Csípőjét hátratolja, és a nadrágom nedves béklyója alatt a farkam már fájdalmasan kemény.

Nem tudom megállni, hogy elképzeljem, milyen forró és csodálatos lenne belemélyeszteni magamat. Ezryn nem érintette úgy. Meglep, hogy még Dayton sem. A saját kibaszott társa sem teszi magáévá.

A puncija könyörög, hogy megdugják, és izgalmának illata csaknem felemészt engem.

– Fare. – A szó egyben könyörgés is. – Még, kérlek. Ha lehet…

A világot adnám neki, ha tudnám. Kezem átsiklik a hasán, le a hasonlóan nedves nadrágjára. Gyengéden a csúszós anyagot kezdem dörzsölni. Nyers nyögés hagyja el az ajkát, mire én egy morgás kíséretében a mellébe markolok. Meg kell őt dugni.

– Igen – mondja. Csakhogy remeg a testemen, és nem a gyönyörtől.

– Rosie, megfagysz.

– Nem, j-jól v-vagyok. – De most már a hangja is reszket. Néha elfelejtem, hogy ő egy ember, és hogy az ő igényei eltérnek a mieinktől.

Pislogok, és próbálok valami tájékozódási pontot találni az eső leplén át. Megfogom Thrand gyeplőjét és Amalthea kantárját, majd kissé elterelem az utunkat, hogy leereszkedjünk egy kis völgybe.

– Ott egy fogadó – mondom neki. – Ott kivárhatjuk a vihar legrosszabb részét, mielőtt visszatérnénk Rézióba.

Rosie bólint. Thrand óvatosan megy le a dombon, én pedig megigazítom Rosie felsőjét, hogy illendően el legyen takarva. A fogadó lágy narancssárga ragyogása átvág a ködön, és a lidércfényekre emlékeztet, amelyekre rátaláltunk egyszer.

A lidércekre, amelyek megmutatták nekem, hogy a társkötődésem nem más, mint egy gubancos káosz. Tulajdonképpen nem meglepő. Mindig is tudtam, hogy valami el van törve bennem. A kutatásunk még semmilyen válasszal nem kecsegtetett, de tudom, hogy Rosie nem hagyja abba a keresést.

Egy kéményből hullámzó fafüst szaga keveredik a nyirkos földével. Az épület oldalánál található istállóba vezetjük Rosalina lovát, míg Thrand az erdő fái alá húzódik, ő jobban kedveli a szabadságot. Egy egyszerű füttyszóra visszatér, ha ideje indulni.

A fogadó utazóknak van fenntartva, és a városok között helyezkedik el, távolabb a Rézióba vezető főúttól. Egy masszív faépület nádtetővel és egy nagy, hívogató ajtóval, amit élénksárgára festettek. Az ablakok világítanak a gyertyák fényétől, és hallom a harsány nevetéseket és a korsók csörrenését kiszűrődni bentről. Egy A KóBoRLÓ KöLTŐ feliratú tábla lóg a bejárat felett, amely előre-hátra himbálózik a szélben, és hangosan nyikorog.

Meleg levegő kanyarog körülöttünk, amikor belépünk. Nyüzsgő és csak halványan megvilágított a helyiség, benne durva faasztalok és padok állnak szétszórtan. Tűz ropog a kandallóban, pislákoló árnyakat vetve a falakra.

A fogadó tulaja, egy termetes és komoly nő üdvözöl minket.

– Már nincs sok helyünk. A fagy elől menekülő emberek miatt nagy lett a zsúfoltság. – Résnyire szűkíti a szemét. – Farron herceg?

Elpirulok, és magamon érzem a fogadóban tartózkodók leplezetlen figyelmét. Ösztönösen közelebb húzom Rosie-t, noha a pillantásuk inkább kíváncsi, mintsem barátságtalan.

– Nincs szükségünk szobára, csak egy helyre, ahol megszáradhatunk, és kivárhatjuk a vihart.

A tulaj összevonja a szemöldökét, és elszántság fut át a vonásain. Egy pillanattal később felterel minket a lépcsőn, karjában száraz ruhákkal, amikről próbáltuk meggyőzni, hogy nincs rájuk szükségünk. De nem fogadta el a nemleges választ.

– Előkészítettem némi forró vizet – mondja, és megáll egy egyszerű barna ajtó előtt. – Maradjatok, amíg csak szükségetek van rá.

– Mi csak a vihart akarjuk kivárni – mondja Rosalina. – Vissza kell érnünk Rézióba még sötétedés előtt.

Összeszorul a szívem. Hát persze. És nem azért, hogy elrejtsük a szörnyetegemet. Ma telihold van, az egyetlen nap a hónapban, amikor a farkasnak nincs hatalma felettem. De valaki másnak igen. Tudattalanul meghúzom a tüskés láncot a nyakam körül. Ma este mi mind beteljesítjük a Caspiannal kötött alkumat.

– Köszönjük még egyszer – mondja Rosalina, miközben elveszi tőle a ruhákat.

– Nem, mi köszönjük, Rosalina kisasszony és Farron herceg. – Elmosolyodik. – Elterjedt a hír, hogy mit csináltok a birodalom területein. Nem hagyjuk, hogy győzedelmeskedjen a fagy.

Gyengén elmosolyodom, és megköszönöm a tulajnak, mielőtt követném Rosalinát a szobába. Kint a zsalu zörög a széltől, és az eső kopog az üvegen.

A lángoló kandalló melege eláraszt engem, miközben szemügyre veszem a kis szobát. Egy ágy van puha párnákkal. Ám a szoba közepén álló tárgyon akad meg a figyelmem.

Egy fakád, amelyből gőzcsóvák szállnak fel a levegőbe.

50. FEJEZET

Rosalina

Ebben a szobában egy ágy és egy kád van. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy most egyik sem tűnik kecsegtetőnek.

Lassan az ágyra teszem a száraz ruhákat, amiket kaptunk. Tiszta törülközők is vannak a paplanon. Élénk rózsaszín pír borítja Farron orcáját, miközben lágyan becsukja maga mögött az ajtót.

– Lemegyek, amíg te fürdesz – mondja. – Reszketsz.

– Ne légy nevetséges! Mármint, nem mintha nem láttál volna még…

És már előttünk is van: az alkalom a fürdőben, amikor Dayton engem kényeztetett, miközben Farron nézett minket… és nem akart becsatlakozni.

– Csak fordulj meg! – mondom. Bólint, én pedig lassan lehámozom magamról az átázott ruháimat; a mellem különösen érzékeny ott, ahol megérintett. Ezekért a pillanatokért élek, amikor elszabadul, és cselekszik. De tudom, hogy nem igazságos tőlem, hogy így gondolkodom, nem, amikor még meg kell találnia a társát.

Egy kis sóhaj szökik ki belőlem, ahogy lábujjamat belemártom a tiszta vízbe. Apró tűszúrásokat érzek a hideg bőrömön, ahogy belecsusszanok.

– Milyen a hőmérséklete? – kérdezi Farron.

– Tökéletes – sóhajtom. – Az eső hangja, egy meleg fürdő… Adj egy könyvet és némi csokoládét, és olyan lesz, mint egy álom.

Kuncog.

– Azt hiszem, Thea nyeregtáskájában hagytuk a könyveket. De legközelebb észben tartom a csokoládét.

Egyik kezem végigsiklik a párán. Farron reszket, miközben az ajtó mellett csöpög belőle a víz.

Lassan kiemelkedem a kádból.

– Ez elképesztő volt. Te jössz! Nem akarom, hogy kihűljön a víz, mielőtt alkalmad lenne kipróbálni.

– Ülj vissza, Rosie! – mondja Farron. – Én jól vagyok.

Visszasüllyedek a vízbe.

– Mi lenne, ha én az egyik irányba néznék, te meg a másikba? Nem is kell egymáshoz érnünk.

Olyan hangot hallat, ami félúton van a morgás és a nyögés között.

– Ez valószínűleg rossz ötlet.

– Hát, vagy ez, vagy kiszállok, hogy te beszállhass. Nem tudok csak úgy itt ülni, miközben te reszketsz.

Oldalra billenti a fejét, barna hajából a hátára csöpög a víz.

– Jól van. Fordulj az ágy felé!

Hallom a nedves ruhák placcsanását a földön, és a kád széléhez csúszom, térdemet felhúzom a mellkasomhoz.

A víz csaknem a peremig emelkedik, ahogy Farron beszáll. Ez a fakád mély, viszont egyáltalán nem olyan hosszú, hogy egy csaknem száznyolcvan centis ember és egy még annál is magasabb tündérherceg beférjen. Elmélyed a kádban, háta az enyémet súrolja, a bőre jéghideg.

A fogaim közt beszívom a levegőt, leküzdöm a kényszert, hogy nekidőljek.

– Meleg a víz – mondja Farron.

– Igen, az.

Az eső kopog az ablaküvegen, és a távolban dörög az ég. Ám itt bent a kandalló megnyugtatóan ropog.

– Ha bármilyen más estéről lenne szó, ez egy nagyon rossz hely lenne a maradásra – mondja Farron.

Szemem a sarokba téved.

– Csak egy ágy van.

– Tudom, Rosalina.

Mélyebbre süllyedek a vízben. A mozdulattól a gerincem az övéhez ér. A gondolat, hogy ilyen közel van, nyúlánk teste meztelen… Vajon kemény a farka? Annyira kívánsz engem, mint én téged?

Kezemet a lábam közé engedem. Megsimítom az idegvégződések érzékeny csomóját, mire élesen beszívom a levegőt.

Farron ledermed, mire azonnal kiveszem a kezemet a vízből.

– Nem csináltam semmit.

Könnyeden nevet.

– Szeretnéd, ha kiszedném a csomókat a hajadból?

Óvatosan megérintem a madárfészket a fejemen.

– Oké.

– Megfordulok. Maradj ott, ahol vagy!

A víz átfröccsen a kád szélén, aztán a kezét a vállamon érzem. Fejemet a vízbe hajtja, én pedig a hasamra tapasztom a karomat, miközben Farron finoman kibogozza a hajam.

Felhunyorgok rá, arca gyengéd, orcája vörös a meleg víztől, barna szeplői csillagképekként terülnek szét az orrán. Még a vékony, tüskés nyakörv is elbűvölően néz ki rajta.

– Tényleg gyönyörű vagy, Fare – suttogom.

Ujjai megállnak, ám szája szegletében egy mosoly bújik meg.

– Ülj fel! – Elegáns kezével átfésüli a hajamat, aztán elkezdi befonni.

– Hűha, tényleg jó vagy ebben – mondom.

– Őszben a gondolat, hogy összefonjunk vagy összekapcsoljunk dolgokat, nagyon fontos – feleli, keze a hajamban táncol.

– Ezt a gondolatot az emberi világban is sok helyen éltetik – mondom. – Ahonnan én jövök, a Csendes-óceán északnyugati partjáról, az északi indiánok gyönyörű anyagokat szőttek gyapjúból. És az apám egyszer mesélt egy ősi kelta rituáléról, amit kézfogónak hívnak. Két ember összefonja egymással a kezét, ezzel szimbolizálva, hogy összekötik az életüket.

– Gyönyörű a világod – mondja Farron. Leengedi a fejét, és olyan halkan suttog valamit, hogy nem hallom.

– Hm? – kérdezem.

– Itt az a szokás, hogy ha befonod valakinek a haját, vagy felajánlasz egy karkötőt vagy más fonott dolgot, akkor a fonást jókívánságokkal és kellemes gondolatokkal kell átitatni annak az embernek.

– És rólam mit mondtál? – suttogom.

A fonatot átrakja a vállamon.

– Az titok.

Megfordulok a kádban, a víz kicsap az oldalánál, míg már egymásra nézünk.

– Dayton haját állandóan befonod. Azt mivel itatod át?

Elvigyorodik.

– Sok mindennel. Néha azt kívánom neki, hogy ne legyen ilyen hígagyú. De legtöbbször arról a szeretetről beszélek, amit iránta érzek, és azt kívánom, bárcsak viszonozná.

A torkomon akad a levegő. Farron úgy néz rám, mintha nekem is ugyanezt mondta volna.

– Farron…

– Miért tartod így a karodat?

– Ó! – mondom. – Ez nem épp a legvonzóbb testhelyzet. Behurkásodik a hasam.

Düh villan át Farron arcán, és a víz alá nyúl, hogy elhúzza a kezemet.

– Állj fel!

– Én…

– Csináld, Rosalina! – mondja, és parancs hullámzik a szavaiban. Beharapom az ajkamat, és lassan felállok előtte a kádban, a meleg víz lecsorog a testem görbületein.

– Teljességgel tökéletes vagy – mondja.

Nemcsak vágyat, de valamiféle áhítatot is látok a tekintetében. Mintha egészen a lényemig fel akarna falni engem – a testemet, az elmémet, a lelkemet.

A testem minden része gyötrődik, hogy ezt odaadhassam neki. Hogy olyannyira eggyé váljunk, hogy többé nem tudjam, hol végződik ő, és hol kezdődöm én.

– Most már leülhetek?

– Nem. Élvezem a kilátást. – Farron elvigyorodik, és hátradől, karját a kád két szélére támasztja. A mozdulat és az önbizalom szele valami olyasmi lehet, amit biztosan a mi drága Nyárhercegünktől tanult el.

Dayton gondolatára a szívem hirtelen kétségbeesett ütemben kezd kongani érte, és azt kívánom, bárcsak itt lenne. Nem mintha bármit is akarna tőlem.

– Tudom, hogy a többiek vonzónak találnak – mondom, miközben egyik lábamról a másikra billenek. – Valószínűleg Kel nem tehet róla a társkötődés miatt, de amikor így látott, erős volt a vágya.

Farron megnyalja az ajkát, és kezét a vízbe mártja, hogy megigazítsa magát. A gondolattól, hogy a társam így lát engem, felizgult?

– Ezryn az egyetlen, aki nem látott meztelenül.

– Ha a szemtanúja lenne a ruhátlan látványodnak, attól az évszázad sokkja érné Ezrynt. Őszintén szólva, nagyon szeretném látni.

Szóval Farronnak nemcsak az a gondolat tetszik, ha Kellel látna, hanem az is, ha Ezrynnel. És bár nem csatlakozott hozzánk, szerintem élvezte, ahogy minket nézett Daytonnel a fürdőben.

– Ezryn látott már meztelen nőket korábban.

– De nem téged. – Szeme elsötétedik. – Tényleg ennyire nem vagy tudatában, milyen hatást gyakorolsz rájuk? Milyen hatást gyakorolsz rám? Ülj le!

Megteszem, de ezúttal közelebb húzódom, a két behajlított térde közé.

– Ki miatt gondolsz így magadra? – Flörtölő hangja komollyá változik, aztán pillantása a csuklómra téved.

– Nem akartam bevallani magamnak, hogy Lucas ki is valójában. Képtelen voltam meglátni a szörnyet a mosoly mögött. – Lucas említésére mintha a víz hőmérséklete csökkenne.

Farron az ajkához emeli a csuklómat.

– Ezryn talán begyógyította a sebet, de a heget csak te tudod meggyógyítani. És néhány heg mélyebbre fut a bőrödnél.

– Hagynom kellett volna meghalni. Amiket mondott, amikor próbáltam megmenteni… Ahogy megpróbált újból bántani engem…

Farron megrázza a fejét.

– A kedvesség és empátia nem gyengeségek, Rosalina. Azok mindig győzedelmeskedni fognak.

– Állandóan ugyanazt a hibát követtem el vele, újra és újra. Azt hittem, az Elvarázsolt-völgyben megváltoztam, hogy mindent megtanultam, amit tudnom kell magamról. De amikor visszajutottam Orca Cove-ba, még egyenesen nemet sem tudtam mondani a lánykérésére. – A gondolatok, amiket az elmém legmélyére zártam, most feltörnek. De az, hogy megosszam őket Farronnal, egyáltalán nem ijesztő. Tudom, hogy nem fog ítélkezni, mindegy, mennyire bánom a múltbeli döntéseimet. – Néha gyűlölöm őt. A lányt, aki voltam. Néha aggódom, hogy csakis ő lehetek.

– A gyógyulásnak nincs határideje, Rosalina. Lehetsz bátor az egyik nap, és félénk a következőn. – Elengedi a kezemet, és kezébe fogja az arcomat, közelebb hajol a gőzölgő vízben. – Ráléptél az útra, és ez a lényeg.

– Ez rád is igaz, Farron. Bocsáss meg a fiúnak, aki megrémült!

Megremeg az ajka.

– És ha még mindig az a rémült fiú vagyok?

Kezemet az övére teszem.

– Mi lesz, ha mindig gyűlölni fogom azt, aki voltam korábban?

Egy szívdobbanásnyi ideig, ami egy évezrednek tűnik, így maradunk, és látom a tükörképemet borostyánszínű szemében. Meztelenül és kitárulkozva egymás előtt.

– Én lehetek érted bátor, Farron.

Közelebb hajol, homlokát az enyémnek támasztja.

– És ha én tudlak szeretni téged? A múltban, a jelenben és a jövőben? Minden részedet, Rosalina.

Levegőhöz kapok, és felpislogok rá. Ám mielőtt megszólalhatnék, megragadja az arcomat, és magához húz egy csókra.

51. FEJEZET

Keldarion

– Mit csinálnak a hólovagok Tél határán túl? – kérdezem.

Ezryn reszketeg nevetést hallat.

– Engem nem érdekel. Csak kurvára örülök, hogy láthatom őket. – Aztán gyufája végre meggyullad, és olajos pengéje lángra lobban, az eső ellenére is ég. Csatába indul a lovagokkal együtt, majd azonnal felhasítja az egyik rémség fejét.

Mosolyogni kezdek, és felüvöltve utánasietek.

Percekkel később a dombtető megtisztul a hordától, megfagyott holttesteik a földet szennyezik. Tűz nyaldossa a füves területet, elégeti a fagy csípő maradékát. Elhúzom lángoló kezemet a szörnytől, és kiegyenesedem, felmérem a környezetünket, hogy vannak-e még bukdácsoló lények.

Ezryn mellém sétál, pengéjét már kioltotta.

– Azt hiszem, végeztünk velük…

Dörgő paták szólnak, és a hóbagoly felettük ismét felrikolt. Az egész lovasság alakzatba áll, és bekerítenek Ezrynt és engem. A lovagok csákányokat és dárdákat fognak ránk, beszorítanak minket.

Morgás tör fel a torkomból, de megtalálom a vezetőjük tekintetét egy tornyosuló jávorszarvas tetején. Leugrik, és leveszi ezüst sisakját, felfedi hosszú, kócos, szőke haját és vastag szakállát.

– Eirik Vargsaxa – szólítom meg. – Nem ismered meg a legfőbb herceget, aki kinevezett e lovasosztag kapitányának?

Eirik kék szeme felvillan.

– Őméltósága. – Int a kezével, mire a katonái leengedik a fegyvereiket. Aztán féltérdre ereszkedik. – Nem voltam biztos benne, hogy te vagy az. Sok idő telt el, mióta saját szememmel láthattam Tél legfőbb hercegét.

Kinyújtom a kezemet, hogy felsegítsem.

– Látom, a hólovagok nem veszítették el a képességeiket.

Eirik mélyen felsóhajt.

– Egész ügyesen mészároljuk le ezeket a holttesteket. Sajnos szükségessé vált.

– Magyarázatot kérek, katona! Miért vagytok Ősz területén?

Eirik körbenéz a katonáira, és fájdalmas arckifejezés simul vonásaira.

– Te… te nem tudod, felség?

Hűvös döbbenet mar belém.

– Mit nem tudok?

– Száműztek minket, legfőbb herceg – leheli Eirik. – Quellos vezér maga.

Ez biztos csak valami félreértés. Quellos nem árulna el engem. Nagy hűséggel szolgálta a nagyapámat és az apámat.

Ezryn forrong mellettem, megfeszül a teste. Mindig is gyűlölte a vezéremet, és a csillagok is tudják, hogy Dayton és Farron sem táplálnak túl sok szeretetet iránta. Még a társam félelmét is éreztem a kötődésünkön keresztül, amikor a közelében volt.

Megint kudarcot vallott a hitem, rossz emberbe vetettem a bizalmamat? Apám, büszkévé akartalak tenni. Olyan döntést akartam végre hozni, amivel egyetértesz. Kérlek, mondd, hogy nem árulták el ismét a hűségemet.

– Miért száműzne benneteket Quellos? – kérdezem. – A hólovagok mindig is hűen szolgálták a trónt.

– Épp csak két hete történt. Közülünk sokan hallották a halálos fagy hírét őszi családtagoktól és barátoktól. Ki akartam vinni a lovagokat, hogy nyomozzunk, de Quellos azt mondta, hogy a saját katonáit küldte ki. Ám ahányszor visszatértek, azt mondták, hogy nincs veszély. – Düh szegélyezi Eirik vonásait. – Engedély nélkül átkeltünk a határon, és tucatnyi ilyen szörnyet találtunk. Amikor visszatértünk a fővárosba, hogy számonkérjük a vezért, az egész egységünket száműzte háborús uszítás címén.

Egy jegesmedve toppant hatalmas mancsával, és fújtat. Reszketegen beszívom a levegőt, az elmém zakatol a méregtől és zavarodottságtól.

– Quellos nem hozhat ilyen döntéseket. Kérlek, mielőbb menjetek Rézióba! Szövetségre léptem az Ősz legfőbb hercegével, hogy véget vessünk ennek a pusztításnak.

– A legnagyobb tisztelettel, felség – mondja Eirik, miközben visszaugrik a jávorszarvasára –, minket száműztek Télből. A továbbiakban egyetlen legfőbb herceget sem szolgálunk. A saját küldetésünkön vagyunk, hogy megtisztítsuk a földeket ezektől a szörnyektől. – Felteszi a sisakját, és ünnepélyesen a fejét rázza. – Quellos elárulta a hűségünket. És a Birodalmak Védelmezője nem bizonyult megbízhatónak a Tél népének szemében. Szóval magunkra hagyatkozunk. – Megfordítja az állatot, és még egyszer, utoljára rám néz. – Sok sikert, Keldarion! – Aztán a levegőbe emeli a kezét. – Lovagok, utánam!

A lovasosztag egyre hangosabb dübörgéssel elviharzik, és eltűnnek a domb mögött.

Meredten állok, meg sem bírok mozdulni. Gondolatok cikáznak az elmém hátuljában, de olyan, mintha egy jeges réteg elválasztaná őket a tudatomtól.

– A saját embereim inkább dezertálnak, mint hogy engem szolgáljanak.

Ezryn megragadja a vállamat.

– Kel, figyelj rám! Quellos rejteget előled valamit. Meg kell kérdőjelezned a Tél feletti felügyelőségét.

– Igazad van. – Sokáig ragaszkodtam ahhoz a Télhez, amit az apám rám hagyott. Mégis milyen jogon nevezhettem volna ki egy új felügyelőt azok mellett a silány döntések mellett, amiket meghoztam? Noha most nem érzem magam olyan egyedül, mint amikor megkaptam az áldásomat. A hercegek Farron mellé álltak, és mellettem is ki fognak állni. És még ha soha nem is lehetek igazán az a társ, akit Rosalina megérdemelne, ő is mellettem van. Büszkévé fogom tenni. – Túl nagy hatalmat hagytam Quellosnak. Azonnal meglátogatom, és helyrehozom ezt.

– Holnap – mondja Ezryn, és felnéz az égre. A napot elrejtik a sötét fellegek, árnyakat vetnek a hömpölygő dombokra. – Ma este még vár ránk egy beteljesítendő alku.

A telihold. Caspian mulatság napi ünnepsége. Bármennyire is felzaklat ez az ügy Quellosszal, nem fogok Farron alkujával játszadozni. Nem adok okot a Tüskehercegnek, hogy felbontsa az egyezségét az Őszherceggel.

Ezryn a hüvelyébe csúsztatja a kardját, és dél felé kezd sétálni, Rézió irányába. Némán követem őt, amikor hirtelen felém billenti a sisakját.

– Kel?

– Hm?

– Ha bármit is számít – motyogja –, talán én nem tartozom az embereid közé, de én követni foglak téged.

– Még a Mélybe is?

– Még a Mélybe is.

52. FEJEZET

Rosalina

Farron csókja úgy csap le rám, akár maga a purgatórium. Belesimulok, átkarolom, érzem kemény mellkasának nyomását. Nem akarok elszakadni tőle, félek, hogy meggondolná magát.

Amikor végre elválunk, szinte mámoros mosoly ül az arcán.

– Megcsókoltál – kuncogok.

Pislog, vízcseppek hullanak nedves szempillájáról.

– Megcsókoltalak.

– És, újból megteszed?

– Micsodát?

– Újból megcsókolsz?

Pihegve felnevet. Kezem utat talál az arcához, végigkövetem éles állkapcsát, kiélvezem ujjbegyeim alatt a borostája érzetét. Ajka meleg és puha, egyszerre mozog az enyémmel, mintha már évek óta ezt csinálnánk.

– Mi változott? – mormolom.

– Elegem van abból, hogy félek – mondja. – Akarom azt a bátorságot, amit nyújtasz nekem. Akarlak téged.

– Én is akarlak téged.

Magához húz, és kemény farka a hasamnak nyomódik. Nem bírom visszafogni magam, hogy ne nyúljak le megérinteni, érezni selymes acélkeménységet a tenyerem alatt, miközben egyre fel- és felsiklom rajta.

– Ó, babám – mondom, és kihallom saját szavaimból a Daytontől nyert magabiztosságom morzsáját. – Olyan jó érezni téged.

Csak sóhajokkal és nyögésekkel válaszol. Hátradönti a fejét, lehunyja a szemét, és elégedett mosolyt villant, miközben simogatom.

Aztán felém tör, és egy kemény csókkal lecsap rám. A testem minden centije lángol, a víz csaknem felforr tőlünk. A csókunk egyre hevesebbé válik, egyre szenvedélyesebbé, mintha minden érzelmet át akarnánk adni, amit eddig rejtegettünk.

Amikor végre szétválunk, hogy levegőt vegyünk, a homlokunkat még mindig egymáséhoz nyomjuk, és érzem, hogy könnyek csorognak le az arcomon. Ezt akartam, erről álmodoztam, és most megtörténik. Félek, hogy semmivé lesz, mint egy látomás.

Farron a hüvelykujjával letörli a könnyeket, szeme a kétség bármi jelét keresi az enyémben. Egy szó nélkül a karjába kap engem, és kicipel a kádból. Lábamat a dereka köré csavarom. Néha elfelejtem, milyen erős is az Őszherceg, mert mindig olyan gyengéd, mindig készen áll, hogy a többi herceg vezetését kövesse.

De most csak ő van, és én. És Farron a kezében tartja az irányítást.

Könnyedén felemel, mintha nem lennék több egy rongybabánál. Aztán az ágyra dob engem. A levegő kiszökik belőlem a mozdulattól és az erőtől, amit sugároz. Meztelenül áll előttem, fénylik a víztől.

Hát, meztelenül, leszámítva a tüskés övet a nyaka körül. Vannak dolgok, amiktől nem szabadulhatsz meg teljesen.

– Figyelj rám, Rosalina! – Hangjában dominancia érződik. – Ebben a szobában csak te és én vagyunk. Senki más. Szóval most az enyém vagy.

– A tiéd vagyok – visszhangzom, és az érzés átviharzik rajtam.

– Emlékszel, mit mondtam az esőről? – Mosoly kúszik az arcára. – Azt hiszem, ha lenyalom a testedről a fürdővizet, az épp ugyanolyan kellemes lesz.

Kezemet végigfuttatom a domborulataimon, ahogy eláraszt a magabiztosság, amit adott nekem. Leengedi magát, és nyelvünk egymással kezd táncolni vad, szenvedélyes ritmusban, miközben felfedezzük egymás száját.

– Van valami, amit már nagyon régóta meg akartam tenni – mondja, majd egyik mellbimbómat a szájába veszi.

Az érzés olyan, mint az áramütés, és felnyögök a gyönyörűségtől, miközben ő szívja és rágcsálja a mellemet. Egyre jobban begerjed a tenyerem alatt, ahogy ismét simogatni kezdem méretes hosszát.

Farron kissé hátrahúzódik, szemében vadság villan.

– Minden részedre szükségem van, Rosalina. Te is erre vágysz?

A válasz olyan egyértelmű.

– Igen, erre.

Szeme elsötétedik.

– Mutasd meg!

Szétnyitom a térdemet, megmutatom neki sikamlós bejáratomat.

Morgás hangzik a torkából, és érzem, ahogy megváltozik a viselkedése. Az övé. Az övé vagyok.

Kezét levezeti a mellemen, át a hasamon, hogy aztán megragadja a combomat.

– Tudod, mire gondolok, amikor ezt a puncit látom?

– Mire?

– Hogy meg kell téged dugni, szeretkezni kell veled, isteníteni téged. Hívd, ahogy akarod… Minden tekintetben a magamévá teszlek.

Megfogja a farkát, és megpaskolja vele a bejáratomat, amitől csillagok kaleidoszkópja jelenik meg a szemem előtt, mielőtt a karjába vonna engem. Csókjaink féktelenné válnak, csaknem állatiassá. Bőrének minden centiméterére szükségem van.

Ez egy másik oldala Farronnak, egy olyan, amire épp csak egy pillantást tudtam vetni. Mozdulatai biztosak, úgy helyez engem, ahogy akar, és kész elvenni azt, ami az övé. És örömömre szolgál, hogy a kegyelmére bízhatom magam.

– Farron – nyögök fel.

Visszalök az ágyra, és tenyerével megdörzsöli a lábam közét.

– Nem dugtak meg téged. Mégis mióta sajog a puncid egy farokért, édesem?

Csak nyöszörgök alatta, vergődöm a vágyódás okozta fájdalomtól, hogy a farka mélyen bennem legyen.

– Szükségem van rá.

Megnyalja az ajkát, egy jó értelemben ördögi mosoly kúszik édes arcára.

– És a tiéd lesz. Megduglak és megtöltelek. Csöpögni fogsz a nedvemtől, és amikor ma este lemegyünk a Mélybe, Caspian nem fogja tudni megmondani, hogy én hol érek véget, és hol kezdődsz te. Az illatom beterít majd, és mindenki tudni fogja.

Vonaglom a tekintetéből sütő dominanciától.

– Tégy magadévá, Farron!

– Igen – morogja, a hangja mélyebb, mint ahogy valaha hallottam. – Az enyém.

Farkát a bejáratomhoz igazítja, keze remeg, vad rángás társul mozdulataihoz. De nem félek – kétségbeesetten éhezek még többre belőle. A testem olyan meleg, valami tábortűzként virul fel a szívem mellett. Minden zabolátlan részét akarom ennek. Van valami csillanás a szemében, valami nem egészen emberi, egy arckifejezés, amit korábban még nem láttam.

Várjunk! Az érzései túl erősek. Ez a dolog közöttünk túl erős.

Émelyítő rettegéssel döbbenek rá, hogy nem csak a félelem vagy a harag képes átváltoztatni őt.

Itt van a szörnyeteg.

Én pedig meztelenül és kitárulkozva fekszem előtte.

Farron dadog, szemében a szörny élénksárgája ég. Teste megremeg, és arcát eltorzítja a vad pánik.

Aztán egy igazán szörnyű látványként végignézem, ahogy a tüske nyakörve tekeregni kezd, majd kilendül, és belefúródik a nyakába. Még kettő a csuklója köré tekeredik. Farron felsikolt, vér csorog le a bőrén, miközben a földre esik.

Várok egy levegővételnyi időt, aztán lassan az ágy széléhez kúszom, félek, mit fogok ott látni. Vajon a szörnyeteg lesz az, amint körbeveszik a tüskék, vagy…

Összeszorul a szívem. Farron összegömbölyödött. A tüskék visszahúzódtak, de kis vágások éktelenkednek a karján és a derekán, és vér csöpög a nyakából.

Caspian tüskéi megállították az átváltozását. És megmentették az életemet.

A nap átragyog az ablakon, én pedig új ruháim fölé kapcsolom a köpenyemet. Farron kibámul, komor arckifejezés árnyékolja be vonásait.

A vihar már elmúlt, és ideje visszatérnünk Rézióba. Szinte magához húz a most már kihűlt víz és a rendetlen ágy, olyanok, mint egy be nem tartott ígéret.

Odasétálok hozzá a szobán át.

– Mehetünk?

– Igen.

– Farron… – A karjáért nyúlok, de ő kitáncol a fogásomból.

– Rosie, ne!

– Én nem…

– Felejtsük el, jó? – Megrázza a fejét, kócos haja a szemöldökére hullik. – Azt hittem, hogy lehetek bátor, de elfelejtettem, hogy mind közül a leginkább magamtól félek. Ha nem számoljuk a tényt, hogy még meg kell találnom a társamat, és hogy neked már van társad, az, hogy mi együtt vagyunk, megölhet téged.

Száraz torokkal nyelek egyet.

– Ezt nem tudhatod…

– De igen. És ő is tudja. – Farron arckifejezése elsötétül, és az ajtó felé kezd terelni engem. – Ideje megadni magunkat, és lemenni a Mélybe, hogy megmutassuk a Tüskehercegnek, hogyan birtokol engem.

53. FEJEZET

Rosalina

– Meddig fog ez tartani? Megfagyok. – Összevonom a karomat meztelen mellkasom előtt.

– Mindjárt kész – biztosít Astrid, miközben felpillant vörös szemével abból a főzetből, amit a kisasztalon kotyvaszt.

Egyik lábamról a másikra állok, az alsóneműmet leszámítva teljesen pucér vagyok. A Tölgyszív-vári szobámat szétszórt ruhák, sminkes üvegek és csillámpor borítja. Ma van a nagy rendezvény. Mi öten beteljesítjük az alku Farronra eső részét.

Ma este részt veszünk Caspian születésnapi buliján a Mélyben.

Marigold és Astrid elszántan igyekeznek, hogy be tudjak illeszkedni odalent. Marigold már aggasztóan sok ideje dolgozik egy szoknyán egy ollóval. Astrid valami furcsa bájitalon ügyködik, amit Flaviától, Faragvár varrónőjétől kapott, amikor csatlakozott Kel egyik hazalátogatásához a kastélyba. Egy nagy fazék tintának tűnik, szóval nem tudom, hogy mi köze van az öltözékemhez.

Már elkészítették a sminkemet és a hajamat, a szememet sötét árnyékokkal, az ajkamat karmazsinvörössel festették ki. Hajamat egy laza kontyba tűzték, és egy ezüstös szalaggal kötötték meg, de néhány göndör fürtöt kihagytak, hogy az arcomat keretezzék.

Talán kevésbé lennék ideges a ma este miatt, ha az eszemet nem foglalnák le ennyire a Farronról szóló gondolataim korábbról. Bűntudat mardossa a lelkemet; könnyebbé kéne tennem a dolgokat a számára, nem nehezebbé. Ám egy erősebb érzés kerekedik felül.

Düh.

Mindennél jobban akarom, hogy Farron megtörje az átkát, és szabad legyen, de nem bírom elviselni annak a gondolatát, hogy megtalálja a társát. A képtől, hogy valami idegennel lássam, csak sikítani akarok. Egyszerűen nem helyes. Tombol bennem valami, ami kétségbeesetten meg akarja őt ragadni, és megmondani neki, hogy ő az enyém, és csakis az enyém.

De ez önzőség.

Félre kell tennem ezeket a gondolatokat, és összpontosítani. Ma elővigyázatosnak kell lennünk.

– Ti ketten hogyan töltitek a teliholdat? – kérdezem, így próbálom elterelni a figyelmemet.

– Elkerülöm Farron kisöccseit – sóhajtja Astrid, a fekete festék beborítja a kezét és a haját. – Dom a minap hagyott egy szív alakú falevelet az ajtóm előtt egy pergamennel együtt, amin ez állt: Beléd habarodtam.

Kuncogás szökik ki a számon.

– Ez egészen aranyos.

– Túlságosan fiatalok hozzám. Mindamellett, egyik nap hallottam, amint arról pusmogtak, mennyire szeretik a nyúlpörköltet. – Astrid mérgesen a homlokát ráncolja.

– Én a magam részéről kiveszem a részemet az Ősz élvezeteiből – mondja Marigold dallamos hangon. – Emlékszel arra a földművesre, akivel a legutóbbi teliholdkor tartott vigasságon táncoltam? Mint kiderült, nem csak az ásójával tud jól bánni.

– Marigold! – szidja meg Astrid.

– Szegény fickó egész hónapban utánam koslatott – folytatja Marigold. – Azt hiszi, hogy nehezen kapható vagyok. Talán hálásnak kéne lennem a mosómedvémnek. Egészen felbosszantotta és felizgatta ez a várakozás.

Astrid felpattan.

– Kész! Flavia azt mondta, hogy a Nyár Birodalomban ez a legújabb divat, ha valaki csinosan akar kinézni anélkül, hogy túlságosan melege lenne. A nyári tündérek igazából aranyat és pasztellszíneket kevernek bele, de szerintem ma estére a fekete tökéletes lesz.

– Mi is ez pontosan? – vonom fel a szemöldökömet kissé szkeptikusan.

– Egyszerűbb, ha megmutatom. – Astrid leül egy kis hokedlire elém, és a kis üstjét az asztalra teszi. – Karokat fel!

Egy sóhajtás kíséretében megteszem, ezen a ponton már egészen hozzászoktam, hogy ők ketten állandóan levetkőztetnek. Astrid egy festőecsetet márt a tintás ragacsba, aztán tekervényes mintát húz vele a hasamra.

– Testfesték? – kapok levegőhöz. – Azt hiszem, annál többre lesz szükség.

– Csak várj! – feleli.

A legfurcsább érzés kíséretében a festék megszárad, aztán feszes, selyemszerű anyaggá válik.

– Megfestem a felsőrészt. – Astrid szeme ragyog. – Már kitaláltam a tökéletes mintát.

– Oké – felelem, ezúttal magabiztosabban, most, hogy igazi anyagnak érzem a festéket. Astrid gyorsan dolgozik, kanyargó vonalakat húz fel és le a felsőtestemen. A keverék a testemre feszül, tartást adva, ahogy Astrid finoman beborítja a fontos részeket.

– Nem lesz különös? – kérdezem. – Hogy a négy herceg részt vesz egy ünnepségen a Mélyben?

– Hát, gyakorlatilag a birodalmak nem állnak háborúban – mondja Marigold.

– De mi van a koboldtámadásokkal? Vagy Caspian tüskéivel, amelyek kiszipolyozzák Faragvárat?

– A Mély azt állítja, hogy nem ők irányítják a koboldokat – vicsorogja Astrid. – Ragaszkodnak hozzá, hogy azok csak vadállatok. De erről mindenki tudja, hogy hazugság. Ami pedig Caspian tüskéit illeti, a hercegek nem akarnak ismét háborút hirdetni, amíg a varázserejüket gyengíti az átok.

– Talán lehet ez egy diplomatikus küldetés is – felelem reményteljesen. Vagy ha Caspian kissé leengedi a falait, ki tudom deríteni, hogy mit akar tenni Faragvár varázserejével. Mi a célja azzal, hogy megfojtja a fát?

– Nem sok diplomácia fog zajlani egy mélybeli bulin. – Marigold mellénk suhan egy habkönnyű anyaggal.

– Voltál már ilyenen?

– Néhányon még fiatalabb koromban. – Ábrándos sóhajtást enged. – A személyzet tagja voltam, akik elkísérték Ezryn herceget, amikor leereszkedett a Mélybe.

– Micsoda? Miért ment le oda Ez?

– Hogy lássa Keldariont, természetesen. – Marigold int nekem, hogy lépjek egyet, miközben ő felhúzza a lábamon a szoknyát. – Mindig aggódott, hogy az urunk túl sok időt tölt ott.

Meglódul a szívverésem. Még sosem árultak el ennyi mindent, én pedig mindenre kíváncsi vagyok Keldarion múltját illetően.

– Nem tudtam, hogy Kel sok időt töltött ott.

– Az apja még legfőbb herceg volt – mondja Astrid, és az összpontosítástól a homlokát ráncolja, miközben festőecsetjével a mellkasomon dolgozik. – Keldarion és a Tüskeherceg egy fontos fegyvert kerestek, amiről úgy hírlett, hogy ott veszett el.

– Ó, jaj! – Marigold elégedetlen pillantással néz rám. – Ez így egyáltalán nem lesz jó.

Lenézek a gyönyörű szoknyára. Marigold szalagokra vágta a sifont, ami most leomlik a lábamra. Az anyag fekete a csípőm körül, és áttetsző szürkébe megy át a bokámnál.

– Ez aranyos – mondom neki –, bár nem takar sokat.

Cicceg, és félresöpri az anyagot, hogy felfedje az élénk rózsaszín, pöttyös bugyimat.

Elpirulok.

– Azt hiszem, nem illenek annyira össze.

– Vedd azt le! – Marigold rám kacsint. – Van nálam valami.

Leriszálom magamról az alsóneműmet, Astrid pedig bosszús képet vág, amiért megzavartuk a munkáját.

Marigold mellém libben, egy leheletkönnyű, fekete kis bugyival a kezében.

– Az az érzésem, hogy a kis barátnőnknek ma este kapása lesz.

– Hát, ebben nem vagyok biztos. – Egy hónappal ezelőtt Kel és Dayton is kirúgott a szobájából. Ez folytatja azt a szokását, hogy kerül engem, amennyire csak lehet. És Farron…

Megbicsaklik a szívem. Ha nem bukkant volna fel benne a szörnyeteg, valami varázslatos történhetett volna közöttünk. De most már sosem fog bízni magában, ha a közelemben van.

– Te talán túlságosan vak vagy hozzá, de azok a férfiak úgy néznek rád, mint egy korty tündérborra a löttytengerben. – Marigold megpaskolja az arcomat, aztán a bugyit az ágyra teríti.

– Kész! – mondja Astrid.

A teljes alakos tükör felé fordulok. Astrid a legelképesztőbb mintát festette örvénylő vonalakból. Nem, nem vonalakból. Tövisek másznak fel a felsőtestemen, így azt a látszatot keltik, hogy a mellkasomat tüskés ágak borítják. A festék szoros, fekete anyaggá száradt, ám a sávok között a bőröm csupasz.

Tökéletesen illik a fátyolszerű szoknyához, ami magasan felfut a derekamra. Amikor megmozdulok, elővillan a lábam, egészen a combom tetejéig. Mindig is vastagnak gondoltam őket, de a fenébe is, dögösen nézek ki.

– Ez… – Megrázom a fejemet, azt mondogatom magamnak, hogy nem fogok sírni. – Ez elképesztő.

– Hogy szeretnéd az ujjait? – kérdezi Astrid.

A tükörben tanulmányozom a mintát. A felsőrész most a mellkasom tetején kanyarog, a vállam és a karom csupasz. A holdkő nyakláncom, amit Farron javított meg, a dekoltázsomban csüng.

Finoman megérintem a szabadon hagyott bal csuklómat. Egy új kezdet. Nem hiszem, hogy valaha ki tudom majd mutatni Ezrynnek, mekkora ajándékot is adott nekem.

– Így tökéletes.

Mindketten elmosolyodnak, és Marigold egy cipőt tol a lábam elé, egy sötétlila magas sarkút. Gyakorolgattam benne az utóbbi pár napban, hogy ne égessem le magam ott lent.

– Várjatok, hogy tudom ezt levenni? – mutatok a felsőrészre.

– Tetszik a gondolkodásod, kislány. – Marigold mellkasa hullámzik a nevetéstől.

– Igazából egészen rugalmas – mondja Astrid. – Próbáld csak ki!

Lágyan megsimítom a puha anyagot a mellkasomon. Megmozdul, félresimul, hogy felfedje a mellemet. Elveszem a kezemet, mire az anyag visszapattan.

– Ha teljesen le akarod venni, gyűjtsd össze, és húzd le.

– Rendben. – Még egyszer utoljára a tükör felé fordulok. Alig ismerek magamra.

– Még a végén összekevernek a Tüskehercegnővel – gügyögi Marigold.

– Ne mondj ilyeneket! – sziszegi Astrid. – És meg ne halljon az urunk!

Csakhogy támad egy ötletem. A táskámhoz sietek, ami a legértékesebb kincseimet rejti, és óvatosan előhúzom belőle a tüskekoronámat, amit még Caspian ajándékozott nekem a téli napforduló bálján. A fejemre teszem.

– Valaki Tüskehercegnőt mondott?

Kopogás hallatszódik az ajtón, mire mind összerezzenünk.

– Rosalina? – Ezryn az. – Kész vagy lassan? Mi készen állunk az indulásra.

– Egy pillanat! – kiáltom.

– Tessék, vedd fel ezt! – Marigold egy nehéz köpenyt csatol a vállam köré, és a csuklyáját a fejemre húzza.

– Köszi! – Gyorsan magamhoz veszem a táskámat. – Valószínűleg hűvös van kint.

– Az is – mondja Marigold –, és ha a hercegek meglátják, hogy így öltöztél fel, nem fognak kiengedni téged ebből a várból.

A romos könyvtár felé vesszük az irányt. Caspian egy olyan helyet javasolt, ahol senki sem fogja látni a mi tüske szaggatta ösvényünket, és Farron egyetértett abban, hogy ez erre a legjobb hely. Az őszi királyi család többi tagja úgy tudja, hogy Faragvárba térünk vissza a telihold idejére, szóval senki sem fog keresni bennünket.

A holdfény megvilágítja a törött oszlopokat, és hamu száll a szélben. Feszültség reszket végig a csapatunkon, ahogy Farron előkapja a tüskemagot a zsebéből, aztán letérdel, és egy lyukat ás a hamuba.

Keldarion rám szegezi szigorú tekintetét.

– Nem kóborolsz el mellőlünk. Az egyikünknek mindig veled kell lennie. Megértetted, Rosalina?

Bólintok, és összeszorítom a kezemet. Az idegek megremegnek a hasamban. Fogalmam sincs, mit várjak ettől a bulitól.

A Télherceg a többiekre emeli pillantását.

– Nem maradhat egyedül.

Ezryn és Dayton mindketten bólintanak.

Farron feláll, elhátrál onnan, ahová a magot ültette.

– Lássuk, mi lesz ebből!

A varázslat éles roppanása hullámzik végig rajtam. Óriási tövises indák törnek fel a földből, amelyek annyira hasonlítanak azokra, amik Faragváron kígyóznak körbe, hogy a mellkasomban fájdalmas hiány kong az otthonunk iránt.

A tüskék egymás köré tekerednek, hogy egy boltívet képezzenek. Amint összeérnek, a bűbáj hulláma zuhog le a földre, és egy remegő tükörfelületet mutat.

– Az út a Mélybe ezennel megnyílt – mondja Ezyrn.

Előrelépek, az egyik tenyeremet a tüskékre teszem.

– Ez az út mindkét irányba vezet.

– Hála a kibaszott égnek! – mondja Dayton. – Egy pillanattal sem akarok több időt tölteni ott, mint szükséges.

Ujjaim a növénybe mélyednek. Tudom, hogy mindkét oldalra nyílnak, hogy hazajuthassunk, de valami nem stimmel nekem.

– Köszönöm – mondja Farron lágyan. – Köszönöm mindannyiótoknak, hogy végigcsináljátok ezt velem.

Dayton a vállára teszi a kezét, Ez pedig követi a mozdulatot. Utána Kel lép előre, és így szól:

– Veled viseljük ezt a terhet.

– Melletted állunk – mondom.

Bánatos vigyort villant ránk.

– Akkor menjünk, hogy boldog születésnapot kívánjunk annak a szemétládának.

És ezzel belép az átjárón, aztán Dayton, majd Ez követi, amíg már csak Keldarion és én állunk a holdfény alatt.

Arcán határozottak a vonások, de látom a fájdalmat felvillanni a szemében. Vajon milyen lehet számára részt venni egy olyan ember ünnepségén, aki elárulta őt?

– És én veled vagyok – szólok, és felé nyújtom a kezemet. Noha még mindig mérges vagyok rá, tudom, hogy ma este szüksége van a támogatásomra.

– Köszönöm, Rose – feleli, és megfogja a kezemet. Együtt lépünk be az átjárón.

Hűvös szellő csap meg, és hidegérzet libben a lábam között.

Aztán rájövök valamire.

Teljesen elfelejtettem felvenni a bugyimat.

IV. RÉSZ

A LEERESZKEDÉS

54. FEJEZET

Rosalina

Fény csillan a látóteremben, és a hűvös szellő abbamarad, amint besétálok az átjárón át a Mélybe. Kel szorosan fogja a kezemet.

Beszívom a sűrű levegőt, amit megtölt egy édes, szinte virágos illat. Egy barlangban vagyunk. Kristályok szegélyezik a falakat, halvány rózsaszín, kék és lila fényt árasztanak magukból. Balra egy kicsi, vízzel teli medence húzódik, foszforeszkáló növényzet ragyog az alján.

– Ez gyönyörű – mondom, miközben körbeforgok, hogy mindent szemügyre tudjak venni.

– Közel sem olyan gyönyörű, mint te, hercegnő – mondja egy selymes hang.

Kel fogása még szorosabbá válik a kezemen, visszahúz engem. Mert a barlang másik végében maga a Tüskeherceg áll.

Vajon mióta várakozik ott?

Farron elővigyázatos pillantást vet mindannyiunkra, aztán előrelép.

– Caspian, itt vagyok, hogy beteljesítsem az alku rám eső részét.

Sötét nevetés zeng a barlangban, és Caspian előlép a fénybe. Elakad a lélegzetem. A kristályok fényei egy gyönyörű ezüstdiadémról vetülnek vissza, amit egy zafírkő ékesít. Fekete kabátot visel, amit behúztak vékony derekánál, a mandzsettájánál pedig lila hímzés kanyarog. Egy ragyogó ezüst nyakkendő öleli körbe a nyakát. Nadrágja szűk, szárát térdig érő csizmába dugta. Megáll előttünk, kezét a zsebébe csúsztatja, hosszú, sötét haja a szemébe hullik.

– Üdvözöllek benneteket, Faragvár lakói, a Mélyben!

Senki sem mond semmit. Egyáltalán semmit.

– Boldog születésnapot! – bököm ki.

Szeme elkerekedik, és elmosolyodik. Nem szabadna, hogy ilyen gyönyörű mosolya legyen.

– Tegyünk róla, hogy alaposan megünnepeljük! – Farronra kacsint. – Szép nadrág. Most már Keltől veszed az ötleteket, kiskutya?

Farron elpirul.

– Micsoda? Nem! – Egy hosszú ujjú fehér inget vett fel, amit nem gombolt be, és egy magas derekú bőrnadrágba tűrte. A tekintetem róla Kelre siklik, aki a szokásos szűk tengerészkék ingjét és bőrnadrágját viseli.

– Egészen összeöltöztek. – Dayton kissé megpaskolja Farron seggét. – Cuki.

– Fogd be! – morogja Farron.

– Menjünk, essünk túl rajta! – mondja Ezryn, fekete páncélja csillog, mozdulatai merevek és határozottak.

Keldarion nem engedi el a kezemet, miközben a Tüskeherceget követjük a barlang túlvégére. Teljesen le van zárva. Hová visz minket? Egy gyors pillantást vetek a tüskés átjárónkra, amely még mindig csillog. Tizenkét óra, Caspian azt mondta, hogy ennyi ideig lesz nyitva.

A barlang egyik fénylő falánál áll meg.

– Gondoltam, a mag párját egy félreeső helyre ültetem. Nem akartam, hogy az érkezésetek felbolydulást okozzon.

Az egyik kristályra háromszor rápöccint, mire a fal felsóhajt, aztán elmozdul, hogy megnyisson egy kis ösvényt. Kel aprót biccent nekem, és követjük őt az ösvényen, ami egy folyosóra vezet. A falak ugyanolyan kőből vannak, mint a barlangban, csak egyenesre simították őket, a plafon pedig alacsonyan húzódik a fejünk felett. A padlót is lecsiszolták, és most egy puha, kék szőnyeg fut rajta. Még több kristály világítja meg az utunkat, melyek elegáns keretekben lógnak a falon.

Mögöttünk a kőajtó becsapódik. A kijáratunknak annyi.

– Erre – szól lassan Caspian.

– Várj! – Megállok. – Hogyan jutunk oda vissza

Caspian hátranéz a válla felett.

– Majd én kinyitom nektek, amikor készen álltok az indulásra.

Ha Faragvár tükre nem tud minket idehozni, akkor mi van, ha a hercegek nyaklánca nem tud minket visszavinni? Az biztos, hogy nem fogom hagyni, hogy csapdába csaljanak minket.

– Mutasd meg nekem, hogyan kell kinyitni! – mondom neki.

Caspian felsóhajt, aztán elviharzik a hercegek mellett. Elkapja a karomat, és elhúz Keltől.

– Látod azokat a köveket a falban? Bökd meg kétszer a zöldet, aztán egyszer a rózsaszínt, végül háromszor a kéket.

Kezét az enyémre teszi, és így követjük le a mozdulatsort, amíg az ajtó ki nem nyílik.

– Kétszer a zöld, egyszer a rózsaszín, háromszor a kék – suttogom.

– Milyen ravasz vagy! – Elengedi a kezemet, aztán tovább vezet minket, végig a folyosón.

Kel odasettenkedik mellé, és elkapja a karját.

– Ha ismét hozzá mersz érni ilyen durván, én…

– Levágod a karomat? Lefejezel? Megleckéztetsz? – Caspian megforgatja a szemét.

Lassítok a tempómon, és Dayton mellé lépek.

Nem vesz rólam tudomást, csak végigvezeti kezét a sima falon. Helyenként a fal beugrik egy kőajtó alakjába. Néha furcsa kongás hallatszik valamelyik mögül, és esküdni mernék, hogy a koboldok csicsergését hallom.

Visszafordítom a figyelmemet Daytonre. Néhány hete még úgy éreztem, a lelkem az övét súrolja. Most olyan, mintha több millió kilométerre lenne tőlem, még így is, hogy mellettem sétál.

Tudom, hogy elfoglalt volt. Mindenki elfoglalt volt. De alig szólt hozzám az óta az éjszaka óta.

Szorosabban összehúzom a köpenyemet, pislogok, és rákérdezek:

– Voltál már a Mélyben korábban?

– Hm? – Felvonja sötét szemöldökét, mintha észre sem vette volna eddig, hogy ott vagyok. – Ó, így nem.

– Te… vagyis mi rendben vagyunk?

– Miért ne lennénk?

Előrepillantok, de Caspian és Kel még mindig veszekednek, Farron és Ezryn pedig reménytelenül igyekeznek közbelépni.

– Nem akartalak megbántani – bököm ki azzal a tudattal, hogy meg kell magyaráznom. – Azért mondtam Kel nevét, mert…

– Rosie. – Dayton sóhajként ejti ki a nevemet. – Ezért olyan morcos az a csinos kis pofid? Mert kicsit megsértetted az önbecsülésemet? Persze, hiszen férfiből vagyok.

– De az utóbbi hetekben… – Alig néztél rám.

– Halálra untam magamat. – Oldalra billenti a fejét, aranyló haja a vállára hullik. – Meló, a fagyott cuccok gyilkolása, utazás a dombokon át, edzés. Unalmas. Bármennyire is gyűlölöm Cast, a bulijaiért rajonganak a birodalomban. Kész vagyok benedvesíteni a torkomat, és még más dolgokat is. – Rám kacsint.

Elpirulok.

– Ó!

Hátrafelé sétál, és széttárja a karját.

– És nem te mondtad, hogy másokkal kell körülvennünk magunkat? Ki tudja, talán a társam itt lesz a Mélyben, és ma este a farkamra esik.

Alig bírok nyelni, hát még bármit is kinyögni. Nem erre a reakcióra számítottam tőle. De talán ezt kellett volna várnom. Csak bólintani tudok.

– Rosalina. – Kel megáll, megfordul, és elgondolkodom, hogy vajon megérezte-e a szívem darabokra hullását a kötődésünkön keresztül. Elsietek Dayton mellett, és csatlakozom a többiekhez.

– Mindjárt ott vagyunk – mondja Caspian.

Előttünk a folyosó kétszárnyú ezüst ajtóban végződik. Caspian kitárja, mire hideg széllökés csap meg engem. Olyan, mintha kimennénk, pedig még mindig a felszín alatt vagyunk.

Egy hatalmas sziklaszirthez lépünk. A plafon eltűnik a sűrű, szürke köd mögött.

Egy fehér kőből épített híd szeli át kecsesen a hatalmas teret. Ragyogó ékkövek díszítik a korlátot, meleg rózsaszín árnyalatot kölcsönözve neki, ami megvilágítja az utat az óriási hasadék másik oldalára. A hídra lépek, és lekukkantok a szélén. Egy egész város van lent, szerpentines utak labirintusa és magasra nyúló épületek, melyek addig terjednek, míg a szem ellát.

Végül a híd másik oldalára siklik a tekintetem. Ott áll egy márványkastély. Az egész épületet kidolgozott vésetek díszítik, a boltíves ablakokból ragyog az opálos fény, és magas, ezüstös tornyok nyúlnak fel a ködbe. Egy tündérmesébe illik inkább, nem egy rémálomba.

– Üdvözöllek a Kriptakertben! – mondja Caspian. Sötét szeme csillog, ahogy a fejemben suttogja: Érezd magad otthon, hercegnő!

55. FEJEZET

Rosalina

Meztelenség. Meztelenség mindenütt. És szex. Felgyorsul a légzésem, és alig bírok bármi másra összpontosítani, miközben Caspian bevezet minket a Kriptakertbe, az otthonába.

Átkelünk a nagy hídon, bemerészkedünk a kastély területére, és kikerüljük a hosszú sort, akik ott gyülekeznek, hogy megpróbáljanak bejutni.

Egy terjedelmes, nyílt belső udvarra visz minket, melyet tornyok és erkélyek vesznek körbe. Az udvar épp olyan gyönyörű, mint bármelyik, amit eddig láttam a tündérbirodalmakban, mindenre rávetülnek a kék és lila árnyalatok. A kristályos fákat fátyolszerű anyaggal vonták be, és fényes, elkerített helyeken puha ülések és ágyak várnak. Elegáns ezüst asztalok állnak oldalt, amiket teleraktak mindenféle buborékos főzettel, édességgel és gyümölccsel. Számos szökőkút spricceli magából az élénk színű folyadékokat, és az emberek a kupájukat töltik belőlük. Annyi minden történik, hogy alig bírom felfogni. Minden elérhető centimétert egy-egy tündér tölt be.

És mind basznak.

Rendben, ez nem igaz. De ég az arcom a körülöttünk zajló bujaság mértékétől. A tündérek együtt mozognak és hullámzanak a zárt helyeken. Félmeztelenül táncolnak a márvány színpadon az udvar közepén. A gyönyör kórusa szólal fel, hogy illeszkedjen a kísérteties zenéhez, ami az egyik erkélyen álló tündéregyüttes felől száll felénk; a zenészek mind koponyamaszkot viselnek.

– Gyertek! – mondja Caspian, és végigvezet minket a tömegen.

Mintha mindenkit áramütés érne, amikor a Tüskeherceg belép a saját bulijába. A tündérek elkezdik körbevenni, de mindenkit elint magától. Ahogy mögötte jövünk, hallom, ahogy a tündérek a hercegeim nevét suttogják.

Keldarion védelmezően körém veti karját, és erős testéhez húz engem. Ezek a tündérek a kiváló estélyiktől kezdve a tüskekoronákon át a bőrből készült, csőrös maszkokig mindent viselnek. A többiek csak testfestéket vagy vakító ékszert öltöttek magukra. Némelyikükön semmi sincs.

Nem, egyáltalán nem hiszem, hogy az öltözékem ki fog tűnni. Mi több, talán egy kissé túl is öltöztem, még úgy is, hogy megfeledkeztem a bugyimról.

Keldarion megpördül, résnyire szűkített szemmel néz rám.

– Mit felejtettél el? – suttogja.

Az egész testem vörösbe borul.

– Ööö, semmit. Miről beszélsz? – Mégis honnan tud erről? Hatalmas keze a köpenyem rétegei alá nyúl, én pedig haragos pillantással ellököm. – Sosem fogod kideríteni.

Sietek, hogy utolérjem a többieket.

Caspian csaknem szégyenlősen áll egy ékkövekből kifaragott fűzfa mellett, aminek ragyogó ékszerszálak az ágai. Szeretet csendül a szívemben, annyira emlékeztet engem arra a fára, amit imádok Orca Cove-ban.

– Ez egy privát részleg, ha el kell vonulnotok a buli elől – mondja. – Senki sem fog itt zavarni titeket.

A fűz ékszeres indái körbekerítenek egy területet, amit puha párnákkal és alacsony asztalokkal bútoroztak be. Textilfüggönyök segítik a félrevonulást. Furcsán gondos gesztus, hogy egy ilyen gyönyörű helyet csinált nekünk. Keldarion lehajolva belép, fájdalmas arckifejezés tükröződik róla. Ezryn gyorsan követi, és én is besurranok mögöttük.

– Tudom, hogy nehéz most neked itt lenni, fivérem – mondja Ezryn, épp olyan halkan, hogy a többiek kint már ne hallják.

– Jól vagyok, Ez – mondja Kel mogorván.

Ezryn egyik fémes kezét Keldarion vállára teszi.

– Ma este távol tartom magamat mindennemű anyagtól vagy elixírtől. Az életemre esküszöm, hogy egyetlen pillanatra sem veszem le a szememet róla…

– Hé, nem vagyok kisbaba – mondom felháborodottan. De nem erősködöm. Keldarion talán semmit sem akar a társkötődésünktől, de elég kutatást végeztem ahhoz, hogy tudjam, valószínűleg legalább annak a szükségét érzi, hogy biztonságban tartson.

Ezryn közelebb hajol Keldarionhoz.

– Egyél és igyál, és bízz bennem, hogy vigyázni fogok arra, ami a legkedvesebb a számodra.

Legkedvesebb a számára? Ja, persze. Mielőtt a szememet tudnám forgatni, Dayton tör be a fűzfa kuckónkba.

– Valaki italt emlegetett? – Egy tálcányi kék, bugyborékoló poharat egyensúlyoz a kezében. – Útközben találtam ezeket.

Dayton leteszi őket az alacsony asztalra. Keldarion magához vesz egyet, és gyorsan le is hajtja. Még Caspian is felvonja a szemöldökét, amikor belopakodik hozzánk a kis zugunkba.

– Bízzátok a Nyárhercegre, hogy elindítsa az ünneplést!

– Ez a buli igazán jónak ígérkezik. – Dayton magához veszi a saját poharát. – Behozzuk a lemaradásunkat. Ó, ez nem olyan erős. Ilyen gyenge italokat szolgálsz fel, Tüskeherci?

– Kérlek! – Caspian utálatos pillantást vet Daytonre, és ők ketten vitatkozni kezdenek.

– Levehetem a köpenyedet, Rosie? – Farron mellém lép, és a szívem csaknem kiugrik a helyéről. Meztelen testének érzete az enyémen még mindig túl friss.

De igyekszik normálisan viselkedni, szóval én is így teszek.

– Köszönöm! – Leveszem a mellkasomon átvetett táskámat.

Farron megfogja, és elmosolyodik.

– Ez nehéz. Mi van benne?

– Az érzelmi támogatást nyújtó könyvem. Mármint, tudom, hogy valószínűleg nem lesz időm olvasni, de szeretem, ha nálam van, a biztonság kedvéért. – Összeszorul a torkom a másik könyvtől a táskámban.

– Én megértem. – Farron lágyan elmosolyodik. Valószínűleg ő az egyetlen, aki megérti. Megmozdul, hogy levegye a köpenyemet.

Úgy tűnik, nem bujkálhatok alatta egész este. Csak reménykedni tudok benne, hogy Marigold szoknyája elég dús ahhoz, hogy elrejtse a feledékenységemet…

Amint Farron lecsúsztatja rólam a köpenyemet, minden hang elnémul. Lenézek a ruhámra, a vékony tövises ágakra, amik elegánsan takarják el a mellemet, és a finoman hullámzó szoknyámra. Összeszorítom a combomat. Ám amikor a tüskekoronára gondolok a fejemen, kihúzom magam.

Öt rám szegeződő szempárral találkozom.

– Meg fogom ölni azt a mosómedvét – mondja Ezryn.

– Tényleg? – mondja Dayton, csaknem álmodozón. – Én talán odaadom neki azt a csókot, amit mindig követel magának.

Farron megrázza a fejét, tekintetét leszegi.

– Rosie, te igazán…

De utána Caspian pillantásával találkozom. Ő… őrjöng. Talán nem gondolta, hogy megtartom a koronáját? Magamra öltök minden magabiztosságot, amit csak tudok, állom a tekintetét, és lágyan megérintem a töviseket a fejem tetején.

– Mi az? Nem azt mondtad, hogy nekem jobban áll?

Tüskék és árnyak törnek fel a földből, de nem felém indulnak. Kel lábai köré tekerednek, kezét az oldalához szegezik.

Mindegyik herceg megfeszül, várnak. De Kelnek adják az első lépés jogát.

– Mindig is tudtam, hogy csak egy eszetlen mamlasz vagy, de hogy idehozod őt ilyen ruhában. – Sötét kuncogás tör fel Caspian mellkasából. – Élve fogják felfalni.

Szégyenlősen összefonom a karomat a mellkasom előtt. Azt hittem, jól nézek ki.

Kel tekintete fellángol, ahogy engem vizsgál, aztán kiszakítja magát a tüskeláncokból. Jég roppan a töviseken, azonnal összetöri őket. Kel megragadja Caspian ingjének gallérját, és felemeli a Tüskeherceget a földről.

– A társam úgy öltözködik, ahogyan jónak látja. Szóval, ha érdekel bármelyik kis talpnyalód élete, megmondod nekik, hogy nem érhetnek hozzá. Ha bárki megteszi, az nekem fog felelni.

Caspian élesen beszívja a levegőt, mielőtt ellökné magától Kelt, és a földre esne. Lesimítja a kabátját, azonnal visszanyeri nyugalmát.

– Jól van hát. Élvezzétek az ünnepséget! Számos gyönyört rejteget a Kriptakert. Kérlek, próbáljátok ki mindet!

Ezzel a Tüskeherceg sarkon fordul, és távozik.

Nehezen veszem a levegőt, miközben Keldarion mellém csusszan, és érzem gyengéd érintését a gerincemen.

– Faragvár úrnője ma igazán méltón megtestesíti a nevét. Épp olyan halálosan nézel ki, mint amilyen gyönyörű vagy.

De nem kellett hallanom a gondolataidat, hogy tudjam, megfeledkeztél a bugyidról, Rose. Kel hangja az elmémben csendül fel. Azonnal megéreztem volna az illatodat, amint levetted a köpenyedet.

Jéghideg érzés árasztja el a testemet.

– Hogy csinálod ezt? – suttogom. – Hallasz engem?

– Csak foszlányokat – feleli mogorván. – Nem voltam benne biztos, hogy működni fog. Ám a kötődésünk nőttön-nő, ahogy egyre több időt töltünk együtt. Emlékszem, hogy a nagyszüleim kész eszmecseréket folytattak a családunk tudta nélkül a vacsoraasztalnál.

– Várj, micsoda?

– A társak képesek egymás gondolataiban beszélni.

A szavak csörömpölnek a fejemben, ahogy a tény visszatalál hozzám. Olvastam erről. A pillantásom a fűzfán túlra siklik, és a sötét figurára szegeződik, aki épp elsétál tőlünk.

Mert Kel nem az egyetlen, akit a fejemben hallok.

56. FEJEZET

Rosalina

Átkukkantok az áttetsző függönyön a fűzfa körül, nem bírom levenni a szememet a tündérekről – rémisztő módon magával ragadóak és gyönyörűek. Néhány úgy tűnik, mintha pókhálóból készült volna, másokat pedig mintha folyékony aranyba mártottak volna.

Még a levegőnek is más érzete van a Mélyben, sűrű, és elnehezül a vágytól. Farronnak az a feltételezése, hogy ajzószert adnak a légkörhöz, a borhoz, és talán az ínycsiklandó ételekhez is. Bármi is legyen, a Kriptakertet belengi az ellenállhatatlan szenvedély hulláma. Az érzés mámorító, ahogy a tündérek gátlásai semmivé lesznek.

Hát, majdnem minden tündéré.

Mindenkié, leszámítva azt a két férfit, akik ezen a kis elzárt területen ülnek velem. A bejárat mellett Ezryn egy nagy, mű fakéregből készült padon ül. Fémes lába fel-le pattog, ahogy a bulit nézi – az őrszem szolgálatban. Keldariont pedig csak az italai érdeklik.

Elsőre Dayton azt gondolta, hogy jó muri, ha ők ketten egymás után nyakalják be a feleseket. Ám amint Dayton rájött, hogy a világ összes alkoholja sem lesz elég, hogy Keldarion mókássá változzon, kicibálta Farront a táncparkettre.

Most őket figyelem. Úgy tűnik, Dayton elhagyta az ingjét, és most inkább csókolóznak, mint táncolnak. Boldogság kavarodik a gyomromban. Aggódtam, hogy Dayton megdugja az első tündért, aki rákacsint.

Belekortyolok az italomba. Ez egy mélyvörös, eperédes ital némi savassággal, ami a torkom hátulját bizsergeti.

Miért nem érdekel, amikor Dayton Farronnal van, de a gondolat, hogy valami véletlenszerű tündérrel lássam, jobban feldühít, mint azt fel tudnám fogni? Talán épp ugyanazon okból, amiért ők sem féltékenyek arra, amikor a többi herceggel vagyok. Gondoltam, hogy elmegyek táncolni velük, de minden ösztönöm azt sikította, hogy maradjak itt Kellel. Nem azért, hogy támogassam a furcsa vágyát, hogy mindig rajtam tartsa a szemét, hanem mert érzem, hogy neki szüksége van rám.

Nem viselkedik részegesen, de egyetlen szót sem szólt néhány morgást leszámítva. Valami nyilvánvalóan nincs rendben vele.

Átkúszom a kis zugunkon oda, ahol Keldarion egy asztalra támaszkodik, és egy kis kristálypoharat tart óriási kezében. Finoman megérintem a karját.

– Hogy vagy?

– Jól. – Kiissza az italát, és lecsapja a poharat az asztalra. – Még egy kicsit maradunk, és utána indulhatunk is.

Bólintok, aztán követem a tekintetét a bulira. Caspian már elment a táncparkettről, ahol olyan folyékonyan mozgott, akár egy élő árny. Haja most kócos, egyetlen gubancos csomóként lóg az arcába. Egy tündérnő a gallérjánál fogva vezeti őt. Lehengerlő. Sötét haja hosszú és göndör, ami illik a vörös ruháját díszítő spirálos mintához, mely széles csípőjét öleli körbe. Ott van egy férfi is, részegesen lóg Caspian kabátjának fecskefarkán. Ő is gyönyörű, világosszőke hajával és dús ajkával. Arról nem beszélve, hogy úgy tűnik, már a fél ruházatát elhagyta.

Elhaladnak a fűzfánk mellett, egyenesen a belső udvar távoli szélénél magasodó épülethez. Van ott egy csavarodó tüskékből épült lépcsősor is, ami hasonlít ahhoz, ami Faragvárban van. Ahogy körbenézek, rájövök, hogy a Kriptakertben csak ott vannak tövisek. A tüskés ágak egy szirtre vezetnek fel, ahol egy csodaszép trón van, ami még több tüskéből áll össze. Caspian az ülésre huppan, és a tündérnőt az ölébe húzza.

Kiiszom az italomat, és gyorsan lehúzok még egyet, ami az asztalon volt. Egész este elkerültem, hogy a Tüskehercegre nézzek. Igen, mióta Keldarion megemlítette, hogy a társak tudnak egymás elméjében beszélni, eszembe jutott, hogy valami hasonlót olvastam a kutatásom során. De nem ez folyik köztem és Caspian között.

Sok, sok, sok okból kifolyólag.

Egy, már van egy társam. Egy mogorva, mérges, jeges társ, aki nem hajlandó hozzám érni. De akkor is a társam.

Kettő, ha Farron azt is mondta, hogy néha az embernek több társa is lehet. Az nem én vagyok. Mert akkor lett volna még fénycsóvám, amikor a lidércfényeket használtuk, nem?

És három, ő Caspian. A Tüskeherceg. A tündér, aki elárulta Kelt, aki bántja Faragvárat. Kizárt dolog, hogy ilyen kegyetlen alakhoz kötődjek.

El kell terelnem a gondolataimat. Ezrynre nézek.

– Élvezed a bulit, Ez?

– Nem. – Hangja lapos és végleges.

Hát, akkor jó. Caspian a trónon hever, csak egy vékony, fehér inget visel, nadrágjának felső gombjait kigombolta. A tündérnő az ölében vonaglik.

– Nem tenné – motyogom. Persze, vannak szexelő tündérek körülöttünk, de ő ennek a földnek a hercege. Olyan illetlen lenne…

Döbbent sóhaj hagyja el a számat, és a kezem ökölbe szorul.

Caspian elkezdi a tündérnőt baszni a trónján, mindenki előtt. Nehéz átlátni vörös ruhájának rétegein, de combját szélesre tárta, és Caspian a csípőjén tartja a kezét, miközben a nő fel-le pattog az ölében. Érzem – vagyis inkább csak képzelem, milyen érzés lehet –, ahogy a farka belé csusszan. Egy örömteli, vidám érzés, mint amikor mondasz egy viccet, és mindenki nevet rajta.

Kel olyan meredten bámulja őket, csodálom, hogy az egész trón nem változik egy óriási jégszoborrá. Mi több, az ital a kezében teljesen megfagyott, és jég kúszik elő az ujjai alól.

– Hé! – Megragadom Kel karját. – Ne bámuld már őket! Úgy viselkedsz, mint valami perverz. Csak hűtsd le magad… vagyis inkább fűtsd fel magad, oké?

Hidegrázás fut végig a testemen. Ezzel egy időben a tündérnő Caspian ölében felkiált. Keldarion és én mindketten a trónra nézünk. Azt hiszem, mindketten perverzek vagyunk. De a hülye herceg az, aki mindent a kirakatba tesz.

Most gyorsabban pattog, és elfordul Caspiantól. A férfi előrenyúl, és kioldja ruhájának fűzőit, melle kiszabadul. A szőke férfi odahajol, és megcsókolja, a csöcsét markolássza. Caspian kibontja a tündér férfi nadrágját is, ami leesik a bokájáig. Kétszer ráránt a tündér farkára, mielőtt a nő szájához vezetné, aki mohón rákap.

Megrökönyödött hang tör ki belőlem, és egy erőteljes vágyhullám kavarodik a bensőmben. Ám egy másik érzelem is lecsap rám, egyik erősebb, mint a másik. Düh, mély és heves. Ez nem csak a sűrű levegő, ez valami más.

Mintha zene és egy tévé együttesen szólna, két különböző hang, két különböző érzelem, amint összecsap a fejemben, és egyik sem olyan, mintha az enyém lenne.

Kel megragadja a combomat, remegnek az ujjai. Belekapok az ingjének ujjába, hogy megtartsam magamat. Ondó csordul a nő szájába, ahogy a szőke férfi hátracsapja a fejét. A nő elmosolyodik, a férfi pedig elhátrál, ernyedt farkával még bepróbálkozik a Tüskehercegnél. De Caspian elutasítóan félreinti őt, helyette szorosabban fogja a nő csípőjét, egyre gyorsabban és gyorsabban mozgatva őt az ölében.

Nyelek egyet, szédülök, gyűlölet, vágy és valami mélyebb kavarog bennem, valami, ami egészen a szívembe mar. Szomorúság. Nem értem ezt. Csak azt tudom, hogy le akarom állítani. Ne bassza őt, vagy belehalok.

Egy hang cirógatja az elmémet.

Ahogy kívánod.

Caspian kitessékeli a nőt az öléből, aztán oldalra billenti a fejét, a lehető legönteltebb arckifejezés tükröződik arcáról. És bár a testét elrejti a tündér, aki kissé értetlenül néz rá, tudom, hogy épp az élvezetét engedi ki. De nem belé élvezett.

Kel ujjbegyei olyan erősen markolnak a combomba, hogy nyomot fognak hagyni. A gondolattól bizsergetni kezd a vágy, amiről tudom, hogy nem a Mély okozza. Kezem az övére simítom.

– Oké, egyetértek. Szar ez a hely.

Ezryn több érzelmet mutat, mint amennyit egész este hallottam tőle, amikor kuncog:

– Hm, nem tartott sokáig.

Caspian felé fordulok, aki a tündérnővel cseveg. Elnéz mellette, le, felénk, és kacsint egyet.

Tüskék másznak fel a nő körül. Aztán lehullanak, a földbe süllyednek árnyhullámok kíséretében, és csak Caspian marad ott, amint visszagombolja a nadrágját.

– Hová lett… – kezdem, mielőtt egy árnyörvény és tövisek törnének fel előttünk.

Ezryn feláll, előhúzza a kardját. Döbbent sóhajt engedek, Kel pedig átnyúl az asztalon egy újabb italért. Az árnyak lehullanak, hogy megmutassák a nőt, Caspian legutóbbi hódítását.

57. FEJEZET

Rosalina

Caspian mégis miért küldené ide a zugunkba a nőt, akit az imént baszott meg?

Felállok, kész vagyok megmondani neki, hogy tűnjön el. Ám berobban a kis fűzfa kuckónkba, teljesen figyelmen kívül hagy engem, és szinte észre se veszi a hatalmas tündért a karddal. Kelre veti magát, megragadja az ingjét, és nagy őzikeszemmel pislog fel rá.

– Keldarion? – Hangja mély, rekedtes. – Itt vagyok érted.

Egyetlen lélegzetet veszek, rémülten figyelem, ahogy csupasz melle Kel mellkasához préselődik, kezével az arcát simogatja.

Tüzes fenevad tör ki a mellkasomból, és rávicsorgok.

– Szállj le róla!

Tüskék törnek fel a föld alól, és körbefonják a karját, hátrahúzzák őt. Átzuhan az asztalon, a poharak leesnek, kiömlenek, és darabokra törnek.

Mit… mit tettem az imént? A tüskék elengedik. Szerencsére nem úgy tűnik, mintha bármelyik is átszúrta volna a bőrét.

A tündérnő zavartalanul felül, és egy pillantást sem vet rám, ahogy kutatni kezd a szobában, és ismét Kelen állapodik meg a tekintete.

– Keldarion, hozzád tartozom.

Kel arca közömbös marad, ám az én haragom fellángol.

– Nem hozzád tartozik – vicsorgom. Már hatott rám, hogy ennyi időt töltöttem ezekkel a tündérhercegekkel. – Vedd le róla a szemedet, vagy kikaparom!

Úgy viselkedik, mint aki nem is hall, és Kel felé mászik.

– Nem látunk itt szívesen – morogja Keldarion.

A nő megáll, aztán gyorsan pislog. Zavarodott arckifejezés fut át a vonásain, miközben körbenéz.

– Szóval, ti vagytok a második menet? – Oldalra billenti a fejét, csücsörít. – Azt hittem, legalább hagyja, hogy én is elmenjek.

– Tűnés innen! – Az indáim felcsapnak a földből, pengeéles hegyük megcsillan a szürke fényben. – Ha még egyszer hozzáérsz az én társamhoz, ezekkel a tövisekkel foglak cafatokra szaggatni. – A tüskés ágak a karjaim köré gyűlnek, várnak a parancsomra.

– Ki a fasz vagy te? – dadogja a tündérnő.

– Valaki, akit nem akarsz felbosszantani. – Ezryn finoman kitessékeli a zugunkból.

Amint távozik, elengedem a tüskéket, érzem, hogy valami lenyugszik a mellkasomban. Erős karok kapnak fel, eláraszt a fenyő és a tél illata. Keldarion a fűzfa ékszeres törzsének taszít, és a lábam ösztönszerűen öleli körbe a derekát.

Megragadja az államat. Furcsa elégedettség forrong a szívemben attól, hogy elüldöztem azt a nőt a társamtól.

– Akartad őt? – kérdezem, miközben tudom a választ.

Kel tekintete fel-le siklik a testemen.

– Soha.

– Megijesztettelek? – Ebben a válaszban már kevésbé vagyok biztos. A tüskés ágak most a fűzfánkat szegélyezik. Faragvárra emlékeztet.

Kel pupillája kitágult, a lehelete édes az italoktól.

– Vérengző és gyönyörű vagy, én Rózsám. Ezután a kis bemutató után megérdemled, hogy elvedd, ami a tiéd.

– Elvegyem, ami az enyém – visszhangzom. Az enyém vagy, Kel. A tiéd vagyok.

Keze bebarangolja a testemet, miközben én elolvadok a karja közt, elengedek minden aggodalmat és felgyülemlett energiát.

– Még sosem kívántam senkit ennyire, mint amennyire most téged akarlak. – Szája a nyakamra esik, foga az érzékeny bőrömet simítja. – Még sosem vágytam ennyire arra, hogy megmutassam neked.

– Mit mutass meg nekem?

Ajka egy hajszálnyira van tőlem.

– A hódolatomat irántad.

Felsóhajtok, elernyedek a karjában. Hintázik a csípőm, a szoknyám vékony szalagjain át érzem acélos keménységét. Keze körbeölel, hogy megragadja a derekamat, és magához húzzon.

Rosszindulatúan azt gondolom: Érezd is, te seggfej! Ilyennek kell lennie.

Eltelik egy pillanat, és Caspian ismerős dorombolása cirógatja az elmémet.

És még milyen finom!

Ajkamat a fedetlen bőrre tapasztom Kel kulcscsontján. Egy tisztán férfias morgás tör fel a mellkasából. Elfordítom a fejemet, hogy jobb hozzáférést adjak a nyakamhoz, és lássam Ezrynt az elzárt helyiségünk bejáratának közelében.

Minket figyel.

Furcsa mosoly fut át az ajkamon, és folytatom Kel bőrének ízlelgetését, miközben Ezrynt figyelem. Egyáltalán nem érzem különösnek, hogy ő jelen van ennél a bensőséges pillanatunknál. Mi több, nem tudom megállni, hogy ne jusson eszembe az az alkalom, ahogy a keze köré tekerte a hajamat, amikor Kel a fűzőmet kötötte vissza.

Mély nyögés szökik ki az ajkamon, és végignyalom a torkát. Az elégedettség pendül végig a testemen arra a hangra, amit Keldarion kiad a szám minden nyomása után. A szempilláimon keresztül nézek fel rá. Mégis hányszor kérhetem tőle, hogy csókoljon meg? Szóval nem kérdezek. Felemelkedem, ajkam szétnyílik, és lehunyom a szemem.

Egyik kezét a számra tapasztja, miközben morog.

– El kell mennem, különben ennél a fánál foglak a magamévá tenni.

Elenged, aztán hátratántorodik, kinyúl egy ágért, hogy megtartsa magát. Ezryn kilép előre, hogy megtámogassa.

– Most ne menj ki, Kel!

Kel megragadja Ezryn vállát, arcán fájdalmas arckifejezés ül.

– Nem maradhatok itt így, vele. Csak nézz rá!

Ezryn oldalra billenti sisakját, és felém biccent.

– Elviszem őt sétálni.

– Ő…

– Nem hagyom, hogy bántódása essen – mondja Ezryn. – Bízz bennem!

Kel a fogát csikorgatja, mielőtt bólintana.

Keményen megbököm Ezryn páncélos karját.

– Hé, nekem nincs ebbe beleszólásom?

– Nincs.

– Említettem már, milyen idegesítő, amikor ti ketten összeálltok ellenem?

Ezryn kivezet engem a buli kavalkádjába, és nem is nézek vissza. Hülye jeges seggfej. Kel tombolhat, ahogy csak akar, amikor mérges, de abban a pillanatban, hogy elhatalmasodik rajtam egy kicsit a társkötődésünk, már száműznek is, akár egy gyereket?

– Keresek magunknak egy csendes helyet, távol a tömegtől.

Kitépem magam Ezryn fogásából. Minden lépésemben forrong a düh. Pontosan tudom, hová fogok menni.

A tüskés lépcsősorhoz menetelek.

Ezryn felveszi a tempómat.

– Mit csinálsz?

– Beszélek a Tüskeherceggel.

– Nem hagyhatom, hogy felmenj oda.

Megpördülök, és haragos pillantást szegezek Ezrynre.

– Nem fogom hagyni, hogy Caspian a társamat kínozza. Bízz bennem, Ezryn! Hadd tegyem ezt meg!

– Bízom benned. Caspian az, akiben nem bízom. – Mély, kelletlen sóhaj érkezik a sisakja alól. – Itt maradok, és figyelek.

– Helyes. – Ideje, hogy szembenézzek a Tüskeherceggel.

58. FEJEZET

Rosalina

Felmegyek a tüskés ágakból álló lépcsősoron.

Caspian még mindig a trónján heverészik, és fél sötét szemöldökét felvonja a közeledésemre. A tündér férfi a táncparkettről mellette áll. Hála istennek, már elrakta ernyedt farkát.

Ilyen magasból az egész bulira rálátok, beleértve a fűzfánkat, ahol Kel most élénk tekintettel figyel engem. Biztos vagyok benne, hogy nem örül ennek.

– Hercegnő, milyen csodás dolog tőled, hogy megtiszteled a díszvendéget. Engem.

Egyetlen érzelemfoszlánynak sem hagyom, hogy átszelje az arcomat, amikor elé állok.

– Elég a játékból! Ne küldd többé Keldarionnak a levetett…

– Nem beszélhetsz így őméltóságával, ember. – A férfi Caspian mellett fenyegetően néz rám.

Caspian hosszan sóhajt.

– Tűnés a szemem elől!

A hosszú, jégszőke hajú férfi elégedett vigyort villant. De egy szívdobbanásnyi pillanattal később Caspian ellenségesen mered rá.

– Te. Most!

A tündér férfi kinyitja, majd becsukja a száját. Aztán az ég felé emeli hegyes állát.

– Értem én. Azt hiszem, ez az ember tényleg basznivalónak néz ki. – Ahogy elsétál mellettem, erősen rácsap a fenekemre. Megpördülök, kész vagyok letépni a fejét.

De nincs rá lehetőségem.

Caspian feláll, és lelöki a férfit az emelvényről. Arca eltorzul a rémülettől, és sikítani sincs ideje, mielőtt egy éles tövis felemelkedne a földből, és felnyársalná őt.

Vér és belsőség fröccsen, ahogy szétzúzott teste lecsúszik a tüskén.

Megáll a zene. Kel kiszalad a zugunkból. Ezryn már félúton van a lépcsőn. Még Dayton és Farron is lerohan a táncparkettről.

De Caspian finoman elém lép, és szemügyre veszi a tömeget.

– Ő itt Rosalina O’Connell – mondja, és még csak nem is kell kiabálnia, hogy elnyerje az udvarban lévők figyelmét.

Leintem a hercegeimet, nem akarom, hogy belekeveredjenek ebbe. Lassítanak a mozdulataikon, feszülten figyelnek engem.

– Ő egy nagyon különleges vendég. Ha bármelyikőtök hozzáér, csatlakoztok hozzá – Caspian összevont szemöldökkel néz le a véres tövisre –, bárki is volt ez, hogy bulidekorációk legyetek. És mivel figyelmeztettelek benneteket, nem fogom hagyni, hogy gyorsan meghaljatok. Élvezni fogom a sikolyaitokat a zene mellett, miközben a tüskéim széttépik a testeteket.

A tömeg dermedt és néma, a Tüskehercegről a halott férfira néznek, ahogy lóg a tövises ágról.

Caspian bosszúsan zuhan vissza a trónjára, aztán lustán int.

– Folytassátok csak! – A zene visszanyeri kísérteties eleganciáját, és a vendégek is visszatérnek a tevékenységükhöz.

Szemkontaktust teremtek a hercegekkel, tudatom velük, hogy rendben vagyok. Caspian ismét legyint egyet, mire a trón, amin ül, tekergőzni kezd, nagyobbra nő. Elég nagyra ahhoz, hogy mellé tudjak ülni.

– Foglalj helyet, hercegnő! – Mesterkélt mosoly szélesedik ki az ajkán. – Már vártalak.

Nyelek egyet, és leülök.

Ez… furcsa. Egy tövistrónon ülök Caspiannal, a születésnapi buliján. És nem félek. Ami kissé értelmetlen, tekintve, hogy az imént néztem végig, ahogy lehajít egy férfit az emelvényről.

Bár ideges vagyok. Láthatatlan ráncok tűnnek el az ujjaim alatt, ahogy a szoknyámat már századjára simítom le.

– Szebb itt, mint gondoltam – mondom.

– És pontosan hogyan is képzelted el az alvilágot?

– Nem tudom. – Megvonom a vállamat. – Vér csöpög a plafonról. Csontvázak támaszkodnak a falnak. Az áldozataid sikolyainak hangjával.

– Ne haragudj, hogy csalódnod kellett. – Savanyú mosolyt villant rám. – Mit is mondhatnék? Itt élek, és mindig is rajongtam a szépségért. Azokhoz, amiket említettél, mélyebbre kell menned.

– Okkal jöttem ide hozzád. Keldarionról van szó – mondom neki. – Beszélnünk kell.

– A születésnapomon, tényleg? Hercegnő, a te tüskéd állandó jelleggel szúrja az oldalamat, de valamiért – közelebb hajol – nem bírom rávenni magamat, hogy kihúzzam.

– Le kell állnod azzal, hogy hozzánk küldöd azokat a tündéreket, akikkel te előtte, öhm, lefeküdtél. Kegyetlen velük szemben, és elkeseríti Keldariont. És engem. Engem is elkeserít. Miért mondod azt nekik, hogy vessék magukat Kelre? Nem ő lesz a társuk. Már megtalált engem.

Caspian a szemét forgatja.

– Úgy kiabálsz velem, mintha volna választásom.

– Van választásod – felelem. – Választhatod, hogy nem leszel gonosz és beteges.

– Beteges? – Közelebb csúszik.

Feltartom a kezemet, hogy megálljt parancsoljak a közeledésének.

– És borzasztó színben tüntet fel téged.

Lehajtja az állát, lenéz a mellkasára. Ahogy mindig a tündérvilágban, az érzékeim éber készenlétben állnak. Érzem az illatát, a sajátja keveredik azzal a tündérnőével.

Caspian résnyire szűkíti sötét szemét.

– Ne menj sehová!

Tüskés ágak kanyarognak körülötte. Eltűnik az árnyak és tüskék kavalkádjában, és egyedül maradok a trónon. Ezryn felnéz rám, nem mozdult el helyéről a lépcsőkön.

Megvonom a vállamat felé. Hová lett Caspian? Megigazítom a tüskekoronámat a fejemen, és a bulit szemlélem. Egyetlen pillanatig úgy teszek, mint egy gonosz királynő, aki a talpnyalóit keresi. Már csak egy hollóra és egy sétapálcára lesz szükségem.

Néhány perc múlva tüskék emelkednek a trón előtt, és Caspian lép elő. Haja nedves, ezüstdiadémja a kék kővel kissé ferde. Át is öltözött, most sötét inget és szoros nadrágot visel.

– Te… – Szavaim elhalnak, ahogy kezét a trón karfájára simítja, és lehajol hozzám, hajából csöpög a víz.

– Így már elégedett vagy?

Nem tudom megállni, hogy ne szívjam be mélyen a levegőt. Virág, föld és még valamilyen más illata van: tenger és napfény.

– Te Dayton fürdőjében voltál? Hogyan?

Elmosolyodik, és visszazuhan a trónra.

– A hercegeidnek ott van a kis tükrük, hogy visszajussanak Faragvárba. Én azonban oda tudok utazni, ahol ott vannak a tüskéim. Mint tudod, elég sok van belőlük Faragvárban.

Semmit sem kellett volna mondanom. Most jó illata van… túl jó. Attól, ahogy nyirkos haja szoborszerű állkapcsánál göndörödik, hidegrázás fut végig rajtam.

– Szóval, beleegyeztél, hogy leállsz? Mert hoztam szülinapi ajándékot, de nem hiszem, hogy oda fogom adni azok után, amit tettél.

Arcán egy izom megremeg, zavarodottság játszik rajta.

– Ti nem adtok ajándékot a tündérbirodalmakban?

– A tündérbirodalmaknak van ilyen hagyománya – feleli Caspian, ujjai végigszaladnak a haján, és megállnak az ezüstdiadémnél. – De nincs ilyen… a Mélyben.

– Hát – mondom, és felszegem az államat –, talán kedvesebbnek kellett volna lenned. Bár értékelem, hogy kiálltál értem az előtt a perverz előtt. De nem kellett volna megölnöd.

– Ó, azt nem érted tettem – mondja lassan Caspian. – Magamért. Önvédelem. Az utolsó dolog, amire szükségem van, hogy egy jeges seggfej feljöjjön ide, és megöljön, amiért hagytam valakinek, hogy hozzád érjen.

Elsiklik a tekintetem, hogy leellenőrizzem a hercegeimet. Farron és Dayton az asztalnál esznek, de fel-felnéznek. Ezryn ismét a lépcső aljánál van, egy mozdulatlan őr, Kel pedig ránk szegezi átható pillantását a fűzfánknál.

Annyi mindent kell Caspiantól kérdeznem, például, hogy hogyan tud az elmémben beszélni. De képtelen vagyok hangot adni a kérdésnek.

– Miért nem félsz tőlem? – fordulok felé, a szavak még engem is meglepnek.

– Ki mondja, hogy nem? – feleli Caspian. – Láttam, mit műveltél a kis ajándékommal.

– Nem, úgy értem, megmentetted az életemet. Tudom, hogy te voltál, az első napon, amikor megérkeztem a Tüskebokorba. – Remeg a hangom, de nem a félelemtől. – Megölted a saját koboldjaidat, aztán elvittél Faragvárhoz. Tudtad, hogy Keldarion társa vagyok?

Pislog, egyértelműen meglepődött.

– Ne hazudj nekem, Caspian!

– Tudtam – válaszolja lassan.

A lélegzetem megremeg a mellkasomban.

– Hogyan? – Hogyan tudhatta előbb, mint én? Nem hiszem, hogy lehetséges lenne érezni másnak a kötődését.

– Nem gondolhatod, hogy elárulom neked minden titkomat, ugye?

– Bármikor megtörhetjük az átkot. Kel visszanyerheti a varázserejét. Nem értem, miért nem akarsz megállítani.

– Hm. – Caspian tekintete a messzeségbe réved, az udvar horizontjára vagy egy elveszett emlék felé. – Nem úgy tűnik, mintha nagyon sietne ezzel, nemde? Kíváncsi vagyok, miért lehet ez.

Az ujjaim megfeszülnek a szoknyámon, és megrázkódik a vállam, ahogy igyekszem visszafogni a könnyeimet. A francba, nem akarok a Tüskeherceg előtt sírni. Miért kellett elkezdenünk erről beszélni?

– Mi? – Caspian felvonja a szemöldökét. – Mégis mi a csillagokért sírsz?

Gyorsan megtörlöm szememet a tenyeremmel.

– Mert én tudom, hogy miért.

– Tudod, miért nem töri meg az átkot? Avass be!

Szipogok, visszanyerem a higgadtságomat.

– Kel szíve túlságosan összetört, amikor korábban szerelmes volt.

Caspian egy ütem erejéig néma marad, aztán nevetésben tör ki. Mély, hosszú és mindenekfelett kegyetlen.

– Te miért…

Caspian a vállamra teszi a kezét, de nincs érzékiség az érintésében.

– Ki mondta ezt neked?

– Dayton azt mondta…

– Az a balfék még annál is hülyébb, mint gondoltam. – Caspian tovább nevet. – Jól figyelj, hercegnő, amikor azt mondom, hogy Keldarion még sosem volt szerelmes korábban.

– De…

– És ha sikerül elhitetnie veled, hogy te vagy a part, amire kisodródott a csillaga, emlékezz, hogy ő nem több egy önző hazudozónál.

Lassan lelököm a vállamról Caspian kezét, ami ólomként hullik az oldalához.

– Tényleg ennyire utálod őt?

– Jobban utálom őt, mint az esőt, ami Szent Iván éjjelén esik, jobban utálom, mint egy korai fagyot, ami elpusztítja a termést, jobban, mint egy járványt, ami elárasztja a birodalmat, jobban, mint a tüzet, ami az erdőben tombol. – Megáll, és egy pillanatig eszement sötétség kúszik a vonásaira. – Nincs vége annak, mennyire utálom Keldariont.

Gyorsan felállok, lenézek rá, nehezen veszem a levegőt, és az a heves düh megint felcsap.

– Akkor miért hoztad őt ide? Miért jöttél Faragvárba? Miről szól ez az egész?

– Mert – vicsorogja – nem fogok leállni addig, amíg ő nem szenvedett annyit, mint amennyit én szenvedtem miatta.

Megragadom a karját, felrántom a ruhaujját, hogy felfedjem a Keldarionnal kötött alkujuk karperecét, a fagyott tövisek láncát. De van még ott valami a csuklóján, magasabban, egy aranyozott karkötő, egy himbálózó ékkő a rózsa ismerős alakjában.

Egy szívdobbanásra megállok. Farron azt mondta nekem, az alkuk bármilyen körkörös tárgyként megjelenhetnek. Kivel kötöttél még alkut, Caspian?

Szeme felpattan. Hallott engem. Ez egy ajándék, nem alku. Ám a következmények valóban egy átokra emlékeztetnek.

– Miért hallak téged a fejemben? – kérdezem.

– Olyan kérdéseket teszel fel, amikre csak a csillagok tudják a választ, Rosalina. – Meg sem rezdül, csak előrehajol, majdnem összeér az orrunk.

– Miért tudom úgy irányítani a tüskéket, mint te?

Mosolya elmélyül.

– Adottság vagy örökség, a varázslat ugyanaz, nem gondolod?

– Ennek nincs értelme. – Mély levegőt veszek az orromon át. Körbe-körbe fog vezetni engem, ha hagyom neki. A legfontosabb kérdésemre kell összpontosítanom. – Mondd el, milyen alkut kötöttél a társammal! Mesélj a Keldarionnal kötött alkuról!

Kitépi a karját a fogásomból.

– Ó, az nem lesz ilyen egyszerű. – Szélesre nyitja a lábát. – Gyere, ülj az ölembe! Úgy majd rájössz.

– Undorító vagy – köpöm felé. – Miért akarnám azt? Még csak nem is élveznek el tőled a szeretőid.

Felhajtja az ingujját, a fagyos tüske karkötő teljes megvilágításba kerül.

– Csak azért, mert nem hagyom, nem azt jelenti, hogy képtelen vagyok rá. Gombold ki a nadrágomat! A csillagok is tudják, hogy semmi más nem lapul az alatt a szoknya alatt.

Szorosabban összeszorítom a lábamat, gyűlölöm az égő forróságot a testemben, amit a tekintete kelt, ahogy végigszánt rajtam. Meghúzza a szoknyám szegélyét, így a lába közé botlok.

– Ülj le, hercegnő! Hadd mélyedjek el benned! Ígérem, hogy olyan csillagokat fogsz látni, amilyenek csak az álmaidban lehettek. – Egyik keze lustán súrolja a szalagokat. – És ne aggódj a drágalátos társad miatt! Még amikor az én érintésemtől fogsz remegni, már ott találod magad a hideg karja között.

Elhúzódom.

– Nevetséges vagy. Nem fogok lefeküdni veled, csak hogy megismerjem az alkut. Valószínűleg akkor sem árulnád el nekem.

– Épp ellenkezőleg – Caspian feláll, annyival magasabb, mint én –, az imént válaszoltam meg három kérdésedet.

– Mi…

Caspian ellép tőlem, hogy a tömeghez szóljon. Áhítatosan bámulnak fel rá.

– Szerintem kissé leült a zene. Mit szólnátok egy kis ízelítőre a mélységből? Terveztem egy nagy előadást. Nem akarjátok kihagyni. – Fejével az üres hely felé int maga mellett, amikor leül.

De nem bírok még egy másodpercet elviselni az alattomos jelenlétében. Lebukdácsolok a tüskelépcsőkön, elmenekülök a Tüskehercegtől és az ő sötét rejtvényeitől.

59. FEJEZET

Rosalina

Tombol a szívem, miközben lemegyek a tüskés lépcsőkön. Azt hittem, Ezryn a lépcső alján lesz. Hol van? Caspian szavai hallatán a táncparkett még zsúfoltabbá vált.

Tivornyázók törnek előre. Bőr siklik az enyémen, miközben magával ránt a tömeg. Biztos mindenki jó rálátást akar az előadásra. Megfordulok, és lábujjhegyre állok, próbálom megtalálni a fűzfánkat. Tengernyi eszement tekintetű bulizó áll köztem és a fa között. A francba!

Ahogy a zene felélénkül, mély, gépies dübörgés visszhangzik az udvarban. Megpördülök, hogy odanézzek. A táncparkett kettéválik, és felfed egy egyre táguló hasadékot. A sötétségből egy hatalmas akvárium emelkedik fel.

Csillogó üvegfelszíne ragyog az ékkövek pislákoló fényében. Tiszta víz fröccsen az oldalán. Csövek és szivattyúk kígyóznak az alján, akár az erek, lüktetnek az energiától. A tartály közepén egy lehengerlő szépség úszkál: egy szirén.

Levegőhöz kapok, és nem is érdekel, hogy részeg és félmeztelen tündérek löknek félre, hogy közelebb jussanak. Annyira elbűvölő a púderkéken csillogó farkával és rózsaszín hajzuhatagával. Előrelépek, teljesen megbabonázott a pikkelyeinek csillanása.

De még több tündér tömörül körém, amíg már minden oldalról bekerítenek. Szememmel igyekszem megtalálni a hercegeimet, hirtelen sebezhetőnek érzem magamat így, hogy nincsenek a közelemben. Vissza kell jutnom a fánkhoz.

Háborgás hangzik mögöttem, egy tündér átkozódik és kiabál. Ezryn tör át a tömegen egy elefánt finomságával a porcelánboltban. Sötét páncélján megcsillannak a víztartály ragyogó ékszereinek fukszia-, smaragd- és zafírszínei.

– Tűnés az utamból! – morogja annak a tündérnek, aki mögöttem áll. Aztán megragadja a tündér férfi vállát, és félrelöki őt.

Amint hűvös páncélja nekem nyomódik, elönt a megkönnyebbülés. Hatalmas keze a testem köré tekeredik, én pedig ráolvadok.

– Túl zsúfolt – mondom.

– Tudom. Elvitt a tömeg, amikor Caspian bejelentette az előadást. Az árnynép rajong minden lényért, ami a fenti birodalmakból érkezik. Fogj szorosan! – Ezryn óriási, bőrkesztyűs kezébe fogja az enyémet, és áttör az emberáradaton. A kezem olyan aprónak tűnik az övében, és szorosan nyomom magam köpenyének durva anyagához, hogy ne hagyjuk el egymást.

A tömeg egy hézagján egy rövid pillanatra elkapom Keldarion pillantását. Vonásai ellágyulnak, amikor rájön, hogy a Tavaszherceg mellettem van.

Ezryn az orra alatt káromkodik.

– Túl sokan vannak. Majd visszamegyünk a fánkhoz az előadás után.

A szirén farka magával ragadó ritmusban csapkod.

– Igazából megnézném.

Ezryn felméri az udvart. Obszidiánpadok állnak a víztartály mellett, de tele vannak olyan emberekkel, akik elég szerencsések voltak ahhoz, hogy találjanak ülőhelyet. De ez nem állítja meg Ezrynt. Egy sötét karikás szemű, vékony tündérhez lép, aki a pad végén ül.

– Tűnés!

A tündér felnéz rá.

– Menj a picsá…

Ezryn megragadja az ingjét, és lerántja a padról, mielőtt belökné a tömegbe. Úgy tűnik, senki sem veszi észre, és senkit sem érdekel. A tündér férfi csúnya pillantást lövell felénk, aztán beleveszik a tömegbe.

Ezryn leül a padra, és kezét a csípőmre teszi. Érzem a sima bőrkesztyűjét a szoknyám szalagjain keresztül, és elakad a lélegzetem.

– Ülj ide! – mondja rekedt hangon. – Innen jobban fogsz látni.

Aztán lehúz engem az ölébe. Levegőért kapok, ahogy hideg páncélja megérinti a csupasz combomat. Átok Marigoldra és az ő túlbuzgóságára az ollóval; olyan vékony az anyag, hogy combvértje fémjének keménysége keresztülvág rajtam.

– Kényelmes? – kérdezi.

Nem gondolnád, hogy ücsörögni az acélon az lenne, de egyik kezével szorosan öleli át a csípőmet, a másik pedig a térdemen pihen. Annyira biztonságban érzem magam a körülöttünk zajló káosz ellenére.

– Igen. Nyomlak?

– Egyáltalán nem.

Hátradőlök rá, fejemet a nyakhajlatába döntöm, épp a sisakja alá. Olyan elképesztően finom illata van, mint amikor az erdőben sétálsz az eső után.

A zene leáll, és csend telepszik a tömegre. A tartály magasabbra emelkedik egy talapzaton, és így tisztán látom a sellőt.

Bőre sápadt, gyöngyházfehér, mintha egyenesen a legtisztább elefántcsontból faragták volna ki. Ékkövek tapadnak felsőtestére és mellkasára, de a melle csupasz.

Haja hosszan lebeg, benne a halvány rózsaszín árnyalatai és a világos levendula keverednek egy lágy, pasztellkék színnel. És a füle… már hozzászoktam a tündérek hegyes füléhez, de az övé kifinomultan hajlik és redőződik, ami egy uszony hullámzására emlékeztet. Olyan, mintha független lényként mozogna, rángatózik, ahogy a sellő figyeli a tömeget.

Ez sisakjának döntöm a fejemet.

– Miért van itt? Szerinted csapdába esett?

– Nézz a karjára!

Kecses ritmusban irányítja a testét, de megpillantok egy csillagokkal díszített acél karperecet az alkarján. Egy alku karikája.

– Valószínűleg teljesíti a szerződése rá eső felét, amit egy itt jelenlévővel köthetett – mondja Ez. – Bármiért is alkudozott, fontos lehetett.

Valami okból kifolyólag ez elszomorít.

A szirén megrántja hatalmas farkát, és fellöki magát a tartály tetejéhez. Megragadja a szélét, és a víz felszíne fölé húzza magát. A tömeg ámulattal követi minden mozdulatát. Aztán kinyitja a száját, és énekelni kezd.

A hang éteri, elbűvölő. A szívem mintha minden hanggal megemelkedne, majd lesüllyedne. Nem értem a nyelvet, szavai kísérteties szépsége mégis vasmacskaként horgonyoznak le bennem.

– Te érted őt? – suttogom.

Ezryn előredől, sisakja a vállamon pihen.

– A Nyár Birodalom tengerésznyelve. Egy elveszett szeretőről énekel. – Hangja mélyen morajló melódiára vált, ami összhangban van a sellőével. – Tenger partján láttalak, ezüst holdfény alatt. Víznek fodrán táncoltunk, szerelmünk egy új dallam. De sötét felhők gördültek, s téged elnyelt a hullám. Hát szóljon komor énekem, szívemben ég a gyász.

– Beszélsz egy Nyár birodalmi nyelven?

– Több mint tíz nyelven beszélek.

– Ó… – Hidegrázás fut végig a bőrömön, a hasamban mégis forróság tör fel. Elgondolkozom, vajon milyen lehet őt hallani, amint egy ilyen gyönyörű nyelven beszél.

A szirén hangja belengi az egész báltermet, a tömeg szótlanná válik tőle.

– Ó, én drága szerelmem – mormolja Ezryn –, kit elrabolt a tenger. Míg vissza nem térsz hozzám, szóljon hát énekem.

Beszívom a levegőt, és tekintetem a vízben lebegő gyönyörű lényről Ezrynre siklik. A sötétségtől a rostélya még áthatolhatatlanabbul fekete, mint máskor, de érzem a pillantását magamon.

Lehúzza bőrkesztyűjét, és az övébe dugja.

– Meleg van itt lent – motyogja, de aztán csupasz keze visszatalál a helyére a csípőmön.

– Mit mond még? – suttogom.

Ujjai köröket írnak le, bekúsznak az anyag rései közé, hogy megérintsék meztelen bőrömet.

– Tán őrjöng a víz, és örökkön fú a szél, szerelmem nem hal el, akár a csillagfény. – Lehunyom a szememet, és hátradöntöm a fejem, fürdőzöm hangjának meleg cirógatásában, és kezének érintésében a bőrömön. Túl gyengéd, túl izgató, túl apró körök.

Lélegzete a sisakjában zeng, és fészkelődni kezd, lábát keményebben nyomja nekem. Megremeg a csípőm, és vonaglani kezdek, hirtelen kétségbeesett szükségem van még több súrlódásra. Csak a szirén kábító énekét és Ezryn vastag combját érzékelem magam alatt.

Bal keze felkúszik a térdemen, és a jobbjával félrelöki az anyagcsíkokat, hogy belemarkoljon a combom puha húsába. Olyan erősen nyom, hogy belém mélyed a keze. A mellem megremeg a gyors pihegésemtől. Úgy tesz, mintha az előadást nézné, de azok a szorgos ujjak egyre feljebb és feljebb lopóznak.

Felröppen a kezem, hogy megsimítsam sisakjának oldalát.

– Mondj nekem valamit Tavasz nyelvén!

Oldalra billenti a fejét, és szinte látom – azon a különös, arctalan, mégis ismerős képen a fejemben –, amint összevonja szemöldökét, és csábító pillantással mered rám.

– Kérlek! – A szó inkább könyörgésként, mintsem vidámságból tör ki belőlem.

– Anon caria mirel baelorin – suttogja. – Yavanthy caeotin. Darisfeli em onore, Rosalina.

Minden szótag dallamos ütemmel bír, és a leheletnyi csipkelődéstől sikítani tudnék, hogy megtudjam, mit mondott. Még nagyobb elszántsággal dörzsölöm magam rajta, ő pedig tovább beszél hozzám, mintha minden szó a levegőben táncolna.

A szirén még mindig énekel, és teljesen rabul ejtette a tündéreket, de én alig hallom őt. Ezryn megemeli a lábát, és én pattanok egyet az ölében, amíg a hátam már a mellkasához nyomódik, a combjaim pedig átvetülnek az ő két combján. Ez a szög a lába acéllemezének nyomását még kínzóbbá teszi a lüktető középpontomon.

Helyezkednem kellene, de a gondolattól, hogy megszüntessem ezt a finom súrlódást, csak még inkább belé akarom dörzsölni magamat.

Sisakjának hűvös fémje a nyakam és a csupasz vállam közötti hajlatba dől. Annyira kívánom, hogy érezzem a leheletét a bőrömön, hogy megismerjem a hangját sisakjának zengése nélkül. Ám ezek a gondolatok a háttérbe szorulnak, ahogy egyik karját a derekam köré fonja, és szorosabban húz magához.

A vágatom felforrósodik, ahogy végighúz a combján, és beharapom az alsó ajkamat, hogy elnyomjak egy nyögést. Vajon tisztában van vele, hogy mit művel velem? Úgy tesz, mintha az énekest figyelné, de a keze mindig visszatalál a bőrömhöz…

– Nem rejtett téged se barlang, se tenger zátonya – dúdolja Ezryn –, a négy birodalom vize már sosem lesz ugyanolyan. Hisz az álom minden éjjel elkerül – hangja rekedt zihálássá válik –, siratja igaz szerelmünk.

– Ó, Ezryn – lehelem. Túl finomnak érzem a kezét magamon; helyette keménynek és uralkodónak akarom, úgy, ahogy tudom, hogy képes engem megérinteni. Ahogy akkor ragadott meg, amikor először találkoztunk.

Hozzányomom a fenekemet, azt kívánom, bárcsak ne viselné ezt az átkozott páncélt. Vajon kemény? Vagy csak azon morfondírozik, hogy miért nem tudok nyugton ülni, és nézni a szirént?

Mintha a testem minden idegvégződése lángolna. A gyönyör szikrái futnak át rajtam, ahányszor a csípőmet hintáztatom rajta. A szoknyám szalagjai már teljesen szétterültek a lába körül, mígnem már csak az átázott bugyim préselődik fémcombjához.

Aztán rám tör a felismerés.

Elfelejtettem felvenni a bugyimat. A csupasz nedvességemet dörzsöltem belé, a gyönyörömmel eláztattam a combját.

Ó, istenem! Szégyen hullám önti el az arcomat, miközben elképzelem Ezryn undorát, amikor rájön, hogy semmi sem volt köztem és a páncélja között. Fejemmel ide-oda kapkodok, mígnem megpillantok egy sikátort, ami kivezet az udvarról. Van egy nyílás a tömegen át.

A szirén abbahagyja az éneklést, és mindenki tapsviharban tör ki. Kihasználom a lehetőséget, leugrom Ezryn öléből, és elfutok.

60. FEJEZET

Ezryn

Mély, szaggatott lélegzetet veszek. A testem minden idegvégződése égnek áll, de teljesen nyugton maradok. Rosalina átrohant a tömegen, de nem indulok utána. Még nem. Adok magamnak egy pillanatot, hogy visszanyerjem az önuralmamat.

Mert ha nem, valószínűleg felfalom őt a buli közepén.

A farkam lüktet az acélpáncélom alatt. A bőre, ami olyan puha, mint egy virágszirom, mintha az ujjbegyemre égett volna. Alig súroltam, és az az érintés mégis elég volt, hogy zabolátlan éhséget lobbantson bennem, ami egyszerre izgató és rémisztő. Izgalmának fénye a páncélomon csak táplálja a vágyamat.

Felállok, és lassan, de határozott céllal átnyomakodom a tömegen. Elvesztettem őt a sokaságban, de gyorsan meg fogom találni. Az illata vezet engem. Az érzékeim csakis erre a finom aromára összpontosítanak, amitől a buli lármája elhal mellettem. Itt van…

Barna haj villan előttem, és megpillantom orrának ismerős profilját. Az enyém. Kinyúlok, és megragadom a karját.

– Ne érj hozzám! – vicsorogja a nő, mire elengedem. Ez egy tündér, nem Rosalina. Most már észreveszem, hogy a haja sokkal rövidebb, és szemében olyan vad fény csillan, ami sosem érhetne fel Rose édes viselkedésével.

– Bocsánat, azt hittem, valaki más vagy.

A tündérnő végignéz rajtam, és mosoly terül szét buja arcán.

– Érdekes.

– Elnézést. – Elhúzok mellette, és megrázom a fejem. Az érzékeim biztosan összezavarodtak a sok tündér között. De nem tart soká, mire ismét a nyomára bukkanok. Egy ösvényre lépett, ami összeköti az udvart a kastély többi részével.

Az árnyak közé bújok mögötte, egy pillanatot arra szánok, hogy csak figyelem, ahogy a csendben lenyugszik a légzése. Gyönyörű. Azt mondtam, meg fogom ölni Marigoldot, amiért ilyen öltözéket adott rá, de csak azért, mert nincs olyan szem, ami megérdemelni, hogy a sugárzásának fenségességére meredhessen. Nem mintha én méltó lennék rá… De ő a bajtársam társa.

Ettől még nem lesz a tiéd, mondom magamban. Akkor meg miért kínzod magad?

A választ meg is kapom sötét hajának libbenéséből a válla felett, széles csípőjének ringásából.

Mert a gyönyör megéri a fájdalmat.

Egyetlen fürge mozdulattal a kőfalnak lököm. Kezemet kis csuklója köré fonom, és karját a feje fölé emelem. Ettől a mellkasa megremeg fel és le, gyönyörű mellét alig rejti el a tintafekete minta, ami felsőtestén csurog.

– Rosalina, mit mondtunk arról, ha elkószálsz egyedül?

Szeme elkerekedett, felbámul rám. Megnyalja az ajkát, és pillantása lesiklik a lábamra.

– Ez…

– Rám nézz, ha hozzád beszélek! – morgom.

Csintalanság suhan át az arcán.

– És ha nem engedelmeskedem? Megfojtasz, konzervdoboz?

Nem bírom visszafogni a mosolyomat.

– Csak ha szépen kéred.

Tökéletes ajka finoman elkerekedik. Szorosabban fogom a csuklóját.

– Mit gondoltál, hová mész?

– El – suttogja. – Én… zavarba jöttem.

Azzal a kezemmel, ami nem a csuklóját fogja, végigkövetem az állkapcsa vonalát.

– És mégis miért támadt ilyen nevetséges érzésed?

Melle olyan magasra emelkedik, hogy hozzáér a mellvértemhez. Hirtelen megértem Daytont, amiért inkább félmeztelenül jár.

– Mert nem bírtam visszafogni magamat…

– És soha nem is kellene. – Mély levegőt veszek, előrebillentem a sisakomat, hogy a nyaka és a válla közötti hajlatba bújjak. – Nagy kiváltság és öröm, hogy én felelhetek az izgalmad hívására.

Fészkelődik alattam. Közelebb nyomulok, csapdába ejtem a testem és a fal közé.

– Ezryn…

Kezemet leengedem az állkapcsáról a nyaka vonalára.

– Megérdemled, hogy kielégítsenek, Szirom.

Hirtelen felnevet, amit gyorsan elnyom a kezem finom nyomása a nyakán.

– Valami vicceset mondtam?

Levegőért kap, és érzem, ahogy a torka ínycsiklandóan emelkedik és süllyed egyet a kezem alatt. Szíve ideges ritmusban dübörög, de csípőjét úgy forgatja, hogy az enyémnek súrlódjon.

– Hát, nem mindenki gondolja így.

Morgás dörren a mellkasomban.

– Ki merészelte elmulasztani az úrnőnk kielégítését?

Szégyenlősen oldalra pillant.

– Dayton…

Az ölelésembe forgatom, fürdőzöm abban, ahogy teste az enyémnek nyomódik. Vad szemmel és őszinte mosollyal néz fel rám, és egy pillanatra elbűvöl, hogy mennyi örömet lelek egy ilyen gonoszsággal teli helyen.

Megdöntöm, ő pedig hátraveti fejét, hosszú haja a földet söpri.

– Dayton egy bolond – mondom. – A hibáját azonnal helyre kell hozni.

Felállítom, és összefűzöm az ujjainkat. Aztán magam után húzom, végig a folyosón.

Már évtizedek elteltek azóta, hogy a Kriptakertben jártam volna. Az itteni utolsó emlékem – Kel dühe, a fájdalom a szemében, amikor megpillantott engem és a hadsereget – azzal fenyegetőzik, hogy elhatalmasodik az elmémen, de ellököm magamtól. Most jelen maradok ebben a pillanatban. Miatta. Magam miatt.

Noha már egy örökkévalóság is eltelt, kiismerem magamat a folyosókon át. És nem sok minden változik itt lent, a Völgy csatornarendszerében. Valószínűleg még itt van.

Felvezetem egy lépcsőn, ami az egyik tornyon kígyózik fel körös-körül.

Nem mond semmit, de az izgatottságtól kivirul az arca. Az én szívem pedig tombol.

A lépcső a kastély bástyáira vezet fel, a falakat egy sor ibolyaszín ajtó szegélyezi.

– A Kriptakert-kastély lakói eléggé rajonganak a fenti világért. Sokan gyűjtőknek gondolják magukat. A kastély ezen részén a felszínről hozott kincseket tartanak.

– Nem akarnának inkább az egyik birodalomba költözni? – kérdezi Rosalina.

Beharapom a számat, próbálok emlékezni a helyes ajtóra.

– Ez nem ilyen egyszerű. Sokukat árulóknak tartják a tüskeháborút megelőző konfliktusok kapcsán. Mások menedéket keresnek; ez egy olyan hely, ahol csempészek, illegális kereskedők vagy kitagadott nemesek eltűnhetnek.

Rosalina átnéz a korlát fölött, a kastélyon túl a terjedelmes városra bámul alattunk. Egy kép villan fel akaratlanul az elmémben: Kel, amint épp ugyanennek a toronynak a tetején áll. Ismerd el, Ez. Van itt egy bizonyos szépség.

Én sosem láttam. Az ékkövek a földből kiszipolyozott varázserőtől világítanak, a lila és zafírszínű fényeknek nincs természetes forrásuk, nincs ég, csak a fátyolos köd felettünk.

Beszívom a levegőt, próbálom kivenni a fa és föld illatát.

– Ez az az ajtó.

Rosalina szorosan megfogja a kezemet, és követ engem. Megpróbálom lenyomni a kilincset. Zárva.

– Majd én. – Rosalina előhúz egy tüskét a koronájából, és lehajol a zárhoz.

Kezemet a csípőjére teszem, lágyékomat a fenekéhez nyomom.

– Elvonod a figyelmemet – mondja, noha ziháló hangja elmélyül. A zár kattanva kinyílik, és felnéz rám, bolondos büszkeséggel az arcán.

Egyik kezemet végigvezetem az orcáján.

– Szóval hónapokkal ezelőtt így jutottál ki a szobádból. Nagy bajba sodortál engem.

Fátyolos tekintettel tanulmányoz engem.

– Jóvátehetem.

Kezem megragadja az állát, és az ajtókeretnek lököm.

– Nemcsak teheted. Jóvá fogod tenni, Szirom.

Egyetlen válasza a felgyorsult légzés és egy finom pír az arcán és az orrán. Egy másodperccel sem bírok tovább várni. Kettesben akarok vele lenni, most.

Amint kinyílik az ajtó, megragadom Rosalinát a hajánál fogva, és finoman betessékelem.

– Úristen – kap levegőhöz. – Mi ez a hely?

Hála a csillagoknak Caspian tényleg nem változott. Tudtam, hogy még mindig megvan neki ez a hely. Egy kis belső botanikus kertbe sétálunk be. A szoba félhomályban úszik, csak a hatalmas kristályok világítják be, amik fákként nőnek ki a földből, és természetfeletti kék és lila fénnyel ragyognak. A levegő nehéz a négy birodalom virágainak tömény illatától: csakis a legritkábbak és leggyönyörűbbek. Némelyikük úgy csillog, mint a legdrágább ékkövek, szirmukat átitatja a belső fény.

Foszforeszkáló páfrányok ragyognak, mint a szentjánosbogarak, és a tányér nagyságú levelek olyanok, mint a smaragdok, amik egyenesen kitéphetőek a földből. Mohaágy húzódik a közepén, prizmás fény remeg rajta.

– Ez egy titkos kert – suttogja Rosalina, és körbefordul.

– Azt senki sem tagadhatja, hogy Caspian szereti a gyönyörű dolgokat. – Bezárom az ajtót, és előhívom a varázserőmet. Itt lent, távol Faragvártól, gyenge, de még így is képes vagyok egy sűrű indahálót húzni az ajtó elé. Nem kockáztathatom meg, hogy bárki is ránk találjon.

Úgy nem, hogy azt tervezem, amit.

– Némelyik növény kissé hervadtnak tűnik – jegyzi meg.

A kissé hervadt kedves kifejezés. Sok növény betegesnek tűnik, közel a halálhoz.

– Némelyiküknek nem kéne itt lent nőniük. Kész csoda, hogy ez a kert egyáltalán létezik.

Csak elképzelni tudom azt a varázserőt, amivel Caspian életben tartja ezeket. De többet nem akarok a Mélyre gondolni. Csakis őrá akarok gondolni.

Most, hogy távol vagyunk a buli kavalkádjától, egy furcsa, nyugtalan érzés kavarodik a mellkasomban. Én… ideges vagyok?

Rosalina felvonja a szemöldökét.

– Szóval, Ezryn herceg, megkérdezhetem, hogy miért zártál be egy szobába, kettesben veled? – Csípője ide-oda libben, ahogy megközelít engem. Ujjaival végigsétál a mellvértemen. – Tudnod kell, hogy nagyon veszélyes ember vagyok.

Játékossága eláraszt engem, idegességem elhal. Ujjaimat a hajába fűzöm.

– Hidd el, rettegek.

– Ne aggódj! Kíméletes leszek veled. – Ujjai a csupasz bőrre táncolnak a páncélom és a sisakom között. – Hacsak nem könyörögsz az ellenkezőjéért.

Ősi vágy lobban a testemben, és egy nagy páfrány cserepéhez perdítem.

– Na, ne bízd el magad, kicsi ember! A becsületem a legfontosabb dolog a számomra. – A füléhez hajolok, a hangom mély és füstös. – És ígéretet tettem neked.

Nekem préselődik, én pedig felkapom, és lábát a csípőm köré vetem. A hűvös páncélom és a csupasz nőiessége érintkezésétől felkiált, én pedig csaknem felnyögök a hang édességétől. Megragadom a combját, ő pedig karját keresztbe veti a tarkómnál.

Már megcsókoltam korábban, de ilyen érzés igazán a karjaimban tartani, és olyan szorosan ölelni, amiről csak álmodtam. Azokban a hónapokban, amikor egymással szemben ültünk Keldarion erőltetett vacsoráinál, alig bírtam egy szót is kinyögni neki. És azokban a hónapokban, amikor távol volt tőlünk, gyűlöltem magamat a hűvösségem miatt. Ez hiányzott.

Leengedem magunkat a mohaágyra. A kristályok csillámló fénye úgy festi be a bőrét, mintha a csillagpor egy vászna lenne.

– Egy mestermű vagy. Megpróbállak nem bemocskolni.

Felnyög, és kezét a mohába nyomja. Homorít a teste, fejét hátraveti, láttatni engedi csodaszép, hosszú nyakát. Felül, szeme vad és eszeveszett, és megragadja a sisakom oldalát.

– Ronts meg! A tiéd vagyok, hogy azt csinálj velem, amit akarsz! Tégy magadévá, aztán dobj el, csak a tiéd lehessek erre a pillanatra.

A gondolattól elönt a mámorító forróság: a gondolattól, hogy az én édes nőm, minden kedvességével és humorával kész átadni magát, hogy szégyent hozzak rá. A szörnyeteg bent vergődik a mellkasomban. Tedd magadévá! Tedd magadévá!

– Ezryn… – nyögi, de elnémítom egy ajkára tett ujjal. Arcára bosszúság ül ki, és ujjamat a szájába veszi. Lehunyom a szemem, és felsóhajtok, miközben nyelve fel-le örvénylik, szeme nem hagyja el az enyémet.

– Pedig olyan kedves akartam lenni hozzád – mondom neki. – És te mégis nagyon rosszul viselkedsz.

Egy cuppanással elengedi az ujjamat.

– És mit fogsz kezdeni velem, Bádogember?

Egész testemmel hozzá simulok, és egyik kezemet finoman a torkára teszem.

– Ha még egyszer így hívsz…

Incselkedő vigyor rángatja a szája sarkát.

– Akkor mi lesz… Bádogember?

Tűz lobban a testemben, és fölé kerekedek, a földhöz szegezem a lábammal. Az egyik kezem keményen a hajtövébe kap. A másikkal még inkább megszorítom a torkát.

– Ezt akartad, te rossz kislány?

Szája lágy meglepettségében elnyílik, és szeme csaknem fennakad.

– Ó, igen – nyöszörgi.

– Még mindig tudsz beszélni. Biztosan nem szorítalak eléggé. – A súlyom még nagyobb részét helyezem rá. – Pislogj kettőt, ha túl sok, rendben, babám?

Válaszul felém emeli a csípőjét. Felmordulok, a farkam őrjöng a páncélom béklyója alatt. Bassza meg, gyönyörűen néz ki így, hogy a kezem szolgál a nyakláncául. Erősebben húzom a haját, és látom, hogy saját kezével a mohában utánozza le a mozdulatot. Bocs, Caspian!

Elengedem, és hátraülök. Ő levegőért kapkod, szeme nedves és csillog.

– Ezryn…

Kezemmel végigsimítom az orcáját.

– Milyen jó kislány!

Bosszús nyüszítést hallat, és a páncélomat kezdi kaparászni.

– Hogy kell ezt levenni?

Felnevetek, és karját visszaengedem az oldalához.

– Hunyd le a szemed!

Ismét felvonja azt a szemöldököt, szája lágy és kérdő. De aztán megteszi.

Reszketeg lélegzetet veszek. Én még sosem… sosem tettem ilyet. Más szeretőmmel sosem. De még nem is voltam olyannal, aki ekkora vidámsággal és bizakodással látja a világot; sosem ismertem olyat, aki mindenkivel törődik, még azokkal is, akiket alig ismer. Még sosem ismertem senkit, aki azzal az ártatlan bátorsággal hajlandó szembenézni a világgal, amivel ő teszi. Sosem volt senki, aki így látott volna engem. A világod része akarok lenni.

Óvatosan megfogom a sisakom széleit, és felhúzom. A botanikus kert hűvös szellője belekap a hajamba. Most először nem a rostélyom sötétített lencséin keresztül nézem őt, hanem a saját szememmel. A csillagokra, gyönyörű.

Hülye vagyok. Ha nem engedelmeskedik, és kinyitja a szemét, szégyent hozok a családomra. Száműznek a Tavasz Birodalomból, és ami még annál is rosszabb, elárulok minden elköteleződést, amit a hitünknek és az életvitelünknek fogadtam.

Ám egy rávetett pillantás így megéri a kockázatot. Lerakom a sisakomat, és kezemet a szemére teszem. Gyorsan kifújja a levegőt, én pedig lehajolok, hogy elkapjam az édes leheletét. Aztán a leggyengédebb csókot hintem a szájára.

– Ezryn – suttogja a számra.

A csók lassú, meghitt és gyengéd. Egy olyan sebezhető csók, mint amilyen én vagyok. Kínok között elhúzódom.

– Tartsd csukva a szemed!

Felveszem a sisakomat, és a fejére helyezem. A kezem gyengéden emeli fel a tarkójánál fogva, és úgy forgatom a sisakot, hogy a rostélya hátul legyen.

A szent acélom mélységében ő most vak.

A keze óvatosan felkúszik, hogy megérintse a sisakomat. Sóvárgás remeg végig a testemen; az ő csodaszép bőre, amit befed a tintafekete anyag, és megkoronázza a Tavasz Birodalom fejfedője… El tudom képzelni őt, amint átsiklik a cseresznyevirágok alatt Rétpusztán túl, és a saját sisakján kívül nincs rajta semmi.

– Várj! – Megvilágosodás remeg a hangjában. Felül, mozdulatai viharosak, és értem nyúl. Ujjbegyei végigsiklanak az arcomon, a szemöldökömön, az orrom görbületén. Belesóhajtok az érintésébe, finoman megcsókolom a kezét, amikor az ajkam fölött lebeg. – Olyan, mintha látnálak – suttogja. – Mármint, igazából nem látlak. De amikor megérintem az arcodat, az olyan, mintha itt bent látnálak. – Keze a szíve fölé siklik.

Gombóc nő a torkomban, és muszáj tennem valamit, mielőtt a gondolataim élve felfalnak engem. Keze a hajamba akad. Visszalököm őt a mohaágyra, és ajkamat végigfuttatom a torkán.

– Na, Szirom, éhezem rád.

Lassan lesiklok a testén, elárasztom csókokkal és kis harapásokkal minden meztelen bőrfelületét. Olyan, mintha nem bírná elvenni a kezét a hajamból. Ki kell szabadítanom a fejemet, hogy le tudjak ereszkedni a két lába közötti dombhoz.

Félrelököm ruhájának szalagjait, felfedem csöpögő forróságát. A csillagokra, de jó illata van! Arcomat belefészkelem, mélyen beszívom a levegőt.

Felnyög, ahogy a hideg fuvallat a bőrét érinti, és csípője felém hullámzik. Csorog a nyálam az éhségtől. Fel foglak falni.

– Ezryn – nyöszörgi. – Kérlek! Nekem szükségem van…

Nem kell befejeznie a mondatot; pontosan tudom, mire van szüksége.

Forróságát betapasztom a számmal. Keze ismét utat talál a hajamhoz, és erősen meghúzza. Belevigyorgok a nedvességébe, és a nyelvem hegyével ingerlem őt, örvénylek és belé mártom, mielőtt elmélyeszteném a melegségébe.

Felém nyomja magát. A csúszós forróságtól forog velem a világ, és minden nyögést és kiáltást megízlelek, ahogy falatozom belőle. Örömteli íze van, sós és édes egyszerre. Minden nyalintással és szívással egyre nedvesebb és forróbb lesz. Olyan ízletes, hogy attól tartok, szereztem magamnak egy függőséget.

A csiklóját paskolom, ő pedig összeszorítja a combját a fejem körül. A farkam merev a páncél alatt, és csak elképzelni tudom, hogy letépem magamról, és itt helyben magamévá teszem.

Szerencsére még megőrzöm a józan eszem egy részét itt, a gyönyör közepén.

De ő nem.

– Vedd ezt le, Ez! – könyörög, és a vállvértemet püföli. A fordított sisak elnyomja a hangját. – Magamban akarlak érezni. Kérlek!

Elszakítom magamat a puncijától, és kezemet a melléhez vezetem. Bármennyire is le akarom róla tépni ezt a gyönyörű ruhát, és a számba szívni a mellét, nem tehetem tönkre sérülékeny öltözékét. Kizárt dolog, hogy meztelenül vezessem ki innét.

– A cseresznyevirágok alatt foglak magamévá tenni, ahol csak a madarak hallhatják a sikolyodat. – Fogamat a kulcscsontjába mélyesztem. – Nem a föld alá temetve, mintha két holttest lennénk.

Ideges morgást enged, és hátulról meghúzza a hajamat.

– De…

– Nincs de. – Ismét leereszkedem a combjai közé. – Most még be kell érned ennyivel, babám.

Két ujjamat a melegségébe eresztem, és behajlítom őket. Egy kétségbeesett, csaknem vad kiáltást enged el, miközben ívbe hajlik a háta. Ismét belé temetem az arcomat, és erősen megszívom a csiklóját. Az ujjaim és a szám párhuzamos ritmusban dolgoznak, amitől a lába megfeszül, majd elernyed körülöttem.

– Ez… Ez, úristen!

Nem bírom visszafogni a mosolyomat, miközben keményebben nyomom, ő pedig darabjaira hullik, édes nektárja a nyelvemre csöpög.

És mintha a csúcsra jutása izgalommal töltene el, a boldogság és csoda fergetegével, ami a szívemben virul ki, és kiterjed az ujjaimra.

A gyönyörétől remeg a teste, de nem állok meg, szorgosan nyalok le minden cseppet, amíg már megnyugszik, és csak zihál alattam.

– Ó, Ez – suttogja. – Ez aztán a buli!

Felnevetek, és mellé fekszem. Testét az enyémhez húzom, az acélsisak a mellkasomon pihen. Keze lesiklik a combom közé.

– Kényeztetni akarlak.

Megragadom a csuklóját. Noha a farkam sajog, tudom, hogy túl sokáig voltunk távol.

– A többiek felderítőcsapatot küldenek ránk, ha nem térünk vissza hamarosan. Amellett, ez az este a tiéd. Gondolj rá megtorlásként Dayton ostobasága miatt.

– Rendben – suttogja, de szorosabban bújik hozzám.

– Vissza kéne ezt vennem. – Kopogok egyet a sisakon.

– Becsuktam a szememet.

Leemelem a sisakot a fejéről, magamba szívom arcának finom pírját, hajának kócosságát. Egy kellően kielégített hölgy arca. Új nehézséggel teszem vissza a sisakomat a fejemre.

– Most már kinyithatod a szemedet.

Pislog és körbenéz.

– Ezryn…

– Hm?

– A virágok – suttogja. – Egészségesebbnek tűnnek.

Megfordulok, és körbenézek a botanikus kertben. Igaza van. A növények, amelyek az előbb még hervadoztak és haldokoltak, most úgy virágoznak, hogy bármelyik Tavasz birodalmi réttel felvehetnék a versenyt.

Lenézek a kezemre, és megpillantok egy elhaló csillámlást.

– Én… én csináltam valamit.

Ám ahogy találkozik a tekintetem Rosalina pillantásával, a gondolat helyesbítésre kerül az elmémben. Mi csináltunk valamit.

61. FEJEZET

Keldarion

A zene úgy borít be, akár egy szerető ölelése, és felébreszti az érzékeimet, miközben keresztülsétálok a Kriptakerten. Szemem az italospultra siklik, minden sarok tele van élénk színű kotyvalékokkal, amik szabadsággal kecsegtetnek. Ledöntök három buborékos felest, és még két italt a kezembe veszek, hogy visszavigyem a fűzfánkhoz.

Na, hol is van az a fa? A látásom el-elhomályosodik. Az egyetlen dolog, amire összpontosítani tudok, azok a csavarodó tüskék és a trón felettük, ahol ő ül.

– Mit csinálsz itt kint? – Egy szigorú, fémes hang vág át a homályon.

Megfordulok. Rosalina és Ezryn hullámzik előttem. Karjukkal átölelik egymást.

A legkülönösebb öröm virul a testemben a látványra, hogy a legjobb barátom ilyen védelmezőn öleli a társamat. Rájövök, hogy még csak nem is aggódtam érte; tudtam, hogy vele van. Tudtam, hogy éppoly hevesen védené meg, mint ahogy én.

Egy mély vágy vág át mindenen, hogy közelebb kerüljek hozzájuk. Eldobom az italaimat, és Ez felé botladozom, belekapok kemény vállába, érzem, hogy szilárd tömege megtámaszt engem.

Olyan boldog vagyok, hogy itt van. Sosincs itt. Imád elmenni. Mert gyűlöli Faragvárat. Gyűlöl engem. De mindig visszajön.

– Ez, hiányoztál. – Azt hiszem, hangosan beszélek, de nem számít. Csókot lehelek fémsisakjának elejére. Miközben még mindig rátámaszkodom, lehajolok a nőhöz, aki a derekára csimpaszkodik.

Felpislog rám, a legédesebb arckifejezés ül ki rá. Őt is megcsókolom. Elkapom az állát, és ő felsóhajt, a hangtól fellobban a testem.

Nem. Ellököm tőle magamat, szemem átvág az udvaron, egészen a tüskelépcsőhöz. Sosem engedem, hogy megkaparinthassa.

– Azt hiszem, még többet ivott, miközben távol voltunk – mondja Rosalina.

Ezryn mélyen felsóhajt.

– Még sosem láttam ilyen részegen.

– Tökéletesen jól vagyok – mondom nekik. De a szavaimnak nincs meg a kívánt hatása, mert Rosalina csak kuncog.

– Már épp eleget voltunk itt. – Ez megszorítja a fogását rajtam, és hárman megindulunk. Biztosan furcsán néz ki egy kívülállónak, hogy Ezryn két bukdácsoló embert húz át a bulin. Biztos vagyok benne, hogy tudnék sétálni, ha akarnék, de éppenséggel szeretek rátámaszkodni.

A fűzfa ismerős, ragyogó ágai megzörrennek, és Ezryn letesz minket a puha párnákra. Én összerogyok, valahogy a hátamon találom magamat, és Rosalina mellettem ér földet, haja sötét hullámokban omlik le. Egyik lába még felfelé áll, szoknyája szétomlik, és felfedi gyönyörű combját, vádlijának sima görbületét.

Testének minden centijét meg akarom kóstolni.

– Keldarion. – Ezryn kemény hangja átvág homályos elmémen, és felpislogok rá, amint felettünk áll. – Hol van Dayton és Farron?

Az agyam ködén keresztül keresgélek.

– Azt hiszem, elmentek, és kerestek egy helyet, ahol dughatnak.

– Hát persze. – Ezryn felsóhajt. – Hol?

Megvonom a vállamat.

– Megkeresem őket, és aztán indulhatunk. Már rég beteljesítettük az alku Farronra eső részét – mondja Ezryn. – Rosalina, te vagy a főnök.

Felül, engedelmesen bólogat.

– Akkor utasítgathatom Kelt?

– Tégy úgy, ahogy jónak látod. Csak ne menj el innen! Megértetted?

Rosalina elmosolyodik, és bólint, aztán Ez lehajol, hogy megcirógassa az arcát, majd felém fordul.

– Ne csinálj semmi hülyeséget!

– Mégis mikor csináltam én olyat?

Egy újabb hosszú sóhaj után Ezryn egyedül hagy Rosalinát és engem.

És biztos vagyok benne, hogy ő az, aki valami hülyeséget csinált.

– Ez azt mondta, hogy én vagyok a főnök – dorombolja Rosalina, és közelebb húzódik oda, ahol én még mindig a párnák halmán terpeszkedem.

Gyönyörű mellét elfedik a tintafekete tüskék. Térde minden mozdulatnál előbukkan szoknyájának csíkjai alól. És tudom, hogy semmi sincs a között a falatnyi anyag és a puncija között.

Mély morgás dörren bennem a gondolattól. Ő tökéletes. Az az este, amikor bejött a szobámba, miután megérezte az izgalmamat, volt az első alkalom, hogy megpillantottam őt igazán meztelenül. Minden részem sajgott, hogy megérintsem őt, hogy belé temessem magamat, és sose hagyjam el.

Tudom, hogy a társkötődés miatt ő is éhezik rám. Egy szörnyetegre éhezik miatta. És minden nappal egyre nehezebb nem átadni magamat ennek a szükségnek.

Fejét a vállamon pihenteti, mellének puhaságát az oldalamnak nyomja. Az egyik lábát átveti az enyémen.

– Ez azt mondta, hogy bármit tehetek, amit csak akarok – suttogja.

– Hm. – Egyik ujjam lesiklik a gerincén, amíg bele nem markolok a fenekébe. – Biztos vagyok benne, hogy valami ördögit tervezel.

Hátsóját az érintésembe nyomja. A kezem becsúszik az anyag szalagjain, és a csupasz bőrét cirógatom.

– Bassza meg! – sóhajtok fel, és már nem bírom türtőztetni magam. Magamra húzom őt, combját szétterpeszti a csípőm két oldalán, csupasz forrósága hozzám préselődik. – Érzed ezt, Rose? Érzed, mennyire elgyengítesz engem?

A mély vágy hangja hullámzik át rajta, és a farkamon hintázik.

– Tudod, mit akarok, Kel. – Ajkát az államnak nyomja. – De egy csókkal kezdem.

Arcomat felé irányítom, egy hajszál választ el engem az ajkától.

– Mondd el, mit csináltál Ezzel. Teljesen beborít az illata.

Szeme elkerekedik, és elvörösödik.

– Mi csak…

– Remélem, jó volt hozzád, Rose. – A gondolat, hogy a legjobb barátom úgy elégítette ki őt, ahogy én sosem leszek képes rá, csillapítja a kínt égő mellkasomban.

– Ott csókolt meg. – Szeme leröppen.

Kezemet lassan szoknyájának fodrai közé vezetem. Ujjbegyeim forró középpontját súrolják. Olyan puha és nedves. Benne kell lennem.

– Rose…

– Nocsak, hát nem ez a legfinomabb látvány az egész Mélyben? – szól egy lágy hang.

Felülök, a karomban fogom Rosalinát, miközben szemügyre veszem Caspiant, amint a zugunk bejáratánál támaszkodik.

– Óvatosan, Kel, még a végén megtöröd a huszonöt éves sorozatodat.

Gúnyos mosolyokból és hegyes élekből áll. Huszonöt év. Tényleg ilyen rég volt már? De nem volt nehéz, egyáltalán nem. Úgy nem, hogy tudtam, milyen kárt okozhatok.

Egészen addig, amíg Rosalina be nem lépett Faragvárba. A válasz az átkomra. És a birodalmam végzete.

– Akad még egy hely? – Caspian leül mellénk.

Rosalina utálatos pillantást vet rá.

– Mit csinálsz itt?

– Hát, úgy hiszem, említetted, hogy hoztál nekem ajándékot.

– Nem érdemled meg, mert disznó módjára viselkedsz.

Cas lebiggyeszti a száját.

– De születésnapom van.

Rose meginog, vagy a kérlelhetetlen kedvessége, vagy amiatt, hogy ő is éppoly fogékony a vonzerejére, mint bárki más.

– Odaadom, ha megígéred, hogy többé nem küldesz olyan tündéreket Faragvárhoz, akiket előtte megdugtál.

– Hogy ígérhetnék meg ilyesmit? Lehet, hogy herceg vagyok, de férfi is, bizonyos szükségletekkel.

– Találj magadnak új hóbortot ahelyett, hogy pucér tündéreket ajánlasz fel. – Rosalina lecsusszan az ölemből, és azonnal hiányolni kezdem az érintését.

– Valami újat – tűnődik el Caspian. – Akarsz segíteni találni egyet?

Tüskék remegnek fel a földből. Szinte szeretetteljesen körbetekerik Rosalina csuklóját, összekötik, és a feje fölé emelik. Még két inda kígyózik fel, és lekötik a bokáját.

Caspian a lehető legkisebb erővel böki meg a szegycsontját, mire egy nyikkanással a párnák közé esik.

– Engedd el őt! – figyelmeztetem.

– Épp ez az, drága Kel – dorombolja Caspian. – Képes megzabolázni ezeket a tüskéket, épp úgy, mint én. Ki tudsz szabadulni, nem igaz?

Rosalina mintha próbálgatná őket, mellkasa hullámzik. Az egyetlen érzelem, ami lüktet a kötődésünkön az… a vágy. A fenébe vele!

– Néha jobb megadni magadat, ugye, kis hercegnő? – Caspian megnyalja az ajkát. – Mert mélyen legbelül tudod, hogy nem foglak bántani. Hogy csak gyönyört hozok neked. Gondolkodtál az ajánlatomon? Megadhatom a választ, amit olyan kétségbeesetten keresel.

– Szerinted így megkapod az ajándékodat? – köpi, de hangja rekedtes, elmélyült.

– Én kedves leszek veled. Te kedves leszel velem. – A tüskés ágak, amik a bokáját fogják, megindulnak, és kissé szétnyitják a lábát. Szoknyája oldalra hullik, és a szalagokon át megpillantom meztelen punciját, a halvány szőrcsíkot a csöpögő vágata felett. Izgalmának illata mámorító.

Dühödten közelebb ugrom hozzájuk, megragadom Caspian ingjét.

– Sosem lesz a tiéd, Cas!

– Édes vagy, Kel. – Ravasz mosoly kúszik az arcára, és ahelyett, hogy küzdene a fogásom ellen, csak hozzám bújik. Lábát a két térdem köré veti, és keze lesiklik a mellkasomon, a hasamon, aztán pihekönnyűn megérinti a farkamat. – Sóvárogsz érte.

Úgy beszél, mint aki egészen a lelkemig ismer. Talán így van.

– Nem kéne hozzám érned – morgom. – Az utolsó embert, aki így tett, keresztülhajították ezen a szobán.

– Nem úgy tűnik, mintha bánná. – Caspian tekintete Rosalina felé pattan. Kicsusszant az indákból, és most a táskájában keresgél.

Rosalina a szemét forgatja.

– Tudod, az egyetlen ok, amiért ő még nem hajított át a szobán, az az, hogy reménytelenül részeg.

– És te mit fogsz tenni? – Caspian leveszi rólam a kezét, és ernyedten maga elé ereszti. – Gyerünk, köss le a tüskéiddel!

– Tessék! – Rosalina átad neki egy becsomagolt pakkot.

Caspian egy fekete macska folyékonyságával veti le magát a párnás földre.

– Én mondtam neki, hogy ne hozzon neked semmit – mondom, miközben az asztalon egy újabb italt keresek.

– Hát persze, hogy mondtad neki – feleli Caspian, miközben az egyszerű barna csomagot vizsgálja.

Rosalina leül a másik oldalára, és ő is egy italért nyúl.

– Nem helyes ajándék nélkül érkezni egy buliba – mondja. – És egyébként, semmi különös.

Caspian hosszú ujjai letépik a papírt, és felfed egy kis bőrkötéses könyvet.

Rosalina arcpírja elmélyül.

– Tudod, ezeket a jegyzetfüzeteket Farron és én csináltuk, hogy rendszerezzük a kutatásainkat. De csináltam még egyet.

Az elején egy magyalág tintarajza és Caspian neve áll.

– Otthon, amikor szomorú lettem, mindig írtam a naplómba. – Észreveszem ideges fecsegését. – Nem mintha azt gondolnám, hogy szomorú vagy. Hát, ez hazugság. Tényleg úgy gondolom, hogy szomorú vagy.

Csak a szórakozottság villanása suhan át az arcán. Elővigyázatosan kinyitja a könyvet. Az oldal tetején a következő szavak: Dolgok, amik mosolyt csalnak az arcomra.

Felvonja fél szemöldökét, én pedig közelebb hajolok, hogy lássam, mi mást írt még bele:

1. Gyönyörű zenére táncolni

2. Kiváló ruhák

3. Versengő társasjátékok

4. Idegesíteni Keldariont

Caspian sötét tekintete felém röppen.

– Azt hiszem, az utolsót valóban élvezem.

– Jó, ha emlékezteted magadat, hogy mi az, ami boldoggá tesz – mondja Rosalina. – A többit kitöltheted magadnak.

Egy pillanatot arra szánok, hogy imádjam őt, a képességét, hogy valaki olyan felé mutasson kedvességet, aki ennyire nem érdemli meg. Fogva tartja az otthonát, és ő mégis annyi együttérzést tanúsít felé.

Caspian végigpörgeti hüvelykujjával a könyv többi részét, aztán óvatosan az asztalra teszi.

– Milyen eredeti.

Rosalina vonásai elhalványulnak, ahogy Cas hűvösen semmibe veszi az ajándékát. Ám ő nem látja a leplezett sebezhetőségét: ajkának apró rándulását, tekintetének gyengéd csillanását. Rose olyan részét érte el, amiről már nem gondoltam volna, hogy létezik. A szívem tombol, miközben Cas szemébe nézek.

Az, hogy azt hittem, ezeket a jellemzőket látom benne, taszított ebbe a káoszba már a kezdetekkor.

Szemem találkozik az övével, és a félelem villanása töri össze álarcát. Mintha elcsíptem volna, ahogy tárva-nyitva áll előttem.

– Ó, mi történt? – Rosalina megérinti a tüskekoronát a fején. Leszámítva, hogy most már nem csak tüskék koronája. Ékes, fekete rózsák nőttek rajta. Finoman leemeli, és a virágokra mosolyog.

– Szép. Köszi, Caspian.

Caspian lenéz a kezére.

– Nem… ezt nem én csináltam. A tüskéim talán rózsabokrok ágai, de nem nyílnak rajta virágok.

Rosalina gyengéden megérinti a selymes szirmokat.

– De nem én voltam. Olyan érzés, mint te.

Mielőtt megkérdezhetném, hogy honnan tudja, milyen érzés Cas, a koronát a férfi fejére teszi, aztán megfogja a kezét. Cas ledermed az érintése alatt, de ujjaikat levezeti a földön szétszóródott tüskékhez.

– Nyugi! Reszketsz – suttogja, aztán egy vigyorral az arcán felnéz rá. – Nem foglak bántani.

– Ó… – Nyel egyet. Csupán néhányszor láttam Cast idegesnek, és minden alkalommal aranyo…

Magamhoz veszek még egy italt, és egy húzásra megiszom.

Rosalina a tüske fölött tartja a kezüket. Levegőhöz kap, amikor fény villan a tenyerük alatt.

– Érzed? – leheli. – Tudja, hogy beszélünk hozzá.

Caspian felé fordul, összevonja szemöldökét.

– Mi… beszélünk hozzá?

Aztán lassan valami kinő a fényből. Egy kis bimbó.

– Caspian – szól egy szigorú női hang. A zugunk bejáratából egy tündérnő figyel minket. Egy sötét csuklya és egy álarc takarja arcának nagy részét, és egy köpeny fedi testét.

Caspian elszakítja kezét Rosalinától, és feláll, a nőhöz masírozik.

– Mit csinálsz itt?

– Ezt én is kérdezhetném tőled.

Caspian vissza se néz, megragadja a karját, és elhúzza a zugunktól.

– Ki volt ez? – kérdezi Rosalina.

– Nem tudom – vallom be. – Sosem láttam őt korábban.

Rosalina a fűzfa széléhez settenkedik. Követem őt, aztán testemet védelmezőn ráborítom.

– Kíváncsi vagyok, hogy mit csinált Caspian, amivel feldühítette őt – mondja.

Caspian és a nő a tüskelépcső árnyékában áll. A nő összefonja karját, és haragosan néz fel rá. Úgy tűnik, elég hevesen vitatkoznak.

Aztán a nő felcsapja a karját, és elviharzik a tömegen át. Caspian egy pillanatig dermedten áll, kezével végigszánt a haján. Aztán felénk fordul.

Rosalina behúz engem, és visszaesünk a párnákra, épp amikor Caspian belép az áttetsző függönyökön.

– Mi volt ez? – kérdezi Rosalina.

Egy szívdobbanásig néma marad, valami ellágyul tekintetében, ahogy lepillant rá.

– Egy kis nézeteltérés a ma esti műsorrendről. Semmi, amiért agg…

Lárma hallatszik a bejáratnál, majd Ezryn és Dayton sétál be.

– Miért vagy itt? – morogja Dayton Caspiannak.

Caspian lehajol, hogy felkapja a könyvet az asztalról, amit Rosalina készített.

– Hogy begyűjtsem az ajándékomat.

Ezryn összefonja a karját.

– Hamarosan távozunk. Kielégítettük Farron részét az alkuból?

– Ó, igen. Egyébként ő hol van? – kérdezi Caspian.

– Iszik még egy utolsó italt – feleli Dayton.

– Végre elengedted egyedül a kiskutyát. Ti ketten alig eresztettétek el egymást egész este – mondja Caspian lassan, aztán valami sötétség villan a tekintetében. – Hát, élvezzétek a buli további részét!

Rosalina megragadja a kezemet.

– Megcsináltuk! – mondja. – Látod? Nem is volt olyan rossz.

Ezryn kinéz a mulatságra.

– Még nem vagyunk otthon.

62. FEJEZET

Farron

A lila folyadék úgy fröcsköl a szökőkútból, mint egy ametiszt vízesés. Az agyam homályos, és egyszerűbb a csillogó zuhatagba bámulni, mint hogy felfogjam a bulit. Egy kicsit ittam, de a zene és a beszélgetés ricsajától, a sötétségben ragyogó élénk fényektől és a tömeg állandó nyomásától zűrös az elmém.

Csak még egy ital, és mehetünk. Megtöltöm az obszidiánkupámat a szökőkútból. Noha senki mással nem beszélgettem a csapatunkon kívül, épp eleget kaptam a társasági életből. Az ágyamra vágyom, egy csendes szobára és nyugalomra.

Ahogy elfordulok, valaki lecsapja a kezét a kőpultra, és elállja a távozásom útját.

Caspian.

Titokzatos vigyorral bámul rám, sötét szeme csintalanul csillog, sötét haját egy fekete rózsás korona díszíti.

– Lám, lám, végre van esélyünk beszélgetni. Egész este egy pillanatom sem akadt, hogy kettesben legyek veled.

– Mit akarsz, Caspian? – Próbálok elhúzni mellette, de az utamba áll. Igaza van – nem léptem el Dayton mellől, mióta megérkeztünk. Máskor a bujaság ekkora tengerében már egy másik tündér lenne az ölében egész este. De borzalmas hangulatban volt. Semmi sem vidította fel. Sem a tánc, sem a csókolózás. Még csak nem is dugtunk. Day alig ivott, az érzelmei az idegestől a savanyúig terjedtek.

Az én hibám. Miattam vagyunk itt. Az alkum miatt. Nem mondta, de elgondolkoztam, hogy vajon gyávának tart-e amiatt, hogy nem voltam elég bátor, és nem kerestem egy másik utat.

– Mit akarok? – Caspian tettetett sértettséggel a szívére teszi a kezét. – Farron, megbántasz. Te és én kötődünk egymáshoz.

– Aminek örömmel fogok véget vetni – morgom, és végre sikerül kikerülnöm őt.

Ismét elém lép, elállja az utamat.

– Csak meg akartam köszönni, amiért eljöttél a bulimra. Nem voltam benne biztos, hogy mind meg fogtok jelenni.

– Meg kellett jelennünk. Az alku része volt. – A gondolattól a tüske nyakörvem mintha rám szorulna. Elfojtom a kényszert, hogy megvakarjam.

Caspian lenéz a kis füzetre, amit magával hozott.

– Ugyan már, Farron! Nem csak az alkuról volt szó, ugye?

– Hidd el! Csak arról. – Átkukkantok a tömegen át a fűzfához az udvar sarkán. Rosalina ott ül, miközben körbeveszi a többi herceg, és egy erős vágyódás lüktet a szívemben, hogy mellette legyek.

Caspian követi a pillantásomat.

– Így van ez az olyan férfiakkal, mint mi. A nézők és a várakozók. A költők és a filozófusok. Mindig csak kívül állnak, és közben befelé bámulnak.

Nevetnek, mind a négyen. Én nem vagyok kívülálló; odatartozom, hozzájuk.

– Ők olyan férfiak, akik elveszik azt, amit akarnak – mondja Caspian. – De te és én az árnyak között bujkálunk. Sosem élünk igazán. Annyiszor elárul minket a saját testünk.

– Mi semmiben sem hasonlítunk – felelem. Lecsapom a kupámat a pultra, felnyúlok, és az ujjaimat bedugom a tüske nyakörv alá. Tövisek mélyednek a kezembe, a vér meleg folyama csöpög le a nyakamon.

Caspian végigfuttatja ujját a véren.

– Minden este megvédtelek, Farron. Érzel, amikor a tüskéim a sötétben ringatnak téged?

– Nem…

– És amikor megbicsaklik az önuralmad?

Elakad a lélegzetem. Nem tudhat a mai nap korábbi eseményeiről, mégis… Ott vagyok ismét, az életem legjobb pillanatában. Amíg meg nem éreztem a szörnyeteget, ahogy belülről kikaparta magát, és másra sem tudtam gondolni, csak hogy: Meg fogom őt ölni. És Caspian volt az, aki mindezt megállította.

– Mi történt volna, ha nincs a kis egyezségünk? – Ujját a szájába veszi, és mélyen megszívja. Aztán gonosz mosolya kiszélesedik, fogát befogta a vörös szín. – Felfaltad volna őt, vagy… felfaltad volna őt?

– Fogd be! – A hangom rekedtes és nyers. Honnan tudhat Rosalináról és rólam a fogadóban? Csak mi ketten voltunk ott.

És a szörnyeteg, és a tüskebokor.

– De én tudom a titkodat – folytatja Caspian. – Van egy részed, ami vágyik arra, hogy a szörnyeteg győzedelmeskedjen. Te is tudod ezt, nem igaz, Farron? Sosem leszel igazán szabad, amíg nem hagyod neki.

A szemem elkerekedik, és belém bújik a rettegés.

– Ez nem…

– Mi egyek és ugyanazok vagyunk sokféle módon. Szörnyek a családunkban.

A szívem dübörög a mellkasomban, és elkapom a kezemet a nyakörvtől.

– Egyáltalán nem vagy olyan, mint én, Caspian. Még a tüskeháború előtt sem voltál egy közülünk. Mi mind éreztük ezt, kivéve Kel. Mintha lenne egy végzeted, valami aljas és bűnös. Nem tudom, hogy most épp milyen játékot űzöl velünk, hogy felbukkansz az otthonunkban, ráveszel, hogy eljöjjünk a hülye bulidra. – A hangom szakadozik, túl gyorsan kapkodom a levegőt. – Te nem vagy a családunk része, Caspian. Sosem voltál az. És sosem leszel.

Caspian hátrál egy lépést, szeme elkerekedik és csillog.

Néha, amikor ránézek, megfeledkezem róla, hogy milyen gonosz is ő valójában. De csaknem tönkretette Kelt. Romokba dönti Faragvárat. Ráadásul Rosalinát gyötri.

Én vagyok Ősz legfőbb hercege, és a Mély a birodalmam ellensége. Caspian az ellenség. Ha nem tudok kiállni azokért, akiket szeretek, sosem leszek képes megvédeni Ősz népét.

Elkapom Caspian kabátjának gallérját, és a kőpultra lököm.

– És ne kutakodj Rosalina elméjében! Bármilyen sötét mágiát idéztél meg, őt hagyd ki ebből!

Szeme lepattan a jegyzetfüzetre, ami nála van. Most már felismerem: az egyik üres jegyzettömb, amit mi használunk a kutatásunk során. A borítójára Rosalina kézírásával írtak…

Kikapom a kezéből a könyvet, mire ő felkiált, és érte nyúl. Én mindazzal a dühvel, ami felgyülemlett bennem, széttépem a tömböt, és a földre csapom.

Caspian fojtott hangot hallat, és térdre hullik, összegyűjti a szétszaggatott darabokat. Aztán gyűlölettel felnéz rám.

– Ti mind gyorsan ugrottatok, hogy nekem adjátok az ellenség szerepét. Hát akkor, drága Farron, ha e között és a kívülálló szerepe között kell választanom, akkor elfogadom. Tökéletesre fejlesztem a szerepet, és megemlegetitek a napot, amikor rám osztottátok.

A tüskék a nyakam körül megremegnek, és minden elsötétül.

63. FEJEZET

Rosalina

– Bimbócska – Dayton felvonja egyik sötét szemöldökét, miközben a párnákon heverészik –, elárulod, hogy miért van olyan illatod, mint a Tavasz mezőinek, vagy találgatnom kell?

Az egész testem felforrósodik, és Ezryn megfeszül.

– Jaj, ne már! – húzza el Dayton a szavakat. – Most már tényleg el kell mondanotok.

Szóra nyitom a számat azzal a tudattal, hogy biztosan valami kínosat fogok kibökni. De Ezryn előrelép.

– Egy rendkívül súlyos hibát tettem jóvá, Nyárherceg. Hogy merészelted visszautasítani, hogy kielégítsd Faragvár úrnőjét?

A Nyárherceg kicsit sem tűnik megfélemlítettnek. Vigyora csak szélesebbre húzódik.

– Szóval erről van szó. A mi nemes lovagunk az igazságot szolgálja az ágyban és azon kívül is. – Egyik kezét a mellkasára teszi. – Ám vajon elárulta a szépséges hajadon, hogy miképp sebzett meg engem?

Arcomat a tenyerembe temetem.

– Csak remélni tudom, fivérem, hogy a szenvedély hevében emlékezett a te nevedre. Vagy a te füledet is a mi Esküdt Védelmezőnk neve ékesíti?

Kikukkantok az ujjaim között. Kel egy leheletnyi szórakozottsággal figyeli őket, miközben a vizet kortyolgatja, amit én adtam neki. Vonásain a féltékenység rándulása sem látszik.

Ezryn megragadja Daytont az ingjénél fogva, és megemeli, hogy sisakja összeérjen az orrával.

– Az sem érdekel, ha koboldnak nevez téged – mondja Ezryn. – Ha a nőnk gyönyört kíván, akkor te megadod neki!

Dayton szorosan Ezryn alkarvértjére markol. Elvigyorodik, szőke hajának tincsei a szemöldökére hullanak.

– Ha te mondod, apuci.

Ezryn egy hosszú sóhajjal elengedi őt, Dayton pedig könnyedén földet ér, és nevet. Már órák óta itt vagyunk a bulin, és nem részegedett le. Különös.

Dayton felém lépked, és karját átveti a vállamon. Hiányzott meleg bőrének érintése.

– Mit mondasz? Megbocsátasz nekem? – Lehelete a fülemet simítja. – Jane?

– Nevetséges vagy! – Nevetek. – Hol van Farron, hogy lenyugtasson?

Elfojtott némaság ereszkedik a zugunkra, és Kel szólal meg:

– Hol van Farron?

Már túl régóta elment. Nyugtalanság kavarog a hasamban. Kint a buli kezd lecsillapodni. A zene ismét kísérteties dallammal szól, és a szex mély nyögései felváltották a korábbi hangos kiáltásokat.

Ezryn megrázza a fejét.

– Megkeresem.

– Ne! – Megragadom Ezryn karját. – Szerintem nem kéne szétválnunk.

Ezryn bólint.

– Valószínűleg csak eltévedt. Farronnak sosem volt jó a tájékozódási képessége. – Hangja elvesztette a megszokott magabiztosságát.

Felpillantok a trónra, ám a Tüskeherceg nincs ott. A sziklák, amik a hasamba költöztek, egyre mélyebbre süllyednek.

– Haza akarok menni – suttogom.

– Talán felidegesítettem – mondja Dayton, a szavaiból tisztán kivehető a megbánás. – Elkalandozott, azt mondta, hogy kell neki egy ital. Azt hittem, némi térre van szüksége.

Ti ketten alig engedtétek el egymást egész este. Caspian Daytonhöz intézett szavai élesen csengenek a fülemben.

– Dayton, igaz, hogy te és Farron egész este együtt voltatok?

– Igen.

Mintha egyszerre mindketten megéreznénk. Valami nincs rendjén.

Farron bajban van.

– Meg kell őt találnunk – mondja Dayton, a hangja mély és parancsoló, a vidámság összes nyoma eltűnt belőle.

– Ez, tudsz segíteni Kelnek? – kérdezem.

Ezryn bólint egyet, nem kérdőjelezi meg hirtelen jött komolyságunkat. Kel karját a vállára dobja, miközben áttörünk a bulin.

Dayton megragadja a kezemet, szorosan markolja. Minden rendben lesz, mondom magamnak. Megtaláljuk Farront, és hazamegyünk. Nincs baj, meg fogjuk találni.

De nem így történik. Az udvaron és az azt körülvevő folyosókon tett három kör után sem találjuk. Ebben a kastélyban a termekben újabb termek vannak, de Farron miért is kószálna el bármelyikbe is?

– Nem hagyna itt minket – mondja Dayton, de rettegés árnyalja szavait.

– Meg tudjuk találni – mondja Ezryn. – Átfésüljük a Kriptakertet, minden termet, minden szobát…

– Nincs itt – szólok.

Mind rám bámulnak. Nem tudom, hogyan magyarázhatnám el. De már az első udvar körüli körünk után tudtam. Farron nincs a Kriptakertben. Még csak a Mélyben sincs. Tudom, hogy nincs.

– Mire gondolsz, Rosie? – kérdezi Dayton. Tudom, hogy erős akar maradni, de látom a szemében. Retteg.

– Az átjárónkhoz kell mennünk.

– Az átjáró tizenkét órán át marad nyitva – mondja Ez. – Ha nincs Őszben, akkor még visszajöhetünk keresni.

Keldarion egy pad mögé hány.

Kirohanunk a Kriptakert-kastélyból, át a hatalmas hídon a város felett, el részeg bulizók és eszméletlen testek mellett. A főfolyosón a szívem bukfencet vet a mellkasomban.

A szőnyeggel borított folyosó idegtépően csendes. Se katonák, se tivornyázók. Megállunk a kőfalnál, ahol Caspian feltárta előttünk a titkos ajtót. Gyorsan megkoppintom a kristályokat abban a sorrendben, amiben Caspian mutatta nekem.

Nem nyílik.

– Ne… – lehelem. – Tudom, hogy ez volt a helyes. Működnie kéne.

Dayton mellém lép, végignyomja ugyanazokat. Semmi sem történik.

– Ez volt a sorrend.

– Az a szemétláda csinált vele valamit – morogja Ezryn. Kel még mindig össze van zuhanva, de lassan magához tér.

– Hallok valamit. – Dayton a kőre tapasztja a fülét. – Koboldok.

Követem a mozdulatát. Halványan én is hallom az acél koccanását és az éhes csiripelést.

– Mit keresnek koboldok az átjárónknál? – kérdezi Dayton.

– Talán rossz helyen vagyunk. – Őrült módjára kapkodom a fejemet fel és le a keskeny folyosón. Nem, itt volt.

Léptek zaja hallatszódik a kanyarból.

– Ki van ott?

Megbicsaklik a szívem az őrök látványától, akik befordulnak a sarkon. Páncéljuk az ékkövek árnyalatainak kavalkádja, sisakjuk éles tüskékkel van tele. Az átlátszatlan rostélyuk megakadályozza, hogy bepillantást nyerjünk valódi szándékukba.

– Kik ezek? – suttogom.

– A rémlovagok. A Mély katonái. – Ezryn a falnak támasztja Kelt, aztán elénk lép, keze lazán megpihen kardjának markolatán.

Mögöttünk Dayton levette a nyakláncát, és kétségbeesetten próbálja elérni, hogy fényt kapjon a tükre.

– Ezek sosem működnek itt lent – sziszegi.

Reszketegen beszívom a levegőt.

– A Tüskeherceg vendégei vagyunk.

– Ó, tényleg? – dorombolja egy légies, női hang. – Én nem látom őt. Te?

A nő úgy siklik át a katonák csoportján, akár egy terjengő árnyék. Egy pillanatra elbűvöl a jelenléte. Fekete köpenye csapkod mögötte, egy holló farktollát idézi. Egy hatalmas csuklya takarja el a vonásait, és egy álarc fedi el arcának alsó részét, így csak a kék szeme látható.

Vele vitatkozott Caspian a tüskék lépcsője alatt.

– Ismerlek? – kérdezi Ezryn, méreg csöpög a szavaiból.

Kísérteties kecsességgel jön közelebb, minden lépése folyékony és hangtalan. Páncélját kifinomult, ékszerszerű fémlemezek díszítik, mindegyik egy más árnyalatú ékkő. Dereka és lába köré pengéket erősített.

– Csalogánynak hívnak – mondja. – A rémlovagok parancsnoka vagyok, és az, aki végre leszállítja a hasztalan tündérhercegeket és az ő ember kiskedvencüket a Mély királynőjének.

– Vendégek vagyunk. A fogva tartásunknak szörnyű következményei lesznek – mondja Ezryn, bár úgy érzem, ezen a ponton a taktikája már megfeneklett. Sisakján apró mozdulatok látszódnak. A katonákat számolja.

Dayton felhagy azzal, hogy a nyakláncával ügyködjön, és előresiet.

– Mi a faszt műveltetek Farronnal?

Hol van Caspian? Megragadom a falat, és valami lüktet a kezem alatt…

A mély szívverése.

Letérdelek a földre, úgy teszek, mintha Keldariont akarnám ellenőrizni. A Csalogány és az ő katonái egyre közelebb jönnek a hercegeimhez.

Tenyeremet a kemény földre tapasztom. A hercegeidnek ott van a kis tükrük, hogy visszajussanak Faragvárba. Én azonban oda tudok utazni, ahol ott vannak a tüskéim.

Caspian akkor hagyja el a Mélyt, amikor akarja. Nincs szüksége tükrökre vagy átjárókra. Minden egy karnyújtásnyira van tőle.

És tőlem is.

A kezem alatt egy tüskés inda csap fel.

V. RÉSZ

AZ ÉLET
HALÁLA

64. FEJEZET

Rosalina

Az enyém vagy. Birtokló hevesség árad rajtam keresztül, ahogy kezemet a földbe mélyesztem. Tüskék emelkednek körülöttem. Korábban már irányítottam ezeket a tövises ágakat. Még Caspian is bevallotta, hogy képes vagyok rá.

De így még sosem hívtam elő őket.

A varázserő egy kútja felkavarodik mélyen bennem, a tüskékkel való kapcsolódásomat erősebbnek érzem, mint valaha. Kell lennie valami köteléknek a Mélyhez, ami a köztem és a varázslat közötti kapcsot táplálja. Bármi is legyen a helyzet, most nagyobb szükségem van rá, mint valaha.

Caspian utazásra használja a tüskéket, fel- és eltűnik bárhol, ahol a tövisei nőnek. És már vannak tüskék az Ősz Birodalomban is: azok, amiket elültettünk.

Vigyél a felszínre, süvöltöm az elmémben. Vigyél Caspianhoz!

A tüskék felénk kúsznak. Kel azonnal kirúgja magát belőlük, eltör egyet, ahogy az megközelíti. A fájdalom úgy vág belém, mintha a tövisek az idegrendszerem kiterjedései lennének. Körbeölelik a lábamat és a derekamat, és arra ösztökélem őket, hogy ugyanezt tegyék a hercegeimmel.

Kel letépi őket, amint megérintik a bőrét, és még Ezryn is védekezőn elhátrál tőlük.

– Hülyék vagytok? – csattan fel Dayton. Karját széttárja, fejét a felszín felé fordítja. – Nincs idő a félelemre. Farronnak szüksége van ránk. Rosalina odavisz minket hozzá.

Hálás mosolyt küldök felé, miközben Ez és Kel összenéznek. Szerencsére lenyugszanak, és a tüskék köréjük kígyóznak.

Még egy utolsó pillantást vetek a Csalogányra, kék szeme elkerekedik a döbbenettől.

Akkor tegyük ezt próbára!

Miközben elképzelem a tüskéket, amiknek a magját a leégett könyvtárhoz ültettük, hagyom az energiámnak, hogy kifelé lüktessen belőlem, és az indákba ivódjon. Egyszerre vagyok itt és mindenhol, a tudatom úgy terjed szét, akár a fény a prizmán át. Fel, fel, fel.

Átszáguldunk a földön keresztül.

Tüskés ágak hálója húz el mellettünk, és mi halakként akadunk bele. A föld alatti bozót alagúttá válik, és mi átlendülünk rajta, a tövisek belekapnak a bőrömbe és a hajamba. A gyomrom bukfencet vet a sebességtől, csak a tüskék vannak a láthatáron, ahogy elrobognak mellettünk. Fel, aztán balra, aztán jobbra, aztán le, és megint fel, és az ágak olyan alagutakon visznek át minket, amiknek a létezéséről sem tudtam.

A tüskék letekerednek rólunk, és válaszul lila energialöketet küldenek felénk. Ám az ezüstös holdfény áttűz a horizonton. A felszín.

Forog a fejem, ahogy kikerülünk a bozótból, és egy halomként végezzük a kemény, szenes földön.

– Mindenki jól van? – kérdezi Ezryn, a hangja enyhén remeg.

Felemelem a kezemet. Fekete. Mindent hamu borít. A leégett könyvtárnál vagyunk, ahol elültettük a magot, hogy átutazhassunk a Mélybe.

– Farron? – kiáltja Dayton, ahogy talpra vergődik.

Mind feltápászkodunk. Remeg a térdem, a testem teljesen kimerült a varázserő löketétől. Csontig hatoló kimerültség áraszt el, és még az állás is nagy erőt igényel.

Dayton hangja elcsuklik.

– Fare…

Egy termetes barna farkas ugrik ki a szent égerfa titkos ajtaján. A szájában egy grimoire-t cipel, az egyik olyan könyvet, ami sötét mágiát tartalmaz.

– Ennek nem kéne megtörténnie. Telihold van… – kezdem, mielőtt levegőhöz kéne kapnom, és kezemmel eltakarom a számat. A titkos könyvtár nyitott bejáratán át… pusztítást látok. Az értékes könyvek, amiket megmentettek az első katasztrófa elől, családi történetek, naplók, grimoire-ok, most széttépve a fogak és karmok martalékaivá váltak. Papírok röppennek fel a szellővel, és könnyek szúrják a szememet.

– Tüskeherceg! – üvölti Dayton. – Mit műveltél vele?

Aztán megpillantom őt, az égerfa egyik ágán ücsörög, egyik lábát lefelé lóbálja, és tökéletesen érdektelennek tűnik. A körmét piszkálja.

– Nagyszerű szülinapi buli volt! Farron úgy gondolta, hogy ad még nekem egy utolsó ajándékot.

Farron leül a fa tövébe, szeme üveges. A tüske nyakörv szorosan fűződik bele a bundájába. Egy inda tör fel a földből, és a szájából lógó könyvre tekeredik, mielőtt felemelkedne Caspianhoz.

Éles, fémes hang csendül fel az estében, ahogy Ezryn előkapja a kardját.

– Újabb árulás, Caspian? Kezdesz kiszámíthatóvá válni.

A Tüskeherceg elmosolyodik.

– Én nem számolnék vele.

Keldarion térdre hullik, felcsap körülötte a hamu.

– Megkaptad a hülye könyvedet – mondja Dayton. – Engedd el őt!

– Ó, igazán nem akarhatod, hogy megtegyem.

A hercegek oda-vissza játszmáznak, én pedig a fához settenkedem, és kényszerítem a szívemet, hogy lenyugodjon. Farron farkasa szinte szoborszerű, olyan meredten ül.

– Farron, ott vagy bent? Én vagyok. Rosalina. Hallasz engem?

De a farkas még csak nem is pislog.

– Engedd el, vagy letépem a kibaszott arcodat! – ordítja Dayton.

Caspian csettint a nyelvével.

– Talán azért vagy rosszkedvű, mert nem kaptál vendégvárót. Ne aggódj, mindannyiótoknak van egy meglepetésem.

A Mélybe vezető átjáró lila fénnyel pislákolni kezd, aztán átható, rohadt szag sodródik ki rajta.

– Ne – suttogom. – Ne, ne, ne…

Koboldok áradnak ki rajta. Kusza, vonagló tömegként futnak felénk, vad és eszeveszett mozdulatokkal. Tíz, húsz, egyre több és több jön, bőrük beteges zöld vagy fehér színű, hajuk az olajos tincsek kócos gubanca, ami feláll minden irányba. A holdfény megcsillan primitív fegyvereiken.

– Rosalina! – Újból és újból kiáltják a nevemet, de alig bírom felfogni. Segítenem kell Farronnak. Ha csapdába ejtette a Tüskeherceg…

Dayton széllöketet küld a szörnyek felé. Ősi dühvel menetelnek felénk, vicsorognak és a fogukat csattogtatják egymásra, ahogy lökdösődnek egy jó pozícióért.

– Hallott vagy. – Ezryn az ágak közé ugrik.

Caspian mellé ér, de a Tüskeherceg nem tűnik ijedtnek.

– Tudom, hogy már régóta meg akarsz ölni, fémfickó, de türelmesnek kell lenned.

Caspian egy macska kecsességével pattan le a fáról, és Farron elé érkezik. A csintalanság eltűnik az arcáról.

– Tönkretetted a könyvemet. Én tönkretettem a tieidet. Kölcsönkenyér, barátom.

Ezryn a kardját előrántva ugrik le, de egy tövises inda felcsap, és félrelöki őt. Dayton dörrenő kiáltással előreindul, de tüskék tekerednek a bokája köré, és lerántják őt a földre.

Caspian nem veszi le a szemét Farronról.

– Eljöttél a születésnapi bulimra. Én irányítás alatt tartottam a szörnyetegedet. Tekintsük úgy, hogy teljesült az alkunk. – Varázslat szikrázik a levegőben, olyan elektromossággal teli, hogy a nyelvemen is érzem. Fény csillan körülöttük. A tüske nyakörv csattan egyet, majd lehullik Farron nyakából.

Caspian rám néz, aztán Kelre, és kacsint.

– Még látjuk egymást, drágáim. – Az ágak a teste köré tekerednek, és elmerül a földben.

– Mi a terv? – kiáltja Dayton, miközben kiszabadítja magát az indák közül, és magához húz engem.

Kel még mindig térdel, érzelemmentesen.

A koboldok már csaknem elértek minket. Hátborzongató kecsességgel mozognak, a könyvtár romjai között siklanak és hullámzanak. Néhányan a romos polcokra ugranak, karmuk a megégett fába mélyed. Mások rovarokként másznak a földön.

Ám az én elmém zakatol. Mit is mondott Caspian, amikor megkötötték ezt az alkut? Ez a bűbáj biztosítja, hogy irányítás alatt maradj. Na ja. Caspian irányítása alatt.

És sosem tisztáztuk, hogy Caspiannak a születésnapi bulija után is segédkeznie kell Farronnak. Ha az alku beteljesedett, akkor Farronra már nincs hatással Caspian varázsereje. Ami azt jelenti…

– Vigyázzatok! – sikoltom.

De már késő.

Farron szeme vad dühvel ragyog fel, ahogy megrázza a fejét, aztán előretör.

65. FEJEZET

Dayton

Én leszek az első, aki belátja, hogy belekerültem már néhány kurva szar helyzetbe. Az óceán közepén hánykolódni csak egy kis csónakon, miközben egy ősi vízi szörny köröz alattam? Pipa. Anyaszült meztelenül ébredni egy pajtában, hogy aztán visszasettenkedjek a palotába egy ünnepség közben? Pipa. Megküzdeni nyolc katonával és néhány minótaurosszal a Napkolosszeumban, mindezt bekötött szemmel? Pipa, pipa és pipa.

De most rájövök, hogy azok a pillanatok egyáltalán nem voltak olyan rosszak.

Láng robban Farron mancsán. A szörnyeteg tűzmágiát hív elő. Ha nem teszünk valamit, az egész kócerájt fel fogja gyújtani.

Rettegek. A többi alkalomkor csak a saját hülye seggemet próbáltam megmenteni. De többé már nem csak én vagyok. Rosalina csaknem összeesett a földön; kimerült a teste attól, hogy olyan varázserőt irányított, amihez egy embernek nem kéne képességének lennie. Keldarion szeme a messzeségbe réved, az elméjét teljesen elhomályosítja az ital. Ezryn a felé a hely felé tör, ahol korábban Caspian eltűnt, noha most már nem érheti utol.

És nekem ötletem sincs, mit kéne tennem.

A világ ködössé válik, nem tudom megállítani a mozgását. A tüskeátjáróból felénk törnek a koboldok. A romokat körülölelő ligeten át fáklyákat és arany páncélokat pillantok meg. Közeledik az Őszi Őrség. A farkas a leégett könyvtárat csapkodja égő mancsával, és azokat a koboldokat, akik közel merészkednek hozzá.

– Segítenünk kell neki! – kiáltja Rosalina. Van valami a hangjában, amitől felébredek.

Indul, hogy kilőjön Farron felé, de megragadom a karját.

– Rosie, ne! Sosem bocsátaná meg magának, ha bántana téged.

Szexhez öltöztünk fel, nem csatához. Bassza meg, Kel alig van magánál. Mulatságos most az egyszer ennek a túloldalán lenni. És egy kissé sajnálni való, ahogy rájövök, hogy az idő nagy részében én is így mutatkoztam. A Tél legfőbb hercege nem lesz a segítségünkre.

Ezryn visszatér a csapatunkhoz, a színtiszta düh hőhullámokként árad belőle.

– Vidd ki őket, Ezryn! – mondom neki. – Majd én intézem.

– Nem hagyom itt Farront! – Rosalina mérgesen néz fel rám. – Nem hagylak itt téged.

Hülyeség ezt tenni, főleg annak tudatában, hogy nem viszonozza az érzést. De bassza meg, talán ez az utolsó hülye dolog, amit teszek. Megragadom az arcát, és megcsókolom. Csillagfény- és napíze van, és pontosan tudom, hogy mit kell csinálnom.

– Biztonságban tartom – mormolom az ajkára. – De nem tudom, ha te itt vagy, oké?

– Day…

– Bízz bennem, Rosalina! Nem hagyom, hogy baja essen.

Végre bólint, én pedig Ezryn karja közé lököm őt.

Ezryn kétségbeesetten fordul Farron, a közeledő katonák és a koboldok felé. Aztán egyik kezével Kelt a vállára veti, a másikat Rosalina dereka köré fűzi. Sisakja hátrabillen, ahogy felnéz a várra, a fák vonala felett. Rosie erkélyére.

Inda nő kesztyűs kezének tenyere alatt. Átrepíti a fák felett, hogy aztán az erkély korlátja köré csavarodjon. Egy gyors rántással Ezryn az inda erejét próbálgatja, aztán fogása Rosalinára és Kelre feszül, miközben az indát rögtönzött horgonyként használja, és fellendíti őket az erkély felé minden erejével, ami tőle telik.

Valami megnyugszik a mellkasomban, amikor látom, hogy mind biztonságosan másznak fel az erkélyre.

Most már ideje felmérni a saját pocsék helyzetemet. A koboldok még mindig hemzsegnek kifelé az átjáróból, de jelenleg lefoglalja őket az őrjöngő szörnyeteg. Nyoma sincs annak a seggfej Tüskehercegnek.

Sosem kellett volna megbíznunk benne. Menjünk el a születésnapi bulijára? Lófaszt. Csak figyelemelterelés volt, hogy a Mély rátámadhasson az Ősz Birodalomra. Egy kibaszott kaput nyitottunk épp a város szívébe.

Egy harcos vagyok. A Napkolosszeum gladiátora vagyok. A Nyár Birodalom legfőbb hercege vagyok. És szükségem van egy kurva fegyverre.

A koboldok felé sprintelek. Néhányuk megbotlik, hátrahőkölnek a közeledésemtől. Visszahúzom az öklömet, és az egyiket épp az állán találom el.

Csicsergő nyögést hallat, mielőtt összeomlana. Gyorsan megragadom a hosszú, tüskékből készült kardját, és a kis fapajzsát.

Több, mint a semmi.

És nem is jöhetett volna jobbkor. Két kobold felém csap, de könnyen kivédem a pengéjüket. Ezek a lények nem olyan vadak, mint azok, amik a Tüskebokorban nyüzsögnek; ez biztosan a Mély különleges hada. Fémdarabkák csillannak hamuszürke testükön, és néhányan egyenetlen acélfegyvereket szorítanak.

Körbevesznek a koboldok. De ez nem az első alkalom, hogy egy harc közben túlerővel nézek szembe. Csak taktikát kell váltanom. Mélyen magamba nyúlok, hogy megérezzem a Nyár áldását. Alig-alig kavarog, mélyre ásta magát a mellkasomban. Faragvár varázsereje gyenge, alig ér el engem itt Őszben.

Aztán elcsípem, és életre lobban. Szélfal robban körülöttem, ami távol tartja a szörnyeket.

Még mindig a leégett könyvtár kavalkádjában állva a farkas felbőszül, és a koboldokat kezdi marcangolni. Vissza kell alakulnia, de még a telihold fénye sem enyhíti az őrjöngését, főleg így, hogy koboldok veszik körül.

Ki kell őt vinnem innen. Ha kivezetem a könyvtárból, csak mélyebbre jut a városba. Kardomat átszúrom két gyanútlan koboldon, aztán meghúzódom egy rohadó fadarab mögött.

Kinyitom a kagylót a nyakamnál, hogy felfedjem a tükröt, és úgy irányítom, hogy átjárót nyisson Faragvárba. Utat nyitok haza, és átkényszerítem rajta a farkast. Persze, néhány kóborló kobold követhet bennünket, de ott már könnyen végzek velük.

Csakhogy semmi sem alakul. Nincs fénymedence. Nem érzem Faragvár varázserejét. Nem tudok hazatalálni. Vajon elhervadtak a rózsáink?

Rettegés rebeg a mellkasomban, és azzal fenyeget, hogy bekebelez engem. Nem, még mindig tündér vagyok. Még mindig érzem a Nyár áldását.

De túl régóta vagyok távol Faragvártól, és a varázserő túl gyenge, hogy utat nyissak köztem és az otthonom között. Valami mást kell kitalálnom.

Lehunyom a szememet, megengedek magamnak még egy sóhajt, mielőtt visszaugrom a csatába.

Szétszaggatott koboldok hevernek a farkas égő mancsainál, de még a hatalmas szörnyeteg is vérzik. Túl sokan vannak. Ellepik Farront, bökdösik és döfködik tüskehegyes lándzsájukkal.

A könyvtár oldalánál arany csillan, és a koboldok rettegve felsikoltanak. A levegő megtelik a katonák kiáltásaival. Megérkezett az Őszi Őrség.

Sokan lóháton ülnek, míg mások gyalogszerrel jönnek. Összefonódó arany levelekből készült, csillogó páncél díszíti a bátor harcosokat. A kezükben dárdákat cipelnek, melyekkel könnyed pontossággal hasítanak át a koboldhordán, szinte meg sem állnak a mozdulatban, manővereik összehangoltak.

– Dayton herceg! – szólít az egyik őr. – A hét birodalomra, mi folyik itt?

Azt mégsem mondhatom neki, hogy ajtót nyitottunk Caspiannak, hogy Rézióba vezesse a hadseregét. Szóval a csillagos eget is lehazudom az égről.

– Nem tudom. Koboldokat hallottam, és szerintem láttam a Tüskeherceget is.

Az őszi katona bólint, aztán mellém szegődik, ahogy egy újabb támadással nézünk szembe. Ezek a harcosok erősek, de vajon ez elég lesz, hogy megállítsuk a Mély hatalmasságát?

A dárdák villámként hasítanak a koboldok testébe. A kardok szétvágják a rothadó húsukat, és nyilak fütyülnek a fülemben, ahogy kilövik őket. Egy őszi varázslónő felemeli a karját. A bűbáj hatására a fák, amik körbezárják a könyvtárat, széttárják ágaikat, és utat nyitnak az erősítésnek. Íjászok lepik el a vár bástyáit és tetejét.

A fekete vér esőként fröcsög szét, és sikolyok töltik meg a levegőt, ahogy a koboldok hullanak az Ősz haragjától. Még nyerhetünk. Hátranézek a vállam felett; Farron letépi az egyik kobold fejét a testéről. Legalább most épp nekünk segít.

– A nagyot! – kiáltja az egyik őszi őr, miközben a tetőn álló íjászoknak int. – Lőjétek le!

Az íjászok leengedik a nyilaikat, aztán ismét felemelik, csakhogy ezúttal már lángok ölelik őket körbe. Hátrahúzzák, és egyenesen célba veszik a…

Farron.

Elhagyom a pozíciómat, a barna farkas felé rohanok, és torkom szakadtából üvöltök.

– Állj! Ne lőjetek!

Nem hallanak engem. Fürge tüzes nyilak szállnak le, és beágyazódnak a farkas testébe. Farron vicsorog, és szemében felvillan a fájdalom. Figyelme a koboldokról az arany katonák felé fordul.

– Ez a lény nem jelent veszélyt rátok! – kiáltom, miközben egy katona a dárdájával döfi meg a szörnyeteget. Farron kicsapja a mancsát, a katona pedig elrepül. – Nem veszélyes, ha nem jöttök közel hozzá! – helyesbítek gyorsan, noha nem vagyok benne teljesen biztos. Körülötte megnőnek a lángok. Mi fog történni, ha eléri a várost?

– Ó, bassza meg! – sóhajtok fel. Hol vagy, Ez?

A katonák körbeveszik az Őszherceget. Az egyikük megcélozza egy dárdával.

– Ne! – Víz robban a tenyeremből, és hátralöki a katonát.

Dárdája a földre koppan, és elkerekedett szemmel szegezi rám a pillantását.

– Mit művelsz, herceg?

– Ne bántsátok! Ő… – Az nem fog Farron helyzetén segíteni, ha most kikiáltom, hogy ez a szörny az ő átkozott legfőbb hercegük. Az Őszi Őrség újabb tagja indul Farron felé, dárdáját megemelve.

Gondolkodás nélkül mozdulok, megállítom a katona közeledését. Elrúgom Farrontól.

És szerencsétlen módon épp egy kobold útjába. A lény vidáman csicsereg, aztán egyenetlen kését végighúzza a tündér férfi torkán.

A francba.

Nem épp erre gondoltam.

– Te… te tényleg lepaktáltál a Méllyel – kapkodja a levegőt a földön fekvő katona. Szavai elég hangosak ahhoz, hogy a többiek is a mi irányunkba nézzenek.

– Nem, ez nem igaz! – felelem, miközben hátrálok.

– Az ő fegyvereiket használod! – Egy másik katona ítélkezve mutat rám és a tüskekardomra. – Keldarion beengedte a Tüskeherceget a Tél Birodalomba, te pedig most idehozod a szörnyeit!

– Nem! – kiáltom kétségbeesetten. – Csak ne bántsátok a farkast!

A farkasnak, ami épp mögöttem van, egy szemernyi felismerés sincs égő szemében. Hatalmas mancsával csap egyet, és felhasítja vele a mellkasomat.

Fájdalom robban bennem, miközben átrepülök a levegőn, és bukfencet vetek, mielőtt véres halomként végezném a földön.

Homályos szemmel pislogok, öt kobold hullámzik felettem.

– Egy gyors szünet? – krákogom.

Az egyik kobold megemeli fogas tőrét, aztán megáll, és szájából fekete vér fröccsen, amint egy hosszú rézkard áthatol a hasán.

Visszahúzódik a kard, aztán egy gyors perdüléssel mind az öt kobold feje a földre hullik.

Egy kesztyűs kéz lenyúl, hogy talpra állítson, és átkozott legyek, ha valaha jobban örültem a Tavasz hercegének, mint most.

– El kellett mennem a kardjaidért – mondja Ezryn.

– Így már elnézem a késést – felelem. – Rosie és Kel jól vannak?

– Biztonságban a szobájukban. – Ezryn a hüvelyébe csúsztatja saját kardját, és két rövid kardot ránt elő a tarsolyából.

– A kisbabáim! – Értük nyúlok. – Meg tudnálak csókolni, Ez. Mármint csakis plátói módon. A fém egy kicsit taszít engem.

De Ezryn túlságosan dermedt, és a próbálkozásom, hogy elmeneküljek a helyzetből, rövid életű, mert pontosan tudom, mit fogok látni, ha megfordulok.

A lángok tánca tükröződik Ezryn páncélján. Farron felénk tart.

– Meg kell őt védenünk, Ez – bököm ki végre.

– Farron megígértette velem, hogy ha elveszti az önuralmát, akkor… megállítom őt.

Ezúttal rajtam a sor, hogy ledermedjek. Felnézek Tavasz hercegére.

– Igen, mert egy idióta. – Szorosabban fogom a kardjaimat, és a hangom mély morgássá válik. – Ha őt akarod, előbb engem kell megölnöd.

Egy pillanatra elgondolkodom, hogy vajon végigviszi-e a tervét. Aztán megfordul.

– Elpusztítom az átjárót, és megakadályozom a koboldokat, hogy átjöjjenek.

Biccentek a fivéremnek. Megértés alakul közöttünk – a halálig harcolunk, hogy megvédjük egymást, akkor is, ha az egyikünk a mi halálunkért küzd.

A csata közepébe futok, ismerős pengéimmel immár fürgén és pontosan mozgok. Egy hirtelen, fülsiketítő vonyítás tör át a levegőn. Farron vergődik fájdalmában, testét csapkodja a koboldhorda és a közeledő katonák között. Megígértem Rosalinának, hogy nem hagyom, hogy bántódása essen.

A koboldcsapat minden irányból közelít felém, de szembeszállok velük, halálos pontossággal hasítok és csapok közéjük, nyomomban csak csonka testeket hagyok. Farron oldalához lököm magam, és összetörik a szívem a látványától.

A farkast beterítik a koboldharapások és -karmolások, bundájába beleszáradt a vér. Fájdalmas, könyörgő pillantással néz fel rám. Tudod, hogy itt vagyok?

Körbevesz minket a káosz, de leguggolok, és kezemet perzselő mancsára teszem, még úgy is, hogy a tűz felsérti a bőrömet.

– Fare, figyelj rám! – szólok hozzá, a hangom remeg. – Emlékezned kell, hogy ki vagy!

Farron gyötrelmesen felvonyít, miközben nyilak egy újabb hada szakítja át a bőrét. Dobálni kezdi magát, én pedig elgurulok, és épp csak elmenekülök mancsának egy újabb csapásától. Sosem voltam rá képes, hogy elérjek hozzá, amikor ilyen. Mégis micsoda idióta vagyok, hogy azt gondolom, most meg tudom csinálni?

De csinálhatom azt, amiben a legjobb vagyok, és az a harc.

A világom pengék csapásaivá válik. Katonák, koboldok, Farron. Három ellenféllel megküzdeni, akik mind ki akarnak belezni, és ebből kettőt nem akarsz bántani, az nem lehet olyan nehéz, nem igaz?

Igyekszem csak annyira lefegyverezni az Őszi Őrséget, amennyire muszáj. Arra összpontosítok, hogy csak kiüssem őket – ami elég szerencsétlen helyzet, mert igazán a hasznát venném a segítségüknek ezekkel az átkozott koboldokkal szemben.

A sokaságban Ezryn a tüskés átjárót csapkodja, és tépi darabokra. Mögötte füst száll fel az égbe.

A koboldok felgyújtják Réziót.

– Nyár legfőbb hercege! – Egy parancsoló hang csendül fel a ricsajban, mire megfordulok, és Niamh hercegnőt pillantom meg teljes harci díszben, ahogy felfegyverzett lovagok veszik körül. – Hol van a fiam? Miért hallok olyan jelentéseket, hogy te a Mély démonjaival paktáltál le?

– Nem érted, hercegnő! Nem bánthatod a farkast!

– Mondd el, hol van a fiam, és tedd le a kardodat, Daytonales! – Düh fűti Niamh hangját. – Vagy nem fogok tétovázni az enyémmel.

– Őt védem! – kiáltom. – Meg vagyunk átkozva! Ő a fiad!

A megértés rezdülése sem látszik sötét tekintetében. Nem hisz nekem.

Ledobom a kardjaimat, és lehunyom a szemem. Mélyre merülök magamban, a farkasomért nyúlok.

Farron talán nem tudja, hogy itt vagyok, de minden cseppnyi erőt felhasználok, hogy megvédjem őt. Még ha ez azzal is jár, hogy fel kell fedjem a legnagyobb titkunkat.

Átalakul a testem, és az arany farkas kiszabadul a tündérbőrömből. A koboldok szétoszlanak, amint meghallják vérengző vonyításomat.

Ám sajnos a hatalmas barna farkas és az Őszi Őrség hasonlóan érdektelennek tűnnek. Niamh hercegnő és a lovagjai döbbenten bámulnak rám.

– Nem hagyom, hogy bántsátok őt – morgom.

– Egy szörny vagy – sziszegi, és előrántja a kardját. – Mit műveltél a fiammal?

Sarló alakú karom mélyed az oldalamba. A barna farkas kinyitja az állkapcsát, és fogával a puha alhasamba kap.

– A Mély trükkje! – Niamh hangja végigzeng a levegőn. – Lőjétek le! Tüzelj!

Nyilak szúrják át a húsomat. Túl késő. Már így is azt gondolta, hogy Keldarion egy áruló, most már mindannyiunkról ezt hiszi.

A messzeségben látom, hogy Ezryn otthagyta az átjárót, de hatalmas koboldkavalkád van kettőnk között. És a szemetek, most, hogy látják, halandó vagyok, félrelökik a félelmüket, és támadásba lendülnek.

Katonák, koboldok és egy szörnyeteg – együttes erejük túlságosan lehengerlő, hogy szembenézzek vele. De nincs más választásom, mint hogy megpróbáljam. Farron biztonsága létfontosságú, és bármit megtennék, hogy távol tartsam a bajtól. Egy mély lélegzettel megacélozom magam, és a koboldokra támadok, elővillantom a fogamat és karmomat. Egy rozsdás kard süvít felém, de ügyesen kivédem, és agyaraimat a kobold nyakába mélyesztem. Mocskos vérének íze megtölti a számat, és feltüzeli az elszántságomat. Mégis több kobold gyűlik körém, és ahányszor legyőzöm őket, a barna farkas a lábamra támad, vagy az íjászok küldenek rám egy újabb íjhadat.

A telihold miatt lazább a fogásom a szörnyetegemen. Annyi sérülésem van, hogy a testem hullámzani kezd, és visszaváltozom tündérré.

Meztelenül és véresen a térdemre hullok. A szörnyeteg kihasználja az alkalmat, és a hátamba mar.

Olyan mélyen, hogy érzem, amint a vér vízesésként ömlik ki a sérülésen.

– Védtelen! – kiáltják az íjászok. – Tűz!

A mellkasomba fúródó nyíl a legfájdalmasabb, mélyre hatol, olyan erősen, hogy hátracsapódik a fejem. Ám a testem biztos elzsibbad, mert a két következő belém csapódó nyilat már alig érzem.

– Te választottad ezt a sorsot, Nyár legfőbb hercege. – Niamh hangja hideg, mint a jég. – Bármilyen alkut is kötöttél a Méllyel, hogy ilyen szörnyű erőre tegyél szert, veled rohad el a halálban. Csak remélni tudom, hogy a húgod felelősen fogja használni az áldást.

Többé nem bírom tartani magam, a kemény földre hullok, és valami nedvesen végzem. A látásom még ép annyira, hogy lássam, mi az. Reszketeg nevetés hagyja el a torkomat. Mindig is tudtam, hogy a saját véremben fogok meghalni, de azt hittem, az az aréna homokján lesz. Sosem gondoltam volna, hogy az Ősz Birodalomban fog megtörténni, a férfi mellett, akit szeretek.

Na, ez egy vicces gondolat.

A farkas – Farron – közelebb lépked hozzám, és bár ő lesz az, aki meg fog ölni, örülök, hogy itt van. Mindennek a végén.

66. FEJEZET

Rosalina

Szörnyű sikoly hagyja el a torkomat, miközben figyelem, ahogy Dayton elesik. Összezuhanok az erkélyen, a korlátot markolom. Reszket a testem, mintha a nyilak az én mellkasomba fúródtak volna.

– Dayton!

– Rosalina kisasszony! – Astrid mellém siet. – Nem kéne itt kint lenned.

Szerencsére ő és Marigold biztonságban vannak, és Papának is védelmet nyújt a vár.

– Nem nézhetem végig tétlenül – mondom, miközben a könnyek patakokban folynak le az arcomon. Ott lent Rézió lángol, Farron csapdába esett a szörnyetegében, Ezrynt tengernyi kobold veszi körbe, Dayton pedig összeesett. Nem tudom, hogy fel fog-e még kelni valaha…

És bent, biztonságban, miután egy vödörbe hányt, a Tél legfőbb hercege.

Valami forrong bennem, és reszketeg karommal felé mászom. A tüskeágakon való utazástól teljesen elgyengült a testem.

– Ó, drágám – mondja Marigold, és Astriddal együtt a hónomnál fogva felrántanak.

– Vigyetek a társamhoz! – vicsorgom.

Aggodalmas pillantást váltanak, és bevisznek a szobába.

Kel a földön van, térdét a mellkasához húzta, egy pohár víz és egy üres vödör van mellette. Legalább a hányásnak vége.

Marigold és Astrid óvatosan leengednek a padlóra, aztán elhátrálnak.

Keldarion felém fordul, szeme üveges és vörös, arcán borzalmas kín tükröződik.

– Nem kellett volna hagynom, hogy megkösse azt az alkut – mondja. – Tudtam, hogy ez lesz. Mindig ez van.

Hatalmas kezével átfogja az alkarját. Vörös karmolásnyomok szegélyezik a csuklóját az alku karperece alatt, mintha magát a bőrét akarta volna lenyúzni.

A színtiszta gyötrelem, ami a lelkéből árad, átivódik az enyémbe. Alig bírom elviselni.

– Az én hibám is. – Megrázom a fejemet. – Azt hittem, hogy elérek nála valamit. Hogy talán mélyen, legbelül, van jóság Caspianban.

De tévedtem vele kapcsolatban. Hallgatnom kellett volna Kelre. Nem maradt bennem több együttérzés a Tüskeherceg iránt.

– Ne alacsonyítsd le magadat, amiért kihasználta a jóságos szívedet! – motyogja Keldarion. – Távol kellett volna tartsalak a sötétségétől.

Az ablakra pillantok.

– Kint vannak, Kel. Farron, Dayton és Ez. – Könnyek csorognak le az arcomon. – Segítenünk kell nekik.

– Te kimerültél abban, hogy kiszabadítottál minket a Mélyből. – Keldarion felsóhajt. – A mulatság megmérgezett engem. Semmire sem vagyok alkalmas. Mindent tönkreteszek, amihez csak hozzáérek.

– Kezdd azzal, hogy felállsz! – Megragadom az ingjét, próbálom felhúzni, de a karom olyan gyenge, ő pedig annyira nehéz.

– Azok után, amit tettem? Csalódást okoztam a birodalmamnak. Farronnak. Neked. Hogy bírsz egyáltalán rám nézni?

– Én nem nézlek téged. – Megragadom az arcát. – Én látlak téged.

Próbál elhúzódni, de szilárdan tartom.

– Ne, figyelj! Úgy teszel, mintha azért bujkálnál Faragvárban, mert nem érdekel semmi. De ez nem igaz. Mást sem csinálsz, csak törődsz. A birodalmaddal, a hercegekkel, velem.

– Ne állíts be hősként!

– Ez az igazság. Értem jöttél a jégre, aztán elküldtél, még a kötődésünknek is ellenálltál, hogy biztonságban tudj engem. Eltávolodtál a birodalmadtól, mióta megátkoztak. A szégyen miatt? Vagy csak féltél, hogy Caspian Télbe küldené a tüskéit, ha túl sok időt töltenél ott? Eljöttél Őszbe, hogy megvédd a fagytól, a vádaskodások ellenére. És hagytad, hogy Farron meghozza a saját döntéseit, és félretetted a saját vágyaidat.

– És ez lett a vége mindennek – feleli.

– Még mindig helyre tudjuk hozni. Megsérültek, elvesztek és megrémültek. Nem érzed őket? Szükségük van ránk.

– Én Rózsám – krákogja –, ha tudnád milyen önző is az én romlott szívem.

– Romlott, vagy sem, én tudom, hogy mihez ért igazán a szíved. – Megadóan a homlokának támasztom az enyémet. – Oltalmazod azokat, akikkel törődsz.

Lágyan megcsókolom, érzem, ahogy összetört szívem lángra lobban az érintésére. Szája egy vágyódó sóhajjal elnyílik az enyémen. Magasabbra csap a tűz. A köztünk lévő kötődés elégedetten és erősen kavarog.

– Kel, az én társam, te vagy a Birodalmak Védelmezője – mondom neki. – Hát védd meg őket!

67. FEJEZET

Ezryn

Szurkáló fájdalom áramlik a vállamba, amikor a testes barna farkasba csapódom. Farron kibillen az egyensúlyából, és a levegőbe repül, majd egy koboldrohamosztagban ér földet. Az majd lefoglal.

A szívem a torkomban dobog, miközben összevissza szaladgálok, keresem Dayton testét a káoszban. Véresen és levegőért kapkodva találom meg. Ha egy másodperccel később érkezem…

Farron széttépte volna.

Koboldok másznak fel rá, egy morgással megragadom az egyiket, és addig tekerem a nyakát, amíg el nem roppan. Ropp, ropp, ropp. Aztán a térdemre esem, vér és sár borítja a páncélomat.

– Itt vagyok, Day.

Szeme üvegesen mered a sötét ég felé. A torkából szörcsögve sípol kifelé a levegő, egyre felületesebbé és gyorsabbá válik, mint egy haldokló madár rebegő szárnya, ahogy próbál a levegőben maradni. A messzeségben hallom a kardok összecsapását és a sérültek sikolyát – a koboldokét és a tündérekét egyaránt. Egy nyíl lepattan a páncélomról, de nem foglalkozom vele, még csak meg sem nézem, hogy a koboldok görbe szárú, egyszerű nyila-e, vagy a tündérek kiváló munkája.

– Itt vagyok – ismétlem. A csillagokra Fent, a vér. Minden lélegzetnél kifröccsen a száján. Gyorsan kell dolgoznom, de annyi minden történik. Alig van időm kezemet a mellkasához emelni, mielőtt ki kéne védenem egy kobold kardját a bőrkesztyűmmel.

– Tarts ki, Day! – morgom, miközben hüvelykujjamat a kobold szemgödrébe nyomom, majd ledobom a halott testét. – Meggyógyítalak.

El kell állítanom a vérzését, de a varázserőmet olyan távolinak érzem; csapdába esett Faragvár beteg kérge alatt. Még a legkifinomultabb gyógyítás is semmiségnek tűnik a fivérem nyíl sebezte mellkasához képest. A sarkamon ülök, vér fröcsög a bőrkesztyűmről, miközben remeg a kezem.

Körülöttünk mindenhol halál, halál és még több halál van. Tombol a tűz, és az égő koboldhús émelyítő szaga érződik a levegőben. Farron felüvölt, amint egy nyíl mélyen a vállába fúródik. A leégett könyvtár felett Niamh hercegnő leengedi az íját, és gyűlölettel bámul rá.

A látómezőm széle elsötétedik. Minden elnémul, és távolinak tűnik, miközben Dayton tekintete rám pattan.

– Ez – kapkodja a levegőt, hangja alig érthető. – Fé-félek.

– Day. – Karomat a fivérem köré vetem, és a mellkasomhoz húzom. Dayton haldoklik. Farront le fogják lőni. Én pedig megpörkölődöm a páncélomban, amíg nem leszek más, csak egy szenes csontváz ezen a mezőn.

Dayton vére rám fröccsen, és nem bírom visszafogni magamat: embertelen sikoly szakad fel a torkomból. Soha többé nem akartam a karomban tartani egy szerettem haldokló testét. Pillantásomat Farronra emelem. Nem Farronra. A szörnyetegre.

Megkért, hogy öljem meg, ha elveszti az önuralmát. Nem tartottam be az ígéretemet. Így amikor a nap felbukkan a horizont mögül, és a farkas visszahúzódik, Farronnak azzal a tudattal kell élni, hogy ő okozta a kedvese halálát. Dayton élettelen szemébe kell majd néznie a saját pusztításának valóságával.

Olyan gyötrelem ezt, amit a leggyűlöltebb ellenségemnek se kívánnék.

Egy gyötrelem, amit nem hagyhatok, hogy Farron élete végéig magával cipeljen.

A sárba ejtem Daytont. Egy mély levegővel az első nyílért nyúlok, ujjaim fogást találnak a sikamlós száron. A csata hangja semmivé halványul, miközben egy éles, hirtelen rántással kihúzom a nyilat. Dayton vére sűrű patakokban buggyan ki, eláztatja a kezemet és a páncélomat. Homorítva eltávolodik a földtől, háta ívbe hajlik, miközben felsikolt fájdalmában. Remeg a kezem, ahogy félredobom a nyilat, és megragadom a másodikat, amit egy újabb erőszakos húzással kitépek belőle. Dayton teste vergődik alattam, és sikolyai a fülemben visszhangzanak. A harmadik nyílért nyúlok, és egy pillanatig tétovázom, mielőtt fogcsikorgatva, egy gyors mozdulattal kirántanám azt is. Dayton teste elernyed. Vér szivárog a mellkasán tátongó sebekből.

El kell állítanom a vérzést. Letépem a kesztyűmet, és kezemet az első sérülésre teszem. A varázserőm messze van. De Ősz varázslata közel van, ahogy Farron is.

– Hadd tegyem meg ezt! – suttogom a Fentnek, magamnak. – Hadd mentsem meg őt!

Csak őt is meg fogod ölni, suttogja egy hang bennem. De ezúttal nem figyelek rá.

Hő robban a szívemben, egy lángoló tartalék, ami elönti az ereimet. Tudom, hogy ez az erő pusztító, de összeszorítom a fogaimat, és felélesztem.

Tűz lobban az ujjbegyeimen, élénken lángol. Kellemes meleg borítja be a bőrömet. Figyelmemet az első sebre irányítom, és a lángok felelnek nekem, a hús szaggatott szélét nyaldossák. Dayton oldalra dől, felkiált, de nem állok le. A forróság megégeti, összezárja a sebet, és megújítja, mint ahogy egy erdő újból kinő egy borzalmas tűz után.

Vörös, új bőr emelkedik a lángok alatt, és Dayton visszaesik a sárba. Áttérek a második sebre. Majd a harmadikra. A látómezőm hullámzik, ahogy a tűz elhalványul, de valahogy képes vagyok ujjaimat a nyakhajlatába ékelni, hogy megkeressem a szívverését. Egyenletes.

Szédülök az erőfeszítéstől, és Dayton testére zuhanok.

A látómezőm elsötétedő szélein koboldok morognak le rám. Olyan sokan vannak… Legalább Farron nem fog úgy meghalni, hogy azt hitte, ő ölte meg Daytont.

Alig bírok magamnál maradni, de tudom, hogy mindennek elérkezett a vége. Egy szörnyű vonyítás tölti meg az éjszakát, ahogy lóháton ülő tündérek zárják körbe Farront, beleértve az anyját is, aki a feje fölé emeli arany kardját.

El kell érnem hozzá, de alig bírok mozogni. A varázserő, amivel a fivéremet kellett meggyógyítanom, minden erőforrást kiszipolyozott belőlem. Egy kobold tüskekalapácsa a mellvértemet csapkodja, és felkiáltok az erejétől. Nekem fel kell… nekem fel kell… nekem…

Egy fehér villanás ég a látómezőmben, és egy férfi ugrik le a felfordulásba, a varázserő úgy árad belőle, akár a villámcsapás.

Keldarion, Tél legfőbb hercege és a Birodalmak Védelmezője eljött értünk.

Úgy mozog, akár egy vadászó macska, jégből készült hosszú késekkel gázol át a koboldok hordáin. Minden lépése alatt jégvirágok nőnek a földön, és egy szisszenéssel kioltják a lángokat. Vad düh szegélyezi vonásait.

Sajognak a csontjaim, ahogy próbálok felülni. Kel kezének egy legyintésétől megfagy a körülöttünk lévő levegő. Hideg energia hullámzik, és fagyott tövisek raja robban ki a földből. A koboldok felrikoltanak és menekülnek, némelyiküket átdöfik a tüskék, másokat a terjedő fagy kap el. Rémülten nézem, ahogy testük ledermed, majd csillogni kezd a jégtől. Ugyanúgy néznek ki, mintha egy téli rémség támadott volna rájuk.

– Kel – próbálom kiáltani, de a hangom gyenge és rekedt. – Elég!

Minden lépéséből jég lő ki, és magával ragad mindent, ami az útjába kerül. A könyvtár elszenesedett maradványait, a menekülő koboldokat… az Őszi Őrséget. Egy ló felnyerít és elhátrál, csaknem ledobja hátasát, de Keldarion szörnyűsége előbb elkapja őket, és az állat patáit a földhöz fagyasztja.

Egyre növekvő rémülettel pillantok a felénk kúszó fagyra.

– Dayton, mennünk kell! – Négykézlábra kényszerítem magam, nem foglalkozom a hányingerrel, ami magával ragad, amiért ennyi erőt használok. Ám Dayton eszméletlen feje oldalra dől. Megragadom a karja alatt, és felhúzom. A csillagokra, olyan átkozottul nehéz. A fagy már a bakancsát nyaldossa.

– Kel! – krákogom, de nem hall engem. Ő egy téli vihar, ami átszaggatja a harcmezőt, miközben keze jeges zivatart hoz magával. Hatalmas, egyenetlen jégszilánkok csapnak fel a talajból, a koboldok és tündérek egyaránt menekülnek az erejétől. És ez még csak a gyengébb formája a varázserejének…

– Bassza meg! – káromkodom, és ledobom Daytont. Felhasználom az erőm utolsó morzsáit, a levegőbe emelem a kezemet, hogy gyökerek és indák törjenek elő, és vastag falat építsenek közénk és a fagy közé.

A földre zuhanok, és csak könyörögni tudok a Fentnek, hogy kitartson a fal. Hatalmas jégoszlopok törnek át a tüskés átjárón, amit órákkal ezelőtt alkottunk. Kel csak áll, válla rázkódik, ahogy zihál.

– Kel – szólok, és mintha a jeges szellő továbbvinné a hangomat. – Elég lesz! – Felém fordul, valami megvillan a tekintetében.

A fagy nem terjed tovább, Kel pedig lenéz a kezére, és rémült tekintet kúszik arcára. A gyökérfalam megreped, aztán a földre hullik. Bárcsak felülhetnék, de még ez is túlmutat az erőmön. Csak a fagyos kopárságot tudom bámulni: sikoltó koboldok, tündérek és lovak félelmetes jégszobrai borítják a területet.

Vérfagyasztó sikoly vág át a levegőn. Niamh hercegnő. Felemelkedik az őrei mögül – megfagyott őrszemek, akik pajzsot rántottak. De ő nem őket nézi. Az égerfa felé tátog.

A fa teljesen lefagyott, egy csontvázszerű jégszoborrá vált. És a tövénél Farron farkasa ül. A farkas is felbámul a fára, sok nyíl szakította át a bundáját. Fejét hátradönti, és vonyítani kezd; egy kétségbeesett és magányos hang. A mellkasom mélyén a saját farkasomat is érzem, amint szeretne csatlakozni a híváshoz.

Niamh hercegnő szeme lázas tekintettel ég, ahogy Keldarion felé fordul.

– Az igazság mindig felfedi magát. Kitártam előtted a kapuimat. Kegyelmet adtam neked. És nézd, mit műveltél!

Kel hátrál egy lépést.

– Nem én okozom a fagyot, ami az Ősz Birodalmat tépázza. Nem fogok bocsánatot kérni, amiért megvédtem Faragvár legfőbb hercegeit.

Sötétség borítja Niamh tekintetét. Maga mögé néz a megmaradt katonákra, akik épp csak elkerülték Kel fagyát.

– Tartóztassátok le Tél áruló legfőbb hercegét! – Aztán felém és Dayton felé fordul. – És Tavasz és Nyár legfőbb hercegét is, amiért szövetségre léptek vele!

Az őrök körbeveszik Kelt, kardjukat előrántva. Hagyja, hogy térdre lökjék őt. Haja izzadt arcához tapad, és összeszorítja a fogát.

– Megadom magam, mert nem vagyok az ellenséged. Nem paktáltunk le a Méllyel.

A karomnál fogva felhúznak engem. Egy kötéllel szorosan összekötik a csuklómat. Két őr pedig felrántja Daytont.

– Óvatosan vele! Megsérült. – A katonák nem törődnek velem.

– Vigyétek őket a tömlöcbe! – parancsolja Niamh hercegnő. Megfordul, mélyvörös köpenye lobog a holdfényben. – És öljétek meg a szörnyeteget!

– Az a fiad! – kiáltja Kel. – A szörnyeteg Farron. Nem ölheted meg őt…

Niamh arcán a szívfájdalom és a rémület villan fel.

– Ha ez igaz – mondja Niamh csendesen –, akkor a saját sötétségének fogságába esett. Szégyent hozott a népére. Az otthonára. Rám. – Szeme fénylik, az ajka remeg. – Bárcsak sosem adtam volna át Ősz áldását, mert akkor soha nem jöhetett volna ekkora gonoszság Őszre! A halálával visszavehetem az áldást, hogy megvédjem a birodalmunkat.

A farkas megremeg, a szeme lángol. Aztán elrohan a leégett könyvtártól.

Az egyik katona megemeli az íját, beakaszt egy nyilat, de Niamh leinti.

– Hadd menjen a szörnyeteg! Idővel levadásszuk majd. – Megfordul, és ránk bámul. – Épp elég kivégzéssel van dolgunk.

68. FEJEZET

Rosalina

– Ó! Nem bírom nézni! – Astrid az arca elé emeli a kezét. – Mondd el, mi történik!

– Hát – Marigold telt testével kihajol az erkélyen –, tulajdonképpen minden jeges. És, ó, drága… – Hangja érzékennyé válik. – Ó, ejj, ejj, ejj!

– Mégis mi késztethet arra, hogy ilyet mondj? – Melléjük futok.

– Az urat és a többi herceget… megbilincselik.

– Marigold! – szidja meg Astrid.

– Mi az? Nem tehetek róla. A veszélytől mindig beindul a vérkeringésem, ha értitek, mire gondolok.

– Marigold – sóhajtok –, mi mindig tudjuk, hogy mire gondolsz.

De hé, mi mind a magunk módján küzdünk meg a szörnyű helyzetekkel, és semmi jogom ítélkezni. Mert ez a legszörnyűbb a szörnyű helyzetek közül. Farron elmenekült, és a hercegeket láncra verték.

Csörgő hang szól a szobámon kívül. Miután Kel szó szerint leugrott az erkélyről, éreztem, hogy egy kissé visszatér belém az erő. Nem tudom, hogy az a valamilyen tűz okozta, ami átáradt a kötődésünkön, vagy a testem megtámogatott egy adrenalinlökettel, mindenesetre hálás vagyok a lendületért.

Nyikorogva kinyitom az ajtót, és kikukkantok a társalgónkba. Őrök csapata kutatja át a területet. Berobbannak Ezryn szobájába, én pedig gyorsan becsukom és bezárom az ajtót, noha kétlem, hogy az sokat segítene.

– Szerintem nemsokára megváltozik a véleményed a bilincsekről, Marigold – sziszegem –, mert hamarosan ránk is kattintanak egyet.

– Ó, te jóságos! – Kacsint, majd elhúzza a száját. – Bár ez nem olyan vicces, ha ruhában vagyok.

– Gondolkoznunk kell! Nem fogunk tudni segíteni, ha minket is elkapnak.

– Marigold és én az állatunkká tudunk változni, hogy elbújjunk – ajánlja fel Astrid.

– Az egy ideig működhet. – Letérdelek, és tenyeremet a padlóra tapasztom, hogy érezzem a tüskéket. Bárcsak ne hagytam volna a koronámat Caspian áruló fején! Olyan könnyen kapcsolódtam hozzájuk a Mélyben és Faragvárban. De Faragvár már telis-tele volt tövisekkel, és a Mélyben is kellett lennie valami meglapuló erőnek, egy olyan tartaléknak, amit itt most nem érek el.

A kezem a rózsanyaklánchoz siklik a mellemen. Talán…

Dulakodás hangja szól az ajtónál: a fém csattanása, egy őr kiáltása és egy páncél csörgése, ahogy a földre esik. Astrid és Marigold levegőhöz kapnak. A szívem dübörög, de megacélozom magam.

– Meg kell néznünk, hogy mi folyik kint…

Kinyílik az ajtó. Astrid hangosan felnyikkan, és egy fehér mezei nyúllá változik. A karomba kapom őt.

Ám nem az Ősz katonái állnak ott.

– Billy és Dom? – döbbenek meg. – Papa?

– Úgy tűnt, mintha meg kéne menteni – vigyorog Billy.

– Ó, nahát, nahát, nahát. – Marigold a szempilláját rebegteti. – Mindig is szerettem volna, ha megment egy izmos hős.

Az apám kínosan fújtat, és biztos kezét a vállamra teszi.

– Hogy vagy, lányom?

– Jobban, most, hogy itt vagy – felelek. – Hé, az egy serpenyő?

– Ó, igen. – Papa büszkén felemeli az öntöttvas edényt. – Kimentem egy kis éjszakai harapnivalóért a srácokkal, amikor valami mocskos lény betört, és leharapta a séf kezét. Ez a cucc jó kezdő lökést adott.

Visszasietek az ajtóhoz, még mindig a mellkasomhoz ölelem Astridot. Kint megpillantom a lekötözött őröket, pecekkel a szájukban.

– Ezek a ti embereitek.

Sötétség árnyékolja be Billy arcát.

– Miután a koboldok megtámadták a konyhát, kisettenkedtünk a könyvtár romjainál zajló csetepatéhoz. Láttuk, hogy Dayton harcosként küzdött, és próbálta megvédeni a nagy farkast. Állandóan azt kiabálta, hogy ő Farron.

– Először azt hittük, hogy megőrült. Megrontotta a Mély, ahogy anyánk mondta. – Dom hangja megremeg. – De aztán megláttam a szörnyeteg szemét.

– Day nem mozdult mellőle – mondja Billy. – Farron az, ugye? Az a farkas a bátyánk?

Komoran bólintok.

– Igen. Átok ül rajta. Nem tud uralkodni magán, amikor ilyen. Caspian átvert minket, hogy beengedhesse a koboldokat Rézióba. A mi hibánk volt, de azt próbáljuk tenni, ami a legjobb a városnak és Farronnak.

– Mi is így gondoltuk – mondja Dom. – De anyánk nem hajlandó meghallgatni minket. Azt gondolja, hogy a Mélyhez van köze. A hercegeknek és neked is.

– Kel csak azért fagyasztotta le a várat, hogy megvédje Farront, és megállítsa a koboldokat – hangsúlyozom. – Higgyetek nekem!

Mindketten bólintanak.

– Ezért is fogunk kivinni innen titeket. De nem tudjuk, hová mehetnénk. A városon kívül a fagy már túl közel jár.

Merengőn megpaskolom Astrid puha, fehér bundáját.

– Ez kész katasztrófa. A hercegek foglyok lettek, a fagy lassan eléri a várost, és Farron… elveszett.

– Az a farkas erős volt – mondja Billy. – Az a nagy tűz… Farron miért nem tudja ezt használni, amikor épp nem habzik a szája?

– Tűz… – Képek villannak fel előttem: lebbenő lapok a szélben, az égerfa grimoire-jai. – Farron említett néhány erős, de sötét bűbájt az égerfában. Azt hiszem, félt tőlük, de most már nincs vesztenivalónk. Szerintetek lehet ott valami hasznos? – Mélyen felsóhajtok. – Mindegy is. Még ha lenne is, a farkas cafatokra tépte azt a helyet. Most már romokban van.

– Hé! – Papa megfogja mindkét vállamat. – Egész életemben romok darabjait próbáltam összerakni. Vigyetek oda, és megtalálom, amire szükségetek van.

– Mint a királyi család tagjai, mi be tudunk vinni titeket – szól Dom.

– Csak az a gond – teszi hozzá Billy –, hogy kizárólag a legfőbb hercegnek van olyan ereje, hogy használhassa azokat a bűbájokat.

Kinézek az ablakon.

– Én majd megtalálom őt.

– Rose – szól papa. – Láttam azt a szörnyeteget. Túl veszélyes.

– Farron hajnalban mindig visszaváltozik emberré. A nap nemsokára felbukkan a horizont mögött, és ijedt és magányos lesz, amikor felébred. Mellette kell lennem.

Papa végignéz rajtam.

– Az én bátor kislányom. Ezzel a pillantással anyádra emlékeztetsz. Ezzel a tüzes elszántsággal.

Marigoldhoz fordulok.

– Te és Astrid állatként lelopóztok a tömlöcbe. Mondjátok meg a hercegeknek, hogy biztonságban vagyok. Nem akarom, hogy bármi elhamarkodottat tegyenek miattam. Most csak meg kell mutatniuk Niamh hercegnőnek, hogy nem ők az ellenség.

A félelem még mindig kavarog bennem, de az, hogy van egy tervünk, táplálja a reményemet. A szikrája a többiek szemében is lángra kap.

– Mindig jó vagyok az utasítások követésében, kedvesem. – Marigold rám kacsint.

– Nem okozunk csalódást, Rose – mondja papa. – Itt leszek neked. Bármire is van szükséged.

Megszorítom a kezét.

– Légy bátor, és ne add fel a reményt!

– Á, de édes Astrid – mormolja Dom. – Hol járhat?

A karomban felrobban a bunda, majd Astrid vékony, pucér alakja jelenik meg előttem. Öklét a levegőbe csapja.

– Itt vagyok, és készen állok, hogy megmentsük a hercegeket!

Dom és Billy teljesen elvörösödnek.

Mindennek ellenére egy mosoly kúszik az arcomra. Marigold finoman egy pokrócot terít Astridra, én pedig felmérem a csapatunkat. A legfőbb hercegek, az Elvarázsolt-völgy legerősebb férfijai bajban vannak, és lehet, hogy egy ember régészre, két fiatal csínytevőre, egy félénk nyuszira, egy pimasz mosómedvére és rám – Faragvár úrnőjére – lesz szükség, hogy megmentsük őket.

69. FEJEZET

Rosalina

A szél tépázza a hajamat, miközben Amalthea átszeli a Rézió határán túli mezőket. A kezem remeg a gyeplőn, és visszanyelek egy sóhajt, érzem a lovam erejét magam alatt. Még sosem ösztökéltem egy lovat az ügetésnél nagyobb sebességre, ám most sürgetem a kancámat előre, miközben alig bírok fent maradni.

Meg kell őt találnom.

Az Ősz Birodalomban a reggeleket általában megtölti a hűvös napfény, ami narancssárgára és vörösre festi a dombokat. De most sötét felhők takarják az eget, és roppanás hangzik a messzeségben.

Miután átöltöztem a megfelelő felszerelésembe az utazáshoz, és gyorsan pakoltam ruhákat Farronnak, Dominic és Billagin kicsempésztek engem és a lovamat Rézióból. Visszamentek, hogy csatlakozzanak az apámhoz a leégett könyvtár romjainál. Talán, csak talán, találnak valamit a rombolás ellenére.

Hol lehet? Farron farkasa a városon át, a dombokon keresztül rohant el, de a hajnal már elhatalmasodott az Ősz Birodalom felett. Csak elképzelni tudom, ahogy meztelenül és ijedten összegömbölyödött valahol.

Olyan, mintha érezném a mellkasomban: a gyászt, a rémületet, a szomorúságot. Egyedül van odakint, és nem állok le, amíg nem ölelhetem a karomba.

A dombokra felvezető égett fű ösvénye jelzi, hogy jó úton járok, de ennél többről van szó. Egy láthatatlan kötél húz előre. Erre, erre, erre, mintha a szél suttogná, mintha a hajfonatomat cibálná. Erre, erre, erre, zúgja a lovam patadobogása. Erre, erre, erre, lüktet minden szívdobbanásommal.

Felérünk a domb tetejére, és látom Nymphia oltárának romjait, az erdőt és az elesett katonák sírját a krizantémmezőn. Megállítom a lovat. Két hónappal ezelőtt jártunk itt, amikor először hallottunk a téli rémségekről. A lovam idegesen topog. Sötét árny kúszik a szívemre, a láthatatlan fonal körül hullámzik. Most nem hallom a szívem dallamát, ami eddig előrevitt. Mintha a világ most rám kiáltana, hogy maradjak távol.

A felhők felhasadnak, és eső szakad a földre.

Kipislogom a vizet a szememből, a romok mélyére meredek.

– Gyerünk! – intem előre Amaltheát. – Erre!

Ám a lovam nem kér ebből. Eszeveszetten nyerít, és egy helyben toporog.

– Gyerünk! A romokhoz! – mondom, ezúttal parancsolóbban, és csattintok egyet a gyeplővel a nyomaték kedvéért. A lovam kétségbeesett nyihogással válaszol.

– Hát jó. – Lecsusszanok, és magammal húzom a csomagomat is. Valahogy tudom, hogy megtaláltam, amit kerestem.

Amint földet érek, Amalthea megfordul, és elrohan a romoktól.

Reszketek az egyre elhatalmasodó felhőszakadásban. Így, hogy most már csak a vad vidék terül el előttem, igazán egyedül maradtam.

Óvatos léptekkel elérem Nymphia ősi oltárát. Rothadó bűz terjeng a levegőben, az elmúlás és dohos föld csípős szaga. Öklendezni kezdek, és a szám elé kapom a kezem. Mintha meg is ízlelném, a vér keserű, fémes ízét és a rothadást, ami a nyelvemhez tapad. Mi lehet ez?

Belépek a romok közé, az utazóbakancsom elsüllyed a vízrétegben, ami a köves talajon gyűlt össze.

– Farron? – suttogom, de a hangomnak nincs ereje.

Aztán meghallom: mély, torokból feltörő légzés, ami olyan, mint egy tomboló tűz üvöltése. A szívem dübörög a bordáim között, és kiszárad a szám. Szorosan egy oszlopnak nyomom a testemet, és körbenézek.

És ott van. Ősz szörnyetege.

Farron.

Kezemet az ajkamhoz kapom, hogy elfojtsam a sikolyomat. Mert annak ellenére, hogy nappal van, a tündér férfinak nyoma sincs. Még csak nem is a megszokott barna farkas, akit ismertem.

Csak egy szörny van itt.

Ez a farkas csak a halál és elmúlás undorító behemótja. Minden szaggatott lélegzetével megremeg a rozsdás vasszínű, csomós bundája. A szőrméjébe rohadt alma- és körtedarabok ragadtak, émelyítő szaguk a többi bűzzel keveredik. Pókhálók terülnek szét egész testén, és esküszöm, hogy látom, amint bogarak rohangásznak a fülénél. A penészedő levélfoltok szörnyű mintát festenek az arcára.

Visszanyelem a hányásomat, az ujjaim pedig erősen a kőbe kapaszkodnak, hogy ne hulljak szét. Hol van ő? Hol van Farron?

Talán túl nagy volt a gyász. Talán a saját öngyűlölete okozta. Vagy talán a rózsája végül feladta. De ez a szörny nem az én Farronom.

El kell tűnnöm innen, mielőtt észrevesz engem. A vádlimon lüktet a rég begyógyult seb. Láttam, mit művelt Daytonnel, és itt nincs senki, aki megmentene, ha a szörnyeteg szemet vetne rám. Lassan elsettenkedem az oszloptól.

Csaknem kijutok a romok közül, amikor valami kék villan a látómezőm szélén. Az a láthatatlan fonál megfeszül a mellkasomban, és még egyszer megfordulok, hogy megnézzem a szörnyeteget.

Visszabámul rám.

Elbotorkálok. A szeme mély borostyánszínű, mint a tűz perzselő parazsa, és heves intelligencia pislákol benne.

A farkas talpra áll, felfedi valódi méretét. Farron korábbi formája egy kutyához hasonlít ehhez a lényhez képest; mi több, most még Kel hatalmas farkasát is beárnyékolná.

Leengedi a fejét, és felhúzza ínyét az agyaráról – a színtiszta ragadozó gonosz arca. Teste megremeg a mély és zsigeri éhségtől. Lebénulok a figyelmétől, nem bírom visszafogni magamat, miközben valami vad és ismeretlen mérce szerint mér fel.

Talán… talán még ott van benne.

– Farron – suttogom. – Én vagyok. – A hangom alig hallható a kopogó esőben. Hatalmas, meleg leheletfelhők rebegnek ki a szörnyeteg pofájából.

Hiba volt idejönnöm. Azt hittem, lehetek bátor. Azt hittem, megmenthetem őt.

De most már nincs mit megmenteni.

Sarkon fordulok, és felfröccsen a víz, ahogy kirohanok a romok közül.

Vonyítás hangzik mögöttem, olyan hangos, hogy a kis kavicsok pattogni kezdenek a köves talajon. Ha elérek Parázsfa-erdőbe, talán elbújhatok a fák között.

A farkas tomboló léptei a fülemben dobolnak, de nem fordulhatok meg. Átfutok a füves mezőn, a bordám sajog a szívem megerőltetésétől. A félelmem azzal fenyeget, hogy lebénít engem, de nem hagyhatom. Tovább kell futnom, tovább kell mozognom, vagy meghalok.

Ég a lábam, és esküdni mernék, hogy a tüdőm felrobban, mielőtt elérném a fák vonalát. Megkockáztatok egy hátrapillantást, és meglátom a hatalmas szörnyeteget, amint vicsorog lefelé a dombon, foga fénylik a nyálától.

Büdös szaga közelebb kúszik, és az erdőbe vetem magam, félrelököm az ágakat és bokrokat az utamból. A viharfelhőkkel és a magasba nyúló fákkal az erdő sötét lett, a gallyak belekapnak a hajfonatomba és a ruhámba.

A farkas előretör mögöttem, szeme vad az éhségtől. A bozót kilapul tekintélyes súlya alatt, és a bokrok sem érdeklik őt, amik a bundájába akadnak. Teste színtiszta ín és izom, és ha nem találok ki gyorsan valamit, akkor halott leszek.

A fák között rohanok, átugrom a lehullott rönköket, és alacsonyan lógó ágak alá bukom. Egy sikoly kaparja a torkomat, de itt nincs senki, aki hallana engem. Minden értékes lélegzetre szükségem van. A farkas közel jár, túl közel, avas lehelete a nyakamat melegíti.

Soha életemben nem futottam ilyen gyorsan: az erdő elmosódott, a fák elsuhannak mellettem, a leveleik figyelmeztető kórusként susognak.

A lábam ki fog fáradni. A tüdőm fel fogja adni.

Addig fog vadászni rám, amíg meg nem kaparint.

A fák bozótossá tömörülnek előttem. A tüskés ágak korábban megvédtek engem; talán hátrahagyhatom a szörnyeteget a dús aljnövényzetben. Egy kétségbeesett kiáltással az ágak között egy hézagba vetem magam. A hasamon kúszom a tövises ágak sűrűjében, és figyelmen kívül hagyom a fájdalmat, ahogy az arcomat és a kezemet karcolják.

Ideges morgás hangzik fel, amint a farkas a bejáratra csap, kolosszális testét akadályozzák a tüskés ágak. Kihúzza magát, és olyan vadul bámul rám, ami túlmutat egy állaton, mintha azt mondaná: Az enyém leszel.

Az egész testem dübörög a gyors szívverésemtől. Tőlem balra az ágak megremegnek a tomboló léptektől, és erőteljes szimatolást hallok. Bejáratot keres a bozótoson.

Könnyek és vér csorognak le az arcomon. Nem, nem. Nem így kellett volna történnie. Nem így kellett volna végződnie. Meg kellett volna találnom Farront. Az én Farronomat. Nem ezt a szörnyeteget, ami ellopta a testét és a lelkét.

Megfogom a térdemet, és összegömbölyödöm. Mi maradt hátra? A szörnyeteg magával ragadt Farront, és nemsokára engem is. Sosem fogom őt megtalálni, sosem fogom újra látni azt az édes mosolyt, hallani a nevetését, vagy még egy pillanatot tölteni csendes társaságában.

Örökre elveszik a sötétségben, a szörnyeteg dühének és pusztításának csapdájába esik. Sosem fogja megtudni, hogy mire képes. Hogy a nyugalomban van erő. Hogy a béke hatalmat jelent.

Reszket a testem, de már nem a félelemtől. A haragtól. Kezem a nedves földbe markol, és felbámulok a tövises ágakra, hagyom, hogy a rajtuk átszűrődő esőcseppek az arcomra fröccsenjenek.

– Ki vagy te, hogy ítélkezz felette? – suttogom a semmibe, a varázslónőhöz beszélek, bárhol is legyen. – Hogy mondhatod, hogy a szíve ezt az átkot érdemli, amikor nem látod, ahogy nap mint nap megküzd azzal, hogy méltó legyen a birodalmához? Amikor nem hallottad a kedvességet a hangjában, amikor a családjával beszél, a vér szerinti és a választott családjával is? Amikor nem érezted, hogy milyen az, ha szeret téged?

A hangom immár nem csak suttogás. Nem érdekel, ha hall engem a farkas. Hadd halljon! Hadd halljon az egész átkozott birodalom! Négykézlábra lököm magam, tágra nyílt szemmel, éberen.

Az a sajgó dolog a mellkasomban úgy zeng, mint a kandallóban ropogó szikrák. Farron. Itt van valahol, és egyedül van, elveszett és ijedt.

Megmutatom neki, hogy a tűz bennünk ég. Én magam mutatom meg neki.

Kikúszom a tövises ágak közül, és felállok az eső áztatta fák között. A farkas a bozótos végében ás, de kiegyenesedik, amikor meglát engem. Kegyetlen vicsorgásként elővillantja fogait.

Az a kék ragyogás korábbról ismét felvillan a látómezőmben. Kecses folyékonysággal egy csillogó lidércfény táncol a levegőben, egyenesen közénk.

Rádöbbenek, hogy miért van itt.

– Tudom, hogy ott vagy, Farron – szólok. – Jöttem, hogy megtaláljalak. Mindig meg foglak találni. És nem félek. Neked sem kell.

A farkas morog, és a lidércfényre csap, ami az orránál lebeg.

– Te és én ugyanolyanok vagyunk, Fare. A világ mindig is túl nagy volt nekünk, nem igaz? Túl hangos. Túl élénk. De amikor együtt vagyunk, szembe tudok nézni az egész átkozott birodalommal, és benne mindenkivel. Mert te vagy az én erőm. Te vagy az én bátorságom. Itt érzem, itt bent, a mellkasomban. – A szívemhez kapok, gyönyörködöm biztos dobogásában. – Az én tüzem bennem van. Mindig is féltem, hogy lássam, mi történik, ha fellángol. De az egész világot fénybe borítom neked. – Felszegett állal teszek egy lépést felé. – Érted fénybe borulok.

A szörnyeteg leengedi a fejét a földre, előrelépked. Valami megvillan aranyló szempárjában. Szempár, amit olyan jól ismerek. Szempár, amit szeretek.

Kék fény vesz körbe. Még több lidércfény. Csillámló ragyogással vonják be a testemet. Egyetlen könnycsepp hullik le az arcomon, de még sosem éreztem magamat ilyen erősnek.

– A szíved tüze nem tud engem megégetni, Farron. Éreztem a melegét, és hagynám, hogy bekebelezzen.

A farkas kitör, ahogy én is. Karomat széles nyaka köré vetem, és hagyom, hogy a földre taszítson engem. Arcomat a bundájába fúrom. Alig veszem észre az orrfacsaró bűzt vagy a rothadó levelek ragacsos érzetét az ujjhegyeimen. Csak az érdekel, hogy a karomban tarthatom őt.

– Szeretlek, Farron – suttogom. – Szeretlek.

Először csak a farkas mélyről jövő vicsorgását hallom, csak forró leheletét érzem a bőrömön, és a kopogó esőt.

Aztán jön egy szikra.

Végigremeg rajtam, tekeredik és csavarodik az a láthatatlan kötél, ami egész reggel vezetett engem. A farkas hátrahúzódik, hogy rám meredjen, pillantása vad, de máshogy, mint korábban. Még több lidércfény ereszkedik ránk, most a farkast is beborítják. Ragyogás ég a bőrömön, a rokonlángot hívja magához.

A farkas lángját.

Farron lángját.

Teste csillogni és reszketni kezd, a bunda hússá válik, a karmok gyengéd kezekké. Mindeközben a szeme ugyanolyan marad. Varázslat robban körülöttünk, és a szívünket úgy hallom, akár egy kórust: nem különböző, hanem egyetlen létforma, ami most erősebben dobog, mint valaha hallottam volna.

Farron tündérteste rám zuhan, még mindig beborítják a lidércfények. Hullámzó kék fényükön át meglátok valamit, amitől repesni kezd a szívem.

Teste begyógyult, a farkas sérülései elhalványodtak. És a társkötődése… Többé már nem kusza. Élénk, ragyog és gyönyörű. Egy ragyogó csillag.

Érte nyúlok, mire a lidércfények szétoszlanak, mozgásuk játékos, ahogy visszatáncolnak az erdőbe. A kezembe fogom Farron arcát, és olyan szemmel bámulok rá, amivel mintha most látnék először igazán.

Az eső a homlokához tapasztja a haját, majd lefut az ajkára.

– Megtaláltál – szólal meg végül.

– Nem, Farron – mondom –, te találtál meg engem.

Farron, az Ősz legfőbb hercege és a társam, megcsókol engem. Egy csók, ami a hamuból született.

70. FEJEZET

Farron

Nincs semmi más, csak az ajkának íze, édes lehelete, ahogy az arcomon suttog, és nedves hajának gubanca a kezemben. Minden, ami valaha voltam, elszállt, mint hamu a szélben, és most csak azok a részeim vannak, amiket ő tart egyben.

Ő és én.

Örökké összefonódva.

Egymás előtt térdelünk, fittyet sem hányunk a sárra és az esőre. Vizes tincseit hátrafésülöm a homlokából. Már láttam az Elvarázsolt-völgy történelmének legértékesebb műalkotását, olvastam olyan verset, amitől még az ősi istenek is zokogtak volna, és a tündéri és az emberi világ minden csodájának térképét is tanulmányozhattam.

De semmi sem hasonlítható Rosalina szépségéhez. Mintha látnám a szívét – a kedvességét, a vidámságát, a humorát, a nagylelkűségét – előttem hullámozni, mint a színek kavalkádját. Ragyog.

Társ.

A társam.

Aki ugyanabból a csillagból született.

Tudom minden részem mélyén, hogy ő az oka annak, hogy még itt vagyok. Hogy miért nem hagyta a varázslónő, hogy örökre elbújjak a világ elől.

A varázslónő adott nekem egy második esélyt. Hogy szerethessem Rosalinát.

Hogy ő is szerethessen engem.

A könnyek keverednek az esővel, és gyorsan pislogok, hogy egy másodpercet se szalasszak el, amikor őt nézhetem. Milliónyi gondolat versenyez az elmémben: hogy lehetek ilyen szerencsés, hogy megtaláltam a nekem szánt társat, és hogy az épp Rosalina? A legjobb barátom. És hogy találtunk rá egymásra, míg engem magába zárt a szörnyeteg sötétsége? Hallottam, amint engem hív, és most először éreztem valamit az árnyakon túl.

Valamit, amiért érdemes küzdeni.

Más gondolatok is azzal fenyegetőznek, hogy ellepik a tudatomat: képek fogakról, vérről és jégről.

De Rosalina a tenyerébe fogja az arcomat, elmosolyodik, és mintha a hajnal feltörne az elmémben.

Csak egy gondolat maradt.

Társ.

A társam.

Magamévá kell tennem.

Túl sok hely van közöttünk; az ajkam úgy görbül hátra, hogy az túlságosan emlékeztet a bennem élő farkasra. Egy zsigeri szükség, ami túlmutat az éhségen és szomjúságon. Rosalina kétségtelenül érzi a változást, amikor pupillája kitágul, és mellkasa megemelkedik a lélegzetétől. Ahogy vágyának gazdag illata elönti az érzékeimet, az önuralmam elillan.

Nem a megszokott módon, amikor veszítek a farkassal szemben.

Ezúttal Rosalinával szemben veszítek. És ő a magáévá tehet engem.

Kezem végigszántja lefelé a nyakát, a karját. Ő sietve kigombolja a blúzát, lerántja magáról, és félredobja. Eszeveszetten nyúl a háta mögé, hogy kikapcsolja a melltartóját.

Elakad a lélegzetem. Az eső lecsöpög az orráról, rá a kulcscsontjára, le a melle hegyéről. Vidámság árad ragyogó arcáról.

Térdre állok, és lenézek rá. Fonatát körbe-körbe tekerem a kezemre, és finoman megrántom, hogy felnézzen rám.

– A társam vagy – mondom neki. – Add át nekem magad! Hadd tegyelek a magamévá! És cserébe megmutatom, hogy a szerelmünk mindig is elkerülhetetlen volt.

Ajka megremeg, szempilláját az eső csókolja, de pillantását teljes mértékben rám szegezi.

– Farron, drágám – suttogja. – Mindig is a tiéd leszek. Tégy magadévá! Hadd legyek a tiéd örökre!

Az engedélyével átadom magamat a kötődésünknek. A földre lököm őt, és egy fürge mozdulattal lehúzom a szoknyáját és az alsóneműjét. A csillagokra, csodaszép látványt nyújt, ahogy sápadt, puha teste a földön vonaglik. Az eső a hátamon dobol, miközben fölé mászom, de nem érdekel. Van valami zabolátlanság bennünk; a föld nyomása, a fák csípős illata és az eső csak buzdítja ezt az élő érzést. Annyira élő vagyok, amilyennek még sosem éreztem magamat.

A testünk egymásba fonódik. Közelebb, közelebb, éhezem a bőrére az enyémen, a szám sajog az ajkáért, a torkáért, a kulcscsontjáért, a melléért. Mindenéért egyszerre. Kuncog, miközben megfordítom őt, hogy felettem legyen, aztán még inkább nevet, amikor észreveszi, hogy sáros kéznyomok borítják be. Az istenekre, imádom a nevetését, de szükségem van a szájára, így lecsapok rá.

– Farron – mormolja az ajkamra. – Az enyém. Az enyém.

Megint átfordulunk, és magam alá szegezem, akaratlan morgás tör fel belőlem, ahogy a hosszom nekinyomódik. A szívem mélyén tudom, hogy életének minden pillanatát azzal fogom tölteni, hogy felfedezem a testét, és új módszereket találok, ahogy isteníthetem őt.

De már így is túl sokat vártam. Muszáj magamévá tennem.

Szempilláin keresztül felpillant rám, ami egyszerre érzéki és bensőséges. Egyszerre szükség és incselkedés. A bejáratához helyezkedem, és mélyen beszívom a levegőt.

Van egyfajta mély és ősi tudat a mellkasomban. Ha ezt megtesszük, már semmi sem lesz ugyanolyan. Minden fal, amit felépítettem, hogy elzárjam magamat, le fog omlani. Most már soha többé nem leszek csak Farron.

Az övé leszek. Örökké.

A tiéd leszek. Örökké. Lágy hangja az elmémbe kúszik. A szemében látom a világegyetem hullámzását, egy csillag pislákoló széthullását, ami tudta, hogy egy nap újból együtt leszünk.

És ezzel belé hatolok.

71. FEJEZET

Rosalina

Kiáltás hagyja el az ajkamat, ahogy a társam kitölt engem: a gyönyör, a teljesség, mennyei szeretete beengedésének hangja.

Farron megtámasztja a fejemet, én pedig a nyaka köré vetem a karom, hogy a földön tartsam magam.

A köztünk lévő tér mintha felgyulladt volna, a leheletünk és pillantásunk összefonódik.

Belém mélyeszti magát.

Könnyek csorognak le az arcomon, ahogy mozogni kezd bennem. A kezdet furcsa érzése lep el. Ez az első alkalom, hogy így vagyok Farronnal, de annak is az első alkalma, hogy szerelmeskedem. A múltamból semmi sem hasonlítható ehhez.

Egyre gyorsabban mozog, én pedig beleveszek ebbe a vadságba. Egyszerre szeret engem, és dug meg. Két buja lény vagyunk a sárban, és egy összefonódott létezés, ami maga a sár, az eső és a juharfalevelek lombozata. Úgy látom a birodalmát, ahogy ő: képek az aranyló dombokról és a burjánzó mezőkről, melyek megfestik a látómezőm szélét, amit ő tölt ki. Az ő gyönyörű arca, ahogy a levegőt kapkodja gyönyörében.

A társam.

Homorítom a hátamat, a teste olyan tökéletesen illik az enyémhez, férfiasságának mérete egyszerre idéz fájdalmat és élvezetet. Lábamat a csípője köré tekerem, keményebben húzom magamba, és azt kívánom, bárcsak beleolvadhatnék a bőrébe.

Minden lökésnél vadság acélozza pillantását, pupillája teljesen kitágult. Gyorsít, én pedig körmeimmel végigszántom a gerincét, ahogy az egyre növekvő forróság szétterjed a testemen.

– Fare…

Egész tövig belém csapja magát, a hangja most már torokhangú morgás. Farron talán egy herceg, de úgy basz meg, akár egy szörnyeteg.

A közöttünk húzódó láthatatlan fonal dalra fakad, és a nyakát kaparászom, hogy lehúzzam őt az ajkamhoz.

– Csókolj meg! – könyörgöm.

Tudom a megadás villanásából a szemében, hogy ez a mi pillanatunk. Most fogunk a mennyekbe süllyedni.

A testem felrobban a feloldozástól, ahogy belém tölti magát. Színtiszta, féktelen mámor önti el a szívemet. A szavak felszikráznak az elmémben arcának élénk színei és a gyönyörűsége közepette: Csillagfény robban az egész testedben, egy üres rész a szívedben végre kiteljesedik.

Ez történik épp, és még több, sokkal több, mintha a világegyetem csillogó energiája az ereimben áramlana. A lelkem már abban a pillanatban Farronért nyúlt, hogy először megláttam őt a tömlöcben. A testem már akkor tudta, hogyan találjon rá, amikor még nem birtokoltam a szavakat, hogy megértsem. És ő mindig visszanyúlt értem.

Most a világ többi része szétolvad messzi, lényegtelen ködként, és csak a kötődésünk lüktető erejét hagyja maga mögött. Egy szerelem, ami kivilágította a lényünk legsötétebb sarkait.

Farron rám zuhan. Fürdőzöm szívének egyenletes ritmusában, ahogy az enyémen ver.

– Elállt az eső – mormolom, ahogy kezemmel lassan végigszántok a haján, fülének hegyes végén.

Oldalra gördül, felbámul a fák lombozatára. Utánzom őt, és elcsodálkozom, hogy a sötét fellegek ilyen hamar elmentek. Aranyló fény süt át a fák szűrőjén, amitől nedves leveleik megcsillannak.

– Rosalina – mormolja, és megdörzsöli a mellkasát.

– Farron – válaszolom, és oldalra fordulok, hogy megfoghassam a kezét. – Szeretlek.

Rám pislog.

A szavak komótos lehelettel törnek elő belőlem.

– Csillagfényesen szeretlek.

A leglágyabb mosoly húzza szélesre ajkát.

– Csillagfényesen szeretlek.

– És megtiszteltetés a társadnak lenni.

Valami megváltozik az arcán, és felül.

– Rosie… – Talpra áll, lépései bizonytalanok.

– Jól vagy?

Narancssárga és arany ragyogás tör át a fákon, amitől bőre ékes fénybe borul. Felém fordulva rám néz, mielőtt testét beragyogja ezernyi foszforeszkáló szikra.

– Farron!

Ívbe hajlik a háta, és égi fény kering körülötte. Aztán egy nagy vonyítással a farkas körvonala villan fel mögötte, mielőtt szétfoszlana, mint porszemcsék a napfényben.

Farron a földre esik, én pedig mellé kúszom.

– Farron?

Megemeli a fejét, és gesztenyebarna haja kihullik az arcából. Levegőért kapok.

Szeme újfajta vidámságtól csillog, és a bőre ragyog, mintha belülről világítana.

– Rosalina – szólít, és kezébe fogja az arcomat.

A kötődésen keresztül érzem a közös megvilágosodásunkat.

Farron átka megtört.

72. FEJEZET

Rosalina

Farron és én kéz a kézben sétálunk át az erdőn. Nem bírom megállni, hogy ne pillantgassak rá; mindig is jóképű volt, de korábban nem volt ilyen fényessége. Az izgatottság bizsergése remeg a hasamban, és Farron magában kuncog.

Szerencsére két tartalékszettet is pakoltam a táskámba, szóval nem kellett visszavennem az átázott ruhámat. Mindketten egyszerű utazóöltözéket – nadrág, hosszú ing és Ősz köpenye – öltöttünk magunkra, de sosem nézett ki még ennyire hercegien.

A testem zsong séta közben, egy elégedett sajgás lüktet a lábam között. Szóval ilyennek kéne lennie a szexnek. Meg kell igyam azt a teát, amit Marigold említett nekem.

Aztán más problémák tolakodnak az elmémbe. Meg kell kérdeznem Farront, hogy visszatér-e Rézióba, hogy szembenézzen az anyjával és a népével. Elmondtam neki, hogy mik történtek, amíg elveszett a szörnyetegében, és hogy Dayton biztonságban van, de ki kell szabadítanunk a többi herceget.

– Vigyázz! – Farron hátratol engem, amikor átlépjük a fák vonalát. Az erdő szélén csillog a jég, és a dombokat beborítja a kék fagy. Indák nyúlnak lefelé, beteges erekként húzódnak ki az erdőből.

– Micsoda felfordulás! – suttogja Farron. – A fagy olyan közel van már Rézióhoz. Kelt, Daytont és Ezt a saját birodalmam börtönözte be. A népem a háború szélén áll. És az anyám nem lát másnak, csak egy szörnynek. – Megrázza a fejét. – Mégis mit tehetünk ekkora akadályokkal szemben?

Háromszor megszorítom a kezét.

– Egyesülünk. Réziónak szüksége van a legfőbb hercegére.

Farron válaszra nyitja a száját, amikor egy dörgés megrázza a földet. Elfojtott kiáltások és parancsok szállnak a széllel, és egy madárraj rikoltva felröppen az ég felé.

Összenézünk, és felfutunk a domb tetejére. Farron lelapul, és magával húz engem is. Elakad a lélegzetem, a félelem végigzakatol rajtam.

Egy hadi tábor húzódik a krizantémmezőn, a régi romok mellett, sátrak és katonák nyüzsgő sokasága. Összeszorul a szívem a menedékeik és páncéljuk árulkodó, kék színű anyaga láttán.

– Ezek téli csapatok – mondom.

– Lázadók, ahogy látom – suttogja Farron. – Nincs se jelképük, se zászlajuk.

A pillantásom egy jeges emelvényre siklik a tábor közepén. És a tetején nem más áll, mint maga a vezér, Perth Quellos.

Még ilyen magasságból is látom szemének alattomos csillanását, ahogy felméri a csoportosulást. A fején egy fémkorona ül egy élénkzöld ékkővel; emlékszem, hogy még otthon, Faragvárban is ezt viselte. Smaragdszín köd kígyózik és forog körülötte, akár egy élőlény.

Egy köpenyes alak áll mellette. Noha az arcukat eltakarja a csuklya, ugyanaz a zöld fény árad az árnyékaiból. Ugyanolyan koronát viselnek?

– Mi folyik itt? – suttogom Farronnak.

– Nem tudom. – Harag villan a tekintetében. – A tüskeháború áldozatainak temetkezési helyére vertek tábort. Micsoda tiszteletlenség ez a történelmünkkel és a halottainkkal szemben!

A tömeg elcsendesül, ahogy a vezér felemeli a kezét. Sötét magabiztosság árad belőle, sokkal másabb, mint amit valaha láttam tőle.

– Tél szeretett lázadói – kezdi Perth, hangja varázslatosan felerősödve száll a szélben –, oly régóta várjátok a tékozló hercegünk visszatérését, hogy birodalmunkat a jogos felszabadulás felé vezesse. Előttem most azok állnak, akik elég bátrak voltak ahhoz, hogy lerázzák magukról a hűség béklyóit, és helyette amellé álljanak, ami helyes.

Dübörgő éljenzés hangzik a katonáktól. Némelyikük összeüti a kardját és a pajzsát.

– A birodalmak már régóta a legfőbb uralkodók hóbortjaira vannak bízva. Régóta teszünk úgy, mintha maga Aurelia királynő kegyeltjei lennének. Ám a királynő elhagyott minket, és Keldarion követte őt. Ideje, hogy többé ne higgyük el a legfőbb hercegek hazugságát, hogy a legjobbat akarják nekünk. Ehelyett a saját utunkat kell kitaposnunk a történelemben.

Alig hallom az éljenzés üvöltését a szívem dübörgésétől. Ha ez egy téli lázadás, akkor mit keresnek Őszben?

A vezér szélesre tárja az ujjait, hangja rekedt és zihált.

– A saját szememmel láttam, hogy micsoda gonoszság lett úrrá a Télhercegen. A küldetésemben, hogy megszabadítsam a Völgyet a hasznavehetetlen uralkodókhoz való kapcsolatától, a terveim véletlenül átléptek Ősz területére. De most az a szóbeszéd járja, hogy Rézió elzárta a legfőbb hercegeket, és hadat akarnak indítani Tél ellen. Szóval először nekünk kell támadnunk.

Farron megragadja remegő kezemet. A buzgóság magával ragadja a tömeget, és Perth koronája pislákol azzal a mérges, belső fényével.

– Rézió lesz az első, aki elesik, ám Ősz többi része is hamarosan követi. Aztán jöhet Tavasz és Nyár. Mindegyik birodalom megtudja, milyen a szabad Tél kegyelmében élni. Egy Tél, amit nem egy mihaszna fiú, hanem a nép irányít!

A tömeg újból belekezd egy harsány üdvrivalgásba, de Perth feltartja az ujját.

– Nektek kell ezt megtennetek. Nektek kell feláldoznotok halandó testeteket, hogy valami jobbá váljatok. Valamivé, ami méltó arra a nagyszerű sorsra, ami Télre vár. Ki lesz hát az első? – A tömeget fürkészi. – Ki olyan bátor, hogy elhozza nekünk Tél méltóságát?

– Én. – Egy fiatal katona előrelép, majd fel az emelvényre.

Perth halványan elmosolyodik. Palástjának széles ujjából előhúz egy tőrt.

– Akkor tudod, hogy mit kell tenned.

A férfi remegő ujjakkal elveszi a tőrt, és a melléhez fogja.

– Mi történik? – suttogom Farronnak.

– Én nem…

Borzalmas cuppanás szól a völgyben. A férfi keze lehullik a tőrről, amit a saját szívébe mélyesztett, és egy puffanással a jeges emelvényre esik.

– Ne gyászoljátok – szól Perth a tömeghez –, hiszen valami hatalmasabbként fog újjászületni.

Koronája zöld energiával pulzál, és hűvös szeme ragyog a várakozástól. Egy varázsigét mormol, és karját két oldalánál felemeli. Hideg szél kavarodik fel körülötte, magával viszi a halál összetéveszthetetlen szagát.

A lehullott test összerezzen és megrándul. Fagy alakul a bőrén, és a végtagjai megrezzennek, majd kimerevednek. A halott férfi szeme felpattan, de többé nincs benne az élet melege. Helyette a rideg, lelketlen üresség borítja be.

Egy téli rémség. Így készülnek. Mindvégig Perth Quellos műve volt ez.

– Kel megbízott benne – bököm ki nagy nehezen.

Farron arca eltorzul a dühtől.

– Quellos tőrbe csalta. Hagyta, hogy ezek a lények elpusztítsák Őszt.

A rém felemelkedik, a mozdulatai szaggatottak és rendezetlenek, a bőre beteges kék árnyalatúra változott.

Engedelmesen megáll a csuklyás alak mellett az emelvényen.

– Nos – szól Perth –, ki a következő?

Farron és én elszörnyedve figyeljük, ahogy a katonák önként jelentkeznek egymás után. Mindegyikük a saját szívébe mélyeszt egy tőrt, hogy valami természetfeletti és engedelmes lényként élesszék újra.

– Figyelmeztetnünk kell a várost! – szólok nyomatékosan, és Farron bólint.

Az egyik katona rémült hangja megállítja a menekülésünket.

– Őkiválósága, a legnagyobb tisztelettel, nem vagyunk elegen, hogy elfoglaljuk a fővárost. Nem kéne nagyobb sereget toborozni?

Perth vészjóslóan elvigyorodik.

– Ó, drága ember, hiszen téged körbevesznek a bajtársaid.

Jeges fény lüktet Perth koronájából, és a zöld köd, mintha a szeméből, az orrlyukából és a szájából ömlene ki, miközben felemeli karját. Az elmúlás és a halál rothadó szaga tölti meg a levegőt, ahogy a tábor körüli terület megremeg. Felkavarodik a föld, és átfordul, amíg…

Kezek. Csontos kezek emelkednek fel a földből. Csontvázak kaparják fel magukat a felszínre, végtagjaik nyikorognak és ropognak, ahogy lerázzák magukról a rögöket. Nemcsak tündérek, hanem koboldok csontvázai is. Minden harcos, aki a tüskeháború alatt történő földcsuszamlás áldozata lett.

Jégcsapok nőnek a csontokból, ahogy a tábor felé cammognak, üres szemgödrüket az urukra szegezik. Száz és száz ballag előre, és csatasorba állnak.

Farron lélegzete felgyorsul.

– Nem… ez nem lehet.

Perth okkal táborozott le a tömegsírra. Kitervelte ezt.

Hangja ragyog az áhítatos büszkeségtől.

– Hajnalban Rézióra támadunk!

A harag és gyász háborúzik Farron szemében, de megragadom a karját, és elrángatom őt a hadseregtől. Futni kezdünk, és ismét menedékre bukkanunk a fák között.

– Azok a mi halottaink – mondja Farron. – Azok a mi elesett katonáink csontjai!

– Arra fogja használni őket, hogy megölje az élőket. – A kezembe fogom a társam arcát. – Azonnal figyelmeztetnünk kell Réziót!

Farron lehunyja a szemét, és bólint.

– Elszaladt a lovam. Vissza kell jutnunk a városba, és gyorsan – mondom.

Valami felcsillan Farron tekintetében. Felnéz a perzselő napra.

– Tudom a módját. – Megérinti a szíve feletti területet. – Megtörtük az átkot, de azt hiszem, a varázslónő hagyott valamit. Egy ajándékot.

Lassan kikapcsolja a köpenyét, hagyja, hogy a földre essen. Aztán lehúzza az ingjét és a nadrágját. Az aranyló fényben, meztelenül, a társam angyalian néz ki.

Tündérteste szétfoszlik, és egy fenséges farkast fed fel, a lehullott levelek és csapkodó lángok színeiben pompázó bundában. Megrázza magát, és az őt körülölelő levegő csillog az energiától.

A szörnyeteg eltűnt. Előttem egy védelmező áll.

A farkashoz lépek, és elővigyázatosan megérintem az orrát. Hozzám bújik. Aztán leengedi a testét, és int, hogy szálljak fel rá. Felmászom, és ujjaimat a dús bundába fúrom. Majd ahogy a hatalmas fenevad átszeli Ősz területét, olyan vonyítást enged szabadjára, ami magukat a dombokat is megrázza.

73. FEJEZET

Farron

Erős vagyok.

Nem a farkas. Nem a szörnyeteg.

Én, Farron, az Ősz legfőbb hercege, erős vagyok.

Most a farkas és én egy és ugyanaz vagyunk.

Izmos lábam keresztüldübörög Rézió utcáin, egészen a Tölgyszív-várig. A társam combja szorosan közrefog engem, kezét a bundámba fúrta.

Minden felélénkült. Már azelőtt tudom, hogy hol van minden egyes őr, hogy látnám őket: érzem bőrpáncéljuk illatát, hallom lábuk kopogását a macskakövön. Nagy szívem dobogása egyszerre új és ismerős. Mindig is bennem voltál.

Azok az őrök, akiket nem tudok elkerülni, túlságosan ledöbennek a gyönyörű nőtől a hatalmas farkas hátán ahhoz, hogy bármilyen fenyegetést jelentenének.

Termetes mancsom minden lépésével hő árad belőlem. A könyvtár romjaihoz futok. A melegem elűzi Keldarion fagyát. Roppanás hangzik, és a katonák, valamint lovaik, akiket lefagyasztott igyekezete közben, hogy megmentsen engem, most megszabadulnak jeges béklyóiktól.

Láng pislog a mancsomból, és erőmet az égerfára összpontosítom. A víz lecsöpög a törzséről, ahogy a fagy leolvad róla. A fa ismét fellélegzik, levelei a nap felé nyújtózkodnak.

Egy nap újjáépítem ezt a szent könyvtárat. De előbb valami mást kell megtennem.

A vár felé indulok. Ahogy közeledünk, egy csaknem fájdalmas érzés rángatja a mellkasomat.

– Ott! – mondja Rosalina, de nincs rá szükség. Én is érzem őt – a társam társát.

Keldarion.

Nem a tömlöcben van.

Irányt változtatok.

Egy óriási terem fekszik a Tölgyszív-vár területén, egy hely, amit már régóta elkerültem: a döntések és igazságszolgáltatás helye. De most felé száguldok, a szívem dübörög a célomtól. Rosalina megfeszül rajtam, ahogy ő is megacélozza magát.

Termetes mahagóniajtók vezetnek az épületbe, én pedig a hátsó lábamra ágaskodom, hogy méretes mancsommal kinyissam őket. Rosalina felnyikkan, de megtartja magát.

Kitárulnak az ajtók, és belépek az Ősz Birodalom tróntermébe.

A hatalmas helyiség hemzseg a nemesektől, akik a legkiválóbb ruháikat öltötték magukra. Sima, sötét fa borítja a falakat, ám a padlót a levélzet szőnyege alkotja. A szoba végében egy trón helyezkedik el egy emelvény tetején: egy hatalmas fába faragott ülés, melynek kérgét fényesre lakkozták, és rúnákat véstek bele. Élénk színű levelek lombozatába emelkedik, az ágak kitöltik a plafont.

A trónon az anyám ül, a legfőbb uralkodó koskoronája ékesíti. Az apám oldalt áll.

Ismerős illatok piszkálják az orromat: fenyő, acél és só. A hercegek az anyám előtt térdelnek, kezüket leláncolták. Mindegyikük mögött egy őr áll, hegyes karddal a kezében. A szoba sarkában egy kis ketrec, amibe egy testes mosómedvét és egy reszkető fehér nyulat zártak.

A talpam szilárdan éri a talajt. Tudom, hogy csak egyetlen pillanatom van dönteni, mielőtt az őröket ránk küldik.

Támadok, mint a fenevad, hogy kiszabadítsam a fivéreimet?

Elfutok, ahogy Farron tette korábban?

Ám én nem a fenevad vagyok. És többé nem is csak Farron.

Én Rosalina társa vagyok. A varázslónő megajándékozottja. Egy tudós, egy fivér, egy fiúgyermek.

Én vagyok az Ősz Birodalom legfőbb hercege.

Ideje, hogy úgy is viselkedjek.

Egy erőteljes ugrással átrepülök a sikoltozó nemesek felett, és a hercegek és az anyám közötti helyen érek földet. Félelem és düh villan a szemében, és megemeli a kezét, hogy hívassa az őröket.

Ám Rosalina nyugodt ereje átáramlik belém. Lecsusszan a testemről, én pedig anyám felé fordulok. Akarom, hogy így lásson: nem a veszett fenevadat korábbról, hanem a védelmezőt. Felismeri fia szemét a farkasban?

Aztán a tömegre nézek, egyesével állom a tekintetüket. A félelem átadja helyét a kíváncsiságnak, ami szép lassan…

Ámulatba torkollik.

A tündér és a farkas énem közötti kapocsért nyúlok. Olyan világos, hogy kíváncsi vagyok, eddig hogy nem találtam meg soha. Egy borzongással a testem visszaváltozik tündérformájába. Ám ahelyett, hogy meztelenül állnék előttük, a varázserőm tartalékáért nyúlok. Egy levelekből álló, fenséges köpeny emelkedik a földből, és rám borul.

A tömeg levegőért kap, ahogy eléjük áll a legfőbb hercegük.

De egyikük sem olyan döbbent, mint Keldarion, Ezryn és Dayton.

Rosalina összefűzi az ujjainkat, ahogy találkozik velük a tekintetem. Ők is érzik a társkötődésünket.

De ennél is inkább azt érzik, hogy szabad vagyok.

Egyetlen könnycsepp csorog le Dayton arcán. Olyan mosolyt enged, ami úgy ragyog, mint maga a nap. Annyira örül nekem.

Hamarosan elmagyarázom nekik mindezt, de először olyat kell tennem, amit már régen kellett volna.

Rosalina háromszor megszorítja a kezemet, és sötét szempilláin át néz fel rám.

– Meg tudod csinálni – suttogja.

Mély lélegzetet veszek, és előrelépek, az egész trónterem figyelme rám irányul. Az anyám a kíváncsiság és a bizalmatlanság keverékével illet engem. Az apám ragyog, és úgy néz ki, mint aki menten hozzám siet, de anyám a karjára csap. Nem hagyhatom, hogy megtörjön a megvetésével. A szavaim lesznek az én páncélom.

– Niamh hercegnő, Padraig herceg és az Ősz Birodalom nemesei – kezdem, a hangom végigzeng a termen –, ma azért állok itt előttetek, hogy valami olyat kérjek, amire a múltban nem voltam méltó. Cserben hagytalak titeket, és ezt mélységesen sajnálom. Ám a férfi, aki most előttetek áll, más, mint a fiú, aki először részesült abban a megtiszteltetésben, hogy megkoronáztátok a vezetőtökké.

A terem elnémul, feszültség és kétség kavarog a levegőben. De folytatom, a hangom minden pillanattal egyre erősebbé válik.

– Az előttetek álló férfi szíve most reménnyel teli. Mert láttam, mire vagyunk képesek, ha összefogunk. – Rosalinára nézek. – Amikor egyesülünk.

Felragyog rám, elakad a lélegzetem a szépségétől.

A fivéreimre nézek. A szívem ugrik egyet, amikor a pillantásom összetalálkozik Kelével, a társam társáéval.

– Az előttetek álló férfi megtanulta, hogy kiálljon amellett, amiben hisz, mindegy, milyen áron. Hogy megbízzon a saját döntéseiben. Hogy cselekedjen.

Szemem átsiklik Ez sisakjának fényes rostélyára.

– Az előttetek álló férfi magához öleli a félelmet. Megbecsüli. Üdvözli. Hagyja, hogy átjárja. És felemelkedik abból a sötét ösvényből, amit maga mögött hagyott.

Daytonre nézek. Remegés fut végig a mellkasomon, és próbálom elűzni a hangomból.

– Ma azért áll előttetek ez a férfi, mert tudja, mit jelent szeretni. És ezért ma harcolni fogok. Ma és mindennap. Sosem fogom feladni.

Az anyámhoz fordulok.

– Szóval most olyat kérek, amire a fiú méltatlan volt. Bizalmat. Bízzatok a férfiban. Kiállok értetek. Harcolok értetek. Becsülettel és bátorsággal vezetlek titeket. És nem nyugszom, amíg le nem győzzük az ellenségeinket, és a birodalmunk ismét biztonságban nem lesz.

Tomboló csend tölti meg a tróntermet, csak a dübörgő szívem szól.

Aztán az anyám felém sétál, léptei visszhangot vernek. Szeme csillog, ahogy mellkasa csaknem az enyémhez ér. Annyival alacsonyabb, mint én, mégis gyereknek érzem magamat a tekintetétől. De megtartom szilárdságomat.

Niamh hercegnő leveszi a koskoronát a fejéről, és az enyémre teszi. Nagy súly nehezedik a homlokomra.

– Sok-sok évtizeddel ezelőtt bíztalak meg ezzel a koronával – mondja. – Mindig is tudtam, hogy megérdemled.

Aztán meghajolva fél térdre ereszkedik.

Egyesével mindenki csatlakozik hozzá a trónteremben. Az apám, az őrök, még a hercegek is fejet hajtanak. Rosalina rám kacsint, miközben fél térdre süllyed.

Itt mindenki… felajánlja nekem a bizalmát.

Remélem, hogy méltó vagyok rá.

74. FEJEZET

Rosalina

Néhány mély levegőt veszek a tróntermen kívül, felbámulok a késő délutáni égre. A hercegek még mindig bent vannak, befejezik a tárgyalásukat Niamh hercegnővel. Farron kinyilatkoztatása és az anyja beleegyezése után kiszabadítottuk a hercegeket – illetve szegény Astridot és Marigoldot, akiket még azelőtt egy kis ketrecbe zártak, hogy visszaváltozhattak volna tündérré. Figyelmeztettük a hercegnőt a hadseregre, akik egy hajnali támadásra készülnek.

Az apámmal és Farron fivéreivel is egyeztettem. Most az égerfánál vannak, próbálnak egy túlélő bűbájt találni, ami segíthet Farronnak Perth serege ellen. Papa majd kiugrott a bőréből, amikor meséltem neki a társkötődésemről Farronnal. De nincs időnk elmerülni az ünneplésben, amikor a városnak védelemre van szüksége.

Szorongás lázong a mellkasomban. Holnap megtámadják Réziót. Farron összehívott egy haditanácsot ma délutánra, hogy felvázoljuk a stratégiánkat. Tudom, hogy nagy varázserő rejlik az Ősz Birodalomban, de Perth felélesztette a holtakat. A kis alattvalói olyan fagyot tudnak előhívni, ami minden élőlényt megfagyaszt. Nincs idő erősítést kérni a többi birodalomból.

Szorosan lehunyom a szememet. Hiszek Farronban. Ősz erejében. Ebbe kell kapaszkodnom.

Nyikorogva kinyílik az ajtó, és a négy herceg lép elő libasorban, az arcuk komor. De Farron ellágyul, amikor meglát.

– Rosalina.

A béke érzete azonnal elárasztja ideges testemet, amikor egyik karjával átöleli a derekamat. A mellkasának dőlök.

Ám úgy érzem magunkon a tekintetüket, akár egy reflektorfényt.

– Szóval, öhm, azt hiszem, beszélnünk kéne erről – mondom, és próbálom, hogy ne hangozzon kínosan. – Történt valami Farron és köztem…

– Rosie. – Farron összefűzi az ujjainkat. – Biztos vagyok benne, hogy már tudják.

Tekintetem összeakad Keldarionéval.

– Érezted, nem igaz?

Meglepetésemre csak egy bánatos mosoly jelenik meg az arcán. A féltékenységnek vagy birtoklásnak nyoma sincs a vonásain.

– Társak vagytok. Persze hogy éreztem.

– Az átkod? – kérdezi Dayton.

Farron őszinte szeretettel pillant le rám, aztán a hercegekhez fordul.

– Az átkom megtört.

Könnyek szöknek Dayton szemébe, és erős ölelésébe von minket.

– Fare, úgy örülök neked! – Ajkát gyorsan Farron arcára nyomja, mielőtt hozzám fordulna, és a fülembe suttogná: – Köszönöm, Rosie!

Magamhoz szorítom, érzem sós könnyeit az arcomon. Eláraszt a megkönnyebbülés. Aggódtam, hogyan reagál majd arra, hogy én és Farron társak vagyunk. Ám öröme olyan tiszta, és belém is átárad. Annyira megkönnyebbültem, hogy látom, Dayton jól van… Nem hiszem, hogy a szívem elviselte volna, ha elveszítjük őt.

Ezryn megragadja Farron vállát. A társam egyik karját a dereka köré vonja.

– Ezryn – mondom –, kérlek, áruld el, mosoly lapul a sisakod alatt?

– Igen, Szirom. – Kihallom az igazságot hangjának vidám rezgéséből. – Végtelenül boldog vagyok mindkettőtök miatt.

Csak Keldarion nem csatlakozik az öleléshez.

– Gyorsan vissza kéne térnünk Faragvárba a haditanács előtt, hogy megvizsgáljuk a Főtorony állapotát. Az ajtón keresztül visszatérhetünk a Tölgyszív-várba.

– Csodálatos. – Farron kidugja fejét a csoportos ölelésből. – Megvizsgálnám, hogy mi történt a rózsáinkkal.

– Az én nyakláncom már megadta magát tegnap este – mondja Dayton. – Már túl régen jártam Faragvárban. Kel, te voltál ott legutóbb, szóval próbáljuk meg a tiédet.

Keldarion az inge alá nyúl, hogy előhúzza a hópehelynyakláncát. Súlyként érzem a rózsanyakláncomat a mellemnél.

– Ki szeretnék próbálni valamit.

– Csak nyugodtan – feleli.

Áthúzom a nyakláncot a fejemen, és kinyitom a medált, felfedve a tükröt.

– Az anyám mindig ezt hordta. De ez Faragvár egy része, és nektek is egy részetek. Képes voltam vele kapcsolatba lépni Ezrynnel, még úgy is, hogy törött volt. Szóval talán tudom arra használni, hogy hazajussunk.

– Mint ahogy más kísérleteinkkel is, Rosalina – Farron mellém lép –, mindenképpen próbáld meg!

– Jól van. – Úgy irányítom a nyakláncot, hogy visszatükrözze a fényt, ahogy a hercegektől is láttam korábban. Mélyet sóhajtok, és összpontosítom a gondolataimat. Egy kút vagyok, és a varázslat tűszúrásai remegnek végig a testemen, egyszerre töltenek meg és ürítenek ki.

Faragvár, haza akarok menni.

A Farron és a Keldarion iránti kötődésem élénken kivirul bennem, de van ott más varázserő is, a Tavasz és Nyár legfőbb hercegének varázsereje.

Faragvár, vigyél haza!

Elcsípem a fényt, ami pattan egyet, és egy csillogó oválist képez. Energia növekszik bennem, egy tűz, ami minden múló pillanattal egyre forróbb lesz.

– Megcsináltam – suttogom.

A hercegek csak bámulnak rám, arcukra vetül az átjáró élénk csillogása.

– Faragvárba! – mondja Farron. Ő az első, aki átlép a kapun, megbízik bennem, megbízik az én különös varázserőmben.

A többiek is hamar átkelnek a csillogó fényen. Egyfajta vidámság árad keresztül rajtam, mintha valamiféle erő és tudás forrásába nyúltam volna. Ez egy nálam nagyobb dologhoz való kapcsolódás érzése, mintha saját jogon tartoznék az Elvarázsolt-völgybe.

A világ megváltozik és elhomályosul, amikor követem őket. A gyomrom bukfencet vet a hirtelen mozdulattól. És már otthon is vagyok.

A tükörből a nagy előtérbe érkezünk meg. Még mindig jég borítja a padlót, bár kissé szétoszlott, miután Kel olyan sok időt töltött az Ősz Birodalomban. A tüskék ugyanúgy jelen vannak.

– Uraságok! – Rintoulo, a komornyik siet elénk, és a személyzet számos másik tagja követi. – Úgy örülünk, hogy látunk titeket! Valami történik az Ősz-személyzettel. Mi olyan… különösen érezzük magunkat ma reggel. Jó értelemben. Valami furcsán kavarog bennünk.

– Az átkom az. – Farron elmosolyodik. – Megtört. Rosalina kisasszony a társam.

Rintoulo szeme elkerekedik, és egyszerre kap levegőért a körülötte álló szolgálókkal.

– Még mindig érzem magamban a medvét – mondja Rintoulo –, de most már máshogy.

– A farkasomnak többé nincs hatalma felettem, de a varázslat megmaradt – folytatja Farron, hangjából árad a magabiztosság. – Úgy hiszem, az átok, ami állatalakba kényszerített titeket, eloszlott, és meghagyta azt az ajándékot, hogy kedvetek szerint változzatok át.

Farron Rintoulo vállára teszi a kezét, mire a komornyik az ölelésébe vonja.

Faragvár őszi személyzetének még több tagja vesz minket körbe, és az ölelésükbe húznak engem. Köszönetek csilingelnek a levegőben, és megmelengetik a szívemet. Ez többről szól, mint hogy felszabadítottuk a hercegeket – Faragvár népét is felszabadítottuk.

Ezt az átkot mindannyiunk számára megtörhetjük.

A Főtoronyba vezető lépcsőt még mindig összefonódó tövisek csúfítják. Furcsa várakozás tölti meg a mellkasomat. Teljes szívemmel tudom, hogy megtörtük Farron átkát, de kíváncsi vagyok, mi maradt a varázslónő nyomán. Mit fogunk ott találni, ahová elültette a kínzás magvait?

A Főtorony ugyanúgy néz ki, minden falat tüskék szegélyeznek, kivéve azt az ágyást, ahol a négy rózsa nő. Ám Farron rózsája magasra nyúlt, élénk és ragyog, mintha maga az élet áradna belőle. A szirmok, melyek egykoron narancssárgák voltak, most díszes aranyszínűek.

Olyan gyönyörű, de nem ettől szorul össze a szívem. A rózsája körüli tövisek is megváltoztak… A lila tövises ágak is arannyá változtak, sárga és vörös rózsák nyílnak rajta.

– Ez biztosan Rosalina saját varázsereje – mondja elővigyázatosan Ezryn. – Különös kapcsolata van a tüskékkel.

Farron gyanakvóan pillant körbe, mielőtt letérdelne az egyik inda mellé, és meghúzná. Az alig moccan.

– Nagyon ellenálló – mondja.

– Szóval Rosalina varázslata erősebbé tette Caspian tüskéit? – kérdezi Dayton, és felvonja sötét szemöldökét. – Ennek semmi értelme.

Keldarion is belép a szobába, és éber szemmel, némán vizsgálódik, állkapcsát szorosan összezárja.

Farron gyengéden megérinti az új, aranyló ágakat. Szemét rebegve lehunyja.

– Olyan érzete van, mint Rosie-nak, de az ő varázslata jó. Tudom.

Rettegő bizonytalanság hullámzik bennem. Miért tudom irányítani a tüskebokrokat? Némelyikük miért változtatott színt, és erősödött meg Farron rózsája körül?

És még mindig ott van az az állandó, mérgező gondolat, hogy miért hallom Caspiant a fejemben.

Olyan kérdéseket teszel fel, amikre csak a csillagok tudják a választ. Ezt mondta nekem. A mellkasomra tapasztom a kezemet. Caspian egy hazug áruló. Becsapott minket, és csaknem megölette Daytont. Ezt sosem fogom megbocsátani neki.

– Nem úgy tűnik, mintha ezek az ágak bántanák a rózsádat – szól Ezryn. – Örvendj, hogy megtörted a néped és a saját átkodat!

Farron a falhoz sétál, a kő és fakéreg keverékéhez, amin beteges, fekete repedések futnak fel.

– Tudtam, amint elfogadtuk a társkötődést. A fenevad bennem maradt. A varázserőm mintha… gazdagabb lenne. A kútja mélyebbé vált. De valami még mindig nincs rendjén. Faragvár a varázserőnk forrása, és még mindig beteg. Amíg Caspian el nem enged minket, addig nem hiszem, hogy megértem az erőm valódi mibenlétét.

Ezryn szilárd kezét a vállára teszi.

– Bízz abban az erőben, amit kiérdemeltél! Minden cseppjére szükséged lesz a csatában, ami vár ránk.

– Nem tudom végigcsinálni a fivéreim nélkül – mondja Farron. – Velem tartotok, és mellém álltok, hogy együtt nézzünk szembe az ellenséggel?

– Melletted állok – mondja Ezryn –, Ősz legfőbb hercege.

Dayton megborzolja Farron haját, és bús vigyort enged.

– Mintha hagynám, hogy nélkülem menj.

Ám Kel elfordul, és a napot bámulja, amint átsiklik az ablak előtt.

– Tudod, hogy melletted állnék, Farron. De holnap nem tudok. Van valami más, amit el kell intéznem.

– Kel… – kezdi egyszerre Ezryn és Dayton.

De Farron felemeli a kezét.

– Holnap nem harcolsz Ősszel, Keldarion?

Kel nem néz a szemébe.

– Vannak dolgok, amiket rendbe kell tennem.

Aztán elfordul, kiviharzik az ajtón és le a lépcsőn.

Összenézünk a hercegekkel.

– Nem – vicsorogja Dayton. – Kurvára nem teheti meg ezt. Az ő átkozott vezére az, aki Őszre fog támadni! Nem hagyhat itt minket. Most nem.

Farron lenéz a földre.

– Pedig már azt hittem, hogy Kel talán végre talált valamit, amiért érdemes harcolni.

Egy kedvetlen, elfojtott nevetés tör fel Ezrynből.

– Kel ismét bebizonyította, hogy ő csak az árulókért és ellenségekért harcol.

Nem… nem lehet igazuk. Nem lehet igaz, hogy Kel a csatára készülve hagy itt minket. Minden hibája ellenére szeret minket.

Vagy legalábbis őket szereti.

– Maradjatok itt! – mondom, és kisietek a toronyból. Végre elkapom, amikor kilép a lépcsőházból az előtér feletti félemeletre.

– Kel – csattanok fel –, hová mész?

Vállai megfeszülnek.

– Elmegyek.

– Miért?

Megfordul, hogy szembenézzen velem, és egy pillanatra különös gyengédség száll tekintetére.

– Miattam és Farron miatt mész el? – kérdezem, elcsuklik a hangom. – Mert van egy másik társam?

– Dehogyis. – Kezét az államhoz emeli, és a hangja elmélyül, miközben azt mormolja: – Nagyon hálás vagyok, amiért megismered egy jó ember szerelmét.

Kezemet az övére teszem, és megszorítom, mintha ezzel magam mellett tarthatnám.

– Te egy jó ember vagy. Bizonyítsd be, Kel! Állj ki Ősz mellett holnap! Harcolj a…

– Rosalina – mondja Kel, a hangja csendes, de céltudatos –, hiszel benne, hogy visszajövök?

A szemébe meredek, és beleveszek a jeges kék lágy örvényeibe. Az egyetlen része, ami törékenynek tűnik.

– Igen – suttogom.

Kel magához húz, és lecsap a számra. Minden harag, akarás és fájdalom, amit a társkötődésünk okozott nekünk, elpárolog az ajkunk között. Kezem a hajába akad, ő pedig keményen megragad a derekamnál fogva, egyre szorosabban és szorosabban húz magához. Mindenemmel megcsókolom – egyszerre egy könyörgés, hogy ne menjen, és egy megadás.

Végül elszakítja magát tőlem.

– Én Rózsám – mondja, és aztán semmi mást. A tükörhöz menetel, ami hullámzik, és felfedi Ősz vidékét. Egy borzongással teste az átkozott Tél-farkassá válik. A szörnyeteg a tükörbe tör.

– Vissza fogsz jönni – suttogom a szélnek. – Mert én is visszajöttem.

75. FEJEZET

Rosalina

Párnák és takarók puha felhőjébe zuhanok. Miután egész éjszaka fent voltam, időszerűnek érzem, hogy végre szundítsak egyet.

A függönyöket behúztam, ám az aranyló nap így is átszűrődik a hézagokon. Noha a testem kimerült és sajog, nem tudom, hogy képes leszek-e aludni. Így nem, hogy egy hadsereg vár a küszöbnél.

Lassan kinyílik az ajtóm, és a fém ismerős csattogása hallatszik, amikor Ezryn belép. Felemelkedem, de lágyan megszólal:

– Ne kelj fel!

Visszahelyezkedem a párnákra. Mellém ül, kesztyűs kezével gyengéden végigsimít az arcomon.

– Remélem, hogy nem ébresztettelek fel – mondja.

– Egyáltalán nem.

Rostélya lebillen.

– Nehéz pihenni egy összecsapás előtt. Mindegy, hány háborúban harcoltam már, sosem lesz könnyebb.

– Talán együtt könnyebben pihenünk. – Meghúzom a karját. – Feküdj le mellém!

Súlyos sóhaj zeng a sisakjában.

– Bárcsak tehetném, Szirom. De búcsúzni jöttem.

– Búcsúzni? – Kényszerítem homályos pillantásomat, hogy összpontosítson. – Nem mész el te is, ugye?

– Nem, napnyugtára visszaérek. Egy felderítőcsapat kilovagol, hogy kikémleljék Quellos csapatának létszámát és fegyverzetét. Csatlakozom hozzájuk.

A gondolattól, hogy Kel után Ezryn is ilyen hamar elmegy, tátongó lyuk kezd nőni a hasamban.

– Biztos vagyok benne, hogy Ősznek alkalmas felderítői vannak.

– A saját szememmel akarom látni.

Felsóhajtok.

– Mondd nyugodtan, hogy senkiben sem bízol meg, hogy jól végzi a munkáját.

Szórakozottan horkant.

– Amikor visszatérek, abban is segédkezni fogok, hogy előkészítsék a várfal körüli területet a támadásra.

– Segíthetek bármiben?

– Te már így is megmentetted Ősz legfőbb hercegét – mondja Ezryn. – Neked, Farronnak és Daytonnek pihenésre van szüksége. Senki sem olyan jó közelharcban, mint a Nyár hercege, és a társadnak minden erejére szüksége lesz, hogy holnap levezényelje a csatát. Én így tudom a leginkább hasznosítani az erőmet.

Egy pillanatra elnémulok, a szavain merengek, mielőtt kezemet az övére tenném.

– Velem maradnál csak még egy kicsit?

Oldalra billen a sisakja. Rejtett pillantását cirógatásként érzem magamon.

– Amíg elalszol.

Besüpped az ágy, ahogy mellém fekszik, teste merev. Mellé gömbölyödöm, fejemet a nyakhajlatába fészkelem, és lábamat átvetem az övén. Az ujjam lustán mintákat rajzol mellvértjének kifinomult vonalaira.

– Ez biztosan nem kényelmesebb, mint az ágy – mormolja, de karját a testem köré fonja.

– Dehogynem – motyogom. – Örökké itt tudnék maradni.

Ujjai végigszántanak a hajamon.

– Bárcsak.

– Bárcsak – visszhangzom, miközben próbálom visszatartani a szemhéjamat, nehogy lecsukódjon. Ha ez az utolsó, Ezrynnel töltött csendes pillanatom a csata előtt, addig akarom kiélvezni, ameddig csak lehet.

Ám az álom így is magával ragad. Ahogy elsiklom, hallom, amint Ezryn azt suttogja:

– Bízz bennem, Rosalina! Így tudom megmutatni neked, Farronnak, Daytonnek és Kelnek, hogy én… én mindannyiótokat meg tudom védeni.

A lenyugvó nap élénken világít a horizonton, és aranyló fényt vet Rézióra.

Összefonom a karomat a mellkasom előtt.

– Ez a legrosszabb része, a várakozás.

Farron hosszan sóhajt.

– Tudom, mire gondolsz. Már-már azt kívánom, bárcsak most jönnének.

Gyötrelmes tudni, hogy Perth Quellos szörnyekkel teli hadteste itt lesz már holnap. Felkészítettük a várost. A katonák felfegyverkeztek, felhúztuk a védelmünket, és betáraztunk ellátmányból. Néhány órával később ébredtem fel a szundításomból. Ezryn már elment a felderítőcsapattal, hogy híreket gyűjtsön a létszámukról és képességeikről. Keldarion eltűnt anélkül, hogy bármilyen célzást tett volna arra, hová megy. Néhányan arról pusmognak, hogy nem fog visszatérni… De a szívem mélyén tudom, hogy vissza fog jönni.

– Még a könyvek sem vonják el a figyelmemet – mondom végül. – Biztosan nagyon ideges lehetek.

Farron a mellkasához húz engem, ajkát a nyakamra ejti.

– Hát, nekem van néhány ötletem, hogy mivel tudnálak lefoglalni.

Kuncogok, a karjába olvadok, és élvezem a társam ajkát a bőrömön.

Farron, a társam. A gondolat még mindig felvillanyozza az egész lényemet. A kezembe fogom az arcát, és megcsókolom, miközben minden részemmel tudom, hogy ő az enyém. Így kellett lennie. Az első pillanattól fogva, hogy találkoztam vele, amikor még a tömlöc cellájában rostokolt, hívogatott engem.

– Rosie, nem lehetsz csak egyszer az enyém. Megint akarlak.

Hagyom, hogy a karom a válla köré fonódjon. Noha csak néhány órát aludtam, meglepően éber vagyok. Vajon Ezryn mennyi ideig maradt, miután elaludtam?

– Nem az volt a parancs, hogy pihenjünk még a holnapi nap előtt?

– Te, én, az ágy? Ez pihentető.

Felforrósodik a bensőm, sajgok érte.

– Farron, várj! Még van valami, amit meg kell tennünk.

A homlokát ráncolja, és már tudja is, hogy mit fogok mondani.

– Beszélnünk kell Daytonnel.

Farron megrázza a fejét, és érzem a zavart, ami átfut rajta, noha nem tudom, hogy ez amiatt van, hogy farkas formájában csaknem megölte a Nyárherceget, vagy mert szembe kell néznie a férfival, akit szeret, miután feléledt a társkötődése.

Gyengéden a karjára teszem a kezemet, próbálom eloszlatni az aggodalmát.

– Remélem, tudod, hogy sosem akarnám, hogy feladd őt.

– A társad vagyok. Hozzád tartozom.

– És pont ezért tudom, hogy épp elég nagy a szíved mindkettőnknek. Ráadásul nekem van egy másik társam. Nem mintha ő bármit is akarna tőlem.

– Ismerem Kelt. Mielőtt elment volna, nagy fájdalmat okozott neki, hogy el kell tőled válnia.

– Csak a hülye kötődés okozza.

– Hé, nehogy most kezdd hülye kötődésnek hívni! – Csókot lehel a fülemre.

– Emlékszel, hogy miről beszéltünk a fürdőben? Számodra változtat rajta valamit a kötődésünk?

Farron elhúzódik.

– Mármint arra gondolsz, amikor Day azt mondta, hogy ha bárki mással lennél, megölné őt, és a vérében dugna meg?

Karmazsinvörösre pirulok.

– Igen. Erre.

Farron oldalra billenti a fejét, fontolgatja.

– Kel a társad. Épp elég jól ismerem Daytont, hogy tudjam, mennyire törődik veled. És Ez nagyon fontos nekem. A gondolattól, hogy ott vagy neki, boldog vagyok. Szóval nem, nem változtat semmin.

– Oké – felelem.

– Csak ha nem akarod, hogy morogjak és féltékenykedjek. Megpróbálhatom.

– Hát, az egyik őr elég sokat bámulja a mellemet…

Farron megragadja a vállamat.

– Nem. Ez egyáltalán nem tetszik.

– Csak viccelek.

– Tudom, de akkor is ki akarom tépni a torkát.

Megrázom a fejem, ám az arckifejezésem komollyá válik.

– Engem nem zavar, ha Daytonnel vagy, de a gondolat, hogy mással legyél…

Farron határozott csókot nyom a számra.

– Édesem, az egész világon csakis te vagy nekem. – Hátradönti a fejét, és felnyög. – És az a hülye izomagy a másik szobában.

– Akit meg kéne látogatnunk.

Farron megfogja a kezemet, és együtt megkeressük a Nyár hercegét.

Dayton egy nagy asztalra terítette ki a páncélját: egy viseltes, arany mellvért és egy bronzsisak, kagylók vésett mintáival. A forgója napsütötte hullámok formáját idézi. Két rövid kardot forgat a kezében.

Felénk fordul, szőke haja ki van engedve, és a vállára omlik. Lehengerlő szeretetet érzek a kötődésünkön keresztül – Farron érzéseit Day iránt. De ez nem csak az övé. Az én lángom is mellettük ég.

Dayton olyan boldognak tűnt, amikor megtudta, hogy megtörtük az átkot. De vajon titkon neheztel rám, amiért Farron társa vagyok?

Csend lóg a levegőben, és magamon érzem súlyos pillantását. A rövid kardok koppannak a páncélon, ahogy ledobja őket, aztán felénk indul.

Dayton egyik kezét az én arcomra simítja, a másikkal szorosan megfogja Farron vállát. Türkiz szeme csillog a kimondatlan kérdéstől.

Farron ajkát Daytonére nyomja. Mint egy gyengéd első csók, lassú, óvatos, felfedező. Dayton megragadja Farron tarkóját.

Döbbenet villog a szemében.

– Ajánlom, hogy ez ne csak egy álom legyen.

– Nem az, Day – mondja Farron. – Semmi sem fog minket elszakítani.

Dayton nyel egyet, aztán felém fordul, és árnyék borul a vonásaira.

– És veled mi a helyzet, Bimbócska?

Az idegesség csiklandozza a hasamat. Pillantása olyan élénk, de kényszerítem magam, hogy a szemébe nézzek.

– Dayton. Daytonales. – Határozottan, büszkén ejtem ki a valódi nevét. – Bátor, erős és védelmező vagy, és éppúgy nem bírom távol tartani magamat tőled, mint ahogy az ár és apály sem tud ellenállni a hold húzásának.

A legmelegebb érzelemhullám száll keresztül a kötődésen. De Dayton nem felel.

Ó, a francba. Túl messzire mentem.

– Persze, ha csak Farronnal akarod folytatni, az is teljesen rendben van. – Ég az arcom, és gyorsan a kijárat felé indulok, egyikükre sem nézek rá. – És biztosan nem fogok egyik ajtóból sem kukkolni…

Dayton egy pillantás alatt átszeli a szobát, és becsapja az ajtót. A karja közé zár engem.

– Azt hiszed, hagynám, hogy elmenj? – A napfény és tenger illata eláraszt engem.

Dayton fölém tornyosul, és mögötte Farron arcán ravasz vigyor ül.

– Rosalina. – Dayton megragadja az államat. – Nézz rám!

Szemem a mellkasáról felsiklik lehengerlő tekintetére.

Hangja kemény, rekedtes.

– Ha te vagy az árapály, és én vagyok a hold, húzz a hullámaid mélyére! Benned akarok megfulladni.

Aztán megcsókol.

76. FEJEZET

Dayton

Eltűnik a szoba, és csak ezt a nőt érzem. Rendíthetetlen éhséggel csapok le a szájára, és az ölelésembe vonom. Az íze és érintése felülkerekedik a gondolataimon. Nyelve kielégíthetetlen vággyal mozog, miközben keze bebarangolja a testemet. Megemelem, és az ajtónak nyomom, még többre vágyakozom, úgy kell nekem, mint a levegő.

Hogyan lehetséges ez? Hogy lehet ekkora tűz közöttünk? Hogy akarhat még mindig, amikor itt van a társa? Kissé elhúzódom, és a vállam felett Farronra pillantok. Hasonlóan éhes pillantással bámul minket.

– Gyere ide, kutyus! – szólok neki.

Két lépéssel már ott is terem, a hátamat csókolja, ajka felgördül a nyakamhoz. Rosie-t a falnak szegezem. Egy vékony felsőt és sötét nadrágot visel. Ám ahogy kezem a lába közé siklik, rájövök, hogy máris nedves.

– Már teljesen átáztál, baba. Mondd el, mennyire akarod ezt!

– Kell nekem. – Szinte érzem a vágyát, és nem csak Farron iránt. Engem is akar. Mindketten akarnak.

Farron keze közénk kígyózik, az én sajgó farkamat és az ő nedvességét is megérinti.

– Bebújhatunk az ágyba, kérlek?

Átszeljük a szobát, lerepülnek rólunk a ruhák. Ajkak cirógatják a testemet, kezek siklanak a bőrömön, mígnem végtagok kuszaságában végezzük. Rosie megcsókol és felnevet, a legédesebb kibaszott mosoly táncol az arcán.

Ölni tudnék ezért a mosolyért.

A csillagokra, világokat gyújtanék fel érte.

– Fare. – Megfogom, és rádöbbenek, hogy reszket.

Lassan feltámaszkodom az alkaromra. Szeme elkerekedett, fénylik, a mellkasomat bámulja.

Amikor egy megátkozott farkassal küzdesz, és a Tavasz Birodalom acéljával bevont nyilakkal lőnek rád, hát, annak nyoma marad.

Az én esetemben több is.

Sérülések szelik át a felsőtestemet és a hátamat, gyűrött sebek pettyezik a mellkasomat, ahol a nyílfejek behatoltak. Rosalina óvatosan végigvezeti kezét a bőrömön.

– Ezek nem szomorú hegek – mondja. – Ezek az elhivatottságod jelei, a vakmerőségedé és rendíthetetlen bátorságodé.

– De Day… – Farron hangja elcsuklik. – Bántottalak. Már megint bántottalak.

– Hé, hé. – Közelebb húzom Rosie-hoz és magamhoz. – Ez ott volt, és most minden rendben.

Ez csaknem megölte magát, hogy életben tartson engem. Azt hiszem, egy időre jegelem a fémvicceket. Tényleg azt gondolta, hogy ennyire megéri, hogy éljek? Vagy csak a nemes és becsületes szíve miatt csinálta, amiért már évek óta heccelem? De még Tavasz legfőbb hercegének áldása is véges. A szörnyeteg okozta hegek még mindig a testemet borítják.

Könnyek csorognak le Farron arcán.

– Tudnom kell, hogy azért sírsz, mert bántottál, vagy azért, mert elcsúfítottad a világ leggyönyörűbb testét?

– Olyan hülye vagy! – Megrázza a fejét, barna hajának kócos tincsei a homlokába hullanak. – Te mindig is tökéletes leszel nekem.

– Akkor elég a könnyekből! Ha meghalnék érted, az lenne az én jelentéktelen életem legnagyobb dicsősége.

Megragadom az arcát, és a könnyeitől sós, heves csókba vonom, mielőtt túlgondolhatná a szavaimat. Farron a nevemet mormolja, én pedig átgördülök, és mélyen a matracba nyomom őt.

Egy könnyed csóktól, amit egy kivételesen kegyetlen hegre kapok a hátamon, felmordulok. Bimbócska. Szája a gerincemen siklik végig, és azt suttogja:

– Az ilyen vakmerőséget meg kell jutalmazni. Mit gondolsz, Farron?

Farron huncut mosolyt villant.

Rosalina megkoppintja a mellkasomat.

– Feküdj le!

A párnákra hullok, kezemet a fejem alá teszem.

– Vedd le a nadrágját! – parancsolja Rosalina.

– Baszki, tetszik, amikor főnökösködsz – mondom neki.

Farron megragadja a nadrágom szegélyét, és lehúzza, ezzel felfedve kemény farkamat.

– Ti még mindketten fel vagytok öltözve – mutatok rájuk. Rosalina elhagyta a felsőjét és a nadrágját, de még mindig rajta van a bugyija és egy világos krémszínű trikó. Legnagyobb szerencsémre az anyag elég vékony ahhoz, hogy lássam mellbimbójának ágaskodó hegyét. A lélegzetem szakadozottá válik a gondolattól, hogy a számba vegyem a mellét.

Fare elhagyta a nadrágját, de egy hosszú, laza fehér inget magán visel még. Annak mennie kell.

– Azt később orvosoljuk – vigyorog Rosalina.

Mély morgás szökik ki belőlem, ahogy ajka lecsusszan a farkam hegyén. Nem feledkeztem meg a fürdőben töltött alkalomról. Az emlék naponta kísért engem.

Farron lágy haja a hasamat simítja, miközben Rosalina mögé indul. Nedves nyelve végigsiklik a golyóimon, amitől a legcsodásabb rezgés szalad át a testemen.

– Bassza meg! – nyögök fel. – Ti ketten kegyetlenek vagytok. Ennek az lesz a vége, hogy mindkettőtök arcát beteríti majd az ondóm.

– A számba akarsz élvezni, Day? – Rosie sötét szempilláin át néz fel rám. – Akkor könyörögj érte!

– Na, kitől hallott az én édes csajom ilyen csúnya szavakat? – simítom végig az arcát.

– Tőled.

Farron felnevet, mielőtt egyik golyómat a szájába venné. A fogamat csikorgatom, és megemelem a csípőmet, mielőtt Rosie visszalökne engem. Trikójának selymes anyaga a combomat simogatja.

– Kész vagy könyörögni? – Nyelvét végighúzza a farkam tövétől egészen a hegyéig.

Farron vad arckifejezéssel figyeli őt, mielőtt csatlakozna. Ketten a farkam két oldalát nyalogatják, mintha ez lenne a legfinomabb csemege, amit valaha kóstoltak. Nedves szájuk kínzó, a halk, szörcsögő hangtól csaknem átesem a határvonalon.

– Baszki! – sóhajtok fel. – Valaki tegyen a szádba!

Rosie egy nedves cuppanással elhúzódik.

– Könyörögj!

Próbálok ellenállni a parancsának, de Farron továbbra is lassan nyalogatja a rudam oldalát.

– Tedd a szádba a farkamat, Bimbócska! Mélyen vedd be! Szükségem van rád.

Erre elégedetten elmosolyodik, és összegyűjti a haját az átkozottul legaranyosabb copfba, mielőtt nekilátna, hogy ajkával rácuppanjon a hosszomra.

Farron visszahúzódik, elégedetten figyeli, ahogy Rosalina dolgozik. Rosie ajka olyan nedves, egy sikamlós áldás, és a golyóim minden simításnál megfeszülnek.

– Szereted nézni, ahogy dolgozik rajtam a szája, Fare?

– A csillagokra, igen! – mondja. – Olyan jó kislány, hogy ilyen jól bánik a nagy farkaddal.

Rosie nyögdécsel a dicsérettől, és gyorsít.

– Szabadulj meg ettől! – Farron előrenyúl, és egy gyors rántással a trikó már el is tűnik. Azt hiszem, őt pont annyira idegesítette, mint engem. Melle kiszabadul, a combomat simogatja, miközben mozog.

– Ó, Rosie. – Farron rámarkol, erősen masszírozza a puha húst. Középső és hüvelykujjával egyik mellbimbóját dörzsöl. Nem bírom megállni, hogy ne emeljem fel a csípőmet, miközben az izmok a torkán megfeszülnek a farkam körül. Egyre mélyebbre, mélyebbre, mélyebbre csúszom.

Öklendezik, de nem lassít le, szeme bekönnyezik.

– Fogadd be, édesem! – mondja Farron, a parancs finoman kúszik hangjába. – Vedd be mélyen, amíg el nem élvez!

Levegőért kapkodva Rosalina erősebben szop, torka szélesre tárul, ahogy végig magába fogadja. Szájának sikamlós forrósága színtiszta gyönyörűség.

– Ó, bassza meg! – morgom. – Elmegyek érted, Rosie.

Tovább szopja, és én kicsordulok a torkába.

– Nyeld le! – utasítja Farron.

Nyögdécselve belé mélyesztem a farkamat. Öklendezik, és reszket a teste, de nem áll le.

– Olyan jó vagy, baba. Annyira jó – dicsérgetem.

Hátrahúzódik, levegőért kap. A haja már kiszabadult, ajka az én élvezetemtől csillog. Olyan kibaszott gyönyörű. A francba, ez nem jó.

Farron odamászik hozzá, áhítatosan megérinti az arcát, mielőtt hüvelykujját végigfuttatná csúszós ajkán.

– Korábban nem kóstoltam meg őt rajtad. Bárcsak megtettem volna!

Aztán lenyalja az állán végigcsorgó élvezetet, mielőtt megcsókolná őt.

Remegve visszazuhanok az ágyra. Ez a legdögösebb dolog, amit valaha láttam. Aztán hullámzik a matrac, ahogy mindketten körém hullanak egy kupacban. Nem bírom megállni, hogy ne adjak nekik elmélyült csókokat. Talán sosem fogom megtapasztalni, ami köztük van, ám ha a testem gyönyört tud adni nekik, akkor átadom magamat. Minden átkozott alkalommal.

– Ez elképesztő volt – sóhajtok fel.

Farron a vállamon pihenteti a fejét.

– Ne mondd, hogy kikészültél!

– Ó, Nyárherceg – mondja Rosie –, csak nem gondoltad, hogy hagyjuk, hogy csak egyszer menj el?

– Baszki! – nyögök fel.

– Mondd el, mit szeretnél! – mondja Rosalina.

Az ágynak szex- és rózsaillata van, és annyira kielégültnek érzem magam, hogy a bőrük az enyémen van. De tudom, mit kérek tőlük.

– Titeket akarlak együtt látni – mondom. – Végig akarom nézni, ahogy a pasim pontosan úgy basz meg, ahogy én mondom neki.

77. FEJEZET

Rosalina

A testem semmi más, csak mámor és gyönyör. Dayton visszalök engem az ágyra. Megnyalom az ajkamat, még mindig ízlelgetem az ő sós ízét a nyelvemen.

Miért ilyen jó érzés ez? Mi hárman, együtt…

– Mielőtt magadévá teszed Farron farkát – mondja Dayton –, biztosítanunk kell, hogy az édes kis puncid készen áll.

Farron megemeli a csípőmet, miközben Dayton lehúzza a bugyimat.

– Hé! – vigyorgok rá. – Azt hittem, te csak utasítgatni fogsz.

– Majd később. – Szétnyitja a térdemet. – Nem fogom kihagyni a lehetőséget, hogy megízleljelek.

Farron az alkarjára támaszkodik, és egy lágy csókot nyom a belső combomra.

– Szerinted milyen gyorsan tudjuk a csúcsra juttatni, Day?

– Ó, kedves, nem az a kérdés, hogy milyen gyorsan – Dayton finoman megharapja Farron fülének hegyét –, hanem hogy milyen lassan.

Farron elmosolyodik, és arckifejezésük éhessé válik, ahogy a lábam közére merednek.

– Ti ketten alattomosan néztek ki – mondom nekik, miközben vergődöm a várakozástól.

– Igazságosnak kell lennünk – mondja Dayton.

– Nyugalom! – szól Farron. – Hadd kényeztessünk! – Meleg nyelvét végighúzza a vájatomon.

– Ó, istenem! Igen, igen – nyögöm, és belemarkolok a lepedőbe.

Farron hátrahúzódik, és megnyalja sikamlós ajkát, szeme csillog a vágytól. Dayton egy ragadozó vigyorával figyel minket, mielőtt mélyen megcsókolná Farront.

– Ínycsiklandó.

Farron visszatér ahhoz, hogy felfajon engem, és ezúttal Dayton csatlakozik hozzá. Mohón nyalnak engem, és csak akkor állnak le, amikor egymásba gabalyodnak mély, lusta csókokba.

– Én… én – nyöszörgöm. A gyönyör viharként növekszik bennem.

– Várj még, Rosie! – morogja Farron. – Ezt próbáld ki! – Elhúzódnak, én pedig tiltakozom, de Farron a puncimba akasztja ujjait. Gyorsan pumpál, mielőtt behajlítaná őket a G-pontom felé. Ugyanakkor Dayton szája őrületesen szopogatja a csiklómat.

A gyönyör hullámai csapnak le rám az orgazmussal, és úgy suttogom a nevüket, akár egy imát. Mindkét herceg finoman masszírozza a lábamat, ahogy leereszkedem a csúcsról.

Dayton lágy csókot ad, mielőtt az ágy végébe állna.

– Na, szerintem a kedvenc farkamat igencsak elhanyagoltuk.

Farron elpirul, és felül.

– Rosalina, vedd le az ingét, és háromszor szopd meg a farkát!

Szorgosan áthúzom Farron fején az inget, hogy megmutassa karcsú testét. Hosszú rúdja teljes figyelemmel ágaskodik. Lehajolok, hogy a számba vegyem a farkát, engedelmeskedve Dayton utasításának.

Farron felnyüszít ellenkezésében, amikor elhúzódom, de van bennem valami, ami hajlandó követni ezt a kis játékot. A Nyárhercegre nézek a következő parancsomért.

– Ügyes kislány. – Elvigyorodik. – Ne légy morcos! Feküdj le, baba!

Farron megteszi, farka az égnek áll, csillog.

– Ülj rá!

A társamhoz mászom, és széttárom a lábát, mielőtt beereszteném. Farron olyan szerelemmel és elhivatottsággal bámul fel rám, hogy megolvad tőle a szívem. Haja kócos hullámokban terül szét, ajka megduzzadt a csókolózástól.

– Szeretlek – tátogom.

Felnyúl, és hármat dobbant a szívemet.

Aztán lassan leengedem magam, érzem, ahogy az izmaim a farka köré nyúlnak. Kezemet a mellkasára támasztom, igyekszem nem túl gyorsnak lenni.

– Helyes – leheli Dayton, aztán: – Bassza meg!

A herceg az ágy oszlopának támaszkodik, rebeg a szeme.

– Mi az? – kérdezem.

Megragadja az oszlopot, hangja rekedtesen szól.

– Mindketten olyan kibaszott gyönyörűek vagytok. Nem hiszem, hogy a szívem el bírja viselni.

Kuncogok, keményebben nyomom magamat Farron farkára.

Farron megremeg, nyilvánvalóan kész mélyebbre menni, de hagyja, hogy én irányítsak. Olyan hosszú, hogy úgy érzem, ha ennél tovább nyomom, a hasamban fogja végezni. Beharapom az ajkamat, és felnyüszítek.

– Day, nem megy.

Dayton csettint a nyelvével, és elém áll, az ő hatalmas farka ismét kemény.

– Dehogynem. A farkát neked teremtették, ahogy a te testedet neki. – Aztán Dayton felrántja az államat, és keményen megcsókol.

Mély nyögéseket engedek, és lejjebb engedem magam. Valami megindul bennem, ahogy lecsúszom Farron farkán. Felkiáltok az érzéstől, hogy ekkora teljességgel kitölt a társam. A belső izmaim összehúzódnak, és szorosan fogják a farkát.

Farron állatiasan felmordul. Ujjai mélyen a csípőmbe mélyednek.

– Helyes – dicsérget Dayton, kezével finoman Farron hajába szánt. – Nehéz lesz, kutyus, de ne mozdulj! Hadd táguljon ki hozzád!

Lehunyom a szemem. Igen, imádom ezt. Honnan tudja Dayton, hogy pontosan mire van szükségem? Farronnal az első alkalom az érzelmek kavalkádja és a csaknem zsigeri vágy keveréke volt. De most kiélvezhetek minden pillanatot, minden érzést, ahogy felfedezhetem az ő testét az enyémmel.

– Milyen érzés, Farron? – lehelem.

– Benned élnék, ha tehetném.

Forróság nő a bensőmben, és hintáztatni kezdem a csípőmet, lassan elkezdek fel és le siklani.

– Gyorsabban – mondja Dayton, a hangja mély és rekedt.

– Igen – morogja Farron. – Még, Rosie, még!

Mozgok, minden lökés egyre keményebb és gyorsabb. Körmeimmel végigszántok Farron mellkasán, és biztos vagyok benne, hogy ő véraláfutásokat hagy a combomon.

Homorítom a hátamat, ahogy lejjebb engedem magam Farronon, ebben a szögben mélyre ér bennem.

– Szívd meg a mellét! – mondja Dayton, és kétségbeesett sürgetés hallatszódik a hangjában.

A keblem most Farron arca előtt csüng, és az egyiket szorgosan a szájába veszi. Nedves nyelve a mellbimbóm körül köröz, aztán finoman megharapja, és meghúzza.

A pillantásom Daytonre siklik. Ő engem figyel, szeme elsötétült. A szívem dübörög a mellkasomban, a testem mintha lángolna. Annyira élőnek érzem magamat.

Farron farka a G-pontomat dörzsöli, és felkiáltok, a gyönyör lehengerlő. Nem tudok gondolkodni – csak a mozgásra vagyok képes.

Dayton a tenyerébe fogja a másik mellemet, érdes hüvelykujjával dörzsöli kemény bimbómat.

– Mit szólsz ahhoz, hogy átadd az irányítást Ősz legfőbb hercegének?

– Igen.

– Áruld el neki, hogy akarod!

– Vadul – kapok levegőhöz, miközben érzem, hogy a farka lüktet bennem. – A tiéd vagyok, mindenestül. Azt akarom, hogy megtölts!

Farron kienged egy sóhajt, és Dayton játékosan megpaskolja az arcát.

– Hallottad a csajunkat. Engedelmeskedj neki, kutyus!

Farron a hátamra fordít, és felnyögök, ahogy még mélyebbre süllyed.

– Olyan nedves vagy – zihálja. – Olyan jó érzés vagy, Rosie.

Először lassan lök, aztán egyre gyorsabban, egyre mélyebbre és mélyebbre ér, amíg már teljesen belém mélyeszti magát. Lábamat a csípője köré fonom, a bokámmal magamhoz szorítom őt.

– Ezt szereted? – kérdezi Dayton. – Élvezed, hogy kitölt Farron farka?

– Igen, igen! – bólintok, és beharapom a számat. – Még! Keményebben!

Dayton keze a hajamba akad, és megemelem a fejemet, hogy megpillantsam őt magam felett, miközben vörös fény kúszik be az ablakon, amitől égi isten képét ölti magára.

– Örökké tudnálak titeket nézni. – Megcsókolja Farront, mielőtt az én izzadt hajamat kisöpörné a homlokomból, aztán ajkával az enyémet súrolja. – Ti lesztek a végzetem.

– Day – kapkodja a levegőt Farron, miközben keményen és gyorsan pumpál –, tudod, hogy ennek nem lehet vége nélküled. Kívánom a farkadat.

Day kiegyenesedik, szinte óvatoskodó arckifejezés szeli át a vonásait.

– Day, kérlek! – nyögdécselem a vágytól, hogy velünk legyen.

– A fenébe is! – Kezével beletúr aranyló hajába. Aztán az éjjeliszekrényhez lép, és előkap egy fiola olajat.

Farron lehajol hozzám, ajkát a fülemhez érinti.

– Nem szállok ki belőled, Rosie. Mit szólnál hozzá, ha engem dugna, miközben benned vagyok?

A gondolatra összehúzódnak az izmaim körülötte.

– Igen – nyüszögöm. – Igen.

Aztán Dayton Farron mögé lép, az ágyra térdel. Megcsókolja a nyakát, mielőtt azt suttogná:

– Készen állsz, Fare?

Farron leáll a mozgással, amíg Dayton belé hatol. Figyelem, ahogy arca eltorzul a gyönyörtől, amint magába fogadja Dayton hatalmas farkát. A nyomásától Farron mélyebbre süllyed bennem, és saját jogon is felkiáltok, miközben a gerincét karmolászom.

– Az istenekre, csodálatos érzés vagy! – leheli Dayton. Ott fekszünk, együtt lélegzünk, összekapcsolódunk. A szépségétől könnyek szúrják a szememet. A társkötődésem Farronnal annyi gyönyörtől ragyog, hogy szerintem teljesen fel tudna engem égetni. Ez annyira helyes.

– Na, baszunk, vagy sem? – Farron elvigyorodik, mielőtt belém lökné magát, hogy aztán csípőjét visszanyomja Daytonnek.

Mindketten felkiáltunk, aztán már együtt mozgunk. Dayton Farronba döf, keze Farron seggét csapkodja. Farron farka ki-be pumpál bennem, sikamlósan és nedvesen. Olyan, mintha érezném Dayton mozgását Farronon keresztül. Figyelem Daytont, ahogy dolgozik, találkozik a tekintetünk.

Elhajol Farron mellett, mélyen az Őszhercegbe nyomja magát, hogy aztán megragadja a nyakamat, és egy elsöprő csókba húzzon engem. Belesóhajtok. A mozdulat még közelebb nyomja a hármasunkat egymáshoz, mint valaha.

Gyönyörű.

Megtörjük a csókot, egyszerre kapkodjuk a levegőt, a mozdulataink egyre hevesebbek, egyre őrületesebbek lesznek. Farron felsikolt az élvezettől, és fejét a nyakamhoz hajtja, harapdálja és csókolgatja az érzékeny bőrömet. Kezemet puha hajába túrom. Ez túlmutat bármin, amit valaha éreztem korábban, és a társkötődéssel a testem a legjobb értelemben túlárad az érzésektől.

– Igen! – kiáltom, és a hátamat homorítom. – Farron! Day!

– Olyan jó vagy, Rosie – dörmögi Dayton. – Olyan kibaszott jól fogadod magadba azt a farkat. Úgy nézel ki, mint egy istennő.

– És én? – Farron felemeli a fejét, olyan éhes a Nyárherceg dicséretére, mint én.

– Ó, baba – sóhajtja Dayton. – Imádok benned lenni. Imádom ezt. Én imád…

Az izmaim megfeszülnek Farron farka körül.

– Kész vagy, édesem? – kérdezi Farron reszketegen. – Meg foglak tölteni.

Az egész testem beleremeg a szavaiba, de nem vagyok egyedül. Dayton a mennyekhez kiált, hátraveti fejét, aranyló haja száll a levegőben, és Farronba üríti magát.

Farron mély hangon felnyög, és felér a csúcsra. Meleg magja belém robban. A gyönyörük érzése mámorlöketeket küld belém, és a testem megremeg életem legnagyobb orgazmusától. Beleveszek, teljesen és egészben elnyel engem.

Összeakadt végtagok halmába zuhanunk, ragacsosan zihálunk. Farron még mindig bennem van, farka elernyed, Dayton pedig mellettünk fekszik, szemét lehunyva.

– Ez elképesztő volt – suttogom, és felemelem a kezemet, hogy végigsimítsak izzadt mellkasán.

– Én i… én imádom ezt – mondja Dayton. – Ti ketten egy látomás vagytok.

Elvigyorodom, könnyed a szívem.

– Azt hiszem, te is rendben voltál – mondja Farron álmosan, és csak legyint egyet.

Mind nevetünk. Elégedetten fekszem mellettük. Lelkemben a tűz még mindig parázslik. Miközben az édes öntudatlanságba siklom, elgondolkozom, hogy ez a társkötődésem Farronnal, vagy valami más, valami annyira fényes, hogy a lángjai teljesen be tudnának kebelezni.

78. FEJEZET

Rosalina

Valaki, talán Farron, a karjában kivisz engem a szobából nyíló fürdőszobába, ahol lefürdetnek. Aztán rám ad egy hálóinget.

Az ágy egy kicsit rendetlen, a szex illata még mindig a levegőben leng. Hárman átcsoszogunk Farron szobájába, és bebújunk a friss ágyneműbe. Farron dereka köré kanyarítom a karomat, hátát a mellkasomnak nyomja. Dayton mögém mászik, és egyik karjával mindkettőnket átölel.

Biztonságban, oltalomban és igencsak védelmezve érzem magamat, így lassan álomba zuhanok.

Valami felébreszt, és kipattannak a szemeim. Nem hiszem, hogy sokáig alhattam. Farron még mindig előttem van, a légzése egyenletes és mély. Helyes, pihennie kell a holnap előtt.

Hűvöset érzek a túloldalamon. Felülök, és megpillantom Daytont, amint elhagyja a szobát.

El kéne őt engednem, de finoman kikelek az ágyból, és követem őt a társalgónkba. Vörös napsugarak csordulnak a bútorokra a hatalmas ablakokon át.

– Dayton – szólok neki –, hová mész?

Megfordul, és elbűvölő vigyort villant rám.

– Rossz alvó vagy, mi, Bimbócska? Tudod, hogy Fare és én nem csináljuk ezt az ott alvós dolgot.

Fürkésző pillantással illetem.

– És – folytatja Dayton, amikor nem válaszolok – mindjárt napnyugta van.

– És? Az ágy épp elég nagy neked, még farkas formádban is. Vagy a földre tehetjük a párnákat, hogy…

– Nem baj. Menj, és bújj össze Farronnal! Aludj jól! Pihennünk kell a holnapi nap előtt.

– De… – szólok, megremeg a hangom. – Azt akarom, hogy maradj. Bármilyen alakban. Nincs olyan formád, amit ne…

Gyorsan megragadja a kezemet, ezzel belém fojtva a szót.

– Figyelj! Amit csináltunk? Kurva jó móka. Csodálatos volt, de csak móka. Te és Farron csináljátok ezt a társdolgot. Én boldogan csatlakozom a többihez.

Elrántom tőle a kezemet.

– Nem hiszek neked! Nem csókolhatsz meg így minket, nem szerelmeskedhetsz így velünk, és mondhatod aztán, hogy ez csak móka.

Oldalra billenti a fejét, még mindig mosolyog, mintha a szavaim jelentéktelenek lennének a számára.

– De mi nem dugtunk. Gyakorlatilag nem, Rosie.

– Azt észrevettem.

– Vágytál a farkamra?

– Már azóta vágyom rád, mióta először találkoztunk – lehelem. – Hát nem látod, Dayton?

Egy percig nem felel, aztán felnevet.

– Ezúttal eltaláltad a nevemet…

– Azt mondtad, hogy túl vagy ezen. – Előtte kezdek járkálni. – Tudni akarod, miért hívtalak Kelnek? Nem azért, mert azt kívántam, bárcsak ő lennél. Azért, mert ugyanazt éreztem irántad, mint amit iránta éreztem. Ezt a perzselő szikrát a mellkasomban, és…

– Elég, Rosalina! – mondja Dayton, és a szavai hirtelen olyan élesek, olyan parancsolóak, hogy elhal a hangom.

– Miért?

Most ő lépked előttem.

– Mert kurvára nem igazságos. Nem mondhatsz ilyeneket. Azt gondolod, hogy én nem akarom, hogy egy fénycsóva kirobbanjon a mellkasomból, ami hozzád és Farronhoz kötne örökre? De te nem vagy a társam. A világ nem így működik. – Megcsípi az orrnyergét. – Talán Fare-nek igaza volt…

A szavai valami egészen mélyet szaggatnak fel engem.

– Mivel kapcsolatban?

– Talán jobb, ha nem adjuk át magunknak ennek. Nem adhatom át magamat neked. Most már látom. A Nyár Birodalomért. A népemért. Fel kell őket szabadítanom, ahogy Fare tette. Vissza kell nyernem a varázserőmet, és segítenem kell a húgomnak.

Könnyek szúrják a szememet.

– Ne haragudj! Tudom, hogy meg kell találnod a társadat. Csak…

Gyengéden letörli a könnyeimet érdes kezével.

– Az a helyzet, Bimbócska, hogy ha átadom magamat neked, nem fogok tudni megállni. Melletted és Fare mellett maradok, és sosem akarom majd megtalálni a társamat.

– De…

– Baszki, Rosie! Nagyon közel vagyok hozzá, hogy beléd essek. Egy szakadék szélén egyensúlyozom, és egyetlen rossz lépéssel lezuhanok, és felnyársalom magamat a szívedre. Nem lesz hely másnak. Szóval így kell lennie. De hé, akkor is jó móka.

Logikusan van értelme. De bennem minden küzd, hogy azt mondjam neki, egy idióta. Mert Farronhoz és hozzám tartozik. Ajkamat az övéhez akarom nyomni, és vissza akarom rángatni a szobába magunkhoz, és be akarom mindezt bizonyítani neki.

De mielőtt bármit is tehetnék, a lenyugvó nap a horizont alá bukik, és Dayton megremeg, aztán egy tenger áztatta, aranyló farkassá válik.

– Menj, pihenj le! – mondja lehajtott fejjel. – Holnap Őszért fogunk küzdeni.

– Te is, Day. – Lassan visszamegyek a szobába, és bebújok a társam mellé.

Dayton szavai még mindig a fejemben csengenek, és tudom, bármit is mond, sosem lesz csak móka köztem és a Nyárherceg között.

Farron felém fordul, és az ölelésébe von. Beszívom az illatát. Holnap Rézió megküzd a birodalomért. És miközben Farron karjában fekszem, tudom, hogy ott leszek, és harcolni fogok a hercegeimért, bárhogyan is van rám szükségük.

79. FEJEZET

Rosalina

Az aranyló nap megcsillan a dombokon, és az eget alig takarja felhő. Vörös, narancs- és rézszínű fák ringatóznak a lágy szellőben, miközben piszkos köd kering a gyökerük körül. Helytelennek érzem, hogy csatába menjünk egy ilyen gyönyörű napon.

Butaság ilyet gondolni. Erősnek kell lennem a barátaimért és a családomért. Összefogom magam előtt a két kezemet, hogy ne remegjenek.

Engedélyt adtak rá, hogy figyeljem az eseményeket a kapu oromzatáról, magasan a küzdelem felett. Körbevesznek a katonák. Farron apja itt van, kihasználja a magasságot, hogy az egész csatát szemmel tartsa, és kiadja a szükséges parancsokat. Csak ennyire engedtek közel, mert Ezryn felderítőcsapata nem adott jelentést bármilyen tüzérségről vagy távoli fegyverzetről.

A legtöbb lakos a belvárosba költözött, vagy a kastély kaszárnyáiba. Őszi katonák sorakoznak a külső falak mentén íjakkal, olaj és égő teknők állnak mellettük. Ám a kapu előtti látvány a legelképesztőbb.

Ötszáz őszi katona csillog arany páncélban. Kardokkal vagy hosszú dárdákkal felfegyverzett gyalogosok, lovasok és harcmágusegységek állnak vigyázzban egy tündér férfi felé, aki egy nagy jávorszarvas hátán ül az élükön. Farron, Ősz legfőbb hercege.

A társam.

Végre megküzd a birodalmáért. Farron rátalált a bátorságára. Annyira máshogy néz ki a tündérhez képest, akit a tömlöc cellájában találtam, a férfihoz képest, aki elbújt a könyvtárban. Most már nem bujkál.

Mellette, a saját jávorszarvasán, Niamh hercegnő ül, rászabott arany páncéllal, sisakján agancsok magasodnak. Dayton és Ez lovakon ülnek. Dayton tőrei megcsillannak, ahogy forgatja őket, nem bír nyugton maradni. Ezryn szobor is lehetne Dayton túloldalán.

A hercegek gyűlölték, hogy hátra kell hagyniuk engem, főleg, amikor visszautasítottam, hogy a kastély kaszárnyájában maradjak. Ám az, hogy ilyen közel vagyok Farronhoz, mindkettőnknek erőt ad. Megszorítom a holdkő rózsanyakláncot; megígértem nekik, hogy ha rosszra fordulnak a dolgok, visszamegyek Faragvárba. De hogy hagyhatnám őket itt?

És Keldarion… Még nem tért vissza.

Idegesség torzítja el a katonák arcát. Néhányan a páncéljukkal babrálnak, megigazítják a szíjakat és a csatokat, míg mások egy helyben járkálnak. Mindannyiukra veszély vár. Mindannyiunkra.

A feszültségük ellenére mindegyik tündér katona fegyelmezett és összpontosít, mindegyikük elszánt, hogy megvédje az otthonát és a népét. Figyelmemet a dombra irányítom, és megacélozom magam a közeledő csatára. Én most már csak annyit tehetek, hogy figyelek és várok.

– Réziót nem háborúskodáshoz építették – mondja Padraig, ahogy követi a tekintetemet. – Kőfalai vannak, de nem olyan magasak, és nem olyan erősek. Az a legjobb, ha a nyílt téren nézünk szembe az ellenséggel.

– Nem hagyhatjuk, hogy betörjenek a városba – ismétlem azt, amit egész reggel hallgattam.

Az elmúlt hónapok mély szeretetet ébresztettek bennem Rézió, a Tölgyszív-vár és Ősz területei iránt. Most döbbenek csak rá, hogy Faragvához hasonlóan az Ősz Birodalom is az otthonom lett.

Annak ellenére, hogy a csatának én csak a megfigyelője vagyok, a legfőbb herceg úgy látta jónak, ha én is páncélt húzok – bőr és fém keveréke, ami utat ad a könnyed mozgásnak. Az arany mellvérten Farron házának kosszarvjelképe áll, míg az élénk rézszínű karvédők úgy csúcsosodnak ki, mint a libbenő falevelek. A nadrágom szoros, a bakancsom strapabíró. Ezektől úgy érzem, ennek a történetnek a részévé váltam, egy harcos vagyok, aki megvédi az otthonát.

Bár egy harcos feltehetően nem rakott volna a táskájába egy érzelmi biztonságot nyújtó könyvet. Nem gyanítom, hogy sokat tudnék olvasni, de fel akartam készülni, ha esetleg Perth úgy döntene, hogy mégsem bukkan fel.

– Bárcsak többet tudnék segíteni – mondom lágyan. – Nem vagyok sem harcos, sem mágus. Én csak egy ember vagyok.

Padraig nagy kezét a vállamra teszi.

– Egy ember, aki a legfőbb herceg társa lett. Visszahoztad a fiamat.

– Visszahoztam? – kérdezek vissza meglepetten.

– Sosem gondoltam volna, hogy látni fogom Farront, amint egy hadsereget vezet – feleli Padraig. – Nem minden csatát lehet megnyerni egy kard suhintásával. Néha csak egy motiváló szó, egy kis szikra kell. Rosalina, te vagy az a szikra.

Elpirulok, nem tudom, mit mondhatnék. Megszólal egy harci kürt, mire csontig hatoló hidegrázás fut rajtam végig. Egy figyelmeztetés.

Megérkezett az ellenség.

A téli rémségek felérnek az aranyló domb csúcsára, Perth Quellos vezeti őket. A vészjósló zöld fényt a koronáján még innen is látom.

– Nyugalom! – csendül fel tisztán Farron hangja. – Várj!

Perth előremutat a kezével. Dörrenés zeng a földön, ahogy hatalmas serege leereszkedik a dombon, egyenesen a város felé. Háromezer rém, ennyit számoltak. Háromezer Rézió ötszázával szemben.

De itt vannak a legfőbb hercegek.

A rémek földöntúli kecsességgel támadnak, mozdulataik csaknem folyékonyak. Némelyikük még mindig tündérnek tűnik, a fagy leplével a páncélján. Ám a többiek – a régen elhunyt tündérek és koboldok, akiket Perth a sírból hozott vissza – nem többek jéggel összefoltozott csontvázaknál.

Farron újabb parancsot kiált. Az Őszi Őrség készenlétbe áll.

Az oromzat széléhez sietek, a kőbe markolok, ahogy a rémek egyre közelebb érnek…

Egy suhanással a rémek első vonala lezuhan, eltűnnek egy árokban, amit tegnap este ástak, és levelekkel rejtettek el. Több százan buknak be a lyukba. A mögöttük érkező rémségek próbálnak megállni, de túl sokan vannak. Egymásba botlanak, és lebukfenceznek.

Farron előreinti a szarvasát, patái dübörögnek a szakadék felé. A kezének egy legyintésével tűz lobban az árokban, ami berobbantja a kanócot és az olajat, melyet az aljára helyeztek. Sercegő sikolyok és pukkanások zengenek a levegőben. Tűzfal húzódik most Rézió és a domb között.

A varázslat feszesen ég a mellkasomban, ahogy érzem Farron erejét a kötődésünkön keresztül. Megemeli állát, gyűlölettel néz Perth Quellosra, aki a domb tetején vár a többi csatlósával.

– Az Ősz Birodalom nem fogja eltűrni az árulásodat. – Farron hangja félelmet keltve átdörren a mezőn. – És beteges varázslatodnak sem fogunk áldozatául esni. Add meg magad, és meggondolom, hogy megkegyelmezek-e neked. – Gyönyörű, és halálosnak néz ki, koskoronája úgy csillog, mint az olvadó arany a lángoló fényben.

Csend. Csend, leszámítva az égő és sercegő rémségeket.

Perth égbe emeli a kezét, és hangja természetellenesen terjed tova, mintha magával a széllel szállna.

– Sokat kell még tanulnod, ifjú herceg, a völgyön túli varázslatról.

Szörnyű, siralmas halálsikolyok töltik meg a levegőt. Aztán egy lángoló csontvázkéz kaparja elő magát az árokból. Farron szarvasa hátrál, mire ő megragadja a kantárt. Még több kéz, kar és láb kap bele az árok szájába. Aztán egész csontvázak emelkednek ki, beborítja őket a tűz, a beteg varázslat természetellenes zöldre változtatja a lángokat.

– Megint feléleszti a holtakat – kapok levegőhöz.

– Ez így igazságtalan – morogja Padraig, aztán az oromzathoz siet. – Íjászok, készüljetek!

Farron a szarvasába rúg, és visszavonul a sorába.

– Felkészülni!

Dayton és Ezryn felemelik a kardjaikat. Niamh hercegnő a mennyek felé döf dárdájával, és vadul felkiált, amit visszhangoznak a katonák.

Az égő csontvázak előretörnek, és összecsapnak az őszi katonákkal. A sikolyok keverednek a fémek csattanásaival. Repkednek a jégszilánkok, és az égő hús szaga tölti meg a levegőt. A rémségek fagyos kardjai egyenesen átvágnak a páncélokon.

– Tűz! – süvölti Padraig.

Lánghegyű nyilak hulláma aranyszalagként száll keresztül a levegőn, mielőtt egy sornyi csontvázba csapódnának az árok túloldalán. Azok, akiket fejen találtak, nem mozdulnak többet. Szóval meg lehet őket ölni… amíg Perth fel nem éleszti őket újból.

Még több és több elhullott szörny mászik elő az árokból – a rendíthetetlen halottak. Egy csuklyás árny emelkedik ki egy csapatnyi rémség közül, akik még mindig az égő árok csapdájában vannak. Zöld fény ragyog fel a sötét csuklyája alól. Egy újabb azokból a koronákból… Ugyanaz a köpenyes alak, akit Perth táborában láttam.

Az árnyas alak int a kezével, és az a furcsa fagy kiterjed az árokra, elroppantja és elaltatja a lángokat. Egy hidat csinál.

Rettenetes éljenzés száll fel a holtak közül, és átkelnek az árok felett, egy hullámban támadnak rá az őszi katonákra.

Kétségbeesetten a hercegeim után kutatok a harcmezőn. Megpillantom Ezrynt. Még mindig lóháton van, suhint nagy kardjával, amit élénk rózsaszín lángok borítanak, és egy széles ívben egyszerre négy rémség fejét vágja le.

Padraig minden jókedvét elvesztette, fel és le rohangál a bástyán, az íjászoknak osztogatja a parancsokat, akik egymás után lövik ki a nyílhullámokat. Már elrendelte a katapult használatát is, hatalmas tűzgolyókat lőnek le a rémségekre.

Az egész vár beleremeg, ahogy egy újabb horda téli rémség menetel le a dombról.

A szívem fájdalmasan dübörög. Az őszi katonák a fagy ellenére szétszóródtak. A káoszban elvesztem a hercegek nyomát. Hol vagytok?

Ismerős láng lobban a mellkasomban, egy aranyfonal leghalványabb csillanása. Aztán meglátom a társamat. Farron elhagyta hátasát, és most Daytonnel harcol, hátukat egymásnak vetik. Az Őszherceg kitárja kezét, szabadjára enged egy levél formájú lángörvényt. Dayton egy széllökéssel hátraküld egy sornyi rémséget, mielőtt közéjük merülne láng borította kardjaival.

Harcoljatok tovább! Próbálom Farron felé küldeni a gondolataimat, ám nem vagyok benne biztos, hogy képes lesz hallani engem. Szeretlek. Ne add fel!

Mindketten egyszerre néznek fel. Farrontól egy gyors mosolyt, Daytontől pedig egy kacsintást kapok mindössze, mielőtt a felfordulás elnyelné őket a szemem elől.

Ez az ellenség nem olyan, mint a normális emberek. A nyilaknak és a katapultnak aligha van rájuk hatása. Egy fejbe kapott tüzes nyíl végez eggyel, egy tűzgolyó pedig kilapít egy egész csapatot. Azonban az a sejtésem, hogy egy igazi katona legalább néhány pillanatig tétovázna, ha látná, hogy a bajtársai elhullanak.

Ezeknek a fagyott szörnyeknek nincs ilyen bűntudatuk. Csak nyomulnak előre, miközben bajtársaik összeomlanak mellettük.

Mintha nem emlékeznének, milyen életben lenni.

Ahogy figyelem őket, mintázatokat veszek észre. A tündérek, akik feláldozták magukat Perthnek, parancsnokokként tűnnek fel. Ők mintha emlékeznének részletekre az életükből, ahogy utasításokat osztogatnak az egységeknek. De a legtöbben, a csontvázak, nem többek őrjöngő szörnyetegeknél.

– Rosalina! Rosalina! – Az apám hangja.

Megfordulok, megpillantom őt, Billyt és Domot, amint a bástyán futnak felém.

– Találtunk valamit – lihegi Dominic, és előhúz egy viseltes tekercset a kabátjából.

– Az égerfában?

Az apám bólint, nehezen kap levegőt.

– Átkozott káosz volt odabent, de ez már valami.

Dominic a kezembe teszi a tekercset. Óvatosan összeragasztották, a szétszaggatott darabokat összefűzték.

– Mi ez?

– Hát, nem vagyunk benne biztosak – mondja Billy, mosolya grimaszba torzul.

– Nem valami hasznosat kellett volna találnotok?

– Ez hasznos – mondja papa. – Bízz bennem, ha annyi műtárggyal találkoztál már, mint én, akkor megérzed az ilyesmit. Ez majd megfordítja a dolgokat.

– Elég sokat beszélnek a halálról és a pusztításról ebben a kis bűbájban. – Dominic biccent. – Nem csoda, hogy az égerfába száműzték. Úgy van megírva, ahogy az ősi tündérek szerették: olyan titokzatos, meg minden. De tudod, ki szereti megfejteni az ilyen szövegeket.

– A mi drága bátyánk – fejezi be Billy.

– A fiúk majd odaviszik ezt a hercegednek, Rosalina – mondja az apám –, ő majd tudni fogja, mit kell tennie vele.

Kinézek az őrjöngő csatára. Az utolsó dolog, amire szükségünk van, az még több halál… de bízom Farron öccseiben. Bízom az apámban.

– Rendben.

– Csak van egy kis gond. – Billy áthajol az oromzaton. – Hol van Farron?

A szívem egy nyúl gyorsaságával ver, de nem is hallom a lenti csata csattogásaitól és kiáltásaitól.

– Én meg tudom őt találni. A társkötődésünk majd odavezet minket.

– Rosalina – szól papa –, ez túl veszélyes. Bajod eshet, vagy még rosszabb.

Megfeszítem az állkapcsomat, leküzdöm a félelmemet.

– Farronnak szüksége van erre, és én vagyok az egyetlen, aki gyorsan megtalálja őt.

– Majd mi megvédünk – Billy felemel egy rövid kardot a derekáról.

– Egész életünkben erre készültünk – biccent Dominic.

Megacélozom a pillantásomat, kibámulok a harcmezőre, és megragadom a tekercset.

– Hát akkor menjünk, és keressük meg Ősz legfőbb hercegét!

80. FEJEZET

Farron

Forróság robban a kezemből, és perzselő hullámmal csap le két rémségre. Megfordulok, és egy másiknak a kardja alá bukom, aztán tüzes tenyerembe kapom az arcát, elolvasztom a fagyot és a markom alatt a csontokat. Aztán ismét futok, és áthajítok egy tűzgolyót a levegőn, hogy megpörköljem a rémség hátát, aki megtámadta Daytont.

– Azt én elintéztem volna! – kiáltja Dayton, miközben megöl egy újabbat, pengéi türkiz lánggal égnek.

– Hidd el, épp elegen vannak mindannyiunknak – felelem.

– Kevesebb duma, több mészárlás. – Az anyám hangja túlharsogja jávorszarvasának dübörgő patáit. Ő az egyetlen, aki a nyeregben bírt maradni. Thrandet elkapta a fagy, amikor egy rémséget túl közel engedtem, és lepattantam róla, mielőtt a jég engem is elragadott volna. Dayton lova holtan fekszik egy nagy halom fagyott csont alatt.

Ezryn elment, hogy biztosítsa a nyugati frontot azzal a szándékkal, hogy ezzel kiterjeszti az erőnket. Még a harcmezőn át is hallottam, hogy a katonák szinte üdvrivalgásban törtek ki, amikor megérkezett hozzájuk. Ezryn hírneve mint elsőrangú hadvezér még Őszben is ismert. A szívem erőt nyer a tudatból, hogy a puszta jelenléte növeli a katonák harci szellemét, és annyi életet fog megmenteni, amennyit csak tud.

Amikor azt tanácsoltam Daytonnek, hogy vegye kézbe a keleti oldalt, úgy forgatta a szemét, mintha a gondolat, hogy elszakadjon tőlem, egyenesen ostoba lenne.

Kipislogom szememből az izzadságot, próbálok végigtekinteni a harcmezőn, hogy felmérjem a létszámunkat. Olyan sokan vannak. A talajt eltakarják a testek és a csontok, a vér és a fagy. Ám a mi katonáinkkal szemben, akik az életüket adták, Quellos hadserege nem marad halott.

Felnézek rá a harcmezőn túli domb tetejére. Koronája beteges zöld fénnyel ragyog. A legyőzött rémségek csontjai zörögni kezdenek, aztán újrarendeződnek, összefoltozza őket a dér. A holtak nem maradnak holtak.

– Hátrányba kerülünk, Farron – kiált az anyám, miközben dárdáját egy nyurga rémség bordái közé fúrja. – Ha nem teszünk valamit hamarosan, vissza kell vonulnunk a városba.

Amint azt megtesszük, lerombolják a falainkat. Minden bent élő lakos odaveszne…

Nem. A népem megbízott bennem, hogy biztonságban tartom őket. Nem hagyom, hogy a holtak elfoglalják az otthonunkat.

A szemem ég, ahogy felbámulok Perth Quellosra, zöld koronájának fénye úszik a látómezőmben. A korona…

– A parancsnokukat kell legyőznünk – mondom. – Az a korona valahogyan megváltoztatja a varázslatát. Attól tudja visszahozni a holtakat az élők sorába.

– Vágjuk le a kígyó fejét! – Dayton összeroppant egy koponyát a bakancsával. – Elviszünk téged hozzá.

Az anyám bólint.

– És te, fiam, a máglyára vetheted.

A holtak több hadteste is köztünk és Quellos között áll. Miért hagyott el minket Kel? Bűbájokat küldeni a háttérből, az Farron-munka. Az ellenséges parancsnokok lemészárlása Kel-munkának tűnik.

Erővel beszívok egy reszketeg lélegzetet. Quellos fagyot küldött az én birodalmamra. Jégbe zárta az én népemet. Megfenyegette az én uralkodásomat. Én vagyok az, akinek véget kell vetnie ennek.

Előretörök.

Akár a körülöttem lévő családom erejétől, akár az engem buzdító igaz cél miatt, de olyan szenvedéllyel harcolok, amit nem ismertem korábban. Ősz áldása járja át a bőrömet, és hamuszürke ösvényt mutat nekünk, hogy kövessük. Dayton már az eleganciát súroló stílusban gyilkol. És az anyám dárdája halálosabb, mint tíz kard.

Csontok roppannak a bakancsom alatt, ahogy megközelítjük a dombot. Felbámulok Perthre, elkapom kígyószerű pillantását. Az enyémben tűz lobban. Eljövök érted.

81. FEJEZET

Rosalina

Elgondolkozom, hogy vajon az egykori főnököm, Richard, mit gondolna most rólam: Rosalina O’Connell, a könyvárus, épp egy tündérekkel és szörnyekkel teli harcmezőn tör át. Nem tudom biztosan, hogy miért terelődtek erre a gondolataim. Talán azért, mert oly sok napot töltöttem egy könyv felett, miközben elvesztem a jó és gonosz közötti csatákban, míg Orca Cove utcáin kopogott az eső.

Ám a régi életem már messze van, és most el kell jutnom a társamhoz. A tekercset biztonságba helyeztem a batyumba, a vizes tömlőmmel, némi harapnivalóval és egy érzelmi biztonságot nyújtó könyvvel együtt.

A csata tombol körülöttünk. A szívem dübörög a mellkasomban, és követem a Farronhoz húzó érzést. Én nem vagyok harcos, de nem ácsoroghatok tétlenül, míg a barátaim az életükért küzdenek. Ez a bűbáj segíthet. Billy és Dom mellettem vannak, láng lepte kardjukat a magasba tartják, miközben lekaszálnak minden rémséget, akik keresztezik az utunkat.

Az acél összecsattanó hangja a levegőben zeng, és a füst csípős szaga megtölti az orromat. Billy és Dom elszánt kegyetlenséggel küzdenek. Az ártatlan ikrek eltűntek. Most ragadozók kecsességével és gyorsaságával mozognak. Azt hiszem, így voltak képesek áthatolni a Tüskebokron egészen Faragvárig.

Feszültség szegélyezi arcukat a küzdelem közben, de nem hibáznak. Elszántan védelmeznek, mindegy, mi történik. A szüntelen húzás vezet engem.

– Közel vagyunk! – kiáltom nekik.

– Nyomás! – vigyorog Billy, és lángcsóva robban a tenyeréből, ahogy egy közeli rémség felé kap.

– Nem lassíthatunk! – Dom lebukik, és elvágja egy másik lény bokáját, így az csontok halmába zuhan össze.

Robbanás szól, és a föld megremeg a lábam alatt, miközben egy óriási téli rémség áll az utunkba. Ez a szörny nem olyan friss, mint az újonnan átváltoztatott tündérek, ám nem is olyan romlott, mint a csontvázak. Bőre megereszkedett, csaknem lehámlik a csontról, és egy hatalmas, puffadt hasat lóbál maga előtt. Talán korábban valami óriás koboldforma lehetett – vagy valami még rosszabb. Egyik kezében egy tüskés bunkósbotot tart.

A rothadás szaga megcsap engem. Dom és Billy elszántan biccentenek egymásnak, mielőtt nekimennének a szörnynek. A rémség meglendíti a karját, a botja a földet súrolja. A fivérek kivédik.

Az igyekezetük ellenére a hatalmas szörny nem hajlandó megadni magát. Rothadó bőre olyan, mintha sebezhetetlen lenne. Billy végre átdöfi a belét, átszakítja vékony húsát. A feketeség orrfacsaró bűze előtör belőle. Ám ez nem elég, hogy legyőzzék a lényt. Ismét meglendíti a botját, és Billy alig kerüli el az ütést.

– Menj tovább, Rosalina! – kiáltja Dominic. – Közel vagyunk már!

– Mi feltartjuk őt! Fuss tovább!

A félelem vadul dübörög a mellkasomban. Azt akarják, hogy egyedül menjek? A harcmező zajai hirtelen túl hangosak lesznek. Csakhogy a társkötődésem dalol a mellkasomban; Farron nincs már messze.

Kétségbeesetten vizslatom a környezetemet. Farron északnyugat felé van. Abba az irányba fordulok. Rézió falánál van egy sziklás kiugró – odaszaladhatok, hogy összeszedjem magam, mielőtt továbbmennék.

Elszántan biccentek Domnak és Billynek, aztán kilövök a kavalkádba.

Olyan gyorsan szaladok a harcmezőn keresztül, amilyen gyorsan csak tudok, a szívem a mellkasomban tombol. A tündér katonák heves határozottsággal küzdenek, tüzes kardjuk a rémségekbe csapódik, csakhogy a sérültek és haldoklók kiáltásai megtöltik a köztes teret.

Egy rémség az utamba kerül, egy nyílvessző áll ki a fejéből. Felsikoltok és hátratántorodom. Egy szívdobbanásnyi idővel később már zöld lángban vergődik, aztán feláll, a teste megújul az ura kétes varázslatának köszönhetően.

Hogyan küzdjünk egy olyan ellenséggel, aki nem marad halott?

Elkúszom, a sziklák már közel vannak. Nem látom Farront, alig érzem őt a félelmemen túl. Próbálok mindenkit elkerülni, kivédeni, és átfurakodom a harcolók között.

Egy köpenyes alak menetel keresztül a csatán, mintha nem is zavarná a pusztítás. Lehúzza a csuklyáját.

A véremet elönti az ismerős félelem hűvöse.

Egy olyan félelem, amit sokkal korábban éreztem, mint hogy ebbe a világba érkeztem volna.

A zölden csillogó kristály megvilágítja éles állát, kegyetlen mosolyát. Egy mosolyt, amit túl jól ismerek.

– Nem lehet – suttogom földbe gyökerezett lábbal, nem bírok elfutni. Nem bírok megmoccanni. – Halott. Ő halott.

Émelyítő érzés söpör át az ereimen. De ez a hadsereg, akikkel harcolunk… ők mind halottak, nem?

Lucas hasonló koronát visel, mint Perth Quellos. A hajában még mindig ott van a vörös árnyalata, és a ragyogó kristály beteges zöldre festi fagyos bőrét. Élénkkék vonalak futnak fel és le a nyakán, mint ügyetlen varrások.

Keldarion átdobta testét Faragvár kapuján a Tél Birodalomba. Perth biztosan kapott az alkalmon, hogy felélesszen egy újabb szörnyet.

Végignézem, ahogy egy őszi katona odasiet hozzá, de Lucas megemeli a karját. Amikor a kard megérinti a bőrét, az megfagy, a fagy pedig gyorsan átkúszik a katonára. Ez az erő…

Nem olyan, mint a többi rémség. Az a korona és a kegyetlen varázslat, ami belőle árad, a bizonyíték erre.

Mit látott benne Perth, hogy ilyen szörnyű erőt adjon neki? Meg akarta ízlelni annak az élvezetét, hogy egy embert változtasson át? Vagy mást talált Lucasban, amitől tökéletes csatornának érezte az ilyen gonosz varázslathoz?

A csata tombol körülöttem. Tudom, hogy futnom kéne, de lefagyok, ahogy Lucas felém fordul. Az egykor ismerős vonásai most eltorzultak, a bőre berepedezett a fagytól.

– Rosalina.

Rettegés szalad keresztül rajtam. Tennem kell valamit…

Bukj le!

Erőteljes parancs hullámzik az elmémben, és engedelmeskedem, a földre vetem magam, amint egy téli rémség hatalmas fejszéje épp a fejem felett suhan el. A csontvázszörny engem vizslat, majd felemeli a fejszéjét. Felsikoltok, és kezemet az arcom elé kapom utolsó próbálkozásként, hogy védjem magamat.

Acél csapódik az acélnak. Kinyitom a szemem, és megpillantok egy őszi katonát, amint kivédi a rémség támadását. Fürgén suhint a kardjával, és kettévágja a rémet.

– Farron? – kapok levegőhöz. A forróság felrobban a mellkasomban. Megtaláltam.

Aztán a katona megfordul, és a sisakja alatt hosszú, sötét hajtincsek lobognak a szélben. A szeme csillog.

– Nem lenne igazi csata, ha nem kéne egy kis hercegnőt megmenteni.

És ki más vigyorogna rám, és tartaná felém a kezét, mint Caspian, az átkozott Tüskeherceg.

82. FEJEZET

Rosalina

Az a forróság a mellkasomban hamar őrjöngő purgatóriummá válik a látványától. Elcsapom Caspian kezét.

– Tőled nem akarok semmit.

Caspian szétnéz mindkét irányba, aztán felkap engem. Túlságosan ledöbbenek, hogy tiltakozzak. Mire sikerül egyet belerúgnom – aminek egyáltalán nincs hatása –, addigra már ledob engem a sziklás kiugró mögé, ami felé tartottam.

Összeomlok a földön. Van valami, ami nyomasztóbb, mint a Tüskeherceg. Kinézek a szikla mögül. Lucasnak nyoma sincs. Egyáltalán őt láttam? Vagy csak a félelmem trükközött velem? Megkönnyebbülés árad szét a testemben. Ezen a menedéken túl a csata még mindig őrjöng, de itt akad némi megnyugvás.

– És mégis mit csinál a kis hercegnő, hogy úgy rohan a csatába, hogy egy kard sincs nála, amivel megvédhetné magát?

Visszasimulok a sziklák takarása mögé.

– Fogalmam sincs, hogyan kell egy kardot használni.

– Azok a hercegek bolondabbak, mint hittem. Meg kellett volna tanítaniuk, hogyan védd meg magad.

– Teljesen jól megvédenek.

– Akkor hol vannak?

– A szabadságért harcolnak. Azért, ami helyes – vicsorgom. – Valami olyanért, amiről fogalmad sincs.

– Higgy nekem! Ehhez nekem semmi közöm. – Lustán a csata felé int.

– Nem, te a koboldjaiddal egy másik támadást indítottál Rézió ellen. – Annak az estének az emléke még mindig élénken él az elmémben. Manipulálta Farront, és ezzel csaknem megölte Daytont…

Caspian hosszan felsóhajt.

– Mit kell tennie egy srácnak, hogy kapjon némi köszönetet?

– Ne legyen egy áruló fasz? – Megcsapom a mellvértjét. – Amúgy is, mi van rajtad? Nevetségesen festesz.

– Be kellett olvadnom. – Megkocogtatja az Ősz-sisak oldalát. – Nem hittem, hogy örülnének nekem.

– Hát, ez megesik, ha egy koboldhordával támadsz egy városra. – A szemem megakad valamin a páncélja hézagjaiban. A grimoire az, amit Farron lopott el neki az égerfából. Idehozta, a csata hevébe. – Sosem az volt a cél, hogy elmenjünk a bulidra, ugye? Vagy hogy segíts Farronnak. Csak az volt a lényeg, hogy ellophasd azt a könyvet.

Ravasz mosoly kúszik Caspian dús ajkára.

– Azt hiszem, a hercegek ostobasága mégsem kebelezett be téged teljesen.

Lassan a táskámba nyúlok, és megvillantom a saját könyvemet: a tündérek egy tündérmeséje, amit Ősz könyvtárából vettem kölcsön.

– Én is hoztam egy könyvet a csatába. De miért olyan fontos az? Miért mentél ilyen messzire, hogy átverd Farront?

Caspian ellenőrzi, hogy továbbra sem vagyunk-e szem előtt, aztán lehajol.

– Nem vertem át. Felajánlottam neki egy alkut. A farkasa feletti irányítás volt a feltétel. Kifizetődik, ha pontos vagy, Virágom, ez olyasmi, amit a mi drága Őszhercegünk a saját bőrén tanult meg.

– Ne beszélj így a társamról! – köpöm felé, és ujjammal a mellkasára bökök.

– Igen, a társad. – Caspian elcsapja a kezemet. – Legalább azt köszönd meg, hogy segítettem kivirulni a kötődéseteket.

– Fogd be! – A levegő elnehezül a torkomban. – Miért vagy itt?

– Hogy neked is ajánljak egy saját alkut.

– Mintha valaha megbíznék benned.

– Nincs rá szükség. – Caspian felemeli a kezét. Két kis tüske csavarodik a csuklója köré, mintha tekergő kígyók lennének. – Emlékszel, milyen erős voltál, amikor kihúztad azt a nagy mamlaszt a jégből? Elvittem neked a tüskéket. Ezekkel a karkötőkkel mindig a birtokodban lehet a tüskék varázsereje.

A szívem a mellkasomban lüktet, miközben egy szörnyű, de gyönyörű kép villan át az elmémen. Ha a harcmezőn irányítani tudnám a tüskéket, nem lennék a rémségek kegyeire bízva, és nem lenne szükségem más védelmére.

– Én magam is elő tudom hívni a töviseket – felelem, és felszegem az államat. – Már korábban is megtettem.

– Próbáld csak meg!

Tenyeremet letapasztom a földre, próbálok a tüskés ágak mágiájához nyúlni, ahogy megtettem a Mélyben. Összeszorítom a fogamat, várom, hogy érezzek valamit, de csak a Caspian csuklója körüli töviseket érzékelem.

Letérdel, és finoman megemeli az államat.

– Képes voltál rá, hogy használd a rózsaágaimat. Talán egy nap képes leszel rá, hogy egészen az Elvarázsolt-völgy mélyéről hívd fel őket. Ám amíg csapdába vagy esve ebben az emberbőrben, a varázserőd forrása túlságosan messze van. Én vagyok az egyetlen, aki segíthet neked.

A tüskés karkötőkről a harcmezőre pillantok. A távolban érzem a húzást, ami Farron felé irányít engem, de olyan messze van még. Miért éreztem úgy, mintha közel lenne? El kell hozzá juttatnom ezt a tekercset.

A fogaim közt szűrve vicsorgom Caspiannak, mint egy vadmacska.

– Mit akarsz értük cserébe?

– Egy csókot – feleli, sötét szeme csillog. – Tőled. Az ajkamra. Tudod, kifizetődik, ha pontos vagy.

A szívem őrjöng a mellem alatt. Keldarion gyűlölni fog emiatt. A többiek is.

Okosabb vagyok annál, mint hogy a Tüskeherceggel alkudozzak. Érzem, hogy valami csapda rejlik ebben. Talán egy olyan, amit még egyikünk sem lát.

Azonban minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megmentsem a társamat, hogy megmentsem az Ősz Birodalmat. Szóval, belecsapok Caspian tenyerébe.

– Áll az alku.

Szeme elkerekedik a meglepettségtől, aztán ellágyul, és hosszú sóhajt enged ki. A csuklójára tekeredett karkötők lemásznak róla, és előrekígyóznak. Az egyik inda a csuklóján marad, míg a többi szoros körökben az én csuklómra tekeredik. Egy alku.

Aprót sóhajtok, amint megérzem a rajtam keresztülszaladó varázserőt. A tüskék mintha az én nyúlványaim lennének, és leérnének egy mély, belső kútba. Kipróbálom az erejüket, és arra használom a töviseket a csuklómon, hogy indákat hívjak elő, hogy tovakígyózzanak a földön.

– Működik!

– Hát persze hogy működik. – Caspian még nem is pislogott. Csak bámul rám.

Amint tovább próbálgatom az erőt, újabb indák szakadnak le a csuklómról, és szövődnek a földbe. Mély kapcsolódást érzek minden egyes tüskével. Még több erővel apró kis indákat csinálok, amik beborítják a kezemben tartott könyvet, és a föld felett tartják.

– Te következel, hogy teljesítsd az alku rád eső részét – mondja Caspian, és furcsa rekedtség költözik a hangjába.

A szívem különös ritmusban kezd dobogni. Még több rózsaágat küldök előre, folytatom a varázserő felfedezését, hagyom, hogy az indák játékosan feltekeredjenek a combjára.

– Na, ez csiklandoz. – A mosolyának nem kéne ilyen gyönyörűnek lennie.

– Én már csak tudom – felelem, és közelebb hajolok. – Ezt csináltad velem. Emlékszel? Az első napon, amikor találkoztunk.

Sötéten kuncog.

– Sosem tudnám elfelejteni. De az nem az első nap volt, hogy találkoztunk.

Nem, az első az volt, amikor először átkeltem az Elvarázsolt-völgyön… Ő volt az az árnyas alak, aki megmentett a koboldok elől, és elvitt Faragvárhoz.

– Miért ragaszkodsz folyton a megmentésemhez?

– Az csak egy alkalom volt.

– De gondolatban beszéltél hozzám, amikor elfutottam Faragvárból. Te mondtad, hogy fussak, hogy nem érsz el hozzám. Azt hiszem… azt hiszem, segíteni akartál nekem.

Caspian a tiszta, jól ápolt körmeit kezdi tanulmányozni.

– Nos, igen, a társad elég szorult helyzetet teremtett nekem Faragvárban. Nem igazán tudtam eljönni onnan.

– Uh! – Ujjaimat a hajamba fúrom. – Olyan idegesítő vagy! Te a barátaidat és ellenségeidet is egyaránt elárulod? Van bárki, akihez hűséges vagy?

– Mint ahogy az Elvarázsolt-völgy bármely rendes lakója, én is a királynőhöz vagyok hűséges.

– Persze, a Mély királynőjéhez – csattanok fel.

Szemében sötétség villan, és megragadja a tarkómat, ujjait a hajamba fűzi.

– Tovább csevegünk egy csata közepén, vagy teljesíted az alkunkat?

Ám a csata távolinak tűnik, az üvöltések és kiáltások messzinek hangzanak, és én kényszerítem magamat, hogy összpontosítsak. Caspian olyan különösen néz ki így, hogy Ősz arany páncélját viseli. Fiatalabbnak tűnik tőle, gyengédebbnek. Hagyom, hogy közelebb húzzon magához, így már az ölében ülök. Leveszem a sisakját, mire sötét hajzuhataga bekeretezi elegáns arcát.

– Egy aprócska csók ekkora erőért? – mondom neki lágyan, hagyom, hogy a tüskéim tovább kússzanak fel a testére, páncélja lemezei között. – Már biztosan régóta gondolkoztál ezen.

Lehunyja a szemét, hosszú szempillája megcsillan az aranyló fényben.

– Fogalmad sincs, hercegnő.

Melegség virul bennem, és próbálom figyelmen kívül hagyni az érzelmek löketét a testemben. Leengedem az ajkamat, csak egy hajszál választ el tőle.

– Alkut kötöttem veled, és vállaltam, hogy megcsókollak, Caspian.

Ujjai finoman súrolják a gerincemet.

– Igen.

Elhúzódom, magammal viszem a rózsaágakat is, majd felállok, és gyorsan a táskámba dugom a könyvet.

Caspian kinyitja a szemét, zavartan pislog.

– Alkut kötöttem veled, hogy megcsókollak, azt azonban nem ígértem meg, hogy az most lesz. Te hibáztál, amikor nem mondtad, hogy mikor és hol. Tudod, kifizetődik, ha pontos vagy.

Egy pillanatra azt hiszem, hogy mérges lesz, de csak sötét rekedtséggel nevet.

– Á, hercegnő, te tényleg ehhez a világhoz tartozol, nem igaz? – Nevetése köhögésbe fordul át, és valami fekete fogja be a száját.

– Mi…

Ujját végighúzza a fekete anyagon, ami bevonja a száját.

– Jól használd az erődet, Rosalina! – mondja, majd úgy esik a földre, mint más az óceán hullámai közé. Tüskés ágak tekerednek körbe rajta, és eltűnik a tövisek és árnyak forgatagában.

Ám a csuklómat körbeölelő karkötők megmaradnak. Talán ez a Tüskeherceg varázsereje, de most az enyém.

Az enyém, hogy azt tegyek vele, amit akarok.

83. FEJEZET

Farron

Dayton, az anyám és én úgy érünk fel a domb tetejére, mint egy aranyból és lángból álló, rohanó lény.

Perth felcsapja egyik kezét, mire három borzalmas szörny tör fel körülötte. A rothadó lovaknak kék és fagycsípte a testük, a sörényüket beborítja az egyenetlen dér, a szemüregük üres. Kettőn rémség ül. A csupasz csontvázakkal ellentétben őket frissen hívta életre.

Perth felhuppan a harmadik halott lóra, kinyújtja a kezét, és egy csillogó jéglándzsát készít, melynek szilánkjai azzal a természetfeletti zöld fénnyel ragyognak.

– Úgy tűnik, elnyerted a figyelmét – mondja Dayton.

A harcmezőt vizslatom, és megpillantom Ezrynt a küzdelemben. Minden oldalról körbevették, kardja csillog az ellenségekkel szemben. Az emberei száma máris lecsökkent. Hamarosan egyedül fogja tartani a nyugati frontot. Most kell cselekednem.

Szerencsére nem kell várnom. Egy kiáltás kíséretében Quellos és lovasai megindulnak.

– Intézzétek el a rémségeket! – mondom mély hangon. – Quellos Őszé.

Az anyám megállítja mellettem a szarvasát, és leengedi a dárdáját. Megacélozzuk magunkat. Quellos és a lovasai hóviharként csapnak le ránk: a hideg, a csípős szél és az erőszak záporaként.

Lovak fájdalmának borzasztó hangja hatol át a levegőn; noha nem vehetem le a szememet Quellosról, hogy ellenőrizzem, de tudom, hogy Dayton elintézte a lovasokat. Az anyám Quellos lovának látható bordái közé mélyeszti a dárdáját, mire annak fájdalmasan megfeszül a teste. Előretörök, heves tűzzel a kezemben.

Quellos felhördül – félig nevet, félig kiált –, és dárdáját felém döfi. Hátraugrom, érzem a szellő sziszegését, ahogy kis híján eltalál.

Próbálja visszanyerni az irányítást a hátasa felett, miközben lángok költöznek a csontjai közé, és megbotlik.

– Hát nem megható? – Quellos a keze köré tekeri a gyeplőt. – Egy legfőbb herceg végre talál valamit, ami méltó a jelenlétére.

– Nem kell ezt tenned, Quellos. – Hátrálok egy lépést, és leengedem a kezemet. – Vond vissza a seregedet! Ősznek nincs konfliktusa a Tél Birodalommal.

– Hát persze hogy nincs – vicsorogja az áruló vezér. – Biztos vagyok benne, hogy Ősz örömmel nézte végig, ahogy Tél felfalta önmagát, miközben az a nevetséges, vezetőnek aligha nevezhető Keldarion uralkodott. Hosszú ideig szolgáltam őt azt gondolván, hogy az a bolond majd rájön, hogy mi a legjobb a birodalomnak, és átadja Tél áldását nekem, annak, aki megérdemli az uralkodást.

Lángok nyaldossák az ujjaimat.

– Szóval ezért szolgáltad Keldariont annyi éven át. Nem hűségből vagy vágyból, hogy sikerre juttasd őt. Hanem mert azt akartad, hogy átadja neked az erejét!

Az anyám kegyetlen nevetést ereszt.

– Te még annál is nagyobb bolond vagy, mit gondoltam, Quellos. Minden legfőbb uralkodó tudja, hogy ki méltó a birodalomra, és ki nem az. – Megpörgeti dárdáját a kezében. – Te sosem hoznál békét Télre.

Quellos hátasa fojtottan felnyerít, és mellső lábaira hanyatlik. A vezér előreesik, de fent marad.

– Ebben tévedsz, Niamh. Nemcsak Télnek hoznám el a békét, hanem mindegyik birodalomnak. Egy végtelen fagy békéjét. – Áhítatos pillantással tekint a harcmező felé. – Tavasz növekedésének sorscsapása megfagy. A keserű szelek majd enyhítenek Nyár perzselő forróságán. És mind közül a legjobb: eltörlöm Ősz kínzását, a folyamatos halált. Helyette mindenki megreked az életben. Mindenki békét lel.

Ledöntöm Quellost haldokló lováról. Csillogó lándzsája a földre hullik. Fölé kerekedem, és kezemet a nyaka köré fonom.

– Ősz csak a halált jelenti, mi? – Lángok robbannak a kezemből, vörös fény borítja be fonnyadt arcát. – Akkor megmutatom, mi az a halál.

Ám Quellos szeme csak csillog az örömtől, és egy zavarba ejtő mosoly szélesedik arcán.

Még több tűz. Még több tűzre van szükségem, hogy kiégessem ezt a szörnyet Ősz emlékezetéből. Hogy a földbe olvasszam őt, és magával vigye az összes sétáló csontvázat is. Csakhogy minél nagyobb tűz robban a kezemből, annál szélesebb a mosolya. A lángjaim vörös fényén elhatalmasodik koronájának egyre növekvő zöld ragyogása.

– A tüzed nem tud engem bántani, herceg – sziszegi. – Én nem fagyból állok. Én vagyok a teremtő, egy új évszak előfutára. A Zöld Láng évszakáé!

Igaza van. Egyre növekvő rémülettel döbbenek rá, hogy a tüzem nem tesz semmit: nem égeti, még csak nem is bántja őt. Hátraesem, haszontalan kezemet bámulom. Az egyetlen fegyverem ellene…

Quellos felpattan, a szeme csillog a vad vidámságtól.

– Akkor acéllal fogunk lecsapni rád. – Az anyám hangja. Dárdájával a kezében előretör jávorszarvasán, és egyenesen átdöfi Quellos mellkasát.

Vér fröccsen a szájából, de a mosolya nem halványul el. Helyette hátraveti a fejét, és üvöltve felnevet, miközben a vörös lé kiszivárog kék árnyalatú ajkai közül. Koronája ismét felragyog, mire előrecsapja a fejét, és tekintetét az anyámra szegezi.

Szeme se rebben, miközben kezét a dárdára fűzi, és egy émelyítő cuppanással kirántja a testéből. A mellkasán tátongó lyuk zöld fénnyel égni kezd, aztán ellepi a dér, majd jég roppan, hogy felfedje az új bőrt.

A pillantásom elkapja Daytont, amint lecsap a lángjaival egy rémséglovasra, a másik pedig már a lábánál hever. De nekem most Quellosra kell figyelnem. Egy pillanat, ami mintha túl hosszúra nyúlna, és mégis túl rövid…

– Ha ennyire ragaszkodsz a halálhoz, Farron, Ősz fia, hát akkor elhozom neked. – Fagy robban Quellos kezéből, beborítja a dárdát, és egyenetlen jégből egy csúf lándzsát csinál belőle. És mielőtt egy kiáltás elhagyhatná az ajkamat, Quellos elhajítja a dárdát a levegőn át.

Tompa puffanás hallatszik, ahogy a jégdárda áttör az anyám mellvértjén, aztán egy halk, gurgulázó hang. Anyám lenéz, a saját dárdája szúrta át a szívét. Óvatosan megérinti a sebet, a szeme üvegesen elkerekedik. Aztán lecsúszik a hátasáról, és a fém csörgésével hullik a földre.

Sikoltás. Egy kard suhintása. Dayton hangja, ahogy Quellosszal kezd csatázni. De azt hiszem, a vezér velem is tett valamit. Elzsibbadok, mintha a fagy belülről mardosna engem.

Az elszenesedett földre zuhanok, és kúszni kezdek. Az anyám teste összerándul a dárda körül, én pedig átfordítom őt, a kezembe fogom az övét. Vörös szín borítja ajkát. Nem értem. Olyan aprónak tűnik így, hogy ez a hatalmas tárgy a mellkasába mélyed. Nem úgy néz ki, mint az anyám, hanem mint egy ijedt kislány.

– Anyám. – A szó csak egy levegőtlen zokogás. – Minden rendben lesz.

Megragadom a dárdát, hogy kihúzzam, de üveges tekintete rám talál, és ellöki a kezemet.

– N-ne…

– Ezryn majd rendbe hoz. Elmegyünk érte, és… Ő meg tud gyó…

– Ez a szívem, szegfűszegem – sóhajtja anyám. – Nincs varázslat, ami megmenthet engem.

– Nem – sírom, kétségbeesetten pislogom ki szememből a könnyeket. Ez nem történhet meg. Az anyám, az anyám. Keze annyira remeg az enyémben, az arca olyan sápadt. Magamhoz szorítom őt, mintha így újra összefonhatnám az életfonalát. – Ne hagyj itt! Kérlek!

Meleg vér bugyog a kezemre, és ráborulok, felüvöltök olyan hangon, ami inkább egy állaté, mintsem emberé.

– Farron – szól, a hangját megszakítják a reszketeg lélegzetek. – Hadd lássam az arcodat, ahogy magával visz a szél!

A kezét az enyémek közé fogom. Lágyan elmosolyodik, egy olyan mosoly, amit gyerekkorom óta nem láttam. Fiatal, annyira fiatalnak tűnik. Finoman az ölembe húzom, úgy ringatom őt, ahogy egykor ő ringatott engem.

Könnyek csorognak végig az arcomon, rá az övére. Alig bírom kimondani a szavakat, ahogy ő tovaillan.

– Mihez fog a birodalom kezdeni nélküled?

Remegő kezét felemeli, hogy megsimítsa az arcomat.

– Ó, Farron. A birodalomnak ott vagy te.

Szeme az ég felé téved. Aztán elmosolyodik, pillantása örömteli és elégedett.

Ebből a világból átsiklik a másikba.

Én pedig egyedül maradok.

84. FEJEZET

Rosalina

Caspian eltűnt, és már csak én maradtam, meg a rózsaágak. Üvöltések és kiáltások szólnak a harcmezőről. Vér és fagy borítja a földet. Összeszorítom a fogamat, a Farronhoz fűző társkötődésemért nyúlok.

Megfeszül, és látom az arany villanását, ahogy felvezet a dombtetőre. Perth Quellos felé tart. Sietnem kell.

Leküzdöm remegő szívem félelmét, és keresztülfutok a harcmezőn. Gyorsan hátrapillantok a vállam felett, látom, hogy Billy és Dom még mindig a hatalmas rémséggel vannak elfoglalva. Magamra maradtam.

Egy szörnyeteg támad rám oldalról. Ösztönösen felemelem a kezemet. A csuklóm körül a tüskék megremegnek, majd az egyik kilő, és a földbe mélyed, mielőtt nagyobbként feltörne. A szúrós hegye átdöfi a rémség mellkasát.

Úgy érzem a csapást, mintha a saját kezemmel tettem volna meg. Egy jól sikerült alku, gondolom magamban.

Miközben rohanok, a rózsaágak a földbe mélyednek, és úgy siklanak mellettem, mint az ikerkígyók, felbukkannak, és újra lesüllyednek a talajba. Néhány rémség az utamba áll. Csúszva megállok, és tudatomat a tüskés ágakba irányítom. Felpattannak, egyenetlen szélük olyan, mint egy lándzsa.

Az egyik egyenesen egy szörny szemgödrébe döf, és szétroppantja a koponyáját. Ám a másik rémség gyorsabb, és kettészakítja az indámat. Hidegrázás fut végig rajtam. Fizikailag nem esett bántódásom, csak fantomfájdalom.

Az ajkam felgörbül, aztán fel- és lecsapom a kezemet, amitől borzasztó, tekervényes tüskék törnek fel a földből, melyek bekebelezik a rémséget. A rózsaágak forgatagában a földre hull.

Szemtől szemben maradok egy fiatal katonával, a kardja remeg a kezében.

– A-a… a Mély – dadogja. Még több katona néz az irányomba.

A tüskéim feltekeredtek egészen a karomig. A francba. Azt hiszem, nem fest túl jól, hogy ugyanazt a varázserőt használom, mint a Tüskeherceg.

Gyerünk, Rosalina! Ha van egy pillanat, amikor meg kell találnom a hangomat, hát ez az.

– Nem vagyok ellenség – kiáltom, ugyanazt a parancsoló hangot megütve, mint Farron korábban. – Én vagyok Ősz legfőbb hercegének társa, és azért vagyok itt, hogy segítsek neki.

Nem húzom vissza a tüskéimet, ehelyett még többet emelek magam köré, és egyesével belenézek a katonák szemébe.

– Kérlek! – mondom. – Segítsetek, hogy eljussak hozzá!

Egy katonanő megállítja remegő kardját.

– Veled vagyok, Faragvár úrnője.

A többiek aggodalmasan figyelik a nőt, aztán bólintanak. Ökölbe szorítom a kezem.

– Akkor menjünk!

Megindulok a harcmezőn keresztül, körülvesznek a töviseim és az Őszi Őrség tagjai. A tüskéim kilőnek minden elhaladó rémségre, áthatolnak a koponyájukon vagy a mellkasukon. Ösztönösek a mozdulataim. Sokkal több rejlik ebben a varázslatban. Kár, hogy az egyetlen ember, aki taníthatna engem, az egy hazug seggfej a Mélyből.

Hirtelen éles fájdalom áramlik keresztül a testemen, mintha belém csapna a villám. A mellkasomhoz kapok, azt várom, hogy egy sérülést találok, egy lándzsát az egyik rémségtől. De semmi sincs ott.

A fájdalom tovább árad bennem, és a sárban térdre esem. Az Őszi Őrség körbevesz, és a tüskéim is védelmező falat emelnek körülöttem.

A fájdalom olyan erős, hogy ujjaimat a sárba mélyesztem kapaszkodóért. Mi történik? A szívem olyan hevesen ver, mintha fel akarna robbanni.

Egy kiáltás zeng az elmémben. Anyám!

Ez a fájdalom… Ez nem az enyém. Az övé. Farroné.

Kipislogom a könnyeimet. Ott van, látom, egy csillanás a horizonton, ahogy Niamh hercegnő testét szorítja. Dayton egy arany homály, ahogy Perth Quellos ellen védekezik.

A gyász – az enyém, Farroné – azzal fenyegetőzik, hogy felemészt engem. Elkéstem.

A katonák morognak, felkiáltanak, ahogy egy újabb hullámnyi rémség veszik őket körbe. Ujjaimat Ősz talajába mélyesztem. A karomra tekeredett tüskék megremegnek, és vergődni kezdenek, újabb indák törnek le és tűnnek el a földben, mélyebbre kúsznak, aztán kinőnek.

– Még nem késő – suttogom magamnak. Sem Ezrynnek. Sem Daytonnek. Sem Farronnak. Sem Billynek és Domnak, és egyik őszi katonának sem, akik az otthonukért küzdenek.

Egy mély morgással felemelkedem, magammal húzom a tüskéimet is. Feltörnek a földből, mindegyik bekebelez egy-egy rémséget, amelyek körülvesznek minket.

Az Őszi Őrség elmormol egy együttes köszönömöt, de az én tekintetem csak előreréved. Perth Quellosra. A társamra.

– Farron – suttogom. – Jövök.

85. FEJEZET

Farron

Velem is megtörtént? Az én testemet is elkapta a fagy, és ellopta az akaratomat? Mert nem tudok mozogni, mintha minden hideg lenne bennem.

Hideg, mint az anyám holtteste a karomban.

Sikoltok. Tudom, ahogy azt is, hogy kék az ég, és levegő kell, hogy lélegezzek. De ez egy távoli dolog. Folyik a csata: jég, kiáltások és vér.

Az anyám halott.

– Menj innen, Farron! Menj! – Valakinek a hangja. Egy ismerős hang. Egy hang, amit ismerek. Azt akarja, hogy menjek el. Azt hiszi, veszélyben vagyok. Talán abban is vagyok. De ezen a ponton már mit számít?

A hadsereg elesik. A fagy elért minket. És az anyám meghalt.

– Farron!

Egy másik hang. Ó, talán tévedtem. Nem kapott el a fagy, egyszerűen csak elhagyott az élet. Ismerem ezt a hangot, és kizárt dolog, hogy itt legyen a harcmezőn. Összeszorítom a szemem.

– Farron, itt vagyok.

Olyan édes ez a hang, mint egy cseppnyi napfény, ami a bennem uralkodó jégre vetül.

– Farron, nézz rám!

Kinyitom a szemem.

– Rosalina? – Valami megtörik bennem. Pislogok, és a levegő a torkomban akad. Itt van előttem, Ősz arany páncélját viseli.

Lenéz az anyám testére.

– Annyira sajnálom!

– Menj innen, Rosie! – A másik hang. Felnézek Daytonre, vér csöpög le az arcán. Kardja összecsattan Quellos jéglándzsájával. Egymás után méri rá a halálos csapásokat, de semmi sem öli meg azt az átkozott vezért. – Fogd Farront, és menjetek!

Magára hagytam, hogy egyedül küzdjön meg Quellosszal. Finoman leteszem anyám testét a földre, és megragadom Rosalina vállát.

– Mit keresel itt? El kell tűnnöd Őszből!

Dacosan felszegi az állát.

– Küzdöttem, hogy eljussak hozzád, Farron. Nem hagyom, hogy egyedül csináld ezt végig.

– Nézz körül! Elvesztettük a csatát.

– Nem, még nem. – Megragadja a kezemet, és valamit a tenyerembe nyom. Egy tekercset. – Nem, amíg Ősz legfőbb hercegében van még erő.

Lassan kitekerem a tekercset. Nagy energialöket áramlik belőle, hátrasöpri a hajamat, és libabőrös leszek tőle.

– Ez… ez egy grimoire-ból van. – Alig tudom kibökni a szavakat. – Ez egy halálbűbáj.

– Hallgass ide! – Rosalina végighúzza kezét az állkapcsomon, amitől fel kell rá néznem. – Nem minden gonosz, ami annak tűnik. Engedd szabadjára magadat, Farron!

Mélyen beszívom a levegőt, és szememet végigvezetem a szavakon. Azt akarja, hogy egy halálbűbájt használjak…

Miért is ne? Az Ősz az élet halála. Mindenki ezt mondja. Quellos ettől fél. Hogy Ősz elhozza mindennek a végét, hogy kiszipolyoz, elszív és ellop mindent.

És mégis…

Engedd szabadjára magadat!

A halál nélkül az élet fonala sosem szövődne újra, hogy megalkossa a világ szőttesét. A szüretek bősége nem lenne olyan értékes; a földet nem takarnák be a levelek; és sosem látnánk a parázs szépségét egy tomboló tűz után.

Igen, az Ősz halál.

És a halállá kell válnom, hogy megmentsem az élőket.

Felállok reszketeg lábamra, két kezemmel a tekercset fogom. Rosalina felkel mellettem, szeme ragyog.

A szavak mintha lángra lobbannának, ahogy hangosan elmondom a bűbájt:

– Ősi szelek és mély árnyak, halljátok szavam, és zengjen lelkem álma. – Mélységes erő kezd növekedni a mellkasomban. – E holtaknak hozzátok el a végső békét, a föld nyelje el őket a halál révén.

A csattanás éles hangja csendül fel a levegőben, ahogy Dayton kardja ismét találkozik Quellos lándzsájával. Ám Quellos most hátratántorodik.

– Mit művelsz? Elég! – vicsorogja.

– Sötétbe és csendbe hajtsd le fejed, hol élő szempár nem kereshet. – A hangom hatalmas visszhangként száll a szellővel. – Örök álomba merülj el, hol lelked végre békére lel.

Szemem megakad egy csapat rémségen. Hátrálnak egy lépést, eldobják fegyverüket, üres tekintetük felfelé réved. Fagyott csontjuk megremeg, és csillogó porszemek szállnak el a szélben. Az élőholtak elsodródnak, a földbe, ahová tartoznak.

– Nyugodj hát békében, ó holt! Csontod porzik, de a lelked áldott! Térj vissza a földbe, az élőket hagyd! Végső halálodban légy szabad!

– Működik! – kiált fel Rosalina, és megpördül. Körülöttünk a rémségek az ég felé néznek. A béke érzete elönti megfagyott arckifejezésüket, ahogy testük elsuhan, úgy csillognak tova, mint a hópelyhek.

A varázserőm legmélyebb kútjába nyúlok, és elmondom a bűbáj utolsó szavait:

– Mert a halál nem a vég, hanem egy új kezdet. A körforgás egy része, mi örökké tekereg. Időtök itt a földön lejárt, leljetek békés halált, a kör bezárt.

Szélvihar söpör végig a harcmezőn. A katonáim pislognak, és leengedik a fegyvereiket, miközben szegény rémségeknek, akiknek még a halálukban is küzdeniük kellett, végre megadatik a béke.

– Ne! Ne! – kiált fel Quellos.

Dayton felé tör, de Quellos elugrik.

Ledobom a tekercset, zihálok. A mellkasomat üresnek érzem, a varázserőm minden tartalékát kiürítettem.

– Vége van, Quellos. Ideje megadnod magad.

– Soha! – kiáltja a kígyó. – Még nincs vége, hercegecske!

Dayton felé lépked.

– Nincs már sereged.

Quellos elhátrál, de van valami őrült és vad az arckifejezésében. Mint egy sarokba szorított állat.

– Igazad van. Nincs már seregem. Szóval elveszem a tiédet.

Zöld szeme beteges fénnyel ragyog fel, köd szivárog ki az ujjaiból, és a teste köré tekeredik. Mozog a szája, de hang nem jön ki rajta.

– Állítsd meg! – kiáltja Rosalina. – Vedd el a koronáját!

Dayton előreugrik, de már késő.

Színtiszta rémülettel körbenézek. A holtak ismét felkelnek. Azok, akiket épp az imént szabadítottam fel.

A mi halottaink.

Az odaveszett katonák.

És az élők ellen fordulnak.

A mellkasomhoz kapok, mintha újra tudnám tölteni azt a varázslattal teli kutat, amit az előbb szárítottam ki. Ne, ne, már idáig eljutottunk. De olyan sok elhullott katona van, a mi létszámunk pedig olyan csekély. A holtak szeme kifehéredik, miközben bajtársaik ellen fordulnak. Rémült sikolyok csendülnek fel.

Nem maradt semmink…

Ekkor azonban egy kürt szólal meg a messzeségben. Egy olyan erőteljes és dübörgő hang, mint egy téli vihar.

Reszket alattam a lábam, ahogy megremeg a föld. A domb tetejéről lovasok hada emelkedik, hátasaik jegesmedvék, jávorszarvasok és sasok.

És a csapat élén, egy hatalmas rénszarvas hátán, Keldarion érkezik.

86. FEJEZET

Keldarion

Ahogy lenézek a harcra a domb tetejéről, tudom, hogy egy perccel sem érkeztünk hamarabb a kelleténél.

A máskor aranyló mező Rézió előtt most csillog a fehér fagytól. Az őszi katonákat egészen a falig nyomták, a saját halottaik ellenük fordultak.

És Perth Quellos még mindig életben van.

Eirik Vargsaxa, a jéglovagok kapitánya mellém lép, jávorszarvasán megcsillan az ezüstkék páncél.

– A parancsodra várunk, hercegem.

Tél legbátrabb lovasosztagával az oldalamon felkiáltok, és lezúgunk a dombon. A lovagok követnek engem, foggal-körömmel támadnak az élőhalottakra. Egy bagoly felrikolt felettünk, miközben a lovagja lángoló nyilakat lő ki. Ősz seregei hátratántorodnak, ahogy átszeljük a harcmezőt, döbbent arcuk végre felfogja, hogy segíteni jöttünk. Kardjukat örömtelien a magasba tartják.

Egyik kezemmel szorosan fogom a hátasom gyeplőit, a másikkal levágom minden utamba kerülő rémség fejét. Farronnak vagy Quellosnak nyoma sincs a tömegben.

A sötét fém ismerős csillanásán akad meg a szemem, és előreintem a rénszarvasomat. Egyetlen suhintással kettévágom a rémséget, amivel Ezryn harcolt. Páncéljára csíkokat vet a dér és a vér.

Felém billenti a fejét.

– Egy kicsit elkéstél.

Csak amennyit illik.

Egy pillanatig álljuk egymás tekintetét, aztán ismerősen megrázza a sisakját, amiből tudom, hogy egy széles mosoly rejlik a fém alatt.

– Gyerünk! – Kinyújtom felé a karomat. – Keressük meg a vezéremet!

Mögém pattan a rénszarvasomra.

– Jöhet az „én megmondtam”?

– Ha hagyom, hogy megöld, kvittek leszünk?

Ezryn felhorkan, amit igennek veszek.

– Farront utoljára akkor láttam, amikor a magaslat felé tartott.

Útba igazítom a hátasomat, és csattintok egyet a gyeplővel. Katonák és rémségek között száguldunk át.

Ezryn súlyosan lélegezik.

– Nem tudtad volna elmondani nekünk, hogy segítségért mész, ahelyett, hogy elmenekülsz?

Megfeszül a vállam, és örülök, hogy most nem látja az arcomat.

– Nem voltam benne biztos, hogy meg tudom győzni a lovagokat, hogy jöjjenek velem. Nem akartam, hogy akkor is számítsatok rám, ha esetleg elbukom.

Ezryn felsóhajt.

– Ne már, Kel! Mi mindig számítunk rád.

Néma maradok, arra koncentrálok, hogy átvezessem magunkat a küzdelmen. Két óriási jegesmedve a testével nyom össze egy hordányi rémséget, a lovasaik lángoló kardjukkal csapnak le azokra, akiknek sikerül kimászniuk az állatok alól. Az én rénszarvasom átugrik egy halott, megfagyott lovon.

– Sosem fogjuk megtalálni őt ebben a káoszban… – kezdem, amikor megérzem. Azt a borzalmas, ösztökélő dolgot a mellkasomban. Azt a dolgot, amit bárcsak kitéphetnék magamból. Itt van.

Sarkamat a rénszarvas oldalába fúrom, a csata elhalványul mellettem, ahogy a fonalat követem.

– Ott! – üvölti Ezryn, és előremutat.

Előttünk, a középső domb lábánál, ott vannak a fivéreink. Dayton karddal harcol Perth Quellos lándzsájával szemben, míg Farron egyik kezében egy tekercset tart, a másikkal kétségbeesetten fogja a mellkasát. És mellette, élénken és erősen, ott áll Rosalina.

Az az átkozott nő!

Düh és rettegés ébred bennem, amiért itt látom őt a csata közepén. A várban kéne lennie, távol mindettől.

De Rosalina akkor sem tudná a parancsokat követni, ha az élete múlna rajta.

Ami most igaz is.

Átkozott, átkozott nő!

Ezyn felmordul.

– Ideje, hogy kurvára kinyírjuk őt.

Csettintek a nyelvemmel, mire a rénszarvas leengedi az agancsát. Egy üvöltéssel hatalmas hátasom egyenesen a vezéremnek támad, amitől ő elrepül.

Megállunk, aztán Ezryn és én leugrunk az állatról.

– Kel – leheli Rosalina, mire felé fordulok. Az istenekre Fent és a Mélyben, gyönyörű. És a körülöttünk tomboló csata ellenére semmi félelem nem tükröződik az arcán, csakis az elszántság. Leküzdöm a késztetést, hogy a karomban kapjam, és…

– Az nem lehet. – Ezryn hangja. A földre zuhan egy test mellett, mire összeszorul a szívem. Niamh hercegnő.

Fény ragyog fel Ezryn kezéből, de még én is látom, hogy már túl késő. Elment. Az egyetlen vigasz, hogy Quellos természetellenes varázslata még nem keltette életre az ő holttestét is, mint a többi katonáét.

– Eljöttél.

Farron előttem áll, kedvetlen arckifejezéssel. Megragadom a tarkóját.

– Amíg élek és lélegzem, harcolni fogok érted.

– Na, akkor fogj is hozzá! – Dayton mellette áll, a testét ellepi a vér. Beszívom a levegőt. Az övé.

Quellos talpra vergődik.

– Az időd lejárt – kiáltom neki, és végighúzom kardomat a földön.

Elővillantja fogát, és sziszegni kezd:

– Keldarion, az átkozott, az áruló. A Tüskebokor szörnyetege. Felszabadítom Telet az uralmad alól.

– Felszabadítod a halállal. – Talpamat a lándzsájára csapom, és darabokra töröm. A családom mellém lép, úgy érzem jelenlétüket, mint egy meleg szellőt. A fivéreim. A társam.

Quellos szeme felvillan.

– Jobb a halál, mint egy olyan szörnyet szolgálni, mint amilyen te vagy.

Mellkason rúgom, és kardomat a fejem fölé emelem.

– Akkor teljesítem a kívánságodat.

Lesuhintok a pengémmel…

Keményen a jégnek csapódik. Quellos felnevet, zöld fagypáncél áll köztünk.

– Mindig bolondot csinálsz magadból, Keldarion. Nem olyan vagyok, mint te. Sokkal több vagyok nálad. Nincs szükségem Tél áldására, vagy a Védelmező Kardjára, vagy magára az életre. Én túlmutatok rajta. Én vagyok maga a nagyság. Én vagyok…

Valami előretör: egy lila rózsaág. Megfordulok. Caspian? De nem ő az. Egy Rosalina csuklója körül lévő csomóból röppen elő. A tüskés ág Quellos koronája köré tekeredik, és magához húzza. Borzasztó reccsenés szól a levegőben. Érte nyúlok, de…

De nincs rá szükség. Quellos zöld koronája a csizmája alatt hever.

– Bármit mondasz, az méreg – vicsorogja Rosalina a vezérnek, és keményebben lenyomja a sarkát. Zöld köd árad ki az összetört kristályból. – Mást már nem bánthatsz. – Arckifejezésében sötétség villan. – Számodra nincs jövő az Elvarázsolt-völgyben.

Indái a torz vezér köré fonódnak, a tüskék béklyójába fogják. Quellos küzd a kötél ellen, de az átkozott varázsereje nélkül nem más, mint egy gyenge vénember.

Nem adom meg ennek az árulónak, hogy tovább élhessen. Megemelem a kardomat a fejem fölé.

Farron megragadja a karomat.

– Várj! – mondja. – Élve kell nekünk, hogy kikérdezzük erről a varázslatról.

Egy nehéz morgással leengedem a karomat. Farronnak igaza van. Egykori vezérem felőlem örökre egy cellában rohadhat, míg világ a világ.

– Eltört a korona, de a rémségek még mindig élnek – mondja Ezryn, és ezzel visszatereli figyelmünket a csatára. Noha a lovasosztag a nagy részükkel végzett, a csapataink visszavonulnak, mert az élőholtak túl sokan vannak.

– Van még egy korona – mondja Farron. – Rosalina és én valaki máson is láttunk egyet a haditáborban.

Ezryn megperdül.

– Most nyoma sincs. Használnod kell a bűbájt, hogy ismét nyugovóra küldd a holtakat.

Rémült üresség lesz úrrá Farron arcán.

– Kimerítettem a varázserőmet. Egy csepp sem maradt.

Kétségbeesett félelem terjed szét közöttünk. Megfordulok, és a harcmezőre bámulok. A katonáink sikoltanak, újszerű pánik árnyalja vonásaikat, ahogy immár a saját bajtársaik támadnak rájuk. Sokan elhagyják a posztjukat, és a városfal felé rohannak.

Nem, nem lehet, hogy ez a vége. A családom mindent feladott. A végzetükbe sodortam a jéglovagokat. Farron elvesztette az édesanyját. Kell lennie egy megoldásnak, amivel megjavíthatjuk a…

– Vedd el az erőmet!

Daytonre nézünk. Vér szennyezi vállára hulló, szőke haját, és hullámzik a mellkasa, de van benne erő, egy olyan erő, ami a bátyjára emlékeztet engem, Nyár néhai legfőbb hercegére.

Dayton a kezébe fogja Farron arcát.

– Vedd el a varázserőmet, Fare! Vedd el, és vess véget ennek!

Farron megremeg az érintése alatt.

– Miről beszélsz? Az lehetetlen.

– Nem, nem az. – Dayton megacélozza tekintetét. – Köss velem egy alkut!

Hullámzik a mellkasom, ahogy felváltva nézek Daytonre és Farronra. A levegő elnehezedik közöttük, mintha az ősi varázslat érezné, hogy valami erőteljes dolog van készülőben.

– Nem vehetem el az erődet – leheli Farron.

– Bízz benne! – mondom neki, és lenézek Rosalinára. – Nem minden alku gonosz.

Mi több, ezzel a csökönyös, rendíthetetlen nővel kötött alku volt az, ami reményt adott Faragvárnak.

Felmosolyog rám, a szeme csillog a könnyektől.

– És nem mindenki gonosz, aki alkut köt.

A csuklómon csüngő jeges tüske karkötő mintha dalra fakadna, és köré fonom a kezemet. Ám a kételyem eloszlik, ahogy megpillantom az arckifejezését. Tiszta imádattal néz Farronra és Daytonre. Mintha a két férfi boldogsága egyben az övé is lenne.

A kard csattanását halljuk, ahogy Ezryn előreugrik, és kivéd egy támadó rémséget.

– Csak te menthetsz meg minket, Farron! Mindegy, mi mit mondunk. Bízz magadban!

A rémségek megéreztek minket, a testük még mindig húsos és tündérszerű. Előrántom a kardomat, Dayton és Farron elé lépek.

– Majd mi megvédünk titeket.

Lila indák törnek elő a földből, és hullámként kanyarognak. Rosalina hátranéz a válla felett Farronra, miközben a tüskék elnyelnek három rémséget.

– Az Ősz Birodalomért!

Farron szeme felragyog.

– Mindannyiótokért. – Kezét Daytonére teszi. – Kössünk alkut!

87. FEJEZET

Dayton

Korábban még sosem kötöttem alkut. Tudom, őrület. Minden tündér alkukat köt. De sosem akartam bármilyen feltételhez kötni magamat.

Most viszont tudom, bármit megtennék, hogy ez sikerüljön.

A varázslat átitatja a szavaimat, melyek pezsgőként bizseregnek a számban, miközben letérdelek Ősz legfőbb hercege előtt.

Rádöbbenek, milyen egyszerű is alkut kötni. Csak a szívedből kell szóljon.

– Farron, Ősz fia, neked adom a varázserőmet. Hadd álljon mindig a rendelkezésedre! Vedd el a varázserőmet, és tedd magadévá; hadd legyek a csatornád és a forrásod; szívd ki az erőmet, hadd áramoljon keresztül rajtad! Minden évszakon és minden viharon keresztül, hadd tartozzak hozzád! – Az érzelmek a torkomat kaparásszák, és küzdenem kell, hogy továbbra is lássam őt a homályos tekintetem ellenére. – Cserébe esküdj meg rá, hogy sosem felejted el ezt a pillanatot. Hogy kik vagyunk mi most. Kik voltunk, amikor szerettél engem. És amikor én kurvára szerettelek téged.

Farron arca megtörik az érzelmek alatt, és felhúz engem, karját körém fonja. Türkiz fény csillan körülöttünk; az alkuvarázslat körülöttünk lebeg, várja a beleegyezést.

Farron bólint.

– Áll az alku, Day. Minden viharon és minden évszakon keresztül.

Köztünk a tér megremeg és felsóhajt. Farron sisakjából egy aranyfényű fonal robban ki, az én pengémből pedig egy ezüst ág teszi ugyanezt. Összefonódnak, ezüst és arany bilinccsé válnak, mielőtt a felkarunkra záródnának.

– Vedd el, Farron! – szűröm át a fogaim között. – Vedd el a varázserőmet, és mentsd meg a népedet!

Felkiált, mire az aranyló fény összekeveredik a türkiz csillogással. Egy furcsa érzet belém mar; nem kiszipolyoz, hanem finoman csiklandoz. Érzem Farron érintését magamban, a saját ereje finom ringással kicsalogatja az enyémet.

Farron nem enged el engem, miközben a bűbájt suttogja. A bűbáj beleszövi magát a szélbe, a szellő sóhajtásává válik. Az őszi katonák és a jéglovagok a levegőbe suhintanak, ahogy ellenségeik porrá lesznek, és visszasüppednek a földbe.

A harcmező elnémul.

A ragyogás elhal, és az izmaim ellazulnak. Farron elkap engem, mielőtt a földre esnék.

– Működött, Fare? – suttogom, de már tudom is a választ.

– Működött – mondja Kel, egyik kezét az én, másikat Farron vállára teszi. – Gratulálok! Épp az imént mentetted meg a birodalmadat.

Hozzáfognak a harcmező megtisztásához. Quellost ezüstbilincsbe verték, és most Keldarion és Ezryn figyel rá.

A katonák segítenek a sérülteken, vagy összegyűjtik az elesetteket. Mint ahogy az háború során lenni szokott, testek borítják a talajt. De az biztos, hogy Rosalina bátorsága és Farron magabiztossága nélkül most sokkal többen lennének.

Farron felélénkült, az erő ragyogó hullámokban árad ki belőle. A legfőbb herceg koskoronája megcsillan a délutáni napfényben. A szeme még mindig azzal az élénkséggel csillog, ami a farkasára emlékeztet.

Kinyújtóztatom az ujjaimat. Minden erőmet leszívta. Tudom, hogy a Faragvárba tett látogatás feltölti majd a tartalékaimat, de ezzel az alkuval az erőm most már örökké hallgatni fog a hívására.

Egy alku, amit sem most, sem máskor nem fogok megbánni.

Az Ősz az élet halála. Farron mindig ezt mondta nekem. Ám most ez a varázslat, az ő varázslata, visszahozta az Elvarázsolt-völgy természetes körforgását a rendes kerékvágásba.

A szívem még sosem volt tele ennyi szeretettel iránta.

És Rosalina, a társa. Mellette áll, és úgy fest, mint egy igazi Őszhercegnő, sötét haja gyönyörű arcát keretezi. Fájdalmas vágy lüktet a mellkasomban, ahogy rájuk nézek.

A szívem nagyot dobban, ahogy visszapillantok a harcmezőre. Padraig, Billigain és Dominic egy test mellet térdelnek, amit lefedtek Padraig arany köpenyével.

Niamh hercegnő. Próbálom elfojtani a szomorúságot, ami azzal fenyeget, hogy elhatalmasodik rajtam. Mindig is olyan volt számomra, mint egy második anya, megvigasztalt, amikor elvesztettem a saját édesanyámat… És most őt is elvesztettük.

Hirtelen erős döbbenettel tör rám, hogy az ötünk közül – Rosie, Kel, Ez, Fare és én – már egyikünknek sincs édesanyja.

Most Rosalinához fordulok, aki erőt sugároz, arckifejezése mégis aggodalmat tükröz.

– Mi jár a fejedben, Bimbócska?

A szeme ide-oda cikázik.

– Aggódom – mondja. – Azt hittem, láttam egy alakot korábban egy ugyanolyan koronával, mint Perth. Day, úgy nézett ki, mint…

Torz nevetés szól. Perth Quellos gúnyos mosolyt vet ránk.

– Csend legyen, te beteges lény! – Ezryn gyors rúgást intéz a bokáját fogó láncokra, de Perth tovább nevet.

Rosalina és én lassan megközelítjük, én védelmezőn átfogom a derekát. Perth oldalra billenti a fejét, mint aki épp egy titkot oszt meg velünk.

Öten nyugtalan pillantást cserélünk. Mit tud tenni? Láncra vertük.

– Ti – zihálja Perth rekedten – vesztettetek.

Rossz előérzet kúszik a csontjaimba, olyan rettegés, amit nem tudnék megmagyarázni.

– Te készülsz épp Tél tömlöcébe – morogja Kel.

Perth hátraveti a fejét, a nevetés lassan beteges köhögésbe fullad.

– Tudtam, hogy megvan rá az esély, hogy kudarcot vallok. Hogy is ne gondoltam volna rá, hogy az áruló herceg még több csaló trükköt vet be? Szóval létrehoztam életem legnagyobb kísérletét.

Kel felrántja őt a köpenyénél fogva.

– Elég a rébuszokból!

– Ha elesik a hadseregem – mosolyog üresen Perth –, biztosítani akartam, hogy te és a te drágalátos társad velem együtt bukjatok el.

Kiegyenesedem, és közelebb húzom magamhoz Rosalinát. Mintha elnehezülne a levegő, mintha egy nagy súly ereszkedne ránk. A hajszálak a tarkómon égnek állnak.

– Egy halandó lény, aki már így is eltelt gyűlölettel és bosszúvággyal Tél legfőbb hercege iránt – krákogja Perth –, volt a legjobb tanítványom. Elhozza a Zöld Láng becsületét, és ezzel elnyeri a saját megtorlását is!

Aztán meghallom: kemény dübörgések és széllökések sorozata. Egy természetellenes hidegrázás fut rajtam végig.

A keleti oldalról halálos jégcsapok vihara tör rá az Őszi Őrség és a jéglovagok egy osztagára. Mindegyik jégszilánk halálos pontossággal csap le, és felnyársalja a katonákat. Fájdalmas sikolyok és kegyelemért való könyörgések csendülnek fel.

Ezryn megragadja a Perth csuklója körüli láncokat, és erősen megrántja.

– Hogy vagy még képes ilyen gonoszságot előidézni?

De Rosalina válaszol, rettegő kiáltással.

– Nem ő csinálja! Farron, vigyázz!

Farron gyorsan pislog, most már egyedül áll egy domb tetején, a tekercs a kezében van.

– Mi törté…

De nem tudja befejezni. Sötét jég mászik fel a lábán, majd a felsőtestén, és gyorsan felfalja őt – ahogy Kooppal és Flickerrel is tette korábban.

Farron! Összeszorul a szívem. Ki fogjuk szabadítani, ki fogjuk szabadítani.

Egy köpenyes alak tűnik fel Farron mögött, egy mélyzöld kristálykorona ragyog a fején.

– Á, az első szörny, aki megpróbált végezni velem. Így olyan könnyű lesz darabokra zúzni.

Ez a hang. Ismerem ezt a kibaszott hangot.

Ledobja a köpenyét, és megpillantom Lucas torz vonásait. De megváltozott, most már ő is rémmé vált. Koponyája betöredezett, a dér tartja össze. Beteges zöldeskék fény áramlik megfagyott testében. Hatalmas jeges halmok nőttek a vállára és a karjára, és egyenetlen tüskék állnak ki a mellkasából. Mégis miféle szörnnyé változtatta őt Perth? És ugyanolyan koronája van…

Olyan, mintha Ezryn és Kel gondolatait éppúgy hallanám, mint a sajátomat. Meg fog halni. Ismét.

Keldarion a földre hajítja Quellost, előrántja pengéjét, és Lucas felé viharzik.

– Egy halál nem volt elég neked?

– Várj, Kel, ne… – kiáltja Rosalina.

De nem figyel rá. Kel felugrik, kardját felemeli. Az hozzáér Lucas nyakához. Csillogó koppanás hallatszik, mint amikor az acél a kővel találkozik. Keldarion megáll, kék szeme elkerekedik, ahogy a jég végigpattog Lucas nyakától fel a kardra. Felmászik a pengére, aztán Kel kezére és karjára. Próbál elhúzódni, de már nem tud szabadulni. Még egy rémült pillantást vet ránk, mielőtt a jég teljesen beborítaná.

Rosalina borzasztó kiáltást hallat.

Ez a szörny épp az imént győzte le az Elvarázsolt-völgy legerősebb tündérét. És még kardot sem kellett rántania.

Ezryn idegesen felmordul, aztán felém biccent a sisakjával.

– Vidd el őt, és fussatok! Én elpusztítom a koronát.

Szinte ösztönösen hátrálok a parancsát hallva. A csatatér kész felfordulás, ahogy a katonákat elsöpri a jégvihar, vagy menekülnek a halálos jégszilánkoktól.

– Nem hagyhatjuk itt őket – sikolt Rosalina.

Érzem a kétségbeesését. Fare, Kel, Ez – nem hagyhatjuk őket magukra.

Ezryn támadásba lendül, de eltette a kardját, nem akarja úgy megérinteni Lucast, ahogy Kel is tette. Erőteljes tűzcsóva robban a tenyeréből. Lucas teste körül hullámzik, aztán elhal.

– A tűz nem elég. Előbb a koronát kell elpusztítani! – kiáltja Rosalina.

De már késő. Lucas előrecsapja a kezét, ujjait rémisztő jégkarmokká nyitja szét. Végigszánt velük Ezryn mellvértjén. Egy jégburok bekebelezi Ezrynt, mielőtt üvölteni tudna.

Lucas megfordul, a kristálya émelyítően, élénkzölden ég. Rosalina megragadja a csuklóját. Ezryn talán meggyógyította a bőrét, de a heg megmaradt, látható, vagy sem.

– Itt az ideje, hogy darabokra törjem a hercegeidet – mondja Lucas.

Farron megfagyott teste elé állok, és előrántom ikerkardjaimat.

– Nem fogsz hozzáérni.

– Ha ennyire mellette akarsz lenni – morogja Lucas –, akkor legyél mellette a halálban!

Egy gyors és csúszós jégcsík kúszik végig a földön, és lecsap a lábamra. Nincs időm kiáltani, mielőtt elkezdene felkúszni a testemre.

Az utolsó gondolatom, hogy kicsapjam a karomat, és ellökjem vele Rosalinát.

– Fuss! Fuss, Rosie!

Elhátrál, és lenéz a tüskékkel körülölelt csuklójára.

– Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

Semmi sem történik.

A jég eléri a felsőtestemet, a hideg a csontjaimig hatol.

Rosalina rólunk a harcmezőre néz, de nem mozdul.

– Fuss! – kiáltom ismét.

Lucas előrelép.

– Ó, nem megy ő sehová.

Hatalmas jégfal nő, és bezár minket. Csapdába ejti Rosalinát.

A fagy felkúszik a nyakamra, és még beszívom az utolsó lélegzetemet.

Nem voltam elég erős, hogy megmentsem őt.

88. FEJEZET

Rosalina

Ez… ez lesz hát a vége?

Beszívok egy reszketeg lélegzetet, és körbefordulok. Lucas varázslata minden oldalról körbevesz minket, Ősz kék egét most eltakarja a vastag jégréteg.

Előttem áll, átváltozott, és egy mutáns lett abból a férfiból, akit valaha ismertem. De nem ismeretlen. Olyan, mintha a külseje végre passzolna a személyiségéhez.

A hercegeim is csapdába estek idebent, a testük megfagyott, fájdalmuk és félelmük még a fagyon át is látható.

Hát tényleg ez lesz a vége.

Pontosan ott vagyok, ahol tizenegy évvel ezelőtt, csapdába estem a jég alatt, csakis Lucasszal az oldalamon.

– Nem akartam, hogy ez legyen – mondja, hangja csupa él. – Ám az a bolond jégtündér adott nekem még egy esélyt. Szóval megmentettelek azoktól a fenevadaktól. Megint megmentettelek.

A könnyeimen át dühösen meredek rá.

– Nem törődtél velem akkor. Most sem törődsz velem. Mindig is csak az volt a lényeg, hogy te mitől érzed magad erősnek.

Kegyetlenül felnevet.

– Nem kell erősnek éreznem magamat. Én vagyok az erő. – Megfeszíti az öklét, zöld köd szivárog ki ujjai közül. – Mindig is tudtam, és most be is bizonyítottam. Még azok a szörnyetegek sem tudtak legyőzni engem. Hát ezt akartad? Hogy eljátszhasd a kalandort, a hercegnőt? Rendben. Ne harcolj tovább, és játszd velem a kis szerepjátékaidat!

Ne harcolj tovább! Olyan könnyű lenne csak követni őt, hogy ismét az ő árnyéka legyek. Hogy feladjam azt a bolond gondolatot, hogy van szavam a saját világomban.

De többé már nem az vagyok, a hercegeim megtanítottak erre. És magamnak is bebizonyítottam. Az tündéreim mellettem állnak, a jég néma, de érző lényei. Felemelkedem, és próbálom megérezni a csuklómat körbefonó rózsaágakhoz fonódó kapcsolatomat. Amikor megpillantottam Lucast, a varázserő mintha elillant volna belőlem, beleveszett a vad félelmembe.

De nincs más választásom, mint hogy most ismét rátaláljak.

Az erő keresztüláramlik rajtam, és két tüske kiszabadul, áttörik a kemény földet, majd sziszegő kígyókként csapnak le Lucasra. Az éles tüskeágak a karjába kapnak, átszakítják ruhájának anyagát. Fekete vér szivárog a sebből. Olyan fekete vér, mint a koboldoké.

Haragosan néz rám. Óvatos lépteket teszek, nem veszem le róla a szememet. A tüskéim élnek, a karomon tekeregnek.

Újabb tüskéket küldök felé, a fejére célzok. Ám ezúttal készen áll, elkapja a jégkarmokkal borított ujjaival. Az egész tövises ág kikristályosodik, aztán darabokra törik.

– Miféle varázslat ez? – köpöm felé. Az egész kutatásom alatt nem olvastam olyan varázslatról, ami vetekedhetne az Elvarázsolt-völgy legfőbb hercegeinek erejével. Baljós mosoly kúszik fel az arcára. Zöld pára kering a korona körül. Össze kell törnöm azt az átkozott holmit.

Kezemet a hátam mögé teszem, és kinövesztek egyetlen éles tüskét, aztán Lucas felé török. Indák tekerednek a lábam köré, és még magasabbra löknek. Felsikoltok, a tüskét egyenesen a kristály felé irányítom.

Lucasnak nincs ideje reagálni, én pedig célba találok. A tüske eléri őt. Egyetlen szívdobbanásnyi ideig a levegőben maradok – a tüskémet a kristálynak csapom –, és a látásom elsötétül. A világ a feje tetejére fordul, és egy kép villan fel előttem.

Egy nő, akit körbevesznek az árnyak, fekete haja úgy csapkod körülötte, akár a füstnyúlványok. Erős zöld kristályokból álló barlangban térdel. Kezét széttárja, és hangja borzasztó bűbájtól visszhangzik. Előhív valamit…

Egyfajta mély, helytelen érzés önt el, valami olyan kegyetlen és borzasztó, hogy alig bírom felfogni. Az egész testem kihűl, és a tüske szilánkosra törik a még mindig sértetlen ékkövön, ahogy az idő felgyorsul. A földre hullok.

– Na, tökfej. – Lucas érdes keze megragad a derekam körül, és áthajít a jégbarlangon. – Ez nem volt túl kedves.

A fagyos falnak csapódom, és tehetetlenül összeesem. Cseng a fülem. Szédelgőn felfogom, hogy nem fagyasztott meg engem, nem úgy, mint a hercegeket. Nem azért, mert nem tudott, hanem mert nem akart. Ha megfagyasztott volna, nem tudnék rémülten fészkelődni.

Nyögdécselve megpróbálok felkelni, a kezem megcsúszik a vérben. Ez meg honnan jött? Nincs esélyem gondolkodni rajta, mielőtt bakancsa a bordáimat érné, én pedig a földön gördülök, és felkiáltok fájdalmamban.

– Nem bánom, ha összetörhetlek – mondja Lucas. – Korábban is megtettem már.

Talpra kényszerítem magam, nyöszörgök a fájdalomtól, az egyik herceg megfagyott testét használom támogatásként. Farron. Könnyek csorognak le az arcomon. Épp akkora csapdában vagyok, mint ők.

Lucas előretör, és kétségbeesetten felé küldök egy tüskés ágat, hogy megállítsam a közeledését. De sokáig nem fogja feltartani. Vörös borítja be a jeges falat, ahogy végighúzom rajta a tenyeremet, próbálom megtartani magam. Torz körvonalak hullámoznak a jégbarlangon túl – katonák, amint próbálnak betörni?

Lucas léptei visszhangoznak mögöttem, én pedig megfordulok, és megdöbbenek a jégben látott tükörképemtől. Összetört, megrémült, menthetetlen. Ember.

– Hát itt vagy – mondja Lucas.

Próbálok kitérni az útjából, de elkap, hatalmas kezét a csuklómra zárja, és elkezd megfagyasztani. Felsikoltok. A jég felkúszik a karomra, rá a tüskés karkötőimre, melyekért alkut kötöttem. Az egyetlen mód arra, hogy megvédjem magamat… semmivé lett.

– Ne! – rikoltom egy hosszú, borzalmas zokogásként. Lucas megállítja a jeget, amint az eléri a könyökömet, aztán megemel a megfagyott karomnál fogva. Rúgok a lábammal, de csak hasztalanul lepattan róla.

– Azt hiszem, a barátaid próbálnak bejutni.

Az egyik kezével még mindig engem tart, a másikkal int egyet. Körülöttünk a jég szétoszlik, és felfedi az őszi katonákat, akik körülvettek minket. Együttes győzelmi kiáltást hallatnak, és felénk indulnak.

Borzalmas megvilágosodás villan fel bennem. Perthnek igaza volt. Vesztettünk.

Lucas ismét int szabad kezével, és az a zöld kristály még élénkebben kezd ragyogni. A korona… varázserőt áramoltat abból az átkozott barlangból, amit láttam. És Perth és az ő halott hadserege nélkül Lucas szív magába mindent. Felüvölt, és újabb kegyetlen hóvihart küld a katonákra.

– Ne! – sikítom, mintha minden csapás az én szívemet érné. A távolban látom Billyt, Domot és Padraiget, amint felénk száguldanak, de szemük elkerekedik, ahogy felmérik a terepet, és megpillantják a megfagyott hercegeket. Az egyedüli tündéreket, akik megmenthetnének minket.

Most már tudod, hogy ez nem igaz, mondja egy alig hallható hang, ami az elmémet kaparássza.

Lucas lejjebb enged az ő fagyott arcához.

– Felejtsd el ezt a helyet!

Szorosan behunyom a szemem. Felejtsem el ezt a helyet… Mégis hogyan?

Sokkal több, mint egy hely. Több mindenre leltem ebben a világban, mint azt valaha is képzeltem volna. Családra leltem. Szerettekre. Egy célt találtam.

Te ehhez a világhoz tartozol, ezt mondta nekem Caspian. Nem csak viccelt.

Elfelejteni ezt a helyet azt jelentené, hogy elfelejtem magamat.

És ezt nem fogom hagyni.

Felszegem az államat, és beszívom a levegőt.

– Többé nem vagyok a foglyod.

– Én ezzel vitatkoznék. – Lucas elővillantja fogait, és a jég még feljebb mászik a karomon. – Nézz körül, tökfej! A hercegeid megfagytak. A hadseregetek halott. Csapdába estél, se varázserő, se korona. Semmi sem vagy. Nézz rám, mivé lettem, sokkal több vagyok, mint holmi ember.

A levegő mintha megroppanna, és felforrósodik a bőröm. Szavak szikráznak fel az elmémben, és rádöbbenek, hogy a kezemben vannak a válaszok.

Elérnek hozzám, belém csapódnak, mint a hullócsillagok.

Caspian szavai.

Te nem vagy pusztán egy ember.

Csapdába estél ebben az emberbőrben.

– Talán te többé már nem vagy ember – morgom Lucasnak –, de én sem. – Az igazság élénken és aranylóan ég bennem.

Az anyámat nem a tündérek rabolták el. Az anyám tündér volt. És én is az vagyok.

Valami fellángol a mellkasomban: a forró villanás a szívem mellett. A parazsak, amiket elfojtottam, nehogy fellobbanjanak. A saját szörnyetegem, ahogy abban a sötét sarokban szunyókált, ahová nem mertem bekukkantani.

Még akkor sem bírtam elhinni, amikor már mélyen tudtam az igazságot. Lucas ellopta a magamba vetett bizalmamat. Elhitette velem, hogy semmi sincs bennem, ami méltó lenne a fényre.

De tévedett velem kapcsolatban.

Megtaláltam, amikor megláttam a jóságot egy farkas mosolya mögött. Amikor megbocsátottam az apámnak. Amikor bekukkantottam a tüskés ágak közötti sötét helyekre.

Egy pillanatig némaság ereszkedik ránk. Az Elvarázsolt-völgy vesz egy levegőt.

Aztán magamba nézek, és hagyom, hogy bennem a tűz őrjöngeni kezdjen.

Mint ahogy egy szikra földet ér a száraz falevelekre, én is fellobbanok. És bármi is kap lángra bennem, az több mint vakmerőség. Túlmutat rajta, valami mély, ősi és erős.

Kiengedek egy sikoltást. Képek villannak fel az arcom előtt: ahogy rátalálok a rózsabokorra, Faragvár engedelmeskedik nekem, a tüskés ágak segítenek nekem megmenteni a rózsákat. Egy nő arca, a szeme tele van ragyogó csillagfénnyel, és lemosolyog rám.

Ebbe a világba tartozom. A része vagyok. És ő is az én részem.

Magává a tűzzé válok, hogy megvédjem azokat, akiket szeretek, és otthonunknak nevezik ezt a világot.

Fehér lángok robbannak ki a testemből. Lucas felkiált, eltakarja az arcát, de ez elől nincs menekvés. Előlem nincs menekvés.

Zúgás tölti meg a fülemet: a víz, a szél, a föld és a tűz morajlása. Mintha egyetlen pillantást vethetnék az univerzum anyagára és a fonalra, ami összetartja. Alattam a kő olyan, mint egy második bőrréteg. A szél olyan, mint a vér áramlata az ereimben.

És érzem a rózsaágakat. Nem azokat, amik a csuklómon vannak. Azokat, amik még nem is léteznek.

A tudatom bejut a földbe, és életre hívom őket úgy, ahogy a Mélyben is tettem. A zöld köd fehér szikrákban párolog el. Az egyik rózsaágam villámként roppan, és összetöri Lucas koronáját.

Hatalmas, fehérarany tövisek törnek fel a földből, és széttörik a jeges talajt. Egy tüskés ágcsomó Lucasnak csapódik, és leszegezi a sárba. Arany rózsák nyílnak az ágakon, gyönyörűek és halálosak.

Roppanó hang, ahogy megtörik a jég. Pislogok, valahogy feldolgozom az arcukat a tüzem és a rózsáim közepette.

Kel. Ezryn. Dayton. Farron.

A lángjaim széttörték a jeget…

Felszabadítottam őket…

Lucas teste előttem hever, szeme üveges, a mellkasán keresztülhatolt egy vastag tüske.

Felszabadítottam magamat.

89. FEJEZET

Rosalina

Az előttem álló nő gyönyörű.

És ismerős is.

Sötét szeme van, mint nekem, noha az övét örömteli ráncok szegélyezik. Hosszú barna haja lágy hullámokban omlik le a hátán néhány fehér hajszállal. A bőre úgy ragyog, mint ezernyi gyémánt.

A fülei… Hegyesek.

Ki vagy te? – kérdezem.

Ő csak mosolyog, és lenéz a kezére. Egy arany rózsa nyílik a tenyerében. Lassan a fülem mögé tűzi. Kutass a felszín alatt, Rosalina, és legyen tiéd a világ rejtett szépsége! A szeretet a legnagyobb erényed.

Aztán körbevesz a sötétség.

Ki kell nyitnom a szememet. Zajlik egy csata… És a hercegek. Kiszabadultak a jégből? Jól vannak?

De nem bírok felébredni. Még nem. Valahogy más lett a világ.

Vagy talán a világ ugyanolyan, csak én lettem más.

– Rosie? Rosie, térj vissza hozzánk!

Farron hangja balzsamként ivódik belém, és lágy kezét végigfuttatja az arcomon. A mellkasom zsong az érintésétől, és a bőröm mintha kivirulna az ujjbegyei alatt. Talán ez az új világ nem is olyan rossz.

– Rosalina! – Egy érdesebb kéz megragad, és megráz engem.

– Fejezd be! Csak bántod ezzel!

A hűvös mellkasnak nyomódom, és furcsa, siránkozó zokogást hallok. Keldarion. Mélyen belélegzem, és mintha élne bennem a levegő, megtisztít és lehűt.

– Nem látok rajta sérüléseket. – Egy másik aggodalmas hang: Ezryné. Keze a homlokomon van. Fogalmam sincs, hogyan tudom megkülönböztetni az érintéseiket, mégis olyan, mintha a bőrömön egyszerre futna végig egy hidegrázás és egy hőhullám. Belül mosolygok, a béke furcsa érzete rebeg a mellkasomban.

– Akkor miért nem ébred fel? – Dayton most az egyszer komolynak hangzik. – Hallasz engem? Nyisd ki a szemedet, Bimbócska. Gyerünk!

Nem akarom, hogy aggódjanak. Bár nem vagyok benne biztos, hogy felkészültem erre a megváltozott világra.

De velem vannak. A hercegeim.

Pislogok, szemem a ragyogó őszi nappal találkozik. Olyan élénk, minden napsugár úgy csillog, akár egy hullócsillag.

Ó. A világ gyönyörű. Az ég tiszta, a szél megborzolja a fűszálakat, a föld gazdag illatát érzem.

És a leggyönyörűbbek az én hercegeim, ahogy letekintenek rám.

– Sziasztok – suttogom rekedt hangon.

Farron arcára a legszélesebb mosoly ül ki, amit valaha láttam. Ezryn hitetlenül megrázza a sisakját. Dayton lelkesen tekint le rám. És Keldarion…

Keldarion sír.

– Mi történt… – Kezdek felkelni, de megállok.

Vidámnak érzem magamat. Mintha már nem lennék úgy a földhöz kötve, mintha egy részem a levegővel keveredne.

– Rosalina. – Farron eltolja Kelt az útból, és megfogja a kezemet, hogy segítsen felülni. Tartom a pillantását, hogy egyenletes maradjon a légzésem. Észrevettem valaha, mennyi szín kavarog a szemében? Borostyán, arany és bronz pöttyök. – Csináltál valamit. Felébresztettél valamit.

Remeg a kezem, ahogy felvezetem az államhoz. Aztán az arcomhoz.

Egészen a hegyes fülemig.

– Rosie – mondja Farron lágyan –, tündér vagy.

A mellkasomhoz nyúlok. Az a dolog bennem, a parázs, amit elfojtottam. Most már nem érzem parázsnak, de nem is annak a lángoló purgatóriumnak, mint amikor kiengedtem a varázserőmet. Ez mindvégig bennem szunnyadt?

Mindvégig tudtam, hogy valami több rejlik az anyámban. Bennem. Nem hagytam magamnak, hogy elhiggyem ezt. De most már nem tudom tagadni.

Kelhez fordulok.

– Te tudtad?

Megrázza a fejét.

– Nem. Azt tudtam, hogy rejlik benned valami, amiért kapcsolódsz Faragvárhoz, és képes vagy a tükröt használni, de sosem képzeltem volna, hogy…

– Talán többet kell megtudnod az anyádról, mint azt, hogy hol lehet – mondja Ezryn.

Remegve beszívom a levegőt. A hercegek nem tudták…

De valaki igen.

Jól figyelj, hercegnő! Mindenekfelett a saját ösztöneidben bízz! A világ azt fogja mondani, hogy nem tartozol ide. Hogy pusztán egy ember vagy. Hogy nincs hatalmad irányítani a sorsot. Tévednek.

Caspian szavai a hónapokkal ezelőtti táncunkról felvillannak az elmémben.

Ujjaim a földbe mélyednek. Mit rejteget még előlem?

Aztán valaki felemel a derekamnál fogva, és egy meleg testhez húz, ezzel felriasztva a gondolataimból.

– Akár ember vagy, akár tündér, vagy akár felőlem kobold is lehetsz, te vagy a mi Rose-unk. És épp az imént mentetted meg a kibaszott életünket.

Dayton mellkasára zuhanok, hagyom, hogy megtartson engem. A közelben egy hatalmas rózsabokor áll arany rózsákkal. És egy tüskére felnyársalva Lucas Poussin hever. Koronája eltört, többé már nem ragyog zölden.

Találkozik a tekintetünk Farronnal, és biccentünk. Elmormolja a halálbűbájt, maradt benne annyi varázslat, hogy még egy valakin segítsen. Lucas teste úgy illan el, akár a hamu a szélben.

Most már te is szabad vagy, gondolom magamban.

Körülnézek a harcmezőn. Előttünk őszi katonák egy csapata aggodalmasan figyel minket. Mások a téli lovagokkal dolgoznak együtt, hogy elvigyék a sérülteket a városba, vagy egyeztetnek a parancsnokukkal. Már nincsenek rémségek, nincs többé jégvihar.

– Nyertünk? – suttogom.

Kel a mellkasához húz engem.

– Igen. A fagy eltűnt, és Farron az utolsó útjukra küldte a holtakat.

Ezryn Kel karjára teszi a kezét.

– És Tél legfőbb hercege is megmutatta, hogy még mindig akad olyan a birodalmában, aki harcolna érte.

Kitárom a karomat. Odajönnek hozzám és Kelhez, és öten átöleljük egymást.

Most mindenemmel magamhoz szorítom őket, az újjászületett tündérszívem minden darabkájával.

90. FEJEZET

Farron

A Tölgyszív-vár udvarát arany zászlókkal díszítették fel, a fákon szalagok lobognak. Egy kísérteties hang énekli a himnuszunkat, ahogy az utolsó fát is rádobják az anyám máglyájára.

Mindig úgy hallottam, hogy a békés holtak úgy néznek ki, mint akik alszanak, de nem az anyám. Utolsó trónján fekszik, még halálában is céltudatosság tükröződik az arcáról. Szeme csukva, kezét a testére helyezték. Hamarosan elindul utolsó útjára, mi pedig a jókívánságainkkal és köszöneteinkkel fogjuk a messzeségbe küldeni.

Az Ősz Birodalom hagyományai szerint mindenki aranyat visel. A késő délutáni nap besüt az udvarra, és fényben füröszti az édesanyámat.

Amint elkészül a máglya, kis csoportok közelítik meg. A népünk tagjai aranyló csíkokat kötnek az anyám csuklójára, ujjára és bokájára, vagy belefonják a hajába. És ezzel a szalaggal még utoljára szólnak hozzá, mielőtt áttérne az ismeretlen világba.

Rosalina megszorítja a kezemet, miközben figyeljük őket. Néma könnyek csorognak le az arcomon, de egyenletesen lélegzem, a testem merev. Amikor Dayton következik, elidőzik azzal, hogy az arany fonalat belefonja anyám hajába. Köszönő szavakat suttog neki. A szeme rám villan közben.

Az ikeröcséim közelítik meg őt a húgunkkal, Eleanorral együtt, aki visszatért a Nyár Birodalom őrségéből, hogy részt vegyen a temetésen. Máskor komor arcát most néma könnyek szántják végig. Az öcséim egymás után hajtják fejüket anyám mellkasára, és utoljára elbúcsúznak tőle.

Kényszerítem magamat, hogy végignézzem, amint az apám körbefonja csuklóját a fonállal. Hatalmas teste reszket, és noha a szeme csillog a gyásztól, sikerül kimondania a szavakat.

Már nincs más. Ősz méltóságai már elmentek, a más birodalmakból idelátogató nemesekkel, a legfőbb hercegekkel és az anyám családtagjaival egyetemben.

Eljött az ideje, hogy én búcsúzzak el.

A társam és én kéz a kézben lépünk a máglyához. Rosalina leereszkedik a térdére az anyám mellett, és gyengéden a csuklója köré fűzi a saját szalagját.

– Köszönöm – suttogja. – Köszönöm, hogy felnevelted a legkedvesebb férfit, akit valaha ismertem. Köszönöm, hogy megtanítottad neki, hogyan szeressen erős szívvel, és hogy a szeretete lehet az ereje is. Örökké a szívében hordoz.

Remegnek az ujjaim, ahogy próbálom a hajába fonni a saját fonalamat. Rosalina az enyémre teszi a kezét, és megnyugtat. Lehajolok, homlokomat az anyáméhoz érintem.

– Köszönöm, anyám. Ígérem, hogy büszkévé foglak tenni. Vigyázok apámra, Domra, Billyre és Norira. A birodalmunk örökre emlékezni fog, hogy mit tettél érte. Hogy mit adtál nekünk. – Reszket a hangom, de érzem az anyám erejét magamban. – A lelked tovább fog élni a változó levelekben és a fák között szaladgáló szellőben. És noha soha többé nem tudlak magamhoz ölelni ebben a világban, tudom, hogy valamikor újra találkozunk majd egy helyen, ami túlmutat a téren és időn, ahol minden úgy van, ahogy lennie kell.

Felállok, újra megfogom Rosalina kezét.

– Az ég áldjon, néhai Niamh legfőbb hercegnő, Ősz anyja! Amíg nem találkozunk ismét, az ég áldjon!

Rosalina és én a fára tesszük a kezünket. Bólintok, mire lángok szikráznak fel a kezemből és az övéből: narancssárga és fehér, ahogy összekeverednek, és az anyám lelke mellé szegődnek a másvilágon.

A nagyterembe megyünk az életfonal-lakomára, egy vidám ünnepélyre. Az asztalfőn ülök, Rosalina, George, az apám és a testvéreim mellettem. Az apám veszi át az anyám helyét mint felügyelő, mivel én folytatom a küldetésemet, hogy megszabadítsam Faragvárat Caspian varázserőt elszívó tüskéitől. Megfeszítem az ujjaimat. Annyi erő tért vissza belém azzal, hogy megtörtük az átkomat, de tudom, hogy ez még mindig nem az erőm igazi mélysége. Segítenem kell a többi hercegnek is megtörni az átkát, hogy örökre elpusztíthassuk a Tüskeherceget.

Bár nem fogom úgy magára hagyni Őszt, ahogy korábban tettem. Megígértem az anyámnak, hogy gondoskodni fogok a népünkről. Ez egy olyan eskü, amit sosem fogok megszegni.

Dayton és a húga távolabb ülnek az asztalnál. Delphia, a Nyár Birodalom felügyelője, minden idők legharagosabb pillantását veti Daytonre, amikor elsüt egy viccet. Egy kissé elakad a lélegzetem. Mindig meglepődöm, hogy milyen fiatal is Delphia, még csak gyerek, és mégis van valami szigor az arcán, ami vetekszik azéval, aki háromszor annyi idős, mint ő.

Lenézek az arany és ezüst karperecre a felkaromon. Egy újabb alku, de ez nagyban különbözik attól, amit Caspiannal kötöttem. Dayton szabad kezet adott a varázsereje felett, és csak annyit kellett megígérnem, hogy nem feledem el azt a pillanatot vele. Mintha képes lennék rá: örökre az emlékezetembe égett.

Kel és Ez az asztal végén ülnek, együtt Eirik Vargsaxával, a jéglovagok kapitányával. Így, hogy Perth Quellos börtönben van a Tél Birodalomban, egy új felügyelőre van szükség; Kelnek hamarosan ki kell neveznie egyet. Azt mondja, hogy nem aggódik, de én úgy gondolom, Télben most rosszabb a helyzet, mint ahogy Kel lefesti.

A zöld kristály felvillan az elmémben. Összegyűjtöttem a szilánkjait, és egy dobozban tartom otthon, Faragvárban… Csakis kutatás céljából, természetesen. Vajon használhattam volna egy hasonló mágiát, hogy megmentsem az anyámat a haláltól?

Visszafordítom a figyelmemet az asztal felé. Ezryn a megszokott testtartásával ül, de látom rajta, hogy körbenéz. A csata után minden birodalomnak elküldtük az anyám temetésének hírét. Tavaszból nem jött válasz. Noha az apja egészsége már évtizedek óta egyre csak romlik, szokatlan tőle, hogy ne válaszoljon a hercegi hívásokra.

Biztos vagyok benne, hogy Eznek és Kelnek hamarosan vissza kell térniük a birodalmukba. Egy kis részem elgondolkozik, hogy vajon Kelt ösztönözték-e az itt történtek, ahogy látta a jéglovagokat, hogy kiálltak mellette. Talán végre meg akarja törni az átkát.

Talán végre elfogadja Rosalinát társaként.

Megrázom a fejem, még mindig nem bírom felfogni, hogy Tél legfőbb hercegével osztozkodom a társunkon. És hogy nem fogadja el őt.

Rosalinához fordulok, és egy lágy mosoly kúszik az arcomra. Teljesen lefoglalja a húgom, lelkesen bólogatva hallgatja, ahogy Nori az állatkitömés kifinomult művészetéről magyaráz. Azt gondoltam, gyönyörű, amikor oly sok hónappal ezelőtt először megláttam a börtöncellámban. Most ragyog. Fülének hegye és barna szemének új csillanása olyan, mintha mindig is hozzá tartozott volna.

A társam mindvégig féltündér volt. Egy részem már bizsereg, hogy a könyvtárba rohanhasson, és az ilyen szunnyadó erő után kutasson. Lehetséges, hogy a társkötődésünk ébresztette fel? A társkötődésről ismert, hogy felerősíti a tündérek varázserejét, de új erőt nem adott senkinek. Mégis, a tűz, amivel felroppantotta a jeget, hasonló volt az enyémhez. És mi van azokkal az arany rózsákkal…

Rejtélyek rejtélyek hátán… Különösen egy, amit Rosie édesapja elszántan meg akar fejteni. Elmosolyodom, ahogy George-ra nézek, aki még a vacsoraasztalhoz is magával hozta a térképeit. Billy és Dom a két oldalán zsizsegnek, arról vitáznak, hogy melyik úton lenne a legjobb elindulni.

George úgy döntött, hogy nem tér vissza velünk Faragvárba; elindul, hogy megkeresse a feleségét. A felfedezés, hogy Anja tündér volt, csak megerősítette az elhatározását, hogy rábukkanjon. Dom és Billy pedig ki nem hagyták volna a lehetőséget, hogy végigvezessék a vadonon.

Mély levegőt veszek, és lenézek az asztalra. Annyi kérdés áll előttünk, és tudom, hogy nem sok nyugta lesz a hercegeknek és Faragvár úrnőjének.

De együtt majd megtaláljuk a válaszokat.

91. FEJEZET

Rosalina

Óvatosan az ágyamon heverő táskámba helyezek egy összehajtogatott blúzt. A Rézióban töltött hónapok után végre hazatérünk Faragvárba. Keserédes, de tudom, hogy az Ősz Birodalom mindig otthont fog nyújtani a számomra.

Ahogy átszelem a szobát, megállok, amikor észreveszem az aranykeretes tükörben a képmásomat. A hegyes fülek még mindig ledöbbentenek, finoman felnyúlok, és megérintem őket. Testileg ez a legnagyobb változás. De belül…

Belül minden más. Több részem kitárult, mély kutak, tele… nem is tudom. Varázslattal? Erővel? A hercegek megígérték, hogy segítenek felfedezni ezt az átalakulást, és megbízom bennük.

A világ megváltozott. A színek világosabbak, és látom a bűbáj csillanását a levegőben. A társkötődésem Farronnal néha olyan élénken ég, hogy azt hiszem, az egész lényem lángra fog lobbanni. És a kötődésem Kellel… Hát, az is erősebb. Egy rendíthetetlen húzás, egy viszketés, amit nem lehet megvakarni.

– Hahó!

– Helló! Rosalina!

– Rose, drágám!

Három hang szól kintről, és az erkélyhez sietek. Lent – lóháton, tele nyeregtáskákkal – ott vár Billigan, Dominic és az apám.

A leégett könyvtár körüli fák még mindig megviseltek a csata után, de már nem a romokat látom bennük. A törött fakérget dús moha borítja, a talaj most már füves, és még egy kis kristálytiszta vizű tavacska is lett ott. A legfőbb hercegek közös ajándéka. Tudom, hogy egy nap Farron és én majd újjáépítjük a könyvtárat.

Most az én lovam, Amalthea, és Farron jávorszarvasa, Thrand, a tisztáson legelésznek. Szerencsére Thrand még mindig kitűnő hátas, azok után is, hogy le lett fagyasztva a csata során. Farron a többi fagyott katona és hátas között talált rá, és képes volt leolvasztani róla azt az átkozott jeget. Hiányozni fognak. Talán egy nap Faragvár és az azt körülölelő terület számukra is elég biztonságos lesz.

Figyelmemet visszairányítom a hármasra.

– Nem kéne már úton lennetek? – kiáltom.

Épp készülnek felkerekedni a saját kalandjukra. Papa elindulásának látványa most először nem tölt el magánnyal. Helyette reményteljes vagyok. Talán tényleg megtalálhatják a tündéranyámat.

– Csak még egy dolog! – kiáltja fel papa. – Mit hozzak neked?

– Csak egy rózsát!

Felnevet.

– Az legutóbb egy kis bajba sodort engem.

– A legjobb fajta bajba – kuncog Dominic.

– Ez igaz, ha végül az sodort ide – teszi hozzá Billy.

– Ti ketten jobb, ha vigyáztok rá! – mondom, miközben integetek nekik. – Na, most már menjetek, mielőtt megint elsírom magam!

– Szervusz, Rosalina! – kiáltja papa. – Szeretlek!

– Én is szeretlek! – Letörlök egy könnycseppet az arcomról, és visszalépek a szobámba.

Egy részem most már megérti a szeretetét és az elhivatottságát, amit korábban nem tudtam felfogni. Én is örökké próbálkoznék, hogy visszajussak a hercegeimhez, és ő is örökké keresni fogja az anyámat.

Visszatérek a csomagoláshoz, egy újabb pulóvert teszek a táskámba. Egy könyv sarka kikandikál. A szívem megremeg, mint mindig, amikor meglátom. Óvatosan elhúzom a ruhákat, amik elrejtik, és ujjamat végighúzom a borítóján.

Az a grimoire az, amit Caspian ellopott az égerfából. Egyáltalán nem volt nehéz irányítani a tüskés ágakat, amiket adott nekem, hogy a páncélja alá nyúljak, és kicseréljem a könyvemet erre. Annyira el volt foglalva azzal, hogy beteljesítsük az alkunkat… hogy megcsókoljon engem.

Az anyaga viseltes és kemény. A borítóra vésett, finoman megmunkált jelek a szemem előtt zsizsegnek. Ahányszor rájuk nézek, máshol vannak, mintha élne a könyv.

A csuklómra tekeredett tüskék finom karkötőkké húzódtak össze, és most elnehezülnek, ahogy a könyvet nézem. Az oldalak sárgák és sérülékenyek, a széleik kirojtosodtak az évek alatt. Törékenynek tűnnek, mintha bármelyik mozdulattól szétmorzsolódhatnának a kezemben.

Csak egyszer tudtam gyorsan átpörgetni. A szavakat folyékony, csavarodó kézírással írták az oldalakra, dacolva a merev vonalakkal. Emberekről szóló könyv. Ez a bekezdés a királynő szeretetéről szól az emberek iránt, a kíváncsiságukról és a leleményességükről.

Különös. Jártam az égerfában Farronnal, és számos egyéb könyv volt, ami ennél sokkal veszélyesebbnek tűnt. Ebben nincsenek világot elpusztító bűbájok vagy alávaló titkok. Mi több, az egész csupán tudományosnak tűnik, tele megfigyelésekkel.

De Caspian annyit fáradozott, hogy megkaparinthassa ezt a könyvet. Miért? Kétségem sincs afelől, hogy visszajön érte. Jól el kell rejtenem, és egy saját alkuval kell készülnöm, ha vissza akarja kapni.

Finom kopogás hallatszik az ajtómon, és gyorsan a táskám mélyére dugom a könyvemet.

– Szabad!

Keldarion lép be a szobámba, és felvonja sötét szemöldökét – mindig ezt a pillantást veti rám, ha úgy gondolja, hogy sántikálok valamiben.

– Rosalina.

Még egyiküknek sem mondtam el, hogy találkoztam Caspiannal a harcmezőn, és hogy alkut kötöttem vele. Meg sem kérdőjelezték a vékony tüskéket a csuklóm körül. Talán azt gondolják, hogy én magam hívtam elő őket.

– Készen állsz az indulásra? – A Télherceg elém lép. Azzal az egyszerű eleganciával öltözött fel, ami olyan remekül áll neki, egy fűzős fekete inget visel szűk nadrággal és csizmával.

– Majdnem.

Egy hajtincset a fülem mögé tűr, ujja finoman végigsimítja a hegyét.

– Ha mindig is féltündér voltam, miért néztem ki embernek? – kérdezem lágyan.

– Nem tudom biztosan. – Megrázza a fejét. – Vannak tévképzetbűbájok, de hogy fizikailag megváltoztasd a kinézetedet ilyen hosszú ideig, ahhoz olyan szintű varázserő kell, amit nem tudok felfogni. De megtaláljuk rá a megoldást, megígérem.

Kezemet az övére teszem.

– Ó! Hú! – Kínos hang jön az ajtóm felől. Farron, elkerekedett szemmel és babráló kézzel áll ott. – Nem akartam semmit megzavarni.

– Gyere ide, Farron! – mondja Keldarion.

Farron összeszorítja a fogát, úgy néz ki, mint aki megbánta, hogy épp ebben a pillanatban lépett be a szobámba. De kinyújtom felé a kezemet, és csak fürdőzöm az érzésben, ahogy ujjait az enyémek közé fonja. Talán még mindig kínosan feszeng Keldarion mellett, de az, hogy mindkét társam a közelemben van, elnyomja a mellkasom sajgását.

Keldarion egyik hatalmas kezét a vállamra teszi, a másikat Farronéra, aztán mindkettőnk szemébe néz.

– Van egy kötelék hármunk között. Érzitek?

Farron nagyot nyel, ugrik egyet a torka.

– Igen.

– Én érzem – felelem.

– Ősz legfőbb hercege – Keldarion Farronéhoz engedi a homlokát egyfajta megadásként –, te vagy a társam társa, és megesküszöm, hogy ettől a perctől kezdve az utolsó lélegzetemig védelmezni foglak.

Farron mélyen elpirul.

– Öhm, ja. Szintúgy, Kel.

Kel felém fordul, ég a tekintete.

– Rose, soha többé nem foglak elküldeni. Megmentettél engem, és megmentetted az Ősz Birodalmat. Kétségtelen, hogy te idetartozol.

A szívem dalra fakad szavainak hallatán, a belőlük kihallható hódolattól.

– Kel – szólítom, miközben érzem a megtörhetetlen köteléket hármunk között. – Farron megtörte az átkát. Felszabadította a népét Faragvárban. Együtt mi…

Keldarion kihúzza magát.

– Az események csak megerősítették az elhatározásomat. Segítek a többieknek megtörni az átkukat, és remélem, az elég lesz, hogy meggyógyítsuk Faragvárat. De ez az átok örökkön örökké rajtam ül majd.

Elfordul, hogy elinduljon.

– Kel! – kiáltok utána mérgesen.

Leint a kezével.

– Ne légy szomorú, Rosalina! A másik társad most már kielégítheti az alapvető szükségleteidet.

Farron hosszan felsóhajt.

– Igazán bosszantó, nem igaz?

Karomat a válla köré vetem.

– Biztos vagy benne, hogy nem bánod, hogy örökkön örökké a társad leszek, ezzel a jeges csomaggal együtt?

– Elfogadlak, bárhogyan is érkezel. – Orrát az enyémhez érinti. – Az örökké nem hangzik olyan rosszul. És most már nem kell folytatnom azt a titkos kutatásomat, hogy hogyan hosszabbítsunk meg egy emberi életet.

Felkacagok, ahogy ajkát a hegyes fülemhez érinti. Hallom a szellő susogását, ahogy egy széllökés magával hozza az arany levelek forgatagát.

– Szeretlek, Farron.

– Csillagfényesen.

– Csillagfényesen.

A Tölgyszív-vár folyosóin Ősz nemessége sorakozott fel, hogy elbúcsúzzanak Faragvár lakóitól. Azt suttogják, hogy a legfőbb hercegük egy farkas védelmező, és hogy a többi legfőbb herceget is ezzel a varázserővel áldották meg. Megfelelő pletyka ahhoz, hogy az átok híre egyelőre rejtve maradjon.

Marigold, Astrid és a hercegeim az ajtó mellett állnak, amely hazavezet minket.

Farron elmagyarázta, hogy Faragvár még mindig túl gyenge ahhoz, hogy nyitva maradjon a kapu, hogy a személyzet a kedvére járjon-keljen úgy, mint az átok előtt. De többé már nem lesz állandóan bezárva. Ezt a folyosót már leporolták és kifényesítették.

Dayton még utoljára megöleli Delphiát, és megpörgeti a levegőben, miközben a lány csak morog. Ám amikor már készül letenni őt, Delphia szorosan a nyaka köré fonja a karját.

Farron felnyög, ahogy az apja megszorítja szoros ölelésében.

– Hamarosan visszajövök – morogja, aztán kiszabadítja magát, és egy gyors csókot nyom a kishúga, Nori fejére, amit ő egészen jól visel.

Padraig kihúzza magát, és nedves szemét törölgeti.

– Köszönöm, Faragvár legfőbb hercegei, mindazt, amit az Ősz Birodalomért tettetek.

Aztán széles mosolyt villant rám, amit csakis utánozni tudok.

– És itt áll Faragvár úrnője, kinek bátorsága megmentette a fiamat. Megmentett mindannyiunkat.

– Nincs semmi, amit ne tennék meg Farronért – felelem – és az Ősz Birodalomért.

– Á, ez az. Merthogy többé már nem csak Faragvár úrnője vagy. – Kinyitja a tenyerét, ami egyetlen aranylevelet rejt. – A legfőbb herceg társa, egy vakmerő védelmező. Rosalina O’Connell, az Ősz Birodalom hercegnője.

Fél térdre ereszkedik, és mint a fák lehulló levelei, a többi nemes is egymás után követi őt. Hirtelen mindenki meghajolt, és már csak én állok.

A hercegeim a legnagyobb tisztelettel hajtanak fejet előttem. Farron feláll, és elveszi apja kezéből a levelet. Finoman arrébb tolja a hajamat a nyakamtól, és a levelet a nyakláncomra fűzi, amely tökéletesen illeszkedve lehull a holdkő mellé.

– Ősz hercegnője – leheli Farron –, hazavezetsz minket?

Megérintem az aranylevelet, a szívemben érzem ennek a helynek a varázsát: a csípős éjszakákat, a lángoló tábortüzeket, az ezernyi szín erdejét, a nép legendáit és vakmerőségét.

– Összefonódunk – mondom, és rápillantok mindenkire.

– Összefonódunk – feleli Padraig és a többiek. Felkel. – Számodra mindig is lesz hely az Ősz Birodalomban, Rosalina.

Könnyek szöknek a szemembe, ahogy hátrahagyom ezt az új otthont a másikért. Nehéz szívvel a hatalmas ajtó felé fordulok, és megfogom a kilincset. Érzem Faragvár varázslatát, ahogy magához hív, és kitárom az ajtót. Farron megfogja a kezemet, Dayton pedig az övét. Kinyúlok Ezryn kesztyűs kezéért, és ő követve a mintánkat, megfogja Keldarionét. Előrelépek Faragvár felé, az otthonom felé, összefonódva a hercegeimmel, akik azzá teszik.

92. FEJEZET

A Tüskeherceg

Még ennyi év után sem sikerült rájönnöm, hogy vajon Tél lakói élvezik-e, hogy ilyen átkozottul hideg van a birodalmukban, vagy egyszerűen csak elvesztették a hidegérzetüket az évek alatt, hogy a Völgy legjegesebb seggfejét szolgálták.

Meleg levegőt fújok a tenyerembe, és összedörzsölöm a kezemet, de nem sokat segít abban, hogy elkergesse ezt a csontig hatoló hideget. Á, mindegy. Nem leszek itt sokáig.

Manapság nem tartózkodom sokáig a felszínen.

A talpam puffan Fagyagyar tömlöcének kemény kőpadlóján. Számos őr vergődik és fészkelődik a tüskéim alatt, melyek a falhoz láncolják őket. Intek a kezemmel, mire a tüskék beborítják a fejüket, és így nem kell hallgatnom a bosszantó kiáltásaikat.

Igazán nagy kár. Mostanság nem időzhetek túl sokat itt fent, és gyűlölöm, hogy még ezt a keveset is ebben a fagyos alagsorban kell töltenem. Gyűlölöm, hogy azzal kell foglalkoznom, hogy neki intézek dolgokat.

Előttem sétál, hosszú, fekete haja úgy leng mögötte, akár egy köpeny. Minden lépéséből árad az a parancs, amivel kikövetel magának mindent, legyen az egy cserépdarab vagy egy tündér. Gyönyörű és borzalmas, éppúgy, akár egy villámcsapás.

Sira, a Mély királynője.

Az anyám.

– Épp annyira nem akarok itt lenni, mint te.

Kiráz a hideg hangjának selymességétől.

– Szerinted nincs jobb dolgom, mint hogy idiótákat szabadítsak ki erről a megfagyott senkiföldjéről? – folytatja, még csak egy pillantással sem illet. – Ez volt a tökéletes lehetőség, hogy elfoglald Őszt. Elsöpörhetted volna, amíg zajlott a felfordulás. Már így is rávetted az öcséidet és húgaidat, hogy harcoljanak a kis bulid esté…

– A koboldok – vicsorgom – nem az öcséim és a húgaim.

Felhorkan, aztán végre felém fordul. Magával ragad a kígyószerű zöld szeme és ravasz vigyora.

– Az én tökéletes kisfiam – mormolja. – Az én tökéletes, nevetséges kisfiam.

Sarkon fordul, és továbbhaladunk a folyosón. Ösztönösen az ingem redőibe nyúlok a könyvért, de az nincs ott. Hát persze hogy nincs ott. Mert Rosalina elvette. Az egyetlen vigaszom, hogy kétlem, felfogná, micsoda hatalom van a kezében.

Nem mintha bárki más fontosnak találná. Az egyetlen tündér, aki alakot tudott változtatni, igazán átalakítani magát…

Áh, mindegy. Hamarosan úgyis visszaszerzem. Mindig jó móka, ha meglátogathatom az én kis Rose-omat. És még nem vettem szemügyre, mióta szabadjára engedte igaz valóját.

Legalábbis egy részét.

Sira megáll egy cella előtt, és csettint az ujjával, engem pedig visszaránt ezzel a jelenbe. Felsóhajtok, és egy adag tüskével megroppantom a jeget, kitépem az ajtót a zsanérjaiból.

A sarokban összekuporodva Perth Quellos megviselt alakja ül. A bukástól nem lett más, csak egy tündér üres burka.

– Kik vagytok? – leheli, és még inkább a falhoz hátrál. – Caspian? A Mély eljött, hogy megöljön engem…

– Jaj, ne légy ennyire drámai! – Sira a körmeit vizsgálgatja, melyeket karmokká hegyezett. – Nagy potenciált láttam benned, jégvarázsló. Azt hittem, hogy a segítségemre lehetsz. Mégis mit gondoltál, ki hagyta azokat a koronákat az ajtódnál?

Quellos csak pislog.

– A… a Mély ajándékai voltak?

Sira az elesett vezérhez lép, és hűvös tekintettel tanulmányozza.

– A hasznomra lehet a tehetséged. De még tanulnod kell, nehogy megint csalódást okozz. – Édes mosolyt villan rám. – Nem szívlelem a kudarcot, jól mondom, drágám?

– Jól, anyám – felelem komoran.

– Nem fogok senkit szolgálni – sziszegi Quellos, és már-már lenyűgöz az a szenvedély, ami még maradt benne. – Főleg nem a Mélyből.

Sira szipog egyet.

– Ugyan! Mi mind szolgálunk valakit.

Hidegrázás fut végig rajtam, amikor arra gondolok, hogy az anyám kit szolgál. A Zöld Lángot.

Egy hirtelen perdüléssel és hollófekete hajának csattanásával Sira visszasétál a letört cellaajtóhoz.

– Add nekem a szövetségedet és a szolgálatodat, és cserébe bosszút állhatsz azokon, akik szégyent hoztak rád. Még a koronáknál is nagyobb hatalmat adok neked. Vagy… – Résnyire szűkíti a szemét. – Maradj itt! Rohadj meg ebben a cellában azzal a tudattal, hogy az a mamlasz Keldarion uralkodik afelett, ami téged illet.

Quellos mellkasa hullámzik. Sira int nekem, hogy kövessem őt kifelé a cellából. Már lépnénk ki…

– Megteszem. Szolgálni foglak – kiáltja Quellos. – És aztán bosszút állok a szörnyeteg hercegen.

Csaknem felnevetek, amikor elképzelem ezt a sajnálatra méltó vénembert, amint bárhogyan igazságot szolgáltat Kelnek. Helyette elvigyorodom.

– Állj be a sorba!

Sira felszegett állal felém fordul.

– Küldd a szentélyembe! Megkezdem újraképzését, amint visszatérek a Mélybe.

Visszanyelem a haragomat, ahogy a tüskéimet Quellos köré fonom, aki felkiált, és küzd az érintésük ellen. Kemény kézzel egyenesen lefelé irányítom az ágaimat, hogy a Mély bugyrába vigyék Quellost.

– És most hová, anyám? – dúdolom neki gúnyos kedvességgel. Tudja, hogy minél több varázserőt használok a felszínen, annál inkább leszív engem. Már érzem is a hullámot, ahogy a vérem iszappá változik.

– Rá kell néznünk a húgodra.

– Ő nem az igazi húgom – mondom, egyszerűen csak azért, mert tudom, hogy anyámat ez mennyire idegesíti.

Elkapja az államat, éles körmével csaknem felvágja a bőrömet.

– Hagyom, hogy becsméreld az én édes csemetéimet, de az örökbe fogadott lányomról ne merészelj rondán beszélni! Többet ért el az elmúlt huszonöt évben, mint te évszázadok alatt. – Elengedi az államat, és magában motyog. – Hálátlan fiú. Mihaszna söpredék.

Megdörzsölöm az arcomat, és előhívom a tüskéimet. Szerencsére Tavasz nincs messze.

Még talán elérem, mielőtt a fekete rohadás magával ránt.

A tüskék gyorsan a felszín alá visznek minket, és felirányítom magunkat a Rügycsarnokba, a Tavasz Birodalom tróntermébe.

Betörünk a csarnokba. Előbotladozom a tüskebokorból, és a földre esem, iszapot öklendezek fel. Fekete cseppek szivárognak a szememből és az orromból. Vissza kell jutnom a Mélybe…

Sira átlép rajtam, a sarka kopog.

– Nocsak, nocsak, nocsak. Úgy mennek itt a dolgok, mint a karikacsapás.

Felnézek, próbálok keresztüllátni a szememet bevonó sötétségen.

Thalionor herceg, Ezryn apja és Tavasz felügyelője, térdre hullott, feje lefelé lóg, kezét hátrabilincselték.

A legsötétebb éjfekete páncélban és egy kísérteties sisakban pedig, melynek homlokrészén éles fémlemezek húzódnak egy uhu baglyot ábrázolva, Kairyn, Tavasz hercege áll. Ezryn öccse. És épp az egyik hercegi őr fejét roppantja össze a bakancsa alatt.

Thalionor herceg többi őre a saját vérének tócsájában fekszik, mindegyikük koponyája beesett.

Felfordul a gyomrom, és talpra vergődöm.

Ekkor látom meg, amint a hatalmas fémtrónon hever, amit különböző sisakokból raktak össze. Teste oldalra fordul, egyik lábát átveti a trón karfáján, és egy ezüstkupa van a kezében.

A Csalogány rám mosolyog, kék szemében megvillan a vidámság.

– Kiheverted már a bulidat, bátyókám?

Nem mondok semmit.

Kairyn mellkasa hullámzik, ahogy a férfi meghal a bakancsa alatt, és a húgom mellé bukdácsol, mint egy kiskutya, aki visszatér a gazdája lábához.

A Csalogány lustán végighúzza ujjait Kairyn karján, tekintete nem engedi el az enyémet.

– Hallottam, hogy az Őszre indított koboldtámadásod gyakorlatilag hasztalan volt. Próbáltam segíteni neked aznap este, de nem hallgattál rám. És most itt vagyok, jó úton haladva, hogy átvehessem a Tavasz Birodalmat.

Valami összeszorul a mellkasomban, és akaratlanul is megfogom a csuklómat, ujjaim átsiklanak a jel felett.

– Na, Caspian, miért lóg az orrod? Örülnöd kéne. – A Csalogány ringó nevetést hallat. – Meg fogjuk ölni a legfőbb hercegeket. És az ő kis – kék tekintete találkozik az enyémmel – tüskés hercegnőjüket is.

Fenyegetése nem marad észrevétlen. Ismeri Rosalina erejét. Sokba fog kerülni neki, hogy eltitkolja ezt az anyánk elől.

Ám ahogy a Mély húzása túl sokká válik nekem, a tüskebokromba süllyedek, és lezuhanok a mélységbe.

Elővigyázatosnak kell lennem a következő lépéseimet illetően.

Az árulás veszélyes játék.

És még nem igazán döntöttem el, hogy kit is fogok elárulni.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Rosalina azt mondja, hogy az Elvarázsolt-völgy élteti őt. Így a legegyszerűbb leírnunk, hogy milyen is létrehozni ezt a sorozatot: egy olyan erős öröm, amitől a mi életünk is varázslattól ragyog. Köszönjük mindenkinek, aki a része volt ennek.

Köszönjük Susan Velazquez Colmantnek és a JABberwocky csapatának. A tanácsaitok és az iránymutatásotok felbecsülhetetlen, és annyira hálásak vagyunk, hogy mellettünk álltok.

Stevie Finegan, köszönjük mindazt, amit azért teszel, hogy a történetünk minél több olvasóhoz eljusson. Olyan szerencsések vagyunk, hogy veled dolgozhatunk.

Hatalmas köszönet mindenkinek a JABberwockynél. Megtiszteltetés, hogy a csapatotokban lehetünk.

Ajebowale Robert, mindennap hálásak vagyunk, amiért veled dolgozhatunk ezen a sorozaton. Köszönjük, hogy te megláttad a Rosie-ban és a hercegekben rejlő lehetőséget. És köszönjük a Harper Voyager/Magpie csapatának, hogy a legcsodálatosabb otthont adjátok a szereplőinknek.

Hatalmas köszönet Anne-nek, Beate-nek, Camille-nek, Carlie-nak, Charlotte-nak, Jamie-nek, Kayleenek, Kheprinek, Natashának, Oliviának, Reneenek, Sarah-nak, Tatjanának, Taylor C.-nek és Taylor G.-nek. A könyvírás egy egész falut igényel. Köszönjük, hogy a mi falunk részei vagytok.

Szívünkből köszönjük minden olvasónak világszerte, akik esélyt adtak a Bonded by Thorns – Tövisek hálójában könyvnek, és örömmel fogadták a szívükbe Rosie-t és az ő hercegeit. A könyves online közösség az egyik legszeretetteljesebb, leglelkesítőbb és legboldogabb hely a világon. Olyan hálásak vagyunk, hogy a részei lehetünk. Külön köszönet illeti Hailey-t és Lindsay-t, a két csodálatos barátot, akikkel az erotikus könyvek, a Pedro Pascal és a Taylor Swift iránti szeretetünk révén találkoztunk.

És végül, köszönjük a barátainknak és a családunknak, akik már a kezdetektől fogva támogatták a történetünket. Köszönet anyának és apának, hogy mindent elolvasnak. Graeme-nek, amiért ellophatjuk az ötleteit, és amiért megmutatta nekünk, hogyan zajlik egy ostrom. Jo néninek a #jowatches miatt, és hogy mindig gondoskodik rólunk. Nagyon szeretünk titeket!

Irány a következő!

A könyv elektronikus változatának kiadója

Kossuth Kiadó Zrt.

www.kossuth.hu

A kiadásért felel a Kossuth Kiadó Zrt. vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A fordítás alapja:

Elizabeth Helen: Woven by Gold

First published in 2023 by HarperCollins Publishers Ltd.

This edition published in 2024 by Magpie Books,

an imprint of HarperCollins Publishers Ltd

1 London Bridge Street

London SE1 9GF

Fordította

Kesztler Orsolya

Szerkesztette

Eisner Zsuzsanna

Epub: ISBN 978-615-6407-64-1
Mobi: ISBN 978-615-6407-65-8

Copyright © Luna Fox Press 2023

Copyright © Ventus Libro Kiadó 2025

Hungarian translation © Kesztler Orsolya 2025

Cover Art © Emily Langford/HarperCollins Publishers Ltd 2024

Cover Images © Shutterstock

Map © Tom Roberts

www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com