Elizabeth Helen

A SZÉPSÉG ÉS A FENEVADAK

Bonded

      BY

Thorns

TÖVISEK HÁLÓJÁBAN

Ventus Kiadó

Tartalom

1. FEJEZET

2. FEJEZET

3. FEJEZET

4. FEJEZET

5. FEJEZET

6. FEJEZET

7. FEJEZET

8. FEJEZET

9. FEJEZET

10. FEJEZET

11. FEJEZET

12. FEJEZET

13. FEJEZET

14. FEJEZET

15. FEJEZET

16. FEJEZET

17. FEJEZET

18. FEJEZET

19. FEJEZET

20. FEJEZET

21. FEJEZET

22. FEJEZET

23. FEJEZET

24. FEJEZET

25. FEJEZET

26. FEJEZET

27. FEJEZET

28. FEJEZET

29. FEJEZET

30. FEJEZET

31. FEJEZET

32. FEJEZET

33. FEJEZET

34. FEJEZET

35. FEJEZET

36. FEJEZET

37. FEJEZET

38. FEJEZET

39. FEJEZET

40. FEJEZET

41. FEJEZET

42. FEJEZET

43. FEJEZET

44. FEJEZET

45. FEJEZET

46. FEJEZET

47. FEJEZET

48. FEJEZET

49. FEJEZET

50. FEJEZET

51. FEJEZET

52. FEJEZET

53. FEJEZET

54. FEJEZET

55. FEJEZET

56. FEJEZET

57. FEJEZET

58. FEJEZET

59. FEJEZET

60. FEJEZET

61. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Mindenkinek,

aki egy saját tündérmesére vágyott

távoli helyekkel, merész párbajokkal, varázsigékkel, álcázott hercegekkel…

és, természetesen,

megannyi szörnyeteggel.

Elizabeth Helen fenntartja az erkölcsi jogot, hogy jelen mű szerzőjeként azonosítsák.

Ez a regény teljes egészében fikciós mű. A benne szereplő nevek, szereplők és események a szerző képzeletének szüleményei. Bármilyen hasonlóság valós, élő vagy holt személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

Minden jog fenntartva. A kiadvány semmilyen formában és eszközzel, akár elektronikusan, mechanikusan, fénymásolással, rögzítéssel vagy más módon nem másolható, nem tárolható adatlekérdező rendszerben, és nem továbbítható a kiadók előzetes engedélye nélkül.

A Tövisek hálójában egy felnőtteknek szóló fantasykönyv. Érett témákat tartalmaz, egyértelmű szexuális tartalmakkal (F/N, F/F), és +18-as olvasóközönségnek szánták.

Felkavaró tartalmakra vonatkozó figyelmeztetés: verbális bántalmazás korábbi párkapcsolatban, fizikai bántalmazásra való utalások korábbi kapcsolatból, vér és fantasyerőszak.

1. FEJEZET

Rosalina

Már körbeutaztam a világot. Sétáltam a kínai nagy falon, vacsoráztam az Eiffel-torony tetején, és utaztam a Tokióból Oszakába tartó szuperexpresszvonaton. És ez még nem minden. Sárkányháton csatába vezettem egy sereget, elcsábítottam egy alvilági maffiafőnököt, és visszautaztam az időben, hogy szerelembe essek a vikingektől kezdve a kerekasztal lovagjain át mindenkivel. Ezer életet átéltem már.

Kár, hogy az egyetlen valódi egy kibaszott nagy szívás.

Sóhajtok, és becsukom a könyvet, amit eddig olvastam. Jó könyv, egy szellemvadászról szól, aki véletlenül beleszeret abba a lélekbe, akit el kéne kapnia. Néhányan ezt az olvasmányt bűnös élvezetnek hívják, de miért kéne bűntudatomnak lennie, amiért el akarok szökni valahova máshová, akár csak egy rövid időre?

A könyvesbolt halálosan csendes ma, így el tudtam bújni néhány oldallal… vagy talán százzal. Ez már megszokott, amikor eljön az ősz. Amint lemegy a turistaszezon, Orca Cove átvált hibernált üzemmódba. Csak a törzsvendégek térnek be, és ők nem várnak – vagy akarnak – tőlem túl sokat.

A fülem mögé tűrök egy elszökött tincset, nem is bajlódom azzal, hogy visszakössem abba a kócos patkányfészekbe, amit a fejem tetejére halmoztam. Kipillantok az üzlet nagy, utcafronti ablakain, és máris a pulóveremért kell nyúlnom. Az őszi eső itt, a Csendes-óceán észak-nyugati partjánál olyan szokványos, mint egy medve, aki az erdőben végzi a dolgát, de ez a helyieket nem akadályozza meg a panaszkodásban. Óvatosan, nehogy lelökjem az általam elrendezett kirakati könyveket, tenyeremet a párás üvegnek nyomom. Én szeretem az esőt. Kevésbé érzek bűntudatot, amiért összekuporodom bent, távol mindentől és mindenkitől. Biztos vagyok benne, ha beszélnék erről valakinek, azt gondolná, hogy ez fura. De hé, mint az eső Orca Cove-ban vagy az erdőben székelő medvék, ez is megszokott.

Csilingelve nyílik az ajtó, mire Josie és Tiffany sétálnak be, egymással fecsegve. Annyira tipikus helyiek, amennyire csak lehet: középkorúak, kedvelik a bort, klikkesednek. Mindkettőjük férje horgásztúra-vezető.

– Sziasztok! – szólok, és úgy teszek, mintha rendbe tenném a kirakatot, ahelyett, hogy úgy bámulok ki az esőre, mint egy különc. – Hogy vannak ma a hölgyek?

Josie megáll, és a csípőjére teszi a kezét. Megcsináltatta a haját, füle alatt rövid fürtök göndörödnek.

– Rosalina, mindennap elsétálok a bolt előtt, és te mindig az ablakban állsz. Richard nem ad egy szabadnapot?

Richard a főnököm. És biztos vagyok benne, hogy adna szabadnapot… életem végéig. De soha nem találna senkit ebben a városban, aki anélkül lenne hajlandó mindennap kinyitni és bezárni, hogy nem ad neki fizetést a túlóráért.

– Ó, én kérem, hogy ennyit dolgozhassak. – Beállok a pénztár mögé. – Lefoglal.

Josie és Tiffany sajnálkozó pillantást váltanak.

– Azt hiszem, a minap láttam apádat, ahogy a városba autózik – mondja Tiffany lassan. – Ezúttal merre járt?

– Petrából jött vissza. Jordániából. – Elfordulok, mert nem akarom, hogy észrevegyék, ahogy elpirulok. – Bár azóta már ismét úton van.

– Ezek szerint Petrában nem voltak tündérek? – cincogja Josie. Őszinte kérdésnek szánta, de nevetés cseng a szavai mögött. Egy kis könnyedség, hogy pletykát gyűjtsön a kávézói és aerobikórákon való találkozóikhoz. Nem adom meg ezt neki.

– Nem – morgom. – Még nem találta meg azt, amit keres.

– Gyere, nézzük meg az új magazinokat! – Tiffany elhúzza Josie-t a bolt hátuljába.

A pultra támaszkodva fejemet a kezembe hajtom. Richard talán ezért tart még itt. Amikor nincs turistaszezon, az egyetlen módja, hogy forgalmat hozzon az üzletnek, ha van egy cirkuszi szám a törzsvásárlóknak, akin gúnyolódhatnak.

Nem kéne így gondolkodnom. Josie és Tiffany egészen kedvesek. És számos barátom volt Orca Cove-ban. Persze az iskola végeztével ők mind továbbléptek, főiskolára mentek, vagy otthagyták a nyomukat a nagyvárosokban. Manapság nem igazán hallok felőlük. És ha mégis, nehéz követni a híreket az előléptetéseikről, utazási terveikről vagy más izgalmas kalandjukról a… Én még mindig itt vagyok. Egy könyvesboltban dolgozom. Gondoskodom papáról. Ott, ahol hagytatok engem.

Elfoglalom magam azzal, hogy megragadok egy rakás frissen kicsomagolt House & Garden magazint, és hátraviszem, hogy megmutassam Josie-nak és Tiffanynak. A hosszú órák ellenére szeretem a munkámat. Szó szerint körülvesznek a könyvek. Ezt hogy lehet nem szeretni?

A Sirály Torka Könyváruház hosszú és keskeny, tele magas könyvespolcokkal, amik igazi labirintussá teszik a helyet. Richard a szüleitől vette át, és nem hiszem, hogy szeretné az üzletet, azt viszont szereti, ha főnökösködhet az emberek felett, és egy monopóliumot birtokolhat.

Csakhogy én voltam az, aki ezt a lelakott, beázott, huzatos fakunyhót azzá tettem, ami. Plafonon végigfutó fényfüzérek? Pipa. Hetente változó kirakat a helyi érdekességekről? Pipa. Sosem hagyjuk ki a legújabb James Patterson-regényt? Pipa. Persze, néhány ötletem befuccsolt. Mint az, hogy egyedül ülök a bolt közepén, üres székek körében, egy gőzölgő kancsó tea vár kiöntetlenül, és senki sem jelenik meg az általam vezetett könyvklubon. Vagy az, amikor Richard beszedette velem a kirakatot, amely a helyi néphagyományt ünnepelte, és azt állította, hogy rossz hírét keltem az üzletének.

De próbálkozom. Csak ennyit tehetek.

Ezért örülök, hogy megmutathatom Josie-nak és Tiffanynak az új magazinokat.

– Sajnálatos. Mikor is fejezte be a középiskolát, nyolc éve? Ha nem lenne az apja, fogadni mernék, hogy már ő is elment volna a többi fiatallal együtt. – Josie hangja átkúszik a könyvhalmok közt. Egy magasabb könyvespolc mögé lépek, csendesen kihúzok egy könyvet, és figyelni kezdem őket.

Összedugták a fejüket, és úgy tesznek, mintha a magazinokat nézegetnék, de valójában azt csinálják, amit ebben a kisvárosban mindenki a legjobban tud. Pletykálnak.

– Naná, hogy az apja hibája – suttogja válaszul Tiffany. – A lány egy igazi szépség, kár tagadni. Úgy néz ki, mint a régi filmek sztárjai, nem gondolod? Nem csoda, hogy Lucas Poussin odáig volt érte. Emlékszel Lucasra?

– Hogy tudnám elfelejteni? – ájuldozik Josie. – Ő volt a legjobb dolog, ami valaha történt azzal a lánnyal. Kár, hogy nem vitte magával a városba. Megmentette az életét, de az apja őrületétől nem tudta megvédeni. Huszonöt év Bolond George hablatyolásából!

Tiffany eltakarja a száját a kezével.

– Először vicces volt. De most már inkább csak szomorú. Inkább eldobná a pénzét és a lánya jövőjét, mint hogy elfogadja, a felesége elszökött tőle.

– Nem, nem, elrabolták a tündérek. Talán a Mikulás befogta, hogy dolgozzon a játékgyárában. – Josie kienged egy vihogást, mire Tiffany a karjára csap.

Elvörösödik az arcom, és könnyek szúrják a szemem sarkát. Tudom, mit beszélnek a városban. Hogy ne tudnám? De hogy a saját fülemmel is halljam…

Ki akarok rohanni és sikítani, hogy mindent hallottam, amit mondtak. Hogy fogalmuk sincs, miről beszélnek. Hogy papa nem őrült. Hogy minden utazással, minden hitellel, amivel a felfedezőútjait finanszírozza, közelebb jut ahhoz, amire szüksége van.

De egyvalamiben nem tévedtek.

Lucas tényleg megmentette az életemet.

Lehajtott fejjel a pénztárhoz kullogok. Amikor hallom, hogy visszacsoszognak, mosolyt erőltetek az arcomra, és csak intek nekik.

A bűntudat fájdalma ránehezedik a gyomromra, amiért nem álltam ki magamért. Papáért. De hát mi értelme lenne?

Semmi sem fog változtatni a tényen, hogy én mindig is más leszek.

Talán igazuk van papával kapcsolatban.

Talán igazuk van velem kapcsolatban.

* * *

Az ég mélyszürkévé sötétedik, és felkapcsolódnak az utcai lámpák, miközben magamra rántom a kabátomat, és készülök bezárni.

Richard eljött egy órával ezelőtt, hogy megcsinálja a havi leltárt. Szerencsére ez egyike azoknak a feladatoknak, amiket nem bíz rám. Koszos, kockás kabátja a kartondobozokon lóg, miközben a legutóbbi szállítmányt csomagolja ki.

– Oké, akkor én mentem – szólok neki. – Holnap találkozunk, Richard!

Válaszul morog, de amint az ajtóra teszem a kezem, mély hangja feldörren.

– Mi a faszom ez?

Feltart néhányat a legújabb puhakötésű romantikus regényekből, amiket rendeltem. Egy vidám visítással kikapok egyet a kezéből.

– Végre megérkeztek! A gyűjteményünk eléggé elavult volt, hát gondoltam, feldobom kicsit. Ez egy romantikus fantasy egy varázsegyetemről, ez pedig egy kortárs romantikus regény egy lányról, aki fiúnak tetteti magát, hogy hokizhasson.

– Romantikus regények? – köpi Richard. – Rosalina, hányszor mondtam már neked? Nem veszik ezeket. – Tenyerével a homlokára csap. – Mennyit pazaroltál erre a hülyeségre a büdzsénkből?

A mellkasomhoz szorítom a könyvet.

– Ez nem hülyeség…

Richard úgy túrja át a dobozt, akár egy dühös vakond.

– Ez az egész rendelés romantikus regényekből áll? Mégis miféle idióta vagy te? – Egyenesen rám mered, sötét szeme összeszűkül. – Ezeket visszaküldjük.

– De… ha hagynád, hogy kitegyem a kirakatba…

– Idefigyelj, O’Connell! – rivall rám a főnököm. – Azt gondolná az ember, hogy minekutána egész életedben itt éltél, mostanra tudod, hogy az itteni emberek nem szeretik a változást. Azokat az írókat keresik, akiket ismernek. És főleg nem akarnak eszetlen, valószerűtlen szemetet, mint ez. Az egyetlen ember ebben a városban, aki van annyira bolond, hogy beveszi ezt a sok szart, az te vagy.

Nem beszélhetsz így velem. Akkor sem ismernéd fel az irodalmat, ha fejbe vágna. Undok vagy, mérges, és úgy nézel ki, mint egy vakond. Kilépek. Ilyen és ehhez hasonló gondolatok szaladnak át az agyamon, de kiszáradt a torkom, a szívem pedig túl gyorsan ver. Aztán egy másik hang csatlakozik a küzdelemhez. Kell ez az állás. Papának kell a pénz. Semmi másra nem vagy alkalmas.

Ösztönösen lehúzom a pulóverem bal ujját.

– Mi-mindenképpen visszaküldöm a könyveket. Holnap reggel ez lesz az első.

Richard sóhajt, és az orrnyergét masszírozza.

– Tudod, George-dzsal régen barátok voltunk.

George. Az apám.

– Miatta adtam neked munkát. Ne nehezítsd meg a dolgomat, rendben?

Bólintok, és mélyet sóhajtok, hogy visszanyeljem a könnyeimet.

– Oké. – Valahol találok egy cseppnyi bátorságot, hogy azt suttogjam: – Mielőtt visszaküldenénk őket, vehetnék kettőt?

Richard lustán legyint.

– Rendben. Vidd, amit akarsz! Levonom a fizetésedből.

Óvatosan kiválasztok két könyvet, és a táskámba dugom őket.

– Szép estét!

– Szép estét, Rosalina! – válaszol komoran. Mintha az, hogy velem kell foglalkoznia, a napja legrosszabb része lenne. Valószínűleg az is.

Lucas is ezt mondogatta régen.

Kilépek az esőre, és mindennél jobban kívánom, hogy bárhol legyek, csak ne itt.

2. FEJEZET

Rosalina

Szemerkélő eső csepereg a kabátomra, miközben végigsétálok az utcán, el a bolttól. Csak haza akarok érni, bedobni egy mikrós vacsorát, aztán összegömbölyödni a kanapén az én szellemvadászommal.

Francba! Óriási rendetlenség vár rám. Így megy mindig. Papa hónapokra elmegy, aztán néhány napra hazajön, és térképekkel, régi könyvekkel és furcsa leletekkel totális romhalmazzá teszi a házat, hogy aztán ismét eltűnjön.

Petra egy csalódás volt, azt mondta. Semmi más, csak zsákutcák. Ezúttal visszatér az erdőbe. Mindig oda megy vissza.

Orca Cove-ot nyugaton a Csendes-óceán, délen a Villeneuve-tó határolja. A terjedelmes Briarwood-erdő az északkeleti oldalon ölel körbe minket. Csúcsidőben a vadászatvezetők odaviszik a turistákat. De papa azt mondja, valami más is van ott.

Kapucnimat a fejemre húzom, és lenézek átázott cipőmre. Jó sátra és csúcsminőségű felszerelése van, de biztosan fázik. Pakoltam neki szárított ételeket, és megbizonyosodtam róla, hogy vannak víztisztító tablettái is, de mi lesz, ha elfelejti használni őket? Mi lesz, ha megsérül, és nem lesz segítsége?

Mi lesz, ha ez lesz az az alkalom, amikor nem jön vissza?

Feleslegesek ezek a gondolatok. Már százszor elmondtam őket papának. De neki nem számít. Ott van valahol, Rose. Tudom. Nem állok meg, amíg haza nem hozom.

Minden kisvárosnak megvan a maga különce. Orca Cove-ban Bolond George az, az apám. Azelőtt régész volt, aki azt mondta az egész városnak, hogy a feleségét elrabolták a tündérek.

Közel lakom a könyvesbolthoz – Orca Cove-ban minden közel van –, de a hosszabb úton megyek haza. Toronymagas fenyők szegélyezik az utcát, és az összes épület úgy néz ki, mintha rönkház lenne. Városunk középpontját, a Poussin Vadászházat aranyló fények világítják meg, miközben az emberek a bárjához igyekeznek, hogy betérjenek egy munka utáni boldogítóra. Már évek óta nem tettem be oda a lábamat. Túl sok az emlék.

Csak egyvalami tud felvidítani egy olyan nap után, mint a mai.

A lábam tudattalanul visz engem a város legszélén húzódó utcához, távol a házaktól és a belvárosi üzletektől. Az ég már sötétebb lett, és itt kevesebb az utcai lámpa, ám úgy ismerem ezt a részt, mint a tenyeremet. A tócsákból felfröccsen a víz a bokámnál, ahogy megszaporázom a lépteimet.

És amint meglátom, egyfajta nyugalom tölt el. Ez csak egy bádogtetős épület betört ablakkal, letört ajtókilinccsel és ronda olívazöld festékkel, ami pereg minden falról. Már évek óta eladó, de sosem nézte meg senki.

Egy nap viszont az enyém lesz. Odasétálok hozzá, és tenyeremet a falra simítom. Magam elé képzelem: reggel első dolgom lenne kinyitni az ajtókat, amikor a ködfátyol még a fenyők körül táncol. Egy gyönyörű, hosszú íróasztalhoz sétálnék, amin egy csúcsminőségű számítógép van, ami sosem fagy le. Az egyik oldalon sorokban állnának a könyvek. Egy hatalmas gyermekrészleg egy játékládával, egy kiállítórész és egy egész polc a romantikus könyveknek.

Pontosan az lenne, amire a közösségünknek szüksége van.

Egy könyvtár.

Az elképzelés tökéletes tisztasággal villan fel a szemem előtt. Valószínűleg közelebb lennék a célomhoz, ha nem ajánlottam volna fel papának a főiskolai tandíjamat. Csakhogy a kis házunkat már majdnem lefoglalták, ő pedig depresszióba zuhant, amiért nem tudott követni egy nyomot a Skót-felföldön, mert nem tellett neki a repülőjegyre.

Persze hogy nekiadtam.

Angol irodalmat tanultam volna, ahogy gondoltam? Megszereztem volna a mesterdiplomámat, mint Lucas? A nagyvárosban maradtam volna, mint az egyik barátom?

A tükörképem álmaim épületének ablakából pislog vissza rám: egy magas lány, gesztenyebarna hajjal, akinek barna szeme körül elmosódott a szempillaspirál. Ha oldalra billentem a fejem, a tükörképem megtörik a szilánkos üvegen, amitől fáradt arcom egészen szörnyszerűvé válik.

Talán nincs könyvtáram, de van valami másom. Az út végén egy terebélyes fűzfa integet ágaival a szellőben. Mostanra elvesztette leveleinek a többségét, de így is megtartotta az eleganciáját, mintha ágai egy gyönyörű báli ruha szoknyarészét alkotnák.

Egy igazi kisvárosőrült nő. Személyként tekintek egy fára. Apja lánya, azt hiszem. De jobban kedvelem ezt a fát, mint Orca Cove legtöbb lakosát. És emellett papa azt mondja, hogy ez volt anya kedvenc fája.

Éppen ezért is ez a tökéletes hely a saját kis könyvtáram létrehozásához. Papa épített egy apró házat üvegajtóval, és egy magas fakaróra erősítette. Ez egyike azon kevés dolgoknak, amiket papa értem tett.

A külsejét szárított virágokkal díszítettem. Főleg rózsákkal. Papa mindig kérdezgette, hogy mit szeretnék az utazásairól. Téged, itthon, biztonságban. Hogy maradj, és ne hagyj egyedül ismét, gondoltam magamban. De sosem mondtam ki hangosan. Ehelyett mindig egy rózsát kértem tőle, ami olcsó, és könnyen be tudta szerezni. És legalább ez egy olyan ígéret volt, amit mindig be tudott tartani, még akkor is, ha ezek néha kis csecsebecsék vagy ékszerek voltak, nem egy igazi virág.

A kis könyvtárat megtöltöttem a kedvenc könyveimmel. Még sosem láttam, hogy valaki elvitt vagy ott hagyott volna egy könyvet, de…

– Ez meg mi? – A szívem dübörög a mellkasomban. A kis könyvtáramat… lerombolták. A könyvek szanaszét hevernek a nyirkos földön, az oszlop elferdült, a házat pedig az útba taposták. Odarohanok, hogy legalább a könyveket megmentsem a tócsákból. Aztán az egyik falon meglátom a graffitit:

– Ne, ne, ne! – Térdre zuhanok, a könyvek kihullanak a kezemből, bele a sárba. Olyan sokat dolgoztam ezen…

Élénk fényszórók vágnak keresztül a sötétségen. Napellenzőt formálok a szemem köré. Egy zajos, morajló teherautó döcög közelebb. Alig látok valamit azoktól a teljes erősségű fényszóróktól. Mégis milyen seggfej kapcsolja fel így a fényszóróját a városban?

De a teherautó… Felém közeledik. Gyorsan elugrom az útról, vissza a járdára. A teherautó megáll az út szélén, és addig tolat vissza, míg pontosan elém nem ér.

A felháborodás elhal a számon, amikor a kerekei átrobognak a kis könyvtáram törött maradványain. Mit számít már? Egyébként sem tudtam megmenteni. A szárított virágok a sárba hullajtották szirmaikat.

Pislogok, miközben a teherautónak leáll a motorja. Ki állna meg, hogy beszéljen velem? Így, hogy a fényszórók már nem vakítanak, le tudom olvasni a teherautó ajtaján látható logót. Poussin Vadásztársaság. Ez az egyik Poussin túravezető? De miért?

Leheletnyi várakozás bizsereg végig a testemen. Várjunk…

Nehéz bakancsok puffannak a túloldalon. A szívem dübörög a mellkasomban, ahogy megkerülöm a teherautót. A szemerkélés végre esőbe csap át, és súlyos cseppek szórják be a földet. Az utcai fények éles árnyékot vetnek minden fa mögé.

– Rosalina O’Connell. El se hiszem.

Jól is teszi. Mert Lucas Poussin áll előttem. A volt barátom.

Összeszorul a torkom. Istenem! Ő… jól néz ki. Mármint mindig jól néz ki. Lassan egy éve már, hogy utoljára láttam. Mindig megtiszteli Orca Cove-ot a jelenlétével karácsony idején, de ez túlságosan is korai.

Lucas beletúr sötétvörös hajába. Bőrkabátot visel fekete inggel, és egy laza farmert. Sokkal „városibbnak” néz ki, mint az átlagos srácok errefelé, de még mindig megvan a maga karizmája. Egy vadász fiának a karizmája.

– Épp a házatok felé tartottam, amikor megláttam, hogy valaki a sárban csapkod. Azt hittem, valami csavargó vagy más kéretlen vendég, szóval megálltam, hogy elzavarjam. És mit látok? Ez maga Rosalina O’Connell.

A kabátomtól a cicanadrágomig teljesen belepett a sár. Tudom, hogy táskás a szemem, és biztos vagyok benne, hogy ez az eső a szempillaspirálomnak sem tesz szívességet. Persze, hogy ő úgy néz ki, mint aki most sétált le a Men’s Health címlapjáról.

Lucas összeszűkíti mogyoróbarna szemét, mire leesik, hogy nem mondtam semmit. Ó, Istenem! Most nekem kéne mondanom valamit, nem igaz? De, mint mindig, most is teljesen kuka vagyok.

Mert Lucas ezt teszi velem. Egy évben egyszer felbukkan, és teljesen mozgásképtelenné tesz. Olyan, mintha visszatérnék a középiskolába, és csüngnék minden szaván. A legrosszabb pedig, hogy tudom, ez nevetséges. Az ember azt gondolhatná, hogy tizenhat éves vagyok, nem huszonhat.

Orca Cove-ban mindenki úgy gondolja, Lucas egy isteni ajándék az emberiség számára. Az egyetlen alkalom, amikor a helyiek nem csupán Bolond George lányaként tekintettek rám, az az eset volt a fagyott tónál. Akkor még Lucas csaja voltam.

A torkom összeszorul, mintha ismét visszarepültem volna évekkel ezelőttre, amikor a jeges víz rám zúdult. Kezét egy világítótoronyként látom.

Nem akartam bevallani, de tudom, hogy jobb érzés volt Lucas csajának lenni, mint annak a kitaszítottnak, aki most vagyok. Sokkal könnyebb volt, amikor Lucasról kérdeztek, és nem arról, hogy az apám miért készít tündérköröket a hátsó kertünkben.

De nem volt jó érzés Lucas barátnőjének lenni, amikor rögtön azelőtt dobott, hogy elment volna egyetemre. Vagy amikor hazajött karácsonyra, elvitt vacsorázni, és rendelt nekem egy salátát, mert: Úgy híztál meg a kolis kajáktól, hogy nem is mentél főiskolára. Vagy múlt télen, amikor elmentünk inni a Vadászházba, aztán hazavittem, hogy megdughasson. Felébredtem, ő pedig épp szexchatelt egy lánnyal az egyetemről. Úgy tettem, mintha nem látnám.

Most összeszűkült szemmel néz végig rajtam. És mosolyog.

– Baba, biztos izgatott vagy, hogy láthatsz engem.

És mindezek ellenére… tényleg az vagyok.

Magához húz, és olyan jó érzés, hogy körülvesz a melegsége. Mély levegőt veszek. Kölni- és bőrillata van, és annyira rohadtul ismerős. Nem tudom visszafogni magam.

– Hiányoztál.

– Tudom, tökfej. – Elhúzódik, és ragyogó vigyort villant rám. Fellobban a mellkasom. Miattam mosolyog.

– Meglep, hogy itt látlak – bököm ki valahogy. A száznyolcvan centimmel elég magas vagyok, és csak néhány centi van közöttünk, de amikor így néz le rám, úgy érzem, mintha csupán ötéves lennék.

– Épp ezt akartam – vigyorog. – Tavasszal lediplomáztam. Hallottad? Természetesen kitüntetéssel.

Igen, hallottam. A Poussin család tagjai szinte már királyoknak számítanak Orca Cove-ban.

– Akkor kaptál állást a városban valamilyen könyvelőirodánál? – kérdezem.

Felhorkan.

– Hát, azzal végeztem. Problémájuk akadt az én állítólagos szemtelenségemmel. Nem akarom kalitkába zárni magam, tudod?

– Persze – felelem. – Meddig vagy itt a városban?

Nem foglalkozik a kérdésemmel, csak megragadja az állam. Beszívom a levegőt, és úgy nézek fel rá, mint az egyik gidája.

– Te tényleg megdöbbentően gyönyörű vagy – suttogja, de mintha nem nekem mondaná, hanem magának. – Olyan egyedi szépség.

Viszket a bőröm. Lehúzom a ruhám bal ujját.

Hirtelen elfordul, és a teherautó felé indul.

– Holnap este vacsorázzunk a Vadászházban este hétkor. Hozd az apádat is, ha nem foglalja le túlságosan, hogy, tudod, törpéket fogjon, vagy ilyesmi.

Mi? Ennyi? Megmondja nekem, hogy vacsorázzunk együtt, aztán elmegy? Azt kéne mondanom, hogy menjen a francba. Azt kéne mondanom, hogy ha velem akar vacsorázni, akkor ahhoz fel kell vennie. Azt kéne mondanom…

Ám mielőtt rávenném magam, hogy bármit is tegyek, már el is hajt, egyedül hagyva engem az összetört könyvtárammal és az elhervadt rózsákkal.

3. FEJEZET

Rosalina

Több száz fenevad szempárja bámul rám, és mindössze a fele van felszegelve a falra.

A Poussin Vadászház tömve van. Mégis hány embert hívott meg Lucas? Ez nem csak egy vacsora velem, bulit rendezett az egész városnak.

A túlméretezett sálammal, fehér blúzommal és fekete cicanadrágommal alulöltöztem a többiek csinos ruháihoz képest. Kínosan igyekszem elvegyülni a tömegben. A hatalmas kőkandallóból áradó meleg felolvasztja hideg arcomat. A dohány és az ital enyhe szaga keveredik az asztalokról áradó gőzölgő hús és tökös pite illatával.

A Vadászház már generációk óta Lucas családjának a tulajdona. Részben szálló, részben bár, és van túravezető szolgáltatásuk is. A magasan gerendázott plafonon antik csillárok lógnak, lámpáik narancsos fénybe vonják a helyiséget. Asztalok, székek, padok és egy bárpult, mind sötét fából faragva. Őszi falevelek és növények díszítik a kályhát.

Jávorszarvas- és őzfejeket, medve-, puma- és farkasbundákat aggattak a falra. A farkast közel tíz évvel ezelőtt ölte meg Lucas. Azt mondta, hogy tarkón lőtte, míg az aludt. Szőre még mindig puha és sűrű, szinte fénylik a tűz fényében.

A feszültség mardossa a gyomromat, és kényszerítem magam, hogy elkapjam a tekintetemet. Olyan sok ember van itt. Egy „Üdv itthon!” buli, amit elfelejtett megemlíteni?

Az egész város itt van, de persze senki sem akar beszélgetésbe elegyedni velem. Megpillantom Lucas családtagjait, még azokat is, akik a környező városokban laknak. Unokatestvérek, nagynénik, nagybácsik, nagyszülők. Nekem csak papa van, és ő is csak az idő felében.

Lucas szülei mindig is kedvesek voltak hozzám. De még ők is becsatlakoznak a városi pletykákba a bolond O’Connellékről.

– Legalább imádnivalóak lesznek az unokáitok – szólt a megnyugtatás Poussin úr és felesége részére, aminek már sokszor a fültanúja voltam.

Bár nem kell aggódniuk. Lucas egyértelművé tette, amikor az egyetem előtt dobott engem, hogy nem akar velem semmilyen jövőt. Most már csak a szülővárosi egyéjszakás kalandja vagyok.

Végre megpillantom Lucast, ahogy a felső szint korlátjánál állva lefelé néz. Átverekszem magam a tömegen, és felsietek hozzá a lépcsőn.

Lucas magához húz egy ölelésre. A megkönnyebbülés erős hulláma száguld végig a testemen, és izmos karja között kifújom a levegőt, mielőtt elengedne. Megfogja az államat, és magára irányítja a tekintetemet.

– Láttalak bejönni. Megviseltnek nézel ki, a jó értelemben.

Hát, jó lett volna tudni, hogy ennyi ember lesz itt, gondolom magamban.

Lucas leengedi a kezét.

– Sosem illeszkedtél volna be a városba. Üdítő emlékezni, hogy milyen ártatlan is az én tökfejem.

– Ne hívj így! – Utálom ezt a becenevet.

– Szerzek egy állást neked itt, a recepción. Jót fog tenni, ha találkozol emberekkel az élet más területeiről.

– Sokféle emberrel találkozom a könyvesboltban – emlékeztetem.

– Kikkel, nőkkel és penészes vénségekkel? – nevet Lucas. Aztán elkap a derekamnál fogva, és széles mellkasához húz. – Én igazi emberekre gondolok. Emberekre, akik már látták a világot.

– Én is sok helyen voltam már – felelem. – Vagyis hát, olvastam róluk.

– Az én kis tökfejem. – Megrázza a fejét, sajnálattal néz rám, miközben kezével végigsimít a karomon. Hüvelykujja a bal csuklómat súrolja.

– Várj…

Felhúzza a blúzom ujját, és csak pislog le a karomra.

– Ó, tényleg – mondja. – Emlékeznem kellett volna, hogy sosem tudnál elfelejteni engem.

Elfelejtette?

Elfelejtette.

Elfelejtette a könnyeket, amik az arcomon szánkáztak le nyolc évvel ezelőtt, miközben öklendeztem, és alig kaptam levegőt. Sosem volt ott akkor, amikor szükségem lett volna rá. És el akart menni egyetemre. A fájdalom úgy mart belém, mint egy megveszekedett állat. És mindegy, hány könnyet hullattam érte, egyik sem hatotta meg.

Én emlékszem arra az estére.

Ahogy forgatta a szemét, ahogy járkált fel-alá, ahogy széttárta a kezét.

– Mégis mi a faszt akarsz tőlem?

Képtelen voltam elmondani neki, mert nem tudtam. Nem tudtam, miért fájt annyira, amikor felültetett a randikon, vagy elfelejtett telefonálni, és miért fájt sokkal jobban, amikor ott volt mellettem. De valahogy az elviselhetőbb volt.

Sokkal fájdalmasabb volt, amikor előkapta a vadászkését, és leszakította a blúzom ujját.

– Most már emlékezni fogsz – mondta, miközben éles hegyét az alkaromba mélyesztette, és meghúzta az első egyenetlen vonalat. – Most már emlékezni fogsz, hogy ki mentette meg az életedet. Emlékezni fogsz, hogy ne zargass a kérdéseiddel.

És emlékszem a vérre, ami a csuklómból folyt, és beitta magát a hálószobám padlójába. Hogy az a szánalmas folt még mindig ott van.

De elment.

Úgy ment el, hogy a nevét a karomba véste, a véremet a padlóra ontotta.

Most lemosolyog rám.

– Nem kell ilyen aggodalmasan nézned. Most már itthon vagyok.

– Csak… – Egy csókkal belém fojtja a szót. Szája betakarja az enyémet, nyelve átcsusszan az ajkaim között. Miközben hozzám nyomja magát, igyekszem visszaengedni a karomra a ruhaujjamat. Egy érdes kéz levándorol a testemen, hogy a blúzomon keresztül megtapogassa a mellemet, aztán hátracsúszva belemarkoljon a fenekembe.

– Hiányzott ez a segg – dörmögi a fülembe. – A városi lányok olyan soványak. Nincs rajtuk mit fogni.

– Lucas! – Testemet jeges érzés lepi el, ahogy elképzelem őt ott. Mégis hány lánnyal fekhetett le?

– Ne légy féltékeny, tökfej! – Oldalra billenti a fejét, félmosolyra húzza a száját. – Hálásnak kéne lenned azoknak a városi lányoknak. Különben honnan jöttem volna rá, hogy mit akarok?

Nyelek, de a torkom karcos.

– Mit akarsz?

– Ha már témánál vagyunk, le kéne mennünk a bulinkra.

– Várj! – Megragadja a karomat, és visszahúz a tömegbe. – A mi bulink?

Nem tudom, miért, de űr tátong a gyomromban, ami egyre csak nő és nő. Egy előérzet, hogy valami történni fog, amint Lucas bevezet engem a lenti zűrzavarba. Valami olyan, amit nem lehet visszavonni.

Nem állok készen. Egyáltalán nem állok még készen.

Lucas elengedi a karomat, és felugrik a tömeg közepén álló asztal tetejére. Int nekik, hogy elhalkuljanak.

– Jól van, emberek – dörren a hangja. – Vannak jó és rossz híreim. Melyiket akarjuk először hallani?

A tömeg vibrál a várakozástól, éljeneznek, és magasba emelik sörrel teli korsóikat.

– Jól van, jól van. – Lucas ismét int, hogy lehiggadjanak. – Kezdem a jó hírrel. Hivatalosan is eldöntöttem, hogy átveszem a Vadászházat a szüleimtől.

Körülöttünk a tömeg éljenzésben tör ki, apja egy szalvétával letöröl egy könnycseppet.

– Várható lesz néhány újítás, de megtartjuk a régóta élő családi hagyományokat és értékeket. – Lucas villant egy mosolyt. Tényleg nagyon helyes, haja égővörösen ragyog a tűz táncoló fényében. – És jöhet a rossz hír.

Feszült morajlás fut végig a tömegen. Hátrálok egy lépést.

– A Vadászház átvételének új felelősségével – folytatja Lucas – más felelősségeimet is át kellett gondolnom, és ezennel bejelentem, hogy ma estétől hivatalosan is foglalt vagyok.

Némi nevetés hangzik a tömegben, és megpillantok egy lánybandát, ahogy egymásba kapaszkodva sugdolózni kezdenek. Valami veszélyes kavarog bennem.

Egy puffanás rázza meg a Vadászházat, ahogy Lucas leugrik az asztalról, hogy megálljon velem szemben. Aztán már nem is áll előttem. Letérdel.

Egy kis dobozt tart a kezében, és kinyitja. Egy gyémánt, hatalmas és csiszolt, és olyan fényesen csillog, hogy vissza kell pislognom a könnyeimet.

– Összetöröd mindenki szívét a városban, és hozzám jössz feleségül, tökfej? – mosolyog Lucas, miközben a tömeget szemléli.

Lucas…

Lucas épp megkéri a kezemet.

Kinyitom a számat, de nem jönnek ki rajta a szavak.

Egy részem már látja is maga előtt: a kis feleségének lenni Orca Cove-ban. Besegíteni a Vadászház működtetésébe. Talán úgy érezném, hogy idetartozom.

De az S betű piros farkincáját is látom, ahogy kikandikál a ruhaujjam alól.

Jeges érzés ejti rabul a testemet, és úgy érzem, mintha vízbe fúlnék, a nehéz ruháktól egyre mélyebbre és mélyebbre süllyedek.

Ideges kuncogás hangzik a tömegből a némaságomat hallva. Úgy bámulnak rám, mintha ők is megkérték volna a kezemet. Lucas rám néz, meglepettség karcolódik a vonásaiba.

– Szóval, mi lesz? Igen vagy igen?

Azt hittem, tudom a választ. Az embernek tudnia kellene a választ, ha valaki letérdel elé, nem igaz?

Az ajtó kivágódik. A jeges szél száraz leveleket fúj be, és ott áll a hentes fia, valamit a mellkasához szorít. Bebotladozik a helyiségbe.

– Rosalina, már mindenhol kerestelek.

Lucas feláll, és maga mögé lök.

– Thomas, ez meg mégis mit jelentsen? A Vadászház zárt körű esemény miatt zárva van.

Thomas vörös haja kócos, szeplős arca teljesen kipirult.

– Hallgass meg! Ma az erdőben eltévedtem vadászat közben. Elég messzire letértem az útról. Aztán megláttam ezt. Ez O’Connell úr kabátja.

– Papa! – Elhúzok Lucas mellett, és kikapom Thomas kezéből a kabátot. Vér borítja.

– Rosalina – szól Lucas, próbál visszahúzni.

Figyelmen kívül hagyom, és megfogom Thomas vállát.

– Vigyél oda, ahol ezt találtad! Megkeresem az apámat.

4. FEJEZET

Keldarion

– Halló? Lakik itt valaki? Segítségre van szükségem.

A kiáltás visszhangzik a kastélyban. Nem lehetséges. Nem lehet…

– Eltévedtem és megtámadtak. Nem jelentek fenyegetést. Csak szükségem van egy helyre, hogy megpihenjek.

Nem, nem, nem.

Egy betolakodó van a kastélyban.

Az ismeretlen hang szúrja a fülem, és még a hálótermem mélyéről is érzem a betolakodó bűzét. Nem lehet.

Ember.

Egy ember eltalált Elvarázsolt-völgybe, és átjutott a Tüskebokron. A szívem dübörög, ahogy felnézek, és próbálok átlátni a mennyezetet takaró tövisek tengerén. Faragvár valóban elgyengülhetett, ha olyan ritkás, hogy embereket is átenged.

– Van itt valaki? – kiált ismét a hang.

A düh hulláma csap át rajtam, megrázom magam, mire nehéz, fehér bundámról lehull a dér, ami az este folyamán gyűlt rajta össze. Hol van a többi herceg, hogy elintézzék ezt az őrületet?

Ezryn elment őrködni a Tavasz Birodalomba, ahol koboldokat provokál a saját maga beteges szórakoztatására. Dayton valószínűleg kidőlt a saját mocskában. És természetesen Farron is… elfoglalt.

Mindez azt jelenti, hogy nekem kell elintéznem ezt a betolakodót. Felmordulok mélyről a mellkasomból. Ahogy az ajtó felé lépkedek, mancsom betöri a padlót borító jeget. Egy ember a kastélyban. Ez nem lehetséges.

Orrommal kinyitom az ajtót, és megpillantom Astridot, ahogy ott ücsörög. Hátrahőköl, azonnal összehúzza magát a szememből áradó dühtől.

– Uram, egy… egy ember van a kastélyban – csipogja.

Figyelmen kívül hagyom, a jeges morgás ismét feldörren a mellkasomban. Emberek. Tiszavirág-életű, ostoba lények. A Völgy már tényleg ennyire elgyengült?

A haldokló varázslat gondolatától – ettől a sürgető emlékeztetőtől – minden lépésnél megfeszülnek az izmaim. Talán a vég valóban eljött. Talán megszabadulunk a nyomorúságunktól egyszer s mindenkorra.

Fojtott üvöltés csendül fel a várbörtönből. Ő is zaklatott. Ennek az embernek a szaga napokig bűzölögni fog a kastélyban.

Suttogás és hüledezés visszhangzik, ahogy a fő folyosóra érek. A szolgálók szétrebbennek, az ajtók mögé bújnak, különböző szobákba rohannak be. Vajon az embertől félnek… vagy tőlem?

Mancsom minden lépésnél jeges nyomot hagy maga után, aztán lenézek, és lemerevedek a tükörképemtől. A nevetséges, rettenetes szörnyeteg visszabámul rám. Egy üvöltés kíséretében végigkarmolom a képet. Hogy merészel ez az ember előhívni a szárnyamból éjszaka? Miért bátorkodna átkelni a Tüskebokron, és eljönni a kastélyomba? Hogy nevethessen a szörnyetegen?

– Halló? – visszhangzik a hang ismételten, és most már futok a folyosókon keresztül, majd csúszva állok meg a korlátnál, és lenézek az előterünkbe.

Ott is van.

A betolakodó.

Egy magas férfi az, az élete második felében, ősz hajszálakkal kevert barna hajjal. Súlyát kerek hasán hordja, de ezenkívül masszívnak tűnik. Átázott ruhája a bőrére tapad, a táskájából csöpögő víz elárasztja a padlómat.

Mindig elfelejtem, mennyire szánalmasak is az emberek, amíg rájuk nem nézek.

Megölhetném, és letudnám a gondot. De Eznek az nem tetszene. Gyengéd érzelmeket táplál az élet szánalmas dolgai iránt.

Talán ezért táplál irántam is gyengéd érzelmeket.

– Egy eltévedt utazó, uram – szól egy hang mögülem. Meg sem fordulok, tudom, hogy Marigold az. – Csuromvizes. Esetleg kínáljam meg teával és egy tiszta felöltővel…

– Ne! – kiáltom. – Nincs maradása. Szerencsés, hogy nem ölöm meg birtokháborításért.

Marigold felsóhajt.

– Igenis, uram.

Csikorgatom a fogamat, beszívom a kastély sűrű levegőjét – mámorító és párás. Csak egy hülye ember. Elintézem, visszatérek a hálótermembe, és nem lesz más, csak egy bosszantó eset.

– A koboldok kergettek ide – kiáltja az ember, ahogy áttrappol az előcsarnokon. A fáklyák narancsos fénye táncol a bőrén. – A feleségemet keresem.

– Meghal odakint, ha elküldöd, uram – suttogja Marigold. – Nézz csak rá! Egészen szemrevaló lenne, ha nem lenne így elázva. Szomorú kis féreg.

– A koboldok a Tüskebokorba való behatolás következményei – morgom. Néha azt kívánom, bárcsak Marigold is úgy félne tőlem, mint a többiek. El kell intéznem a betolakodót, mielőtt a szolgák lágy szíve és még lágyabb feje táncmulatságot és vacsorát rendez neki.

Hátrálok egy lépést az árnyékba. A sötétből zengő, kemény szavaktól majd visszarohan a rövid életű lény a harcmezőre. Nem kell megmutatnom magam, hogy rendet tegyek a kastélyom területén.

Ahogy nyitom a számat, hogy leüvöltsek a nyomorult betolakodóra, a kandallóhoz sétál, és kinyújtja a kezét a sűrű, fekete tüskés bokrokhoz, amik a kőfalon futnak, és kikukkant a köpenye alól.

– Lenyűgöző – suttogja.

Morbid kíváncsisággal figyelem, nyál csepeg az agyaramról, miközben kezével követi a tüskés ágak vonalát. Így van, paraszt, még a kastélyunk sincs biztonságban a Tüskebokortól. És nemsokára megtanulod, hogy ez nem egy búvóhely…

– Rózsák – motyogja. És megpillantja, meglapulva a szederágak között. A Faragvár utolsó bimbója. A remény utolsó jelképe, hogy az otthonunk még egy rövid ideig tartja magát. Hogy van még remény az itt lakó, elátkozott lelkeknek.

– Egy rózsa – mondja az ember ismét, és kezével benyúl a tövisek közé. – Rózsa az én Rose-omnak. Végül is megígértem neki.

Kitágul a pupillám, amint lejátszódik előttem a jelenet, ahogy ez az ember le merészel tépni egy darabot a szent fánk utolsó életéből. Leszakítja a rózsát a száráról, és óvatosan áthúzza a szederágak között. Aztán kilép a tűz fényébe, és imádattal néz rá. Egy vérvörös virág.

– Ó, drága... – suttogja Marigold.

Minden kegyelem és kíváncsiság elillan belőlem. El… ellopta. Életet vett el a Faragvártól.

Meg akartam neki bocsátani. Emberséget akartam mutatni. De ezt a megértést eljátszotta azzal, hogy a királynő házából lopott. Így most a bennem lakozó ember elengedi az önkontroll gyeplőit, és szabadjára engedi a szörnyet.

Egy kiáltás kíséretében átugrok a korlátok felett, és egy puffanással az előtér árnyékaiban landolok. Az ember ijedtében ugrik egyet, a rózsa kihullik a markából.

– Ki van ott?

A másik oldalra sompolygok, az árnyak mélyén maradok. Elsápad, próbálja nyomon követni a mozgásomat a sötétben.

– Én vagyok a kastély ura – dörmögöm –, te pedig egy birtokháborító vagy, és tolvaj. Tudod, mi jár a tolvajoknak az Elvarázsolt-völgyben?

A férfi pislog, és a félelem egy része eloszlik arcáról.

– Itt vagyok. Elértem ide. Kérem, segítsen! A feleségemet keresem…

– Segíteni? – Hangom úgy morajlik, mint egy jeges szakadék mélye. – Hogy mer egy bűnöző segítséget kérni? Az értelmedet meghaladó varázslatos területre vándoroltál. Tűnj el most, és légy hálás, hogy az életeddel térhetsz vissza, bármily rövid is legyen az.

Ám a férfi térdre hull.

– Kérem, uram! A rózsa nem más, csak egy szerény ajándék a lányomnak. Már huszonöt éve keresem ezt a birodalmat. A feleségem itt van valahol, és…

Egy részem, ott legbelül, tiszteli ennek a sajnálatra méltó embernek a bátorságát. Ám az teljesen világos, hogy fogalma sincs, mit követett el. Nem érti a félelem igazi jelentését.

Így hát lassú, határozott léptekkel kisétálok a fényre.

A férfi hátraesik, szeme tágra nyílik és üvegessé válik, száját rémülten eltátja. Elmászik, de én gyorsabban érkezem, menetelek felé, két oldalról elállom útját a hatalmas mancsaimmal. Már készülök elővillantott agyarral ráüvölteni, hogy takarodjon, amikor egy fény elkapja a tekintetemet. Egy holdkőből készült kristályrózsa lóg a nyakában egy láncon, az aprólékos fémmunka csillog a tűz fényében.

Visszahúzódom, és az emberre bámulok.

Aztán huszonöt év dühével és szenvedésével teljes magasságomra emelkedem, és így szólok:

– Az Elvarázsolt-völgyben akarsz maradni? Hát maradj!

Fogaim közé kapom a kabátját, és felráncigálom a lépcsőkön. Egészen a tömlöcig.

5. FEJEZET

Rosalina

Papát egész életemben bolondnak nevezték, amiért varázslatról és gonosz tündérekről hadovált, akik elrabolnak ebből a világból, és elvarázsolt földekre visznek. Azt mondták, hogy megbolondult, hogy így küzd meg az elszökött felesége utáni gyásszal. De itt, az erdő sötétségének mélyén Thomas sápadt ujjai remegnek a zseblámpán, és elgondolkodom, hogy vajon egy része elkezdett-e hinni az apámnak.

És hogy talán az én egyik részem is elkezdett hinni.

– Ennek semmi értelme – morogja Lucas mögülem. Erősködött, hogy velünk jöhessen, és egyikünk sem felejtette el, hogy még nem válaszoltam a lánykérésre. Még mindig hallom a meglepett hangokat, ahogy kifutottam Thomas után, és azt suttogták, milyen őrült vagyok, hogy nem mondtam igent Lucasnak. Talán tényleg olyan bolond vagyok, mint az apám.

Mindez most egyáltalán nem érdekel. Mert meg kell találnom őt. Papa már sokszor elment azelőtt is, de mindig visszatért. Zakatol a szívem, és nem csak a kabáton lévő vér miatt. Valami borzasztóan nincs rendben. Érzem.

Lucas és én  Thomas mögött lopakodunk, miközben ő minden tőle telhetőt megtesz, hogy emlékezzen az ösvényre, mindössze a zseblámpáink halvány fénye mutatja az utat. Hálásnak kéne lennem Lucas jelenlétéért, a védelméért, de a holdfényben csillogó vadászpuskájának látványától szurkál a bőröm.

– Uh – szól Thomas remegő hangon. – Azt hiszem, közeledünk. Nem vagyok benne biztos.

Hunyorgok, de ahányszor összpontosítok valamire, a zseblámpa fénye elvakít.

– Kapcsold le a zseblámpát!

– Megőrültél – mondja Lucas. – Reggel kéne visszajönnünk. Szervezek a Vadászházban egy keresőcsapatot.

– Csak kapcsold le a zseblámpát! – csattanok fel. – Kérlek.

Lucas morog, de lekapcsolja a lámpát. Míg a szemem hozzászokik a sötétséghez, az erdő hangjai életre kelnek: az ágak susogása a szélben, a baglyok halk huhogása és az aljnövényzetben rohangáló kis élőlények.

És Thomas sípoló légzése.

Egy kis fény villan a látómezőm határán, és átvágok a ködfátylon, hogy elérjem.

A szél a hajammal játszik. Erre, erre – esküszöm, ezt mondja.

Egy elburjánzott rózsabokor állít meg. A tövises indák a fákon kanyarognak, a rózsák dúsan virágoznak, sötétvörös szirmok borítják az erdő talaját. Furcsa, hogy októberben virágzik a rózsa. A holdfényben valami nedves csillan a szirmokon.

– Ez meg mi a fasz? – Lucas visszakapcsolja a zseblámpát, nekem pedig pislognom kell a hirtelen fényességtől.

– Itt találtam a kabátot – dadogja Thomas.

Lucas közel hajol.

– Friss a vér. Nem mehetett messzire.

A lábamnál egy rész le van törve a rózsabokorról, a tövisek és virágok leszakadtak.

– Itt ment át.

– Tökfej, várj! – indul meg Lucas. – Nem jöhetünk vissza reggel?

De én máris letérdelek, és átlököm magam az ágakon. Mintha egy tüskékből álló mozaik lenne, mindegyik olyan hideg és kemény, mint egy téli jéglemez. A tövisek belekapnak a ruhámba, és végigkarcolják az arcomat. Meleg vér csorog le az államról. Sietve letörlöm, és egyre mélyebbre merülök a lyukban. Ebbe az irányba kellett mennie.

Mögöttem Lucas motyogva elbúcsúzik Thomastól, aki ma már épp elég traumát élt át ahhoz, hogy ne másszon át egy ijesztő, elburjánzott rózsabokron. Letörnek az ágak, ahogy Lucas utánam veti magát a nyílásba.

– Már több százszor voltam ebben az erdőben – mondja Lucas –, és még sosem láttam vadrózsákat.

– Talán nem voltál elég figyelmes – motyogom. Sár piszkolja be a kezemet, de párás fényt látok fent, és érzem a friss levegő csípősségét. Ez biztos az erdő mélyére vezet. Papa talán eltévedt, és nem találta a visszautat.

Valami reményhez hasonló érzés virul a mellkasomban, és folytatom az utat, áttörök az utolsó tüskéken is, ki a szabad levegőre.

És már semmi sem ugyanolyan.

A legfurcsább érzés szalad rajtam végig, és mély levegőt veszek. Az illat nyirkos és vad, a moha és fa aromájával. Leheletnyi rothadást és romlottságot is érzek, mint egy öreg, elfeledett sír szaga.

– Hol a pokolban vagyunk? – egyenesedik ki Lucas, kezét a vállamra teszi.

Nem láttam még ehhez fogható helyet. Mintha még mindig a rózsabokorban lennénk, de az indák itt fatörzs vastagságúak, karhosszú tövisekkel. Nincsenek virágok. A talpam alatt dérrel csipkézett laza, sötét föld van. Alig tudom kivenni az éjszakai eget a rózsabokor ágainak gubanca alól.

Mögöttünk még mindig látom a rózsabokrot, amin átmásztunk, a vörös virágok jelentik az egyetlen színfoltot az egész helyen.

Lassan egy szederághoz nyúlok. Nem teljesen fekete, inkább sötétlila.

– Várj! – kiált Lucas.

Energiabomba robban bennem, amint a kezem megérinti a vastag ágat. Esküszöm, hogy a növény megremeg az ujjaim alatt.

Lucas megragadja a karomat, és visszaránt.

– Mi a faszt csinálsz?

Felé fordulok, és nem tudok parancsolni az arcomon szétterülő mosolynak.

– Hát nem látod? A tündérek földjén vagyunk. Papa végre megtalálta. – Előhúzom a telefonomat. Nincs térerő. Hát, ez nem lep meg.

Lucas sötét szeme elkerekedik, ahogy szemügyre veszi a környezetünket. Látom a fejében dúló háborút. De valahogy tudom, hogy ez az igazság. Még a levegőnek is más íze van. Messze vagyunk az otthonunktól.

Néhány lépést futok előre, és elkiáltom magam.

– Papa! Papa, megtaláltalak. Én vagyok az.

Lucas lecsatolja a puskáját, és szorosan megmarkolja. Az élénk holdfény megvilágít egy kis ösvényt a tövisek között. Sétálni kezdünk. Lucas néha-néha megfordul, és kienged egy megkönnyebbült sóhajt, amikor látja, hogy a rózsabokor még mindig mögöttünk van. Az ösvény összeszűkül, az egyik oldalon le is bukik egy sziklás árokba, aminek sötét fenekén tövisek húzódnak végig.

Kezemmel tölcsért formálok a szám köré.

– Papa, én vagyok, Rosalina. Utánad jöttem.

A ködfátylon túl furcsa csipogás csendül fel. Aztán egyre több hallatszik mögöttünk és… alattunk. Nevetés.

A köd és az indák csomójából egy árnyék bújik elő. Lucas hátrál, és belém botlik. Megfordulok, és látom, hogy az ő oldalán is egyre több alak közeledik. Körbevettek minket.

Amint a holdfény beborítja őket, undor és félelem árasztja el a testemet. Nem hasonlítanak sem emberre, sem állatra. Ezek a lények úgy néznek ki, mintha valami beteges rémálomból léptek volna ki. Hamuszürke testű, emberszerű lények. Egyszerű bőrvértet és koszos rongyokat viselnek. Sárga szemük úgy villódzik, mint az elalvó gyertyaláng, és hegyes fogak állnak ki undorító, szörnyű arcukból. Csupasz bőrük rohad le a testükről, amit moha és sárga, hólyagos sebek borítanak. Kezükben éjfekete pengéket tartanak, a környező növények tüskéit, megreszelve és kiélezve.

Talán nem a tündérek földjén vagyunk.

Ez a szörnyek földje.

6. FEJEZET

Rosalina

Émelyítő rémület szalad végig a testemen, miközben a szörnyek egyre közelednek. Nincs hová futni.

Lucas homlokáról csepeg az izzadság.

– Szent szar! – káromkodik, kezében remeg a puska.

– Várj! – suttogom. – Talán beszélhetnénk velük.

Néhány torz, állatszerű lény morog az emberszerűek sarkánál. Formájuk alapján hiénára emlékeztetnek, de testük hamuszürke, és gennyedző sebek borítják őket, amikből valami furcsa, zöld takony csöpög. Húsukból apró erdők hajtanak ki: a mancsuknál egy kis foltban gombák nőnek, a fülüknél pedig mohacsomók vannak. Bűzlenek az elmúlástól és a sanyarú haláltól.

Hányinger csavarja a gyomromat.

Két emberszerű lény lép felénk.

– Látogatóink vannak – énekli az egyik, hangja nedves és iszapos.

Beszélnek. Lucas keze reszket a puskán, és csak remélem, hogy nem fog elhamarkodottan cselekedni.

– Úgy tűnik, még sosem láttak koboldot, Launak – csicsergi a másik.

– Nem, nem hiszem, Aldgog. Nézd a fülüket, olyan kerek és kicsi. Elveszett kis emberek – sziszegi Launak.

Koboldok. Egyike azon szörnyűségeknek, amikről papa hadovált a meséiben. Azt mondta, ők a tündérek ellenségei. De itt látni őket, hús-vér lényekként…

Legalább húszan vesznek körbe minket, nevetnek és kántálnak:

– Eltévedt kis emberkék, eltévedt kis emberkék, eltévedt kis emberkék.

– Az apámat keresem – mondom nekik.

A körben álló koboldok kántálása megváltozik.

– Apa, apa, apa. Eltűnt apa. Apa, apa, apa.

Launak feje természetellenesen nyikorog, ahogy félrebillenti.

– Errefelé nincsenek apák.

– Nem, a vénember. A vénember – szól Aldgog, és megmutatja sárga fogsorát.

A koboldok beszéd közben közelebb jönnek, a fejünk felett lévők pedig lejjebb másznak a szederágakon. Nincsenek illúzióim a szándékaikról, de ha tudnak valamit az apámról, akkor annyi információt kell kiszednem belőlük, amennyit csak lehet, mielőtt elmenekülnénk.

– A vénember – mondom. – Hol van?

– Nem akarsz te oda menni, ahová a vénember ment. – Félelemhez hasonló érzés fut át Aldgog arcán.

– Elkapták – sziszegi Launak.

– Ki kapta el? – követelem a választ.

– Tél. – Launak ajkai közül egy fekete nyelv kígyózik ki, és hangja elmélyül, ahogy mondja: – Keldarion és az ő szörnyetegei.

Keldarion…

Rémült csicsergés és sikoltozás hangzik föl a körülöttünk álló koboldoktól.

– Keldarion. Keldarion. A szörnyetegek hercege.

Félelem gyúl a mellkasomban, és ráébredek, hogy a koboldok már annyira közel vannak, hogy érzem a rothadó leheletüket, ami olyan, mintha leveleket, öreg gombákat és meleg, nedves sarat erjesztenének. Mindjárt hányok tőle.

– Keldarion és az ő szörnyetegei a Tüskebokorból.

– Kussoljatok mind! – dörren fel Lucas, és kibiztosítja a puskáját.

– Lucas, várj!

És lő.

Körülöttem hangos robbanás hangzik fel, és fény vakítja el a szememet. Ahogy a töltények a koboldokba repülnek, szörnyű sikolyokat hallatnak.

Lucas abbahagyja a lövöldözést, én pedig a mészárlásra bámulok. Legalább öt kobold holtan hever a földön. A többiek döbbenten bámulnak minket. Fekete, tintaszerű vér szivárog a földbe.

– Futás! – kapok levegő után.

Átugrunk a halott koboldok testén, de mögöttünk mozgás hallatszik. Jönnek.

Lucas nagyot esik, puskája egy kacskaringós bozót alá csúszik.

– Francba! – káromkodik. Sötét árnyék ugrik el felettem – az egyik hiénaszerű lény –, és Lucasra veti magát. Ő felkiált, ahogy a lény hegyes karmai a hátába marnak. Mögöttünk a koboldok éljeneznek, a hangjuk egyre hangosabbá válik, ahogy közelednek.

– Lucas! – A rémület elhatalmasodik rajtam, és az ösztöneim veszik át az irányítást. Letörök egy hatalmas tövist a bozótról, és a rothadó kutya lábának húsába mélyesztem. Fekete, kátrányszerű váladék fröccsen a sebből, és felkiált a fájdalomtól.

Lucas lelöki magáról. A lény elgurul, és lezuhan az árok szélén, az összegubancolódott tövisek közé.

Idő híján, hogy megkeresse a puskáját, Lucas talpra vergődik, és elkezdünk rohanni abba az irányba, ahonnan jöttünk. Előttünk ott a rózsabokor, a vörös virágok hívogatnak minket. A bokron túl ott a biztonság. Mély gyötrelem dúl bennem, tudván, hogy az apám még mindig ezen a helyen van, de úgy sosem találom meg, ha halott vagyok. Visszajövök.

Valami elkapja a bokámat, megbotlom, és átesek egy szikla peremén, mire egy sikoly szakad fel a torkomból. Megállok a zuhanásban, ahogy a sálam megakad egy óriási tövisben. Kétségbeesetten nyúlok fel, hogy megfogjam az anyagot, és így sikerül fent tartanom magam. Alattam nincs más, csak a sötét árok, és egy kacskaringós tüskebokor dárdaszerű tövisekkel. Koboldok gyűlnek a szikla szélén, vihognak, és figyelnek, hogy lezuhanok-e.

– Lucas! – sikoltom.

Már majdnem elért a rózsabokorhoz, messze jár a koboldoktól most, hogy leálltak élvezkedni a kínlódásomon.

– Lucas! – A sálam felhasad, és lejjebb zuhanok. Már csak néhány szál tart.

– Zuhan, zuhan, zuhan a mélybe – éneklik a koboldok. – Egészen az anyáig. Zuhan, zuhan, zuhan a mélybe.

Lábammal az üres levegőbe rúgok. Eszemben sincs kideríteni, hogy ki is az az anya.

– Lucas!

Megáll a futásban, és felém fordul. Mogyoróbarna szeme elkerekedik.

A sálam vége elszakad, és lezuhanok, elmerülök a tüskebokorban. Beverem a fejem a szikla szélébe, és a látásom elhomályosodik.

Valami kemény a derekam köré kígyózik, mire hirtelen megállok. Már lassabban mozgok, mintha vízben siklanék, ahogy valami átvezet a tövisek csavaros útvesztőjén. Szilárd talajt érzek magam alatt, és bármi is fogott meg, most elengedi a derekamat.

Minden ködös, de zörög a tüskebokor, ahogy a koboldok másznak lefelé. Sárga szemük átragyog a sötétségen. Kényszerítem magam, hogy hasra forduljak, és kúszni kezdjek, a hasamat végighúzom a földön. Fejembe belenyilall a fájdalom.

A világ életre kel, csak forog, forog és forog. De nem, nem a világ. A tövisek mozognak.

Borzalmas, csikorgó sikítás vág keresztül az éjszakán. Fekete folyadék csöpög esőként körülöttem. A látásom lassan a koboldok árnyaira összpontosul, akiket a tüskék sorra szúrnak le.

Karok tekerednek a derekam köré, és felemelnek. Felhúznak egy férfi széles mellkasához. Lucas jött vissza értem?

Pislogok, próbálok összpontosítani, ahogy felnézek, és ledöbbent a lila szempár és árnyfekete hajkorona.

– Nyugalom, hercegnő – suttogja a fülembe egy lágy hang. – Most már itthon vagy.

7. FEJEZET

Rosalina

Minden homályos. Felülök, a fejemet dörzsölöm, miközben próbálok értelmet találni az emlékeim között a zavarodottság ködfátylán keresztül. Biztosan elájultam miután… miután…

Mi volt az? Ki volt az?

Mégis mi a franc történt az imént? A fejem bukfencezik, a testem fáj.

Ez nem a valóság. Nem lehet az.

Mégis, az arc tisztábban táncol a tudatomban, mint bármilyen álom. Árnysötét szem, éjfekete haj és dús ajkak, melyek kissé lekonyulnak, de szeretném, ha mosolyogni látnám…

Na jó, mi a fasz van velem? Biztos, hogy bevertem a fejem, mert nem lehet az első dolog, ami eszembe jut, egy akármilyen srác, azok helyett az igazi szörnyek helyett, amik megpróbáltak megölni.

Nem csak engem. Lucast is meg akarták ölni. Ő hol van? Amikor legutoljára láttam, éppen magamra hagyott, ahogy lezúgtam egy szakadék széléről. Megdörzsölöm a bal alkaromat. Miért is vagyok meglepve? Mert korábban már egyszer megmentette az életemet?

És azt kérte, hogy menjek hozzá feleségül…

Rendben, most igazán nem gondolhatok erre, vagy teljesen megbolondulok. Össze kell szednem magam, és meg kell találnom papát.

Összeszorul a torkom, és könnyek égetik a szemem. Mi van akkor, ha azok a lények először őt találták meg, és már…? Nem. Hinnem kell benne. Él még. Megtalálom, és együtt hazamegyünk.

A fekete szedrek még nagyobbak errefelé. Magasan a fejem fölé tornyosulnak. Néhány ág olyan vastag, mint a karom, de van köztük egy szűk ösvény. Lépésenként tudok haladni.

Elindulok az úton, és felnézek a felhős égre. Homályos fény csillan át. A nap helyzetéből ítélve valószínűleg egész éjszaka és a nap nagyobb részében ájult voltam. Hamarosan el kell menekülnöm, mert nem akarok még egy éjszakát itt tölteni. És nem számíthatok egy titokzatos és valószínűleg nem is valódi férfira, hogy segítsen ebben.

Az a legvalószínűbb, hogy én szerencsésen estem, míg a koboldok nem.

Szakadt sálamat szorosabban kötöm a nyakam köré. Az út a bozótban kanyarog tovább, aztán a szederágak hirtelen megtörnek, és egy nyílást fednek fel előttem. A szívem kihagy egy ütemet, megdörzsölöm a szemem. Tényleg beverhettem a fejemet…

Mert kizárt dolog, hogy egy kastély álljon egy óriási fába építve. Úgy néz ki, mintha egy mesekönyvből szedték volna, vagy egy japán animációs filmből. Egy kőhíd húzódik a fakastély alatti területig. Talán egy árok felett kell lennie, de nehéz megmondani, mert túl sok lilás tüskebokor kanyarog alatta.

Két hatalmas szobor őrzi a hidat mindkét oldalon. Próbálom kivenni a formájukat, de annyira benőtte őket a szederbokor, hogy fogalmam sincs, mit ábrázolhatnak.

Papa ezt kutatta egész idő alatt. A tündérek otthonát. Ha valahol élnek, akkor az egy fába épített kastély kell legyen, nem igaz?

És ha elmenekült a bozótosba, el azoktól a szörnyektől, akkor ide kellett jönnie.

Rálépek a hídra.

Ahogy közeledem, rájövök, milyen nehéz is megkülönböztetni, hol ér véget a fa, és honnan kezdődik a kastély. Az egész a kéreg és a kő kifinomult munkája, egyszerre organikus és kézzel készült. Magas tornyok emelkednek a sűrű lombkoronáig. A legmagasabb ágak őszi leveleket tartanak, a fa nagy része csupasz. Fekete vonalak húzódnak a törzsön. Mintha… beteg lenne.

Az egészben az a legfeltűnőbb, hogy a tüskebokrok a tetejéig futnak, az egész építményt beborítják, egy álcsontvázat formálva.

A híd végén egy nagy mahagóniajtó vár rám. Ki lakik itt? Azok a kobold izék? Vagy valami rosszabb?

Talán ha becsukom a szemem, az ágyamban fogok ébredni, mintha minden normális lenne. Aztán… mi lesz? Hozzámegyek Lucashoz?

Nem ezt akarom?

A fa hideg az ujjaim alatt. Hát az holtbiztos, hogy nem akarom tudni, ki lakik itt, úgyhogy nem kopogok. Kitárom. Visszhangozva nyikordul meg egy terebélyes előtérben, és én belépek. Sötét van, ezért pislogok néhányat, próbálok hozzászokni a félhomályhoz.

– Papa? – szólítom félszegen. Ahogy beljebb sétálok, a lépteim hangja visszaverődik a falakról. – Rosalina vagyok. Hazaviszlek.

Rohangászó hangok vesznek körbe, mire összerezzenek, és a mellkasomhoz kapok.

– Halló?

A saját visszhangomon kívül semmi. Beljebb megyek a kastélyba, a lépéseimet most elnyeli egy szőnyeg. Porfelhő száll fel, amerre sétálok. Talán elhagyatott ez a hely.

A tövisek még ide is betörtek. A falak a fa és a kő keverékei, de egyik sem elég erős ahhoz, hogy megállítsa a tövisek behatolását. A falon kacskaringóznak, összegyűlnek a sarkokban, és szétterjednek a padlón.

Szellő kap a hajamba, és esküdni mernék rá, hogy suttogást hallok. Körbefordulok. Semmi.

– Halló?

Az ajtó becsukódott mögöttem, és a legfurcsább tárgy áll mellette. Egy gyönyörű tükör, rózsaberakásos aranykerettel. Az üvegnek koros, már-már nektárszínű árnyalata van. Meg akarom érinteni.

Csakhogy nem járkálhatok egy furcsa tündérkastélyban, hogy ijesztő tárgyakhoz nyúlkáljak. Még én is tudom, hogy annak rossz vége lenne. Minél előbb ki kell jutnom innen. Hideg bőrömet libabőr borítja. Megrázom a fejem, mély levegőt veszek, és próbálom lenyugtatni hevesen dobogó szívemet.

De a szívem nem nyugszik. Kihagy egy ütemet, aztán felgyorsul, erősen lüktet a mellkasomban. Valami felkavarodik bennem, egyfajta vágyakozás, mire oldalra kapom a fejem. Egy nagy lépcsősort pillantok meg, a korlátot benőtték a tüskék, a sötétségbe vezet. Oda. Oda kell mennem.

Úgy megyek fel, mint egy szellem, ágak ropognak a lábam alatt. A lépcsők egy kőtoronyba vezetnek, körbe és körbe és körbe, ahogy sétálok felfelé.

A combom már ég, és lihegek, amikor felérek az acélajtóig. Egy lökéssel kinyitom.

A helyek közül, amiket eddig láttam, ez tűnik a legkastélyszerűbbnek, a falak és a padló is kőből épültek. A szederágak itt is elértek minden centit, és hideg szellő rezeg. Néhány rácsos ablak beenged valamennyit a lemenő nap fényéből. Nemsokára már nem fogom látni mindezt. Átölelem magam, és előrelépkedek.

– Papa?

Befordulok egy sarkon, és eláll a lélegzetem. Ott, egy elzárt cellában, a kőfalnak roskadva, nyaka körül erős lánccal, egy fogoly ül. Nem papa az.

Egy fiatalember.

8. FEJEZET

Rosalina

Ahogy meglepetten levegő után kapok, a férfi felnéz rám a börtöncellából.

A levegő szikrázik közöttünk. Szeme arany, hatalmas és sűrű szempillasor keretezi. Vastag szemöldöke felett barna haja loknikban lóg, a rövidebb tincsek felfelé állnak. Dús ajka kérdésre nyílik, ahogy rám néz. Felsőteste meztelen, mellkasa szikár és izmos, lába rongyos nadrágban hosszan nyúlik el előtte. De ami megállít a léptemben, és felgyorsítja a szívverésem… azok a fülei.

Hegyesek.

Ez a férfi nem is igazán férfi. Ő egy tündér.

És a falhoz van láncolva. Tündér vagy sem, segítségre van szüksége.

A cellához sietek, és megragadom az ajtót.

– Helló! Jól vagy?

A férfi pislog rám, mintha nem hinne a saját szemének. Hé, neki van hegyes füle, és úgy néz rám, mintha én lennék a furcsa?

– Ki… ki vagy te? – kérdezi. A mögöttem lévő ablakra kapja tekintetét. – Nem szabadna itt lenned. El kell menekülnöd. Most!

Meglököm az ajtót. Van rajta egy hatalmas lakat. Itt élnek ezek a szörnyetegek? Bebörtönözték ezt a tündért?

– Segíteni akarok neked. De kérlek, mondd meg, hogy láttál-e itt egy férfit. Egy embert, mint én.

A férfi megnyalja a száját, és előredől. Most veszem csak észre, hogy a nyakörve hatalmas. Könnyen kibújhatna belőle. Miért tartja a nyaka körül?

– Nem számít. El kell menned innen most azonnal. Hallgass rám, rendben?

– Egy ember – sürgetem. – Láttál itt egy embert? Magasabb, mint én, barna hajú. George-nak hívják. Mondd meg, kérlek!

A tündér torka fel-le jár, ujjait a nadrágjába mélyeszti.

– Igen. De nem számít. El kell tűnnöd innen. Nem biztonságos.

Eláraszt a megkönnyebbülés. Itt van. Itt van!

– Meg kell találnom, aztán visszajövök, és kiszabadítalak téged – ígérem neki. – Nem hagylak magadra.

– Ne, ne, ne! – kiáltja a férfi. Hangja dallamos is lehetne, ha nem karcolná a félelem. Előrevetődik, megragadja a rácsokat, arca egy leheletnyire van az enyémtől. Olyan mélyen néz a szemembe, hogy csaknem hátratántorodom. Ehelyett közelebb hajolok.

– Figyelj rám! – mondja. – El kell innen menekülnöd most. Nincs már idő. Ha még itt vagy napnyugtakor…

Aranyló szemében halványodó fény vibrál. Gyönyörű, még akkor is, ha vonásait a rettegés homályosítja el.

– Kitalálok valamit, hogyan lehetne kinyitni ezt a lakatot – mondom neki. – Csak előbb meg kell találnom az apámat.

– Ne! Ne! – kiáltja, és a rácsokat rázza.

Megfordulok, és rohanni kezdek. Papa itt van. Itt van, és meg fogom találni.

Üres cellák sorakoznak a fal mentén, némelyiket teljesen benőtték a tüskék.

– Papa! – szólítom.

– Rosalina? Rose!

Átfutok egy narancssárga napsugáron, és egy cella előtt csúszva megállok. Az apám.

Térdel, a rácsokat szorongatja, fejét a hűvös acélnak támasztja. Az izzadságtól a homlokához tapad a haja, és még mindig azokat a ruhákat viseli, amikben elment. Kivéve, hogy most csuromvizesek, és belepi őket a sár. A kedvenc nyaklánca, amit anyu adott neki, a mellkasán csüng. A holdkő rózsa csillog a gyenge fényben.

A rácsokon átnyúlva megfogom a kezét.

– Papa! Jól vagy?

– Rosalina – suttogja, a hangja rekedt. – Hogy találtál meg?

Szomorú mosolyt villantok rá.

– Mindig megtalállak.

– Igaz, Rose – krákogja. – Egész idő alatt... Végre megtaláltam.

Erősen meglököm az ajtót. Zárva van.

– Tudom, papa. Majd később beszélhetünk róla. Ki kell szabadítsalak téged innen.

– Ne! – Feláll, és megragadja a karomat. – El kell menned. Most. Mentsd magad!

– Addig nem, amíg ki nem szabadítalak – erősködöm.

– Nem érted. Ezek szörnyek, Rose. Szörnyetegek.

Hirtelen a napfényt elrejti egy árnyék. Az apám felnéz, egyre feljebb és feljebb, aztán arcán úrrá lesz a rémület.

Megáll az idő. Van valami a hátam mögött. Valami szörnyű és gonosz. És ha megfordulok, összeomlok, a bénultság elárasztja a testemet.

Roppanás hangzik, a padlót pedig jég kezdi ellepni. Gyönyörű, ragyogó kékesfehér, csigaformákkal díszítve. A ketrec rácsain is felkúszik, mire papa elhátrál.

Veszek egy mély lélegzetet, és megfordulok. De csak árnyékok vannak mögöttem.

– Ki van ott? – kiáltom, erőlködöm, hogy a hangom ne remegjen meg.

Mozgás neszez a sarokban, mire odafordulok. Jéghideg szempár bámul rám a homályból, olyan élénk, mintha kék fényű tűz lenne.

– Én vagyok ennek a kastélynak az ura. Te egy betolakodó vagy. – A hang mély és karcos, mint amikor egy gleccser roppan a tengervízben.

Émelyítő adrenalinhullám fut végig a testemen, de kihúzom magam.

– Kérem, engedje ki az apámat, és én elviszem innen messzire. Sosem fogunk visszatérni.

Az árnyék olyan gyorsan mozog, hogy meg kell fordulnom, hogy szemmel tudjam tartani. Az egyetlen dolog, amit látok belőle, az a fagyosan lángoló szempár.

– Az apád egy tolvaj. Lopott a kastélyomból, és most meg kell fizetnie érte. Ő a foglyom, és az is fog maradni az idők végezetéig.

– Az apám nem tolvaj! – kiáltom. Sok mindennek elmondható, de sosem lopna.

Papa a rácsokra csap a kezével.

– Csak egy rózsa volt!

A kastély ura elereszt egy morgást.

– Csak egy rózsa? Egy tolvaj vagy, és bűnöző. Így tehát a foglyom maradsz. A tündérekkel akartál maradni? Legyen hát, itt maradsz a tömlöcben, míg rövid életed el nem fonnyad.

Könnyek törnek elő a szememből, miközben apámat bámulom. Oly sok éven át haragudtam rá. Minden iskolai eredményemért, amiről lemaradt, mert éppen kutatott, minden adósságért, amit az utazásai miatt felhalmozott, a szégyenért, amit azért éreztem, mert a falu bolondjának vagyok a lánya. De az apám volt. És az a rózsa, amit ellopott… azt nekem szánta, tudom. Az én kis könyvtáramhoz, amin Lucas áthajtott.

– Ó, papa. – A rácsokon keresztül megfogom a kezét, és behunyom a szemem.

Nincs más választásom, csak ez. Egész életemben feláldoztam magamat miatta. Még egy alkalom mit számít már? Visszafordulok a jeges-tüzes pillantás felé.

– Én kértem azt a rózsát. Hadd viseljem a büntetését helyette!

– Ne, Rosalina! – kiált papa.

A szempár pislog, úgy tűnik, a kastély ura ledermedt.

– Nem tudod, mit kívánsz, ember.

Felszegem az államat.

– Dehogynem. Tégy engem a foglyoddá!

Papa kiáltozik.

– Ő egy fenevad! Egy szörnyeteg! Fuss, amíg tudsz!

Ám én már nem hallom őt. A szempár lassan pislog, aztán a kastély ura előlép a napfény sugarába.

Magasabb, mint bármelyik férfi, akit valaha láttam. Hosszú, fehér haja a vállára omlik, egy részét hátrafogta, így felfedve a sötét szemöldököt és azt a rémisztő szempárt, ami olyan, mint a holdfény színtiszta tengere. Fekete bőrfelöltőt visel, ami széles vállára és hatalmas karjára simul. Éles, halálos módon gyönyörű, mint egy fejed fölött lógó jégcsap, ami mindjárt letörik.

Csakúgy, mint a bebörtönzött férfinak a cellában, a fülei hegyesek. Ő is tündér.

Én pedig veszélyben vagyok.

A tündér férfi előrelép, kényszerítve engem, hogy felnézzek rá. Beszívom a levegőt, minden gondolat elszáll a fejemből.

Enyhén oldalra dönti a fejét, mintha engem tanulmányozna, szeme meg se rebben. Mintha mély lélegzetet venne az idő.

Végre megszólal mély, reszelős hangján.

– Keldarion vagyok, ennek a kastélynak és lakóinak az ura. Ha úgy döntesz, hogy a foglyunk leszel, az azt jelenti, hogy mostantól én uralkodom feletted. Mit mondasz, te kis ember?

Elveszek a pillantásában. Égető érzés robban a mellkasomban, és a szavak egy levegő alatt hagyják el a számat.

– Jól van. Maradni akarok.

Megfordul, és puszta kézzel a lakatra csap. Az jeges villanással leszakad a helyéről.

– Ne, Rosalina, ne! – kiáltja papa.

A tündér felkapja papát az inggallérjánál fogva, és kidobja őt a cellából. Érte nyúlok, de Keldarion megragadja a blúzt a hátamon. Egy pillantás alatt kitár egy másik cellát, és belök oda engem. Aztán kattan a lakat.

Apám hozzám rohan, de Keldarion megállítja.

– Teszek róla, hogy az apád sértetlenül térjen vissza az emberek birodalmába – morog. – Ez sokkal kegyesebb bánásmód, mint amit megérdemel.

– Várj! – sikoltom, miközben megragadom a rácsokat. – Papa!

– Rose!

Ám a kastély ura kirángatja apámat a tömlöcből, ki a látóteremből.

Engem pedig otthagy a fogyatkozó fényben, egyedül.

9. FEJEZET

Rosalina

Az éjszaka görcsös félálomban telik. A sarokba húzódva összegömbölyödöm, és próbálom visszafogni a sírást.

Ennek nem kéne valóságosnak lennie. A tündérek birodalma nem létezhet. Papa összes elmélete végig megalapozott volt? Mit mondott neki az anyám, mielőtt elment? Valami megremeg bennem. Egész idő alatt sosem kérdeztem meg, hogy miért olyan biztos benne, hogy az anyámat a tündérek rabolták el. Mostanra azt kívánom, bárcsak lenne még egy pillanatom, hogy beszélhessek vele.

Talán mindez csak valami rémálom, amiből fel fogok ébredni. De minden alkalommal, amikor kinyitom a szemem, miután szorosan behunytam, és kétségbeesetten reménykedtem benne, hogy a saját ágyamban fogok felébredni, újra csak a hideg cellámban találtam magam. És még azt is alig látom így, hogy az éjszaka milyen sötét.

Fény nélkül a hangok még ijesztőbbek. Valahol nem messze egy lény vonyít újra és újra. Erősen befogom a fülemet, próbálom kizárni a szörnyű hangot. Nem olyan, mint egy normális kutya vonyítása, hanem mint egy megkínzott farkasé, egy olyan lényé, ami az élet és a halál között lebeg. Annyira rémült vagyok, hogy nem merek megmozdulni.

Valamikor az éjszaka folyamán elalszom, és egy lágy fényre ébredek, ahogy átsejlik a cellám ablakán. A testem annyira fáj attól, hogy a kemény földön aludtam, hogy tiszta libabőr vagyok. Felállok, és kinézek az ablakon.

Hűha. Mérföldekre ellátok innen. És ezek a lilásfekete tövisek… ellepnek mindent, ameddig a szem ellát. Összefonódnak a csobogó folyóval, kanyarognak a sötét erdőben. És az erdő felett, elrejtőzve a hegységben, a szederágakat valami vörös borítja be.

Rózsák?

Egy rózsabokron keresztül jutottam ide a saját birodalmamból. Az jelentheti a kiutat innen?

Az a titokzatos koboldgyilkos jó messzire hozott engem.

Megszédülök, ahogy lenézek. Legalább öt emelet magasan vagyok. Ott van lent a híd, ami kivezet a tüskebokrok közül. Azután már csak a keskeny ösvényen kéne végigmennem a rózsabokorhoz.

Vajon betartotta a szavát a kastély ura, és biztonságban hazajuttatta az apámat? Volt valami kísértetiesen szomorú a tekintetében, olyan sötétség, ami az emberekben nem található meg. Csak abban tudok reménykedni, hogy a tündérek szava igaz, és Keldarion teljesíti az alkunk rá eső részét.

Ez egy volt a papa sok szabálya közül, amit gyakran mondogatott: sose köss alkut egy tündérrel. Ám amit az úrnak mondtam, az nem alku volt, hanem egy kényszerűség, hogy életben tartsam az apámat.

Ha papa otthon van, haza kell jutnom hozzá. Bármilyen esküt is tettem Keldarionnak, mit sem számít. Nem fogom az életem hátralevő részét egy hideg cellában tölteni, amiben mindössze egy szarásra alkalmas vödör van.

Ki kell szabadulnom.

A cellában nincs időérzékem, de úgy gondolom, órák telnek el azzal, hogy a lakattal babrálok. Elég jó vagyok a lakatokkal – az egyetlen előnye annak, ha az embernek egy paranoiás apja van, aki havonta cserél zárat, és mindig elfelejt kulcsot adni –, de ez teljesen túlmutat rajtam és a két hajcsatomon. A karom már fáj, ahogy kinyúlok a cellából, és teljes testemet a rácsoknak nyomom, hogy a legjobb szögből próbálkozzak. Mióta felébredtem, nem láttam vagy hallottam semmi életjelet. Talán Keldarion teljesen megfeledkezett róla, hogy itt hagyott engem, és itt fogok éhen veszni.

Egy ideges morgással ellököm magam a rácsoktól, és elbotorkálok az ablakhoz. Nem igazság. A híd éppen alattam van, és a fakastély falain vastag, erős szederágak kúsznak fel. Ha ki tudnék mászni ezen az ablakon, fogadni mernék, hogy le tudnék ereszkedni, átfutni a hídon, és elveszni a tüskebokorban. Inkább a koboldokkal szemben próbálgatnám az esélyeimet, mintsem azzal a szörnnyel, aki az úrnak hívatja magát. Korábban papát szólítgattam. Ha nappal ki tudnék settenkedni, talán nem vennének észre.

Csakhogy az ablakomon a karom is alig fér ki. A kezemmel megragadom a párkányt, és lehorgasztom a fejem. Könnyek hullanak le az arcomon. Mégis, hogy lehetek ennyire hülye, hogy egyáltalán eljátszottam a gondolattal, hogy kijuthatok egy tündér börtönéből? Itt ragadtam, amíg el nem fonnyadok, hogy aztán meghaljak. Ha ez az átkozott ablak csak kicsit szélesebb lenne…

– Mi… micsoda? – Hátraugrom. Az ablak szélén valami rózsaarany csillog. Aztán a kő elmozdul, a téglák átrendeződnek, miközben az ablak…

Kiszélesedik.

Épp elég széles, hogy átférjek rajta.

– Mi a franc történt? – Sarkon fordulok, és félig egy tündér varázslóra számítok a cellám előtt. De nincs ott senki. Csak én, ahogy a ragyogó napfényben fürdök.

Óvatos lépést teszek az ablakhoz. Felélénkül a szél, és sötét hajamat kifújja az arcomból. Aha, biztosan ki fogok férni.

Szederágakon lemászni úgy ötemeletnyi magasságból kicsit sem őrült gondolat, ugye? Visszanézek a cellámon túli folyosóra. Beljebb a tömlöcben a férfi, aki azt a nagy nyakörvet viseli, valószínűleg még mindig ott ül tehetetlenül. Bárcsak kiszabadíthatnám, de a cellámba zárva nem tehetek semmit. Talán ha hazaérek, megtalálom a módját, hogy megmentsem.

– Köszi, kastély – suttogom, és fellököm magam az ablakpárkányra.

Oké, most, hogy itt vagyok fent, nem biztos, hogy tetszik ez az ötlet. Csak egy rossz mozdulat, és ezernyi tüske fog felnyársalni. Kinyújtom a lábamat, hogy az egyik vastag szederágat próbálgassam, miközben a kastély falába kapaszkodom. Elég stabilnak tűnik, csakhogy eddig még nem kellett megbirkóznia ezzel a nővel.

Orca Cove már vár rám. Megannyi remény és álom. A könyvtáram, papa… Lucas.

Fájdalmas lélegzet akad meg a torkomon. Nem tudom megcsinálni. Nem tudom megcsinálni. Nem tudom megcsinálni.

Hirtelen egy ág kinyúlik, és megáll éppen előttem. Egy pihenő.

– Szuper. Egy együttérző tövis – sóhajtom. – Nem szabad félnem.

A Dűne mantrájával a fejemben megfordulok, hogy a térdem az ablakban legyen, én pedig a cellám felé nézzek. Két oldalon megtámasztom a kezemet, és leengedem a lábamat az ágra.

Megtart. Oké. Egész testemben remegek, miközben a másik lábammal is az ágra lépek. Még nem zuhantam a halálomba Mufasa-stílusban, szóval ez is valami. Következő lépés: fogódzkodók. Jobb kezemmel átnyúlok, és keresek egy erős ágat, miközben próbálom kikerülni a hatalmas töviseket. Aztán elmanőverezem a testemet az ablaktól, és szorosan megkapaszkodom az ágakban.

Az ablakból hirtelen csillogó ragyogás kezd áradni, és ismét összemegy. Jól van, akkor dupla vagy semmi.

Nézzenek oda! A lány, aki alig ment át testnevelésből, most egy kastély oldalán egyensúlyozik, mintha egy kibaszott Robin Hood lenne. Bár biztos vagyok benne, hogy Robin Hoodnak nem kellett azon aggódnia, hogy a sálja belegabalyodik a felháborítóan nagy tövisekbe, vagy hogy a vastag combja minden lépésnél remegni kezd.

Kéz, láb. Kéz, láb. Kéz, láb. Minden mozdulat fájdalmasan lassan megy, ahogy óvatosan mászom lefelé a rögtönzött létrán. Nem merem megnézni, hogy milyen messze vagyok a hídtól. Egyszerre csak egy mozdulatra tudok összpontosítani. Hatalmas széllökés kel életre, én sikítok, a szederágak pedig a helyzet halálos fokozásaként elhúzódnak a kastélytól. Megtartom magam, majd a kő és fakéreg furcsa egyvelegéhez csapódom.

– Meg tudom csinálni – fújtatom, és folytatom az ereszkedést.

Kéz, láb. Kéz, láb. Kéz, láb. Kéz, lá…

– Áá! – sikoltom, ahogy egy szederág letörik a súlyom alatt. Elvesztem a fogásomat, és esni kezdek, a bőrömet felszaggatják a tüskék, ahogy zuhanok egyre lejjebb és lejjebb.

Keményen a kőbe csapódom. Hitetlenül pislogok, és remegve beszívom a levegőt, ahogy rájövök, hogy a hídra érkeztem. Ott volt alattam.

– Élek! – kiáltom egy mániákus nevetéssel. Az ablakot már alig látom magam felett. Hűha, sokat másztam. Ehhez mit szól, Ms. Kimmer, és az ön „testnevelés órán nem vett részt” megjegyzése az ellenőrzőmben?

Megpördülök, és a tüskebokorral nézek szembe. Keldarionnak nyoma sincs. Itt az esélyem.

Szabadság.

A hajam és sálam repül mögöttem, ahogy rohanok előre. Gyorsabban futok, mint valaha az életemben, loholok a szederágakkal belepett szobrok felé. Az eséstől horzsolások és véraláfutások borítanak, az izmaim befeszültek és fájnak, de élek, és szabad vagyok, szabad vagyok, szabad vagyok…

Hirtelen kilép valami a szobor mögül, és belém ütközik.

10. FEJEZET

Rosalina

– Aú! – A fenekemre esem, olyan érzés, mintha egy sziklával ütköztem volna. Mielőtt felfognék bármit is, valami fölém tornyosul. Összeszorul a torkom, még ahhoz is túlságosan rettegek, hogy sikítsak.

Az a valami eltakarja a napfényt, és árnyékba borít engem. Egy férfi… legalábbis azt hiszem. Nem igazán tudom megállapítani, mert fémpáncélzatot visel a csizmájától kezdve egészen a fénylő, fegyverszürke sisakjáig. Sisakja szögletes, aprólékosan kimunkált szirmok és indák díszítik. A sötét üvegből készült, T alakú rostély az egyetlen jele annak, hogy kilát belőle. A páncélzat többi részére bonyolult, kacskaringós és elegáns virágmintákat gravíroztak, amik szinte észrevétlenül siklanak végig a külsején. Mindegyik darab kényelmesen érintkezik a másikkal, mintha úgy helyezték volna őket, hogy tökéletesen illeszkedjen a férfira.

A lovag olyan magas, hogy hátra kell döntenem a fejemet, hogy lássam. Ismét felém lép, mint egy macska, ami épp készül felfalni egy kisegeret. Egy hosszú, fekete köpeny leng árnyékként mögötte.

– K-ki vagy te? – bököm ki végre.

A lovag nem válaszol. Mély levegőt veszek. Ez Keldarion? Nem, a kastély urának szélesebb a válla. Talán ő csak egy látogató, és nem tudja, hogy én egy fogoly vagyok…

Négykézlábra fordulok, aztán fellököm magam.

– Épp indulni készültem…

A lovag felém tör. Fényes páncélkesztyűs kezével megragadja a torkomat, és nekivág a híd kőbarikádjának. Mögöttem szederágak roppannak.

Levegőért kapok, de fogása olyan szoros, hogy alig tudok lélegezni. A lovag addig emel, amíg a lábam már tehetetlenül csüng. A kezét kaparászom, de semmi haszna.

– Ki vagy? – kérdezi. – Mit csinálsz itt?

Hangja végigborzong a testemen, és hideg futkos tőle a gerincemen. Rémisztően nyugodt és lágy, a sisakja rezonálása ellenére.

– A Tüskeherceg kémje vagy? Még egy ajándék tőle? – Fogása szorosabb lesz, és erősebben nyom a falhoz. – Válaszolj!

Megragadom a nyakam köré szoruló ujjait, megpróbálom lefeszegetni őket. Látómezőm szélei elsötétülnek. Minden maradék erőmet összeszedve előrelendítem a lábam, és egyenesen hasba rúgom.

Bassza meg! A lábam úgy pattan le róla, mintha fémlemezbe rúgtam volna. Azt hiszem, eltörtem egy lábujjamat. Ám feltehetően megleptem ezzel, mert elenged, én a földre zuhanok, és a nyakamat szorongatva köhögök.

Kitör belőlem a harag, hogy majdnem meghaltam, és mogorván nézek fel rá.

– Mégis, hogy a francba kellene válaszolnom, ha fojtogatsz, te nagyra nőtt konzervdoboz?

Nem tudom, honnan jön ez a magabiztosság. Talán azért, mert csaknem meghaltam. Talán azért, mert nincs mit vesztenem. Vagy talán azért, mert átkozottul elegem van abból, hogy mindenki kénye-kedve szerint rendelkezik felettem.

Olyan merev, hogy úgy néz ki, mint egy folyosón álló, páncélos őrszem – felturbózott, virágos páncélban. De nem akarom megadni neki a lehetőséget, hogy ismét fölényeskedjen felettem. Felugrom, és már készülök, hogy a szederágak felé szaladjak.

Elkapja a csuklómat, és elém tartja tehetetlen kezemet.

– Engedj el! – sikítom, kétségbeesetten igyekszem kiszabadulni a fogásából, fújtatok és morgok, mint egy vadmacska. Ám ezzel mindössze annyit érek el, hogy szorosabban fog.

Az isten verje meg, olyan kibaszott merev, és nem szól egy szót se. Más módszerhez kell folyamodnom. Veszek egy hatalmas levegőt, hogy befejezzem a zihálást, nem küzdök már a fogása ellen, hanem a szemébe bámulok. Legalábbis oda, ahol a szemét sejtem.

– Nézd, nem kéne itt lennem. Nem ismerek semmiféle Tüskeherceget vagy micsodát. Ember vagyok. Látod a fülemet? Csak próbálok hazajutni. Engedj el! Kérlek.

A lovag nem felel. Szinte már hipnotizál, ahogy a sötét helyre bámulok, ahol a szeme lehet. Lélegzetem a torkomon akad. Ki ez a lény? Bár nem látom az arcát, olyan, mintha engem tanulmányozna, belém bámulna.

– Mondanál valamit? – mordulok rá.

– Mi a… neved? – kérdezi, furcsa, visszhangzó hangja olyan, mint a bársony.

– Rosalina.

– Rosalina – ismétli, fogása lazul a csuklómon.

Hirtelen lépések dobognak a hídon, mire odakapom a fejem, és megpillantok egy lányt, ahogy felénk fut. Mint Keldarionnak és a tömlöcbeli férfinak, neki is hegyes füle van. Bőre olyan sápadt, hogy már-már áttetsző, és rövid, fehér haját borzolja a szél.

– Hercegem! Hercegem!

Hercegem? A konzervdoboz, aki meg akart fojtani, egy herceg?

A herceg a lányhoz fordul, és lehajtja a fejét.

– Mi az, Astrid?

A lány a térdére támaszkodik, liheg, fehér ruháját csapkodja a szél.

– Ez az embernő. Nem kéne itt lennie.

– Micsoda? – A herceg elengedi a csuklómat, és teljes testtel felé fordul. – Mégis mit jelentsen ez?

– Keldarion foglya – felel a fehér hajú lány. – És éppen szökésben van.

Amint a Konzervember herceg elenged, kilövök a bokrok felé. Ha átjutok a hídon, akkor talán lehagyhatom őket…

– Á! – Egy másik érzet szorul a torkomra, én pedig hátraesek a kemény kőre. A lovag a kezében markolja elszakadt sálamat.

– Mit művelsz? – sikítom, ahogy elengedi a sálat, engem pedig a könyökömnél fogva talpra állít.

– Te Keldarion foglya vagy – mondja lassan.

– Nem csináltam semmit – kiáltom.

A fehér hajú lány mellénk ugrik.

– Megtalálta az utat a Tüskebokron át, aztán felment egészen a tömlöcig, hogy megkeresse az apját. Saját akaratából átvette az apja helyét.

A páncélos herceg mélyet sóhajt.

– Elmegyek három napra, és Keldarion máris talál egy új módot arra, hogy engem kínozzon.

Lapockáim között meglök a kastély irányába. Vonakodva sétálni kezdek. A fehér hajú lány – Astrid – kitárja az ajtókat, engem pedig visszacibálnak a kastélyba.

– Felesleges visszavinni a tömlöcbe. Találok más kiutat – mondom.

A herceg nem válaszol. Ahelyett, hogy a tömlöc felé vennénk az irányt, egy nagy lépcsősoron megyünk fel, aztán végig egy hosszú folyosón, aminek falai fenyőszínűek, és részletes aranyló virág- és levélminták díszítik.

– A tömlöcbe zárta? – Astridra néz, ám ezúttal lágy hangja eltűnik, helyette rekedtes morgást ereszt ki.

– Igen, Ezryn herceg – válaszol Astrid, miközben kapkodja lábait, hogy lépést tartson.

Megállunk egy ajtó előtt, ami ezüsttel dekorálva egy fatörzset ábrázol. Ezryn herceg belöki, aztán befelé int engem. Lassan belépek a szobába.

A herceg elfordul, fekete köpenye csak úgy csattan.

– Ha Keldarion itt akarja tartani, akkor felelősséget kell érte vállalnia. Astrid, te vagy a szolgálója, úgyhogy a lány a te feladatod. Biztosítsd, hogy egyen és igyon! A többiek pedig takarítsanak ki! Odáig még nem jutottunk el, hogy kislányokat zárjunk a tömlöcbe.

– Kislány? – morgom, és felé indulok. – Hé, gyere vissza…

Ám az ajtó becsapódik mögötte.

11. FEJEZET

Ezryn

Az ajtókeretnek dőlök, nem törődöm a faggyal, ami felkúszik a páncélomon.

Keldarion leszegett fejjel, ismerős vicsorral az arcán előttem járkál. Nem vett észre, de adok még neki néhány pillanatot, mielőtt bejelentem magam. Nem sokszor jutok el a Téli Szárnyba, muszáj egy kicsit körülnéznem.

Mindig is így nézett ki, vagy csak rosszabb lett? Mikor voltam itt legutoljára? Kikukkantok a sisakom sötétített rostélyán keresztül. Minden felületet jégkristályos tüskék sértenek fel. A falakon jégtekervények másznak, a padlót beborítja a veszélyes, fekete jég. Kardja eldobva hever az ágya alatt.

Nem, ez biztos, hogy rosszabb lett.

Megköszörülöm a torkomat, mire Kel felém kapja a fejét, szeme úgy csillan fel, mint egy sérült vadé. Amint felismer, teste elernyed, és sóhajt egyet.

– Ó. Visszatértél.

– Egy órája érkeztem – felelem. – Nem akarod elmesélni, hogy mi folyik itt?

Kel felhorkan, és folytatja a járkálást.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

Lesöpröm a deret a vállamról, és belépek a szobába.

– Most már ember foglyokat tartunk?

Kel az ablakpárkányra támaszkodik, kibámul a Tüskebokorra.

– Egy birtokháborító tolvaj jött az emberek világából. Jobban tetszene, ha megöltem volna?

Ujjamat végigfuttatom a takaróin és párnáin megállapodott hó vastag rétegén. A hideg még a páncélomon is áttör. Tavasz és Tél története régre nyúlik vissza, számomra pedig nem ismeretlenek a fagy makacs maradványai, de ez a hideg nem hasonlítható semmihez, amit valaha éreztem a Tél Birodalom határain kívül.

– És a lány?

– Túl sokat beszélnek a szolgálók – morogja Kel.

Szóval most óvatos seggfejt játszik.

– Akkor mostantól ártatlan ember lányokat börtönzünk be?

Kel felém perdül, és rám vicsorít.

– Ha bele akarsz szólni, hogy hogyan vezessem a kastélyt, néha benne is maradhatnál.

Tökéletesen mozdulatlan maradok, egy moccanást sem engedek meg, nehogy meglássa, szavai hatással vannak rám. Az ilyen időkben hálás vagyok a sisakomért. Tudnom kellett volna, hogy Keldarion követi a jövés-menésemet.

Hosszú, mély levegőt veszek, hogy lenyugtassam érzéseimet, és elhátrálok tőle.

– Az elmúlt években egyetlen léleknek sem hagytad, hogy beköltözzön a kastélyba, minket, a szolgákat és Quellost leszámítva. Elzavartad Caspiant az összes kellemetlenkedésével együtt. Most viszont már hajlandó vagy foglyot tartani?

Kel rácsap az asztalra, amitől porhó száll fel, aztán fejét a kezébe temeti.

– Az apja lopott tőlem. A lány rátalált, és felajánlotta a szabadságát az apjáért cserébe. Ki vagyok én, hogy megfosszam ettől a jogától?

Csak bámulok rá. Annak ellenére, hogy nem látja, tudom, hogy érzi, mert felsóhajt.

– Mi az, Ez?

Mi az? Keldarion sosem volt az a típus, aki személyes foglyokat tartott volna, még háborús bűnösöket sem. Az emberek pedig végképp nem érdeklik. Valamit rejteget. Egy részem meg akarja ragadni a vállánál fogva, és jól megrázni.

De ezt a négy kibaszott birodalomból senki sem merné megtenni.

A kérdés átfordul a fejemben. Miért most? Miért most kezdi el érdekelni ez az ember, miután eddig semmi sem érdekelte?

Visszagondolok korábbra, amikor jöttem hazafelé, és megpillantottam a lányt, ahogy bizonytalanul lógott le a szederfa ágairól, éppen mászott le a várbörtönből.

Amikor rohanni kezdett a Tüskebokor felé, mintha a kígyók lennének a sarkában a Mélyből, esküdni mertem volna rá, hogy ő Sira vagy Caspian valamiféle szolgálója. Kész voltam elvenni tőle az életét ott helyben.

Konzervdoboz. Így nevezett. Olyan vicces volt, hogy majdnem felnevettem. Majdnem.

Olyan dühvel meredt rám, hogy nem tudtam hova tenni. Félelem, indulat. Valami más.

Szerencse, hogy Astrid megjelent. Nem tudom, mit tettem volna. Talán elengedem a lányt.

De még én sem merek ellentmondani a Faragvár urának.

Keldarion azzal az ismerős erővel bámul rám. Választ vár a kérdésére.

Talán mazochista vagyok. Talán azt szeretném, ha Kel érezne valamit, még akkor is, ha az az irántam való gyűlölet. De azért megkérdezem:

– Nem gondolhatod komolyan, hogy az az embernő a te…

Kel egy pillantás alatt keresztülvág a szobán, a falhoz csap engem, alkarját a nyakamnak szorítja.

– Ki ne mondd előttem azt a szót! – üvölti. Szemében felragyog a benne lakozó erő.

Minden önuralmamra szükségem van, hogy ne hódoljak be reszketve. De merevséget parancsolok izmaimra, lassú lélegzetet veszek, és lenyugtatom a szívemet. Így maradunk egy pillanatra, két akarat néz farkasszemet egymással.

Végül leengedi a karját, és hátat fordít nekem.

– Hagyj magamra, Ez!

Az ajtóhoz indulok.

– Adtam egy szobát neki, és mondtam Astridnak, hogy gondoskodjon róla. Nem vagyunk szörnyetegek.

Legalábbis még nem.

12. FEJEZET

Rosalina

Azokból a dolgokból, ami megtörténhetett volna velem a kijutás után, az, hogy csaknem megfojtott egy maszkos lovag, nem volt a lehetőségeim listáján. Megdörzsölöm a nyakamat, az elmémbe égtek a képek, hogy milyen könnyen fel tudott emelni engem.

A maszkos lovag. Ezryn herceg.

Levegőt veszek, és adok magamnak egy percet, hogy szemügyre vegyem a környezetemet. Egy hatalmas szobában vagyok, ami… gyönyörű. Természetes fakéreg hálóját látom, és lenyűgöző építészeti munkát. Az egyik falból egy igazi fa nő ki, rózsaszín cseresznyevirágok nyílnak rajta, amik lehullanak róla, és ellepik a szőnyeget.

Nyilvánvaló, hogy már régóta nem használták ezt a szobát. Poros, fehér lepedők takarják a bútorokat, kivéve az ágyat, aminek négy, aranyból faragott oszlopa van, és lila fűzfavirágos függöny húzódik körülötte. A fal sápadt rózsaszín márványból van, fehér és rózsa-arany erezettel.

Tökéletesen csodálatos lenne, ha a vastag tüskék nem törnének be a falakon, és nem repesztenék fel a padlót. Ugyanolyanok, mint kint és a tömlöcben. Ezek a tövisek a kastély minden centijét beborítják.

– Tetszik?

Megugrom, ahogy megpillantom a lányt, amint az ajtónál ácsorog. Az álarcos herceg Astridnak hívta. Aprócska lény, rövid, fehér hajjal és lenyűgöző, vörös szemekkel. Sápadt bőre csaknem áttetsző, elefántcsont színű ruhát és kék kötényt visel. Astrid nem tűnik sokkal öregebbnek, mint én, bár hegyes fülét tekintve ez még nem jelent semmit. A tündérek halhatatlanok, ha hinni lehet papa hablatyolásának. Ugyanúgy lehet húszéves, mint kétezer.

– Ó – folytatja –, egyébként Astrid vagyok.

– Én pedig Rosalina. – Lerogyok az ágyra, mire körülöttem porfelhő száll fel. – Ha az az álarcos démon köszönetet vár, amiért a tömlöcből egy szobába költöztetett, hát, nem fogja megkapni. Egy gyönyörű börtön még mindig börtön.

Astrid arca megrándul, és a bűntudat hulláma fut rajtam végig. Talán ő is pont akkora csapdában van, mint én. Ki akarna egy olyan helyen maradni, ami gyámoltalan öregembereket börtönöz be, a lehető legbunkóbb férfi irányítja, és egy rémisztő, maszkos herceg őrzi?

Mély levegőt veszek, és megszorítom az orrnyergemet.

– Sajnálom. Sok mindenen mentem keresztül. Alig egy nappal ezelőtt még nem hittem a tündérek létezésében.

Papának mindvégig igaza volt. Anya valahol itt lehetett ebben a világban? Lehet, hogy túlélte? Elnyomok egy borzongást, ahogy a hamuszürke koboldokra gondolok.

– Nem tudtál rólunk? Tényleg? – Astrid felém szökken. – Akkor hogy jutottál ide? Általában csak a hívők tudnak bejutni az Elvarázsolt-völgybe.

– Az Elvarázsolt-völgy – suttogom. – Ez az a hely?

– Pontosabban a Faragvárban vagyunk. – Astrid talpra állít, és az ablak felé terel. Kint látom a kastély területét, azon túl pedig a tüskebokrokat.

– Nem tűnik túl elvarázsoltnak – motyogom.

Astrid ajka megremeg.

– A kastélyunk és a földünk megbetegedett. És terjed a négy birodalom felé.

– Négy birodalom?

– Tavasz, Nyár, Ősz, Tél – feleli Astrid. – Innen nem látod a birodalmakat, de a kastélyból elérhetjük őket.

Mielőtt megkérdezhetném, hogy mire céloz, kifelé int, a Tüskebokor felé.

– De ez a hely veszélyes. Tudom, hogy nem akarsz itt lenni, de a helyedben nem próbálnék meg ismét elszökni. Szinte hihetetlen, hogy te és az apád élve eljutottatok idáig.

Egy kép villan át az elmémben: a sötét hajú férfi. Vajon igazi volt, vagy csak képzelgés, miután beütöttem a fejemet?

– A Tüskebokorban koboldok és az ő kopóik nyüzsögnek.

– Mit akarnak egyáltalán azok a szörnyek?

Astrid orrcimpája kitágul, és beharapja az alsó ajkát.

– Vadászni, ölni és káoszt teremteni. Csakis a Mélyre hallgatnak. Nem mások, mint a Tüskeherceg vad szörnyetegei. Ő irányítja őket.

– Tüskeherceg. – A sötétlila szederágakat tanulmányozom, amik felmásznak a falakon, és repedéseket okoznak a padlón.

– Ez mind az ő munkája – szól Astrid.

– Ő kicsoda? Ő is egy tündér?

Astrid bólint.

– A leggonoszabb és legaljasabb tündér mind közül. Egy sötét és becstelen birodalomban él, amit úgy hívnak, hogy a Mély. Ő a legnagyobb áruló. Olyasvalaki, akivel remélem, soha nem fogsz találkozni.

– Az a két tündér, akikkel eddig találkoztam, nem tűnnek sokkal jobbnak. Az egyik bezárta az apámat, a másik meg akart fojtani. Talán minden tündér férfi seggfej. – Lehúzom a ruhám ujját. Talán minden férfi az.

– Tudom, hogy úgy tűnik, de akik itt laknak Faragvárban… Nagy szomorúságban van részük. És a hercegek nem olyan rosszak, ha megismered őket.

Mondanám neki, hogy ezt Stockholm-szindrómának hívják, de olyan őszintének tűnik, hogy igyekszem finomítani a modoromon. Ő eddig az egyetlen, aki bármilyen kedvességet mutatott az irányomba. Tulajdonképpen hosszú idő óta ő az első, aki bármiféle kedvességet mutatott felém. Leülök az ágyra, és mélyet sóhajtok.

– Szóval te itt dolgozol?

– Igen, a Tél-személyzetben. Udvarhölgy vagyok, bár az utóbbi időben nem igazán volt tennivalóm. Sajnálom, ha túlságosan izgatott vagyok. De hogy is tudnám magamban tartani az izgalmamat? Itt vagy. – Mellém ül, és megérinti a hajamat. – Te tényleg gyönyörű vagy. Korábban még sosem találkoztam emberrel.

Érzem, hogy ég az arcom.

– Mesélsz még erről a helyről? Hogy érted, hogy a Tél-személyzetben dolgozol? Ki volt az a kék szemű tündér, aki bezárta az apámat? És az a rémisztő lovag tényleg egy igazi herceg? Miért nem tudjátok egyszerűen gyomirtóval eltüntetni ezeket a tüskéket?

Astrid ajka megremeg. Oké, talán kicsit túltoltam a kérdéseket.

Az ajtó kivágódik, egy tündérnő robban be, és egy kocsit tol maga előtt. Középkorúnak néz ki, szőke haja van, amit a feje tetején egy kontyba fogott össze, dús ajkai és terebélyes teste. Füle jellegzetes pontba csúcsosodik.

Egyszerű, fehér ruhát visel, de köténye halvány rózsaszínű. Mielőtt folytathatnám a megfigyelését, megcsap engem a kocsiból áradó illat, mire egy kínos nyögés hagyja el a számat.

– Gondoltam, az új vendégünk éhes lehet, bár úgy hallottam, már találkozott a kastély legfinomabb kínálatával – szól a nő, miközben hosszú szempillájával rám kacsint. – Marigoldnak hívnak. A Tavasz Birodalmat szolgálom, de biztosítom, hogy itt is mindenki rendesen egyen és igyon. És ebbe az új vendég is beletartozik.

Ellenkezni akarok, hogy inkább vagyok fogoly, mint vendég, de ételt hozott nekem, úgyhogy meg se szólalok. Ráadásul összegyűlt a nyál a számban attól az illattól, ami beteríti azt a kocsit.

Marigoldnak feltűnik a bámulásom, úgyhogy leveszi a fedőt. Színkavalkád borítja a tálcát, az aranybarna gofritól kezdve a mélypiros sült paradicsomig. A puha palacsintákat sziruppal öntötték le, a lédús narancsszeletek és piros eprek úgy ragyognak, mint az ékkövek.

Marigold elém teszi a tálcát, én pedig tépek egy darabot a palacsintából.

Talán egy okos emberben fölmerült volna a kérdés, hogy mérgezett-e az étel, de biztos vagyok benne, hogy ezek a tündérek meg tudnának ölni, ha akarnának. És amint a szivacsos édesség elolvad a nyelvemen, megfeledkezek minderről, és elveszem az ételben. Mikor ettem utoljára? Nem lehetett olyan régen, de elég jó étvágyat csinált, hogy koboldok elől kellett menekülnöm, aztán meg a tündérek foglyul ejtettek.

Miután kellően befalatoztam a sütikből és a gyümölcsökből, arra nézek fel, hogy Astrid és Marigold engem figyel. Letörlöm a morzsákat a számról, és motyogni kezdek.

– Ó, bocsánat! Meg kellett volna kérdeznem, hogy ti ketten szeretnétek-e enni valamit.

– Ne bolondozz! – mondja Marigold, felkapja a teáskancsót a tálca széléről, és önt egy gőzölgő csésze teát. – Azok után, amin keresztülmentél, megérdemelsz némi finomságot. Nagyon kedves dolgot tettél az apádért. Az egész személyzet erről beszél.

Az apám említésére a kezem ledermed a negyedik sütemény felett. Cukrot és dióillatú tejet öntök a teáscsészémbe, hogy késleltessem a válaszadást. Vajon hazajutott?

– A tündér, akivel az alkut kötöttem… – kezdem, bízom benne, hogy tudja, kiről beszélek. – Szerinted tényleg hazaküldte az apámat?

– Természetesen – feleli Marigold. – Amikor az úr ígéretet tesz, teljes szívével teljesíti azt. Ő megbízható és hűséges. Bár kissé zord.

Nem értem. Mindketten olyan magasztosan beszélnek erről az úgynevezett úrról. A fehér hajú tündérről, akinek a hangja mély, kék szeme pedig átható…

Keldarion.

– Nem úgy, mint egy másik tündér, akit ismerünk – dohog Astrid. – Ca…

Marigold mérges pillantást lövell felé.

– Ki ne ejtsd a nevét! Az úr megtiltotta, emlékszel?

– Nem tudom, hogy tudnánk megfeledkezni róla. Ezekkel itt semmiképp. – Astrid az egyik tövisre mutat, ami áttört a falon. – Vagy az ő folytonos ajándékaival az urunknak.

– Nem tudom, hogy felejtheti el bárki is, miután szemet vetett rá. – Marigold egy szalvétával kezdi legyezni magát. – Miért mindig a gonosztevők a legvonzóbbak?

Azt hiszem, a Tüskehercegről beszélnek. Astrid azt mondta, ő hozta létre a tüskebokrokat, ő irányítja a koboldokat, és a Mély nevezetű helyről származik.

– Milyen a reggeli? – Astrid nagy szemével pislog felém, nyilvánvalóan témát akar váltani.

– A legjobb étel, amit az utóbbi időben ettem. – Ez az igazság. A tündérek főztje egész biztosan lekörözi a hideg és állott Pop-Tarts mikrós kajákat, amiket általában eszem, miközben munkába sietek. Kortyolok a teából, az íze virágos és malátás. Meleg és kényeztető, ahogy lecsúszik a torkomon.

– Szóval ti mind itt éltek és dolgoztok?

– Igen, mi állandó lakosok vagyunk. Nem örülnének, ha visszatérnénk a birodalmunkba – mondja Astrid.

– Ezt hogy érted?

Marigold kisimítja a köténye gyűrődéseit.

– Erős varázslat ül ezen a kastélyon, és nem a mi dolgunk beszélni róla. De mivel már ez az otthonod, érdemes tudnod pár dologról.

Astrid közelebb szökken, izgatottság ragyog fel piros szemében.

– Faragvárban négy birodalom van, mindegyik egy-egy tündérbirodalmat képvisel: Tél, Tavasz, Nyár és Ősz. Az a szokás, hogy a birodalmak főhercegei az általuk választott személyzettel laknak a kastélyban. Én a Tél Birodalomból származom, Marigold pedig…

– A Tavasz Birodalomból. – A tündérnő vigyorog.

– És mi most a Tavasz Birodalomban vagyunk – tippelem, a falakat borító virágokból ítélve.

– Igen – feleli Astrid –, és ott van még a Főtorony…

– És az én birodalmam hercegével már találkoztál is – szól közbe Marigold. Csak arra tudok gondolni, hogy szándékos volt a közbeavatkozás.

Ez a kastély a titkokon belül is titkokat tart.

– A Tavaszherceg? – horkantok. – Arra az álarcos férfira gondolsz? Ja, vele találkoztam. A nyakam köré fonta a kezét, és csaknem megfojtott.

Marigold mellém ül az ágyon, szeme tágra nyílik.

– Erősen?

Elkerekedik a szemem.

– Mi-micsoda?

Csintalan pillantást lövell felém.

– Hát, ha bármelyik herceg az én nyakam köré akarná fonni a nagy kezét…

– Marigold! – Astrid megcsapja őt a köténye szegélyével. – Olyan rossz vagy!

– Mi az, egy nő nem fantáziálhat? Mást úgysem tudunk errefelé csinálni.

Elpirul az arcom. Azt hiszem, más érzéseket táplálunk a fojtogatás iránt. Bár most már nem tudok másra gondolni, csak hogy milyen nagy volt a keze, hogyan fogta át vele a nyakamat, és milyen erővel rendelkezik, hogy ilyen egyszerűen felemelt.

Jól megérdemelten homlokon csapom magam. Mi a fene van velem? Visszafordulok Astrid és Marigold felé.

– Szóval a hercegek és a személyzet… Ők szoktak, ööö… – Elgondolkozom, hogyan fogalmazzam meg.

– Nem! – szól Astrid gyorsan. – Nagy tisztelettel bánnak velünk.

– Sajnos. – Marigold felsóhajt, aztán szipog egyet. – Majdnem elfelejtettem. Hoztam neked tiszta ruhákat.

Én is szipogok. Nem tett nekem jót, hogy áthatoltam a tüskebokrokon, és egy börtöncellában töltöttem az éjszakát. Marigold leguggol a kocsi aljához.

Egy kupac ruhát nyújt át nekem, amit az ölembe teszek. Nem tudom nem észrevenni, mennyire finom az anyaguk, és milyen piszkos rajtuk az én kezem. Sőt, szerintem némi száraz vér is van rajtam.

– Köszönöm!

– Nem lehet olyan szagod, mint egy kecskének, ami átment a trágyadombon. – Marigold Astridhoz fordul. – Vidd le a lányt Nyárba, és mosdasd le! Iderendelek mindenkit a személyzetből, kitakarítjuk és előkészítjük ezt a szobát, mire visszajössz.

– Igazán nem kell ennyit vesződni – mondom. – Ez már így is tízszer jobb, mint a tömlöc.

Csak legyint rám.

– Badarság! Huszonöt éve nem volt vendégünk, és az is balul sült el. Már évek óta nem főnökösködhettem senki felett.

Mielőtt kérdezhetnék a huszonöt évvel ezelőtti szerencsétlen vendégről, Astrid belém karol.

– Rosalina kisasszony, imádni fogod a hőforrásaink meleg vizes fürdőjét. Tudom, hogy így lesz.

Hőforrás egy kastélyban? Hát, azt hiszem, egy kicsit kíváncsi lettem. Ráadásul ha itt leszek addig, amíg kiötlöm, hogyan tudom kikerülni a koboldokat, jó ötlet közben megismerni a kastély alaprajzát.

Visszamosolygok Astridra.

– Mutasd az utat!

13. FEJEZET

Rosalina

– Most lépünk be a Nyári Szárnyba – mondja Astrid.

De nem volt rá szükségem, hogy szóljon. Meleg fuvallat száll keresztül a hajamon, és a levegő is súlyosabbnak érződik. A Tavaszi Szárnyban virágok szegélyezték a folyosókat, fű- és mohafoltokkal a padlón. Itt a térkövek között homok szivárog át, ropog a bakancsom alatt. A falak egyenletesen fordulnak át világos homokszínű agyagba, amit különböző színű kagylók borítanak. Kék hálók és üvegbuborékok lógnak a plafonról, só és napfény illata tölti meg az orromat.

Egy kastély a négy tündérbirodalom varázslatával… Tegnap még azt sem tudtam, hogy egy tündérbirodalom létezik, nemhogy négy. Olyan sok kérdésem van ezzel a hellyel kapcsolatban.

Nem bírom megállni, hogy ne érjek egy szélcsengőhöz, ami az egyik ablak mellett lóg: fakéreg és kagylók függnek a zsinegen. Finoman csörögnek a fának ütődve, vidám hangot hallatnak, ami végigbizsereg a gerincemen. Gyönyörű.

– Mindjárt ott vagyunk. – Astrid a kezével letörli a homlokát, izzadság csepeg az arcáról.

– Jól vagy?

– Ó, igen, persze – morogja. – Csak nem értem, hogy neki miért kell ilyen pokoli meleget csinálnia. De én Télből jövök, szóval mit érthetnék ehhez?

Gyenge mosolyt villantok rá, miközben ő belök egy nehéz faajtót, ami egy szűk folyosóra vezet. A szürke kőfalakról víz csepeg, és itt még melegebb van, mint az előtérben. Sőt, fülledt. Olyan érzés, mintha lefelé haladnánk, talán éppen a kastély alá. Körülbelül öt perc után a folyosó egy hatalmas barlangba nyílik.

A padló finom, fehér homokká válik, ami türkiz medencéhez vezet. Ez rohadtul egy elvarázsolt barlangvájat. A kőfalak labirintust alkotnak a bugyogó medencékből, és a párás ködön keresztül megpillantok egy vízesést.

– Hűha! – kapok levegőért, biztosan az állam is leesett. – Ez hogy lehetséges?

– Faragvár – feleli Astrid. – A Tündérkirálynő építette. Benne rejlik az összes tündérbirodalom varázsereje. Ezen a megszentelt kastélyon belül a királynő a leggyönyörűbb helyeket teremtette meg a különböző birodalmakból.

– A Tündérkirálynő – suttogom. – Kéne aggódnom, hogy vele is össze fogok futni?

– Ó, dehogy! – válaszol Astrid. – A Tündérkirálynőt már öt évszázada nem látták az Elvarázsolt-völgyben.

– Hogy tudsz egy birodalmat irányítani, ha nem jártál errefelé már öt évszázada?

– Hát, kinevezte a Birodalmak Esküdt Védelmezőjét, és… – Astrid a homlokára csap. – Megfeledkeztem a tiszta ruháidról. Kezdd el, én pedig lehozom őket.

– Kezdjem el?

– Igen, fürödhetsz. Várj! – A hatalmas medence felé fordul, és elkiáltja magát: – Halló! Van ott valaki? – Magas hangja visszhangot ver a barlang messzi kőfalain. – Oké, rendben vagyunk. Ott hagyhatod a ruháidat, én majd kimosom őket.

Fintorogni kezd, és biztos vagyok benne, hogy inkább elégetné őket, mint hogy kimossa. Nem az én hibám, hogy koboldok kergettek. De követem tekintetét a kőfalba épített polcokra. Tele vannak puha, fehér törölközőkkel, különböző színű krémesüvegekkel és szappantömbökkel.

Nem tudom visszatartani lányos visításomat. Igazán le akarom mosni a koboldvért a testemről.

– Használj bármit, amit csak szeretnél, én pedig mindjárt visszajövök a tiszta ruháiddal.

– Biztos? – kérdezem. – Visszamehetek veled.

– Ne, ne! Kérlek. Mosakodj meg! Ragaszkodom hozzá.

Egy részem úgy gondolja, Astrid hálás lesz, amiért nem kell elolvadnia itt a fürdőben, amíg engem vár.

Astrid hezitál.

– Nem próbálsz meg elszökni ismét, vagy ilyesmi?

– Csak fürödni fogok. Ígérem. – Komolyan gondolom. Esélytelen, hogy megkockáztassam, hogy a szteroidokon élő Konzervember ismét elkapjon. És Astridnak igaza volt a koboldokkal kapcsolatban. Amikor ismét megpróbálok elszökni, amit meg is fogok tenni, már egy kész stratégiám lesz.

Astrid távozáskor hálás mosolyt küld felém, én pedig megvizsgálom a kőpolcot. Találok rajta egy kis kosarat, amibe cseresznyeillatú szappant teszek, és még pár furcsa, nyálkás géllel teli üvegcsét. Remélhetőleg az egyik sampon.

Néhányszor körbenézek, mielőtt levetkőznék. Astrid azt mondta, hogy egyedül vagyok. Lehámozom magamról a szakadt sálamat és a valaha fehér blúzomat, ami mostanra inkább ocsmány barnává vált. A cicanadrágom elszakadt, és ezeket a zoknikat nem akarom többé látni.

Fogom a kosaramat, és átlépkedek a finom homokon, be a vízbe. Kibaszottul gyönyörű. A víz bársonyosan finom, és melegség ölel körbe, miközben kiengedek egy mély sóhajtást. A kosár lebeg a vízen, és magammal húzom, miközben mélyebbre gázolok.

A homok átengedi magát a tükörsima köveknek. A víz színéből ítélve vannak részek, ahol a lábam egyáltalán nem érne le.

A hátsó vízeséshez megyek, ahol testem minden szegletét lesikálom a cseresznyeillatú szappannal, és lebukom a víz alá. Sós ízt hagy az ajkamon. A gélt a hajamba masszírozom. Olyan illata van, mint egy trópusi bőségszarunak: ananász, mangó és kókusz.

Aztán a vízesés alá lépek, ami úgy tűnik, magából a mennyezetből indul, és onnan zúdítja rám a vizet. Amikor a fejbőröm már épp eléggé bizsereg, kihasználom a lehetőséget, és tempózok párat a medencében. Örökké itt tudnék maradni.

Csobbanás hallatszódik a fürdő bejáratánál. Astrid biztosan visszatért. Lágy hullámok közelednek.

– Astrid? – kiáltom.

Nincs válasz, ezért furcsa, szúró érzés fut végig a gerincemen.

– Astrid?

– Lehetek Astrid, ha szeretnéd, édes – válaszolja egy lágy, pimasz férfihang.

Riadtan felsikkantok, aztán a mellkasom elé húzom a kosaramat, miközben valaki előlép az egyik kő mögül.

Egy férfi.

Nem, egy tündér.

Egy tündér férfi van velem a fürdőben.

14. FEJEZET

Rosalina

Szentséges ég, csodaszép!

Olyan magas, hogy az egész felsőteste kint van a vízből, és tisztán látom izmos mellkasának minden centiméterét. Teljesen ki van gyúrva, de nem úgy, mint Lucas, aki órákat töltött az edzőteremben, hogy a megfelelő izmait erősítse. Ennek a tündérnek az izmai szélesek és szálkásak, amik a tényleges mozgástól és – ha a kis hegek és vágások, amik a testét borítják, utalnak valamire – a harctól keletkeztek.

Ez a víz olyan átkozottul tiszta, hogy lejjebb is láthatnám, ha akarnám. Talán egy kicsi, nagyon kicsi részem kíváncsi. De nem vagyok kukkoló, úgyhogy felfelé irányítom a tekintetemet. Bár ebben a pillanatban az, hogy csak a nyolc kockájára és a tökéletes mellizmaira düllesztem a szemem, nem tűnik kevésbé furcsának.

– Tetszik a látvány? – féloldalas mosolyt villantva vigyorog, minden foga hófehér. – Nem hibáztatlak.

Csak az orrom van a vízfelszín felett, ahogy elsüllyedek a medencében. Ki kell innen szállnom. Csakhogy egy darab ruhám sincs, amíg Astrid vissza nem tér, és még ha lenne is, úgy nem tudom elhagyni a fürdőt, hogy ne engedjek neki teljes rálátást. Az egyetlen lehetőségem, ha kivárom, hogy elmegy.

Természetesen nem csak a teste lehengerlő. Aranyló fürtök súrolják a vállát, apró, fonott tincsek tartják el az arcától. Szemöldöke sötét, és úgy tűnik, párszor már eltörték az orrát – ami furcsa, mert ha tündér, akkor nem kéne gyorsan gyógyulnia? Vagy ezt csak a képzeletem súgja? Akárhogy is, az orra nem vesz el a jóképűségéből. Mint ahogy ferde mosolya is, mindene magával ragadó látványt nyújt.

Az egész testem megfeszül, és elpirulok, ahogy egyre nagyobb ijedtséggel veszem észre, hogy pont ugyanúgy tanulmányoz engem, mint én őt. Szorosan fogom a kosarat a mellkasomhoz, és elhátrálok; remélem, a víz fodrozódása meggátolja, hogy túl tiszta kilátása legyen rám, és hirtelen szégyellni kezdem a kis pocakomat és az összeérő combjaimat. Egy emlék villan fel a fejemben, amikor Lucas rácsapott a lábamra, hogy lássa, ahogy hullámzik a bőröm.

– Mit csinálsz itt? – kérdezem, fejemet csak annyira emelem ki a vízből, hogy ki tudjam köpni a kérdést.

– Fürdök – feleli a tündér, és végre elmeríti izmos mellkasát a vízben. – És figyelem Kel új házi kedvencét.

Forró düh perzsel belülről, és csodálkozom, hogy nem forr fel a víz.

– Nem vagyok senkinek a házi kedvence.

Felhúzza sötét szemöldökét.

– Azt majd meglátjuk.

Nyelek egyet, és igyekszem visszaszerezni az önuralmamat. A haragom elpárolog, de a szeme olyan, mint egy drog. Rám mosolyog, és igazán őszintének tűnik. Visszabámulok rá, nehezen lélegzem, várom, hogy történjen valami. Reszket a testem, és a lábam közötti izmok megfeszülnek. Mindennél jobban meg akarom őt érinteni, de nem tudok megmozdulni.

Uralkodj magadon, csajszi! Távolabb gázolok.

– Ki vagy te?

– Ki vagyok én? – Még egy vigyor. Minden vicc a számára? – A nevem Dayton.

– Dayton – ismétlem. Olyan lazán mondom, észre sem veszem, milyen érzést kelt a számban. Mint a napfény és a tűz.

Ő csak pislog rám. Kék a szeme. Nem olyan, mint Keldarionnak, akinek jegeskék. Nem, Daytoné olyan, mint a vihar előtti tenger…

Aztán észreveszem, hogy míg én a hülye szemébe bámultam, ő közelebb jött, én pedig pucér vagyok, és teljesen nyilvánvalóan ő is az.

Újabb ijedt hangot hallatok, és hátrafelé kezdek sétálni, amíg bele nem ütközöm a kőfalba. Szerencsére ez megállítja őt is a közeledésben.

– És ha jól gondolom, te is itt dolgozol? – kérdezem, csak hogy eltereljem a saját figyelmemet.

Szemöldöke felröppen, és elneveti magát, mélyről dörmögő hangon, ami olyan vidám, hogy önkéntelenül belőlem is kisajtol egy mosolyt.

– Édes – mondja Dayton –, te igazán nem ismersz engem. Inkább forró parázsba dugnám a farkamat, mint hogy dolgozzak.

Az incselkedés utat tör, így visszamosolygok rá.

– Hát, jobb lesz, ha befejezed a lustálkodást. Marigold azt mondta, mindenkit munkára fog most, hogy itt vagyok.

– Na, ez elég igazságtalan – feleli. – Ebbe nem keverheted bele Marigoldot. Ha találkoztál vele, akkor tudhatod, mennyire rémisztő tud lenni, a jó értelemben.

– Csak piszkálsz.

– Csak egy kicsit. – Fehér fogú mosolyt villant rám. – Hogy hívnak, édes?

– Rosalina. – Óvatosan körbeevezek, miközben próbálom felmérni ezt a tündért. A kedvessége más, mint Astridé vagy Marigoldé. Észrevettem a örtölő hangsúlyt, és hogy nem vette le rólam a szemét, mióta belépett a medencébe.

Logikusan gondolkodva, félnem kellene. Szó szerint meztelen vagyok, és csak néhány méter választ el egy férfitől, aki egy pillanat alatt le tudna teperni. De egy csontom se érez félelmet. Sőt, inkább az ellentéte, olyan érzés, mintha mindenem közeledni akarna hozzá.

Talán ez valami tündértrükk, de ha valaha el akarok szökni ebből a kastélyból, akkor bátornak kell lennem. Egyedül nem tudok elmenekülni. Információra van szükségem, és talán néhány szövetségesre.

Felé lököm a habfürdővel, samponnal és egyéb üvegekkel teli kosarat.

– Ha itt fogsz fürdeni. – Elvörösödöm, ahogy elkapom a pillantásomat, abban reménykedve, hogy nem tűnik fel neki, mennyire kitárulkozottnak és sebezhetőnek érzem magam. Védekezőn keresztbe fonom a karomat a mellkasom előtt, a víz alatt, bár valószínűleg túl messze van ahhoz, hogy bármit is lásson.

– Nahát, köszönöm! – Kiveszi a szappantömböt.

– Szóval, mit tudsz elmondani a kastély uráról?

– Az ura? Hm… – Dayton felnéz a kőmennyezetre, miközben végigszánkázik testén a szappannal. Ez egy elég borzalmas ötlet volt, tekintve, hogy elfelejtettem azt a kérdést, amit feltettem, miközben a szappanhab átsiklik széles vállán. – A jeges fasz? Több az ereje, mint az esze. Olyasvalaki, akit igazán nem akarsz kihozni a sodrából. De ezt már biztosan tudod, hisz az első estédet a tömlöcben töltötted.

– Jesszus, gyorsan terjednek itt a hírek.

– Mit is mondhatnék? Te vagy az új csillogó csecse-becse, amit mindenki meg akar nézni.

A rejtélyek egyre csak halmozódnak, de úgy tűnik, az ebben a kastélyban dolgozók nem árulnak el túl sokat.

Dayton kissé elfordul – van egy heg a gerince mentén. Egy hatalmas. Három szaggatott vonal hullámzik hátának tökéletesen bronzos bőrén.

– Mi történt… – A szavak csak gyenge leheletként ülnek az ajkaimon, mielőtt átgondolnám őket.

Gyorsan visszafordul, újabb mosolyt villant, miközben végighúzza a szappant izmos mellkasán, aztán a keze eltűnik a víz alatt.

– Nem feledkezhetünk meg a legfontosabb részekről. – Tekintete összekapcsolódik az enyémmel, ahogy keze fel-le jár.

Biztos vagyok benne, hogy csöpögnék, ha nem lennék már egyébként is a medencében. Lejjebb süllyedek, és buborékokat fújok a vízbe, miközben az első éjszakára gondolok, amikor az úr bezárt a tömlöcbe. Nem Dayton vagy a többi szolgáló bűne volt, de nem eshetek abba a hibába, hogy a barátaimnak gondolom őket.

Egy újabb emlék villan fel a fejemben: a fiatal tündér férfi, lánccal a nyaka körül, aranyló szemekkel, homlokába hulló hajjal. Kicsit kiemelem a fejem a vízből, hogy az előttem álló tündérre bámuljak. Hála az égnek, visszadobta a szappant a kosárba, bár nem vagyok benne biztos, hogy amit most csinál, az bármivel is jobb lenne. Felsőteste megnyúlik, izmai megfeszülnek, ahogy a sampont hosszú hajába masszírozza. Valamin megakad a szemem. Mellkasán egy gyöngyökkel átfűzött kagyló nyaklánc pihen, közepén egy törött, vörös tengeri üveggel. Gyönyörű.

– Kérdezhetek valamit?

– Bármit, édes.

– Amikor először jöttem ide, láttam egy fiatal férfit a tömlöcben. Azon gondolkoztam, te tudod-e, hogy miért van itt.

Dayton a víz alá bukik, kimossa a sampont a hajából. Amikor feljön, sötétszőke tincsek tapadnak az arcához.

– Egy férfi a tömlöcben? Hm. – A víz hullámzani kezd közöttünk, ahogy közeledik. Ezúttal nincs hová mennem.

– Igen. Nem tűnt veszélyesnek. Miért volt ott?

– Nos, nekem is van egy kérdésem hozzád – motyogja Dayton, és most olyan közel van, hogy látom szeme kékjének összes árnyalatát, a csapongó türkizt és az óceán sötét zafírját. – Jóképű volt?

Olyan nevetséges kérdés ez. Egy olyan kérdés, aminek semmihez sincs köze. El kéne taszítanom magamtól, amiért ilyet kérdezett. De a tömlöcben látott férfi arca úgy jelenik meg a szemem előtt, mint egy éber álomban. Arany szemének mélységei, dús ajkának remegése. Csakis az igazságot tudom mondani:

– Igen.

Dayton felhúzza szemöldökét, és ismét elneveti magát. Ezúttal a hang az egész testemben bizsereg, mire lefogom a lábaimat.

A tündér közelebb jön hozzám, a sima kövek már a gerincemnek nyomódnak. Előrenyúl, hogy megfogjon egy nedves tincset a hajamból.

– Mit akarsz vele?

– Kiszabadítani – válaszolom, aztán helyesbítek –, legalább egy szobába, mint engem. Nem tűnik igazságosnak, hogy ő a tömlöcben van.

– Miért? – Dayton annyira közel van, meleg lehelete a fülemet cirógatja. – Szükséged van a hálájára? Reméled, hogy megjutalmaz érte?

Nem. Egyszerű a válaszom. Mindketten foglyok vagyunk, és valamiért úgy érzem, ő pont annyira nem érdemli meg a láncot, mint ahogy én sem. De Dayton szavai tűzként lobbannak bennem, nem tudom megállni, hogy ne kebelezzenek be. Érzem, ahogy a mellbimbóim megkeményednek az ujjaim alatt, ezért ökölbe szorítom a kezem, hogy elfojtsam a sajgást a testemben.

Dayton kék szeme perzselően néz rám. Nagy, érdes keze elkapja az államat, és megemeli, arra kényszerítve, hogy felnézzek rá.

– Tudod, az úr nem az egyetlen, aki irányítja ezt a kastélyt. Három másik herceg is vezeti.

– Három másik herceg. – A hangom mindössze gyenge lehelet. A bőröm és a keze közti érintkezés energiahullámot lövell ki, amiből még többre van szükségem. Remeg a testem, és próbálom leküzdeni a kényszert, hogy kinyúljak és megérintsem.

– Bizony. Biztosan kitalálod, hogy kicsodák.

Pislogok, a szavak olyan lassan jönnek, mintha homokon keresztül szitálnám át őket. Négy szárny, négy birodalom.

– Minden évszakhoz egy herceg.

– Ügyes kislány. – Hüvelykujjával végigsimít az alsó ajkamon. – Több szerencsével járnál, ha másnál könyörögnél kegyelemért, mint a mi hideg urunknál. Tudod, hogy kell könyörögni, Rosalina?

Minden benntartott levegőm egy sóhajtással távozik belőlem, és nem leszek több, mint folyékony kőzet, ahogy forr ebben a vízben.

– Hercegem! – Magas, döbbent hang visszhangzik a helyiség túloldaláról. Astrid áll a parton egy ruhakupaccal a kezében.

Dayton leengedi a kezét az államtól.

Az érintés megszűnésével visszatér a józan eszem is. Mégis, hogy a fenébe veszítettem el? És az eszem visszatértével a szavak is eljutnak végre a tudatomig.

Hercegem.

Az én kibaszott hercegem.

Ez a fürdőbeli tündér egy rohadt herceg. Meg akarok halni. Én meg itt információt akartam kihúzni belőle, mintha egy lenne a szolgálók közül. Azt hiszem, hálásnak kéne lennem, amiért nem záratott vissza a tömlöcbe.

– Sajnálom, őméltósága – dadogja Astrid. – Nem gondoltam, hogy itt lesz.

– Rendben van, Astrid – mondja Dayton, miközben a part felé tart. – Találkozni akartam az új vendégünkkel.

Egyre növekvő félelemmel rájövök, hogy Dayton ki fog szállni a vízből. Félre kéne néznem.

De nem teszem.

És szent szar! A segge úgy néz ki, mintha maguk az istenek faragták volna, és nyerek egy pillantást valami nagyon hosszúra és nagyon merevre a lábai közt, mielőtt egy fehér törölközővel eltakarná azt.

– Rosie – vigyorog rám, biztos, hogy meglátta az ijesztő bámulásomat –, miért nem próbálkozol be az elragadó Nyárhercegnél a kéréseddel? Úgy hallottam, ő a leghelyesebb. És a legjobb az ágyban.

Dayton idióta, tökéletes nevetése visszahangzik a barlangban, ahogy távozik.

15. FEJEZET

Rosalina

A lenyugvó nap halvány rózsaszín és piros fénybe borítja a szobámat.

Marigold mindenkit munkára fogott. Talán tényleg annyira ijesztő, mint ahogy Dayton állította. Mire visszaértem a fürdőből, festett vázákban friss virágokat hoztak be, és levették a lepleket, felfedve egy fehér fésülködőasztalt és egy szekrényt. Nem vesztegette az időt, máris megtöltötte csodaszép ruhákkal és estélyikkel. Az ágyra friss, rózsától enyhén illatozó ágynemű került, ami keveredik a cseresznyevirág állandó aromájával.

Marigold korai vacsorát szolgált fel nekem. Nem lehetett több négy óránál, de én bármikor örülök, ha ehetek. A leves kellemes volt, és melengető, és nem bírtam visszafogni magam, hogy ne nevessek teli szájjal, miközben Astrid és Marigold a Daytonnel való találkozásom összes részletét ki akarták húzni belőlem.

Dayton, a Nyár hercege.

Meztelenül voltam ugyanabban a vízben, amiben egy rohadt tündérherceg. Szerintem az arcom még mindig vörös az emléktől. Főleg, amikor Marigold arra kért, hogy nagy részletességgel meséljek a kockás hasáról. Talán elevenen felgyulladt volna, ha a tökéletes seggét is megemlítem neki.

Miután befejeztem az evést, Astrid és Marigold összegyűjtötték a tányérjaimat, de hagytak egy tál szárított gyümölcsöt és diófélét, ha megéheznék az éjszaka folyamán. Megmutatták az ajtót a külön bejáratú mosdómhoz, és azt is, hogy működik az illemhely – hála az égnek a tündéreknek van beltéri vízvezetékrendszerük. Aztán jó éjszakát kívántak nekem.

– Emlékezz, drága – intett Marigold –, ne hagyd el a szobádat napkeltéig! Ez egyenesen az úr parancsa.

Most, hogy elmentek, a magány meglepő kínja csap le rám. Annyira furcsa. Nem szoktam magányos lenni. Teljes mértékben elégedett vagyok otthon, amíg papára várok. De ez a hely, noha gyönyörű, teljesen más. És semmi tennivalót nem hagytak nekem. Holnap meg kell kérdeznem, hogy vannak-e könyvek ebben a kastélyban. Nem tudom, mikor érkezik a szökés lehetősége, és jó lenne addig is olvasni valamit, amíg itt vagyok. Talán tanulhatok valamit erről a furcsa helyről, amíg ki nem szabadulok.

Magamhoz veszem a telefonomat a pedánsan összehajtogatott ruháim maradványáról. Természetesen nincs vétel, és az akkumulátorom is csaknem teljesen lemerült. De adok magamnak egy pillanatot, amíg egy képet nézek papáról, aztán egyet Lucasról. Annak ellenére, hogy magamra hagyott, azért remélem, hogy épségben hazaért. Még megnézegetek pár fotót az egyik kedvenc albumomból, és megállok egy régi, beszkennelt képnél anyuról és papáról, ahogy a fűzfa előtt állnak. Hosszú, barna haját begöndörítette, és az a holdkő rózsamedál van a nyakában, amit azóta papa hord mindig. Az egyike azon néhány dolognak, amit hátrahagyott nekünk.

Hirtelen azt remélem, bárcsak tőlem is lenne valamije a papának.

Egy pillanatnyi önsajnáltatás után bevágom a telefont az éjjeliszekrényem fiókjába, és azonnal elhatalmasodik rajtam az unalom. A nap még nem ment le, és nem is vagyok fáradt. A testem még mindig pezseg a fürdőbeli találkozóm óta.

Dayton semmi információt nem árult el a tömlöcbeli férfiról. Miért nem tudom kiverni őt a fejemből? Ha tudnám, hogy mit csinált, miért zárták be…

Talán épp annyira el akar szökni, mint én. Mi van, ha ő ismeri ezt a földet? Esetleg egy módját annak, hogyan lehetne elkerülni a koboldokat. Valami fellobban a mellkasomban, egyfajta sürgetés visz előre. Meg kell találnom azt az férfit a tömlöcben.

Már átöltöztem a pizsamába, amit Marigold adott nekem – egy finom hálóing, az alján hímzett, rózsaszín virágokkal –, ezért kiveszek egy egyszerű, kék köntöst a szekrényből. Aztán felveszem a régi bakancsomat, és az ajtó felé indulok.

Mi baj van azzal, ha elhagyom a szobámat éjszaka? Megrántom a kilincset, mire az ajtó csak zörög a keretben.

Zárva.

Persze, hogy be van zárva. Körbenézek a szobában, valami olyasmit keresek, amivel fel tudom törni. Növényzörgést hallok, odafordulok, és meglátok egy tüskés ágat, amint mozog, egy kicsit nagyobbra nő. Az egyik tövis rajta hosszúra és hegyesre nyúlik – épp olyan hegyesre, amivel megbabrálhatom a zárat.

Ez ijesztően kézenfekvő. De hát ajándék lónak ne nézd a fogát, úgyhogy elégedett köszönetet mondok az ijesztő indának, és letöröm róla a tüskét. A hegye becsusszan a zárba, és hallom, ahogy az ajtó azonnal kinyílik.

Idegesen a hajamba tűzöm a tövist, és lassan kilépek a csendes folyosóra. Hol van mindenki? Nincs tervem, csak egy erős késztetés a bensőmben, hogy beszéljek azzal a tündérrel. Fontos ügynek érzem.

Felidézem magamban az Ezrynnel tett utat, és bevetem magam a fő folyosóra. A lépcsők alján van a főbejárat és az a furcsa tükör.

Ez a helyiség is üres. Itt mindenki korán megy lefeküdni?

A bejárat előteréből ugyanazon a lépcsősoron megyek fel a vártoronyba a tömlöchöz, miközben óvatosan a tövisek közt cikázom, nehogy megszúrjam magamat velük.

Ahogy a hűvös levegő a bőrömet simogatja, hidegrázás fut végig a gerincemen. Nem gyújtottak fáklyát, így utamat a lemenő nap piros fényében keresem, ami beszűrődik a nyitott, rácsos ablakokon keresztül.

A csigalépcső véget ér, én pedig megérkezem a cellákhoz.

A szívem kihagy egy ütemet. Ott van.

De most csukott szemmel fekszik. Kétségbeesés hulláma kezd bekebelezni, amikor meglátom a mellkasának könnyed fel- és lefelé tartó mozgását. Csak alszik.

Továbbra is félmeztelen, csak egy egyszerű barna nadrágot visel.

– Hé! – suttogom a rácsok mögül. Meg sem moccan. Úgy tűnik, senki sincs itt rajtunk kívül, de az a jeges hústorony itt settenkedett mögém a legutóbb, úgyhogy nem akarok túl hangos lenni.

Ehelyett kihúzom a hosszú tüskét a lófarkamból, és a zárba próbálom. Néhány másodpercnyi ügyeskedés után kattanva kinyílik. Hang nélkül a földre teszem a lakatot, és kinyitom a rácsos ajtót.

Leguggolok a férfi mellé. A kezei szabadok, de az a nagy, fém nyakörv ott lóg a nyaka körül, lánccal a kőfalhoz erősítve.

Valami vad lobban bennem, ahogy így megbilincselve látom őt. Azonnal leemelem a nyakáról, bár fogalmam sincs, hogy mi célt szolgált. Túl nagy volt rá, ő is könnyen kibújhatott volna belőle.

Finoman megrázom a vállát.

– Hé, ébredj fel!

Lassan felemelkedik, kócos, gesztenyebarna tincsek hullanak a homlokába, és felfedik fülének hegyes végét. Dayton azt kérdezte tőlem, hogy jóképű-e, és míg ez bizonyosan igaz, van még itt valami más is. Egyfajta elbűvölő szépség.

– Te – szól rekedten.

– Jöttem, hogy megmentselek – felelem.

– Megmenteni? – kérdezi még álmosan. Aztán arcára kiül a rettegés. Vadul kapkod a nyakához, aztán lenéz a földre, a nyakörvre. – Mit tettél?

– Kiszabadítottalak – mutatok a nyitott cellaajtó felé.

Ha az, hogy levettem a nyakörvét, a legrosszabb dolog volt a világon, akkor a nyitott cellaajtó a mindenség pusztulását jelentette.

– Jaj, ne… – A cella ablaka felé fordul, miközben a vörös alkony eltűnik a horizont mögött, és teljes sötétségbe von minket. Aranyló szemét az enyémbe mélyeszti, miközben kinyögi: – El kell menekülnöd!

16. FEJEZET

Rosalina

A tündérre bámulok, próbálom megfejteni a félelmet aranyló tekintetében.

– Menekülni? – ismétlem.

– Menekülj! – kiáltja, de aztán a parancs nyers sikoltássá válik, és összegörnyed.

– Jól vagy? – nyúlok felé.

Bőre felszakad, furcsa, sárga fény árad ki belőle, és fájdalmas üvöltése mély morgássá alakul, miközben szőrcsomók nőnek ki ott, ahol korábban a bőre volt. Alakja kétszeresére, majd háromszorosára nő, változik és mutálódik. Egy új lény szívja be remegve a levegőt, pára tölti meg a hideg szobát, ahogy feláll.

Egy rémisztő szörny tornyosul fölém. Egy farkasra hasonlít a hosszúkás orrával, hegyes fülével és négy mancsával. De mintha valami kegyetlen és szörnyű történt volna vele. Testéből fekete gallyak és szúrós ágak állnak ki. Megrohadt, mulcsos levelek borítják vörösesbarna bundáját, és a fa égett szaga érződik a leheletén.

A koboldokra és az ő kopóikra emlékeztet. Kivéve, hogy ez itt óriási, csaknem kétméteres, és kétszer akkora, mint azok. A rémület ökle olyan erősen szorongatja a szívemet, hogy még sikítani sem tudok.

Hirtelen az a hatalmas nyakörv több értelmet nyer.

A szörnyeteg farkas teljes figyelmével rám mered. Azok az aranyló szemek ugyanolyanok, mint a tündér férfié. De semmifajta felismerés nem látszódik bennük, miközben engem néz.

Mély morgás hangzik egészen a gyomrából, aztán előretör. Felébred bennem az önbizalom morzsája, és eltámolygok az útjából. A cellaajtóért nyúlok. A mozdulattól véletlenül bezáródik, így bent ragadok a szörnnyel. Rémült sikoly robban ki belőlem. A lény előrekap, és fájdalom robban a vádlimban, ahogy méretes karmát végighúzza a lábamon.

Kétségbeesetten ismét a cellaajtóhoz lépek, kinyitom, és kislisszolok rajta. Minden mozdulattal belém nyilall a fájdalom, miközben a vér patakokban folyik le a lábamon. A kurva életbe! Olyan gyorsan sántikálok, amennyire csak tudok, és eljutok a lépcsőkig.

Mögöttem a szörnyeteg farkas gonosz vonyítást hallat, aztán kitör a cellaajtón át, termetes teste kitépi a vasrudakat a zsanérjaikból. A tőlem telhető legnagyobb gyorsasággal hajszolom magam lefelé a lépcsőn, abban reménykedve, hogy a szűk út majd lelassítja a lényt.

Átcikázok a tüskés ágak között, a kezemet és testemet használom, hogy utat törjek magamnak. Ahogy visszanézek, látom, hogy a tüskebokor a szörny köré zárul. A tövisek a bundájába marnak, de a fenevad hajthatatlan, így letört ágak zápora hullik a földre, némelyik lila darabot vér szennyezi. Kő és fakéreg hullik le a kastély mennyezetéről.

Sikoltás tör fel belőlem, és a rémület ellepi a testemet. Segítség! Valaki segítsen!

A tövisek a köntösömbe kapnak, felhasítják és elszakítják az anyagot. Beleakadnak a hajamba is, a lófarkam kienged, és hosszú hajam az arcomba hullik. Átbukom az utolsó tüskéken, és így beesek a kastély fő folyosójára. A lábam sérüléséből vértócsa ömlik alám.

Robajlás hallatszik a lépcsősorról, hulló kavics és repedező kő, ahogy a tüskéket kitépik a falból.

Próbálok feltápászkodni, de a kezem megcsúszik a saját véremben, és visszaesem, beverem az állam a kemény kőpadlóba. Kelj fel, kelj fel, kelj fel!

Kiszárad a torkom, és könnyek csorognak le az arcomon, ahogy a fájdalom keresztülhasít a testemen. Izomról izomra leküzdöm a kínt, amíg nem állok a lábamon. Sérült vádlimban fellobban a gyötrelem, amint arra késztetem magam, hogy folytassam a bukdácsolást az előtér felé.

Furcsa szempárok pillantanak rám az árnyékokból. A szemek… állatok szemei. Egy mosómedve, egy madár a gerendák között, egy nyúl…

Tüdőmből kiszökik a levegő, ahogy arccal előrelöknek a földre. Elkapott. Kúszni kezdek, kétségbeesetten igyekszem eltakarni arcomat a karommal. Egy óriási mancs a vállamra nehezedik, leszorít a földre, a másik a karomba mar.

Éles fogsor csillan, ahogy rám vicsorog. Égett fa szaga tölti meg a levegőt. Nagyra nyitja a száját.

Az egyetlen gondolat a fejemben, hogy a szörnyűséges farkas okozta halál legalább egy kicsit menőbb, mint hogy leesem a könyvesbolt sámlijáról. És biztos jobb, mint vízbe fúlni. Hidegrázás borzong végig rajtam, amint azon gondolkodom, hogy ha megesz egy farkas, az olyan, mint a fulladás: jeges, míg a testedet át nem járja az égő érzés.

Egy másik dörrenő vicsorgás tölti meg a levegőt.

A fájdalom fülsiketítő vonyítása robban a fülembe, ahogy a vörösesbarna farkas nyakát egy másik fogsor kapja el. Itt van egy másik farkas, még nagyobb, mint az első. Állkapcsát összeszorítja, és rémisztő erővel emeli el tőlem a barna farkast. A kisebb szörnyeteg szőr és vér záporaként repül keresztül a levegőn, üvöltve, míg bele nem csapódik a kőfalba, hogy aztán egy gyomorforgató puffanással földet érjen.

Amint a nagyobb farkas közeledni kezd, bénító félelem mar belém. Csillogó jégszilánkok ékesítik a testét, és elbűvölő kék ragyogás kacskaringózik fehér bundáján.

A barna farkas feltápászkodik a földről, vörös vér csöpög a sérüléséből. Szemét rám szegezi, és vicsorog. A nyála folyik a földre.

A fehér farkas tesz egy lépést, majd még egyet, míg termetes testével el nem takar engem. Olyan mélyre hajol, hogy meg tudnám érinteni puha hasának fehér szőrét.

A nedves hó halvány érzete tapad a levegőbe, és a hideg úgy terjed a tüdőmben, mint a tél első levegővétele.

A fehér farkas kinyitja a száját, és felvonyít.

A hang végigzeng a csontjaimon, és beleremeg az egész kastély, nyikorognak tőle a kövek. Még a tüskék is visszább húzódnak.

Ha azt gondoltam, hogy a szívem már nem bír többet, akkor tévedtem. Két termetes alak tör be az előtérbe.

Édes istenem, még több kibaszott farkas! A fehér farkas elé szökkennek, aztán a barna felé indulnak. Ez a kettő egy kicsivel nagyobb, mint a barna, de nem akkorák, mint a fehér.

Az egyikük sötétszürke, majdnem fekete, és mélyről morog, tekintetét összefűzi a barnáéval. A dominancia jele. A szörnyű, fekete farkasnak sűrű szőrzete van, amibe kis állatok csontjai akadtak: egy madár koponyáját és a szőrbe csavarodott agancsot látok. Élénk színű gombafoltok és moha nőtt a hátára és a lábára. A farkas szeme csillogóan ragyog a sötétben, és kivillantja torz fogait.

A barna idegességében vakkant egyet, de nem vonul vissza.

Mindeközben a fehér farkas súlyos lehelete végighullámzik rajtam. Lelapult, támadásra kész. Hatalmas mancsai közt a lépcsővel szemezgetek, mire morog egyet, mintha tudná, hogy a menekülésen jár az eszem.

Most a negyedik farkas ugrik egyet. Rohadt tengeri alga csomósodik aranyló bundájába. Korall és tengeri csillagok ragadnak a lábaira. Száját és szemét kagylók és tengerparti kavicsok szegélyezik. Ráharap a barna farkas tarkójára.

A barna farkas nyüszít, de az arany a hátára teszi vaskos mancsát, és lenyomja, hogy behódoljon. Végül a barna elenged egy végső vakkantást, és lehunyja a szemét.

A fekete farkas elégedett morgást hallat, mire az arany kiengedi állkapcsából a barna nyakát, de mancsát továbbra is rajta tartja. Mindketten a fehér farkas felé fordulnak.

A szuper hatalmas, jeges fehér farkasra, ami még mindig felettem van.

Jaj, ne, fogalmam sincs, mi folyik itt, de nagyon remélem, hogy ez nem valami farkasos csata, hogy ki ehet meg engem. El kell tűnnöm innen. Kimászom a fehér farkas alól, és egy rémült sikolyt engedek el:

– Keldarion! Segíts!

A fehér könnyed mozgással elállja a menekülési útvonalamat. Kibaszott nagy, a feje éppen előttem van. Ragyogó kék vonalak kanyarognak az arcán, de engem a tekintete ragad meg. Jeges, kék és fényes, mint egy befagyott tó.

– Te vagy az… – lehelem.

A többi farkas felé fordulok. Ha a barna a fiú volt a toronyból, akkor…

Az arany farkas a rá ragadt korallal és tengeri algával… Én ismerem ezt az arany színt. Láttam annak a tündérhercegnek a fején, akivel a hőforrások meleg vizes fürdőjében találkoztam. És a fekete farkas, akinek a bundája szürkésen csillan a fáklyák fényében, mint az álarcos tündér páncélzata…

Tavasz, Nyár, Ősz és Tél. A négy tündérherceg.

– Szörnyek vagytok – kapok levegőhöz. – Ti mind szörnyek vagytok.

Morgás hallatszik a fehér farkastól, mire a maradék melegség is elillan a levegőből. Aztán Keldarion, a Tél tündérhercege, rám emeli jeges tekintetét, és kinyitja hatalmas állkapcsát.

A kurva életbe, talán tényleg azért vagyok itt, hogy farkaseledel legyek. Felnyalából engem a szájával. Kezdődő pánikom elhalványul, amint megérzem, hogy egy fog sem mar belém. Át akar vinni a kastélyon.

Egy pillanattal később már a szobám padlóján bukdácsolok. A farkas addig bökdös az orrával, amíg hasra nem fordulok. Egyik mancsát a véres vádlimra helyezi. A fájdalom hullámát, aztán bizsergető zsibbadást érzek. Lenézek, és egy vékony rétegnyi jeget látok, ahogy bezárja a sebemet.

– Mi történik? – kapok levegőért, felnézek a farkasra, de ő már elfordul előlem. – Keldarion?

De már ismét egyedül vagyok egy szörnyetegekkel teli kastélyban.

17. FEJEZET

Dayton

Már azelőtt meghallom a veszekedés hangját, hogy egyáltalán kinyitnám az ajtót. Ezrynnek olyan kemények lehetnek a tökei, mint a sisak, amit hord. Még úgy is, hogy tudom, Ez veszi át az irányítást, bármi is folyik odabent, tétovázok. Az ajtókereten felkúszó jég nem egy jó jel.

A fogamat csikorgatva belököm az ajtót. Ezt a szobát kedvelem a legkevésbé az egész kastélyban. Mindig átkozottul hideg.

Kel és Ez az ablak mellett állnak, és annak ellenére folytatják a vitát, hogy belépek. Mintha észre se vennének. Nem újdonság.

Farron összegömbölyödött a kanapén, térdét a mellkasához húzza. Összeszorul a szívem. Szörnyen néz ki. Ledobom magam a karfára, és ő azonnal mellém húzódik. Ujjait a nadrágom anyagába mélyeszti, mire ösztönösen hajának lágy, barna hullámai közé túrok.

– Miről vitatkozik anyuci és apuci? – suttogom, miután lehajolok hozzá.

Ezzel megnyerem magamnak a lehető legrövidebb mosolyát, mielőtt eltűnne az arcáról; aranyló szeme üveges.

– Ez mind az én…

– Ne! – szólok rá határozottan, és elkapom az állát. – Ne kezdd el!

– Á, Dayton, úgy tűnik, végre kikönyörögted magadat az ágyból. Biztosan elég tájékozott lennél az eseményeket illetően, ha időben érkeznél. – Ezryn mély, fémes hangja zeng, ahogy engem tanulmányoz. – Rintoulót egy órával ezelőtt küldtem érted.

– Valami mást vártál a Nyár részeges hercegétől? – vicsorogja Kel, hosszú, fehér haja állkapcsának éles vonalait keretezi.

Széles mosoly ékesíti az arcomat ösztönös védekezésként.

– Bocs érte. Tudjátok, elég nagy meló egy óriási fenevadat felcipelni a tömlöcbe. Rengeteg lépcső. Rengeteg tüske.

Kel dühbe gurul, jég roppan a lába alatt. Ezt a pasit rohadt könnyű kikészíteni.

– Elég! – csattan fel Ezryn. – Ez komoly ügy.

Ujjaim levándorolnak Farron nyakára, mire összerezzen. Még mindig akadnak ott vörös foltok, de nem tőlem származnak. Én csak a laza bőrt fogtam meg a tarkóján. Az a sérülés Kel harapása miatt van ott. Olyan erősen harapott rá, hogy Farron tündér formájában is ott van még.

Mi mind tudtuk, hogy Kel milyen elmeháborodott, de a tegnap este valami egészen más volt. És átkozott legyek, ha hagyom, hogy Farronon verjék le a balhét.

– Igazad van. Komoly ügy. – Felállok, a méreg úgy árad belőlem, mint egy hőhullám. Víz szivárog a bakancsomba ott, ahol megolvad a jég a lábam alatt. – Farron megsérült tegnap este. Meg is ölhetted volna.

– Farronnak meg kéne tanulnia irányítani a szörnyetegét. – Keldarion felém lép. – A kiskutyának volt rá huszonöt éve.

Farron arca elsötétül.

– Nem lett volna rá szükség! – kiáltom vissza. – Kész voltál eltörni a nyakát. Miért? Hogy megvédj egy embert?

Nem ijedek meg könnyen. Már láttam Kelt, ahogy lerombolja a tornyot, tüskéket tép ki a falból, puszta kézzel töri szét a köveket. Láttam, ahogy megöl húsz tündért a kardjával annyi idő alatt, míg az ellensége épp csak előrántotta a sajátját. De úgy még sosem láttam, mint akkor, amikor a lány fölé lépett, és vonyításával megrázta az egész kastélyt. Ahogy megvédte a lányt…

Kel mély hangon morog és felém indul, magához ránt.

– Nem Rosalina hibája volt! – kiáltja Farron.

A nevének említésére Keldarion elengedi a karomat, mind ledermedünk.

– Engem kell hibáztatni – mondja Farron szomorúan. – Kelnek igaza van. Nincs mentségem arra, hogy nem tudom az állatomat… a szörnyeteget irányítani. Ti mind tudjátok.

Kel Farronra néz, és ha nem tudnám biztosra, hogy a jeges pöcsfejből mindenfajta érzelem hiányzik, esküdni mernék rá, hogy a szemében a bűntudathoz hasonló érzés villant.

– Miért volt kint a szobájából? Mondtam, hogy ne engedd ki – kiáltja Kel ismételten Eznek. Ez az egyik kedvenc tevékenysége.

– Ellenőriztem az ajtaját, mielőtt elvonultam volna éjszakára – állítja Ezryn. – Nem tudom, hogy jöhetett ki.

Ahogy kikerekedik a történet, mély sóhajtást engedek ki.

– Meg akarta menteni Farront. Basszus, a fürdőben róla kérdezősködött. Azt mondta, hogy jóképű vagy. – Összeborzolom a haját, miközben arcát elönti a pír. – Nem mondtam neki semmit, mert… mert, bassza meg, Kel. Sosem mondasz el nekünk semmit.

Keldarion rám mered, és tudom, hogy a szavaimon akadt meg. Igen, találkoztam vele a fürdőben, de nem maradhatok ennél a témánál, mert a farkam abban a pillanatban felállna, hogy elgondolkodnék rajta.

A szolgálóknak be nem állt a szájuk egy nőről, akit Keldarion bebörtönzött. Ami kibaszott furcsa volt. Kel nem tart foglyokat. Még egy második pillantást sem vetett azokra a csodaszép – általában félmeztelen vagy pucér – tündérekre, akikkel Caspian akarta csapdába csalni a kastély kapuinál. Szóval miért akarta bebörtönözni őt? Nem lehetett csupán a kedvessége, amiről a személyzet pletykált egyfolytában.

De látnom kellett őt a saját szememmel. Mármint, mégis milyen csinos lehet egy ember?

Úgy tűnik… kibaszottul gyönyörű.

Talán elfogult vagyok, de csodálatosan nézett ki a Nyári Szárny fürdőjében, azzal a világosbarna szemével és sötét hajával, kontrasztban a sápadt bőrével. Csuromvizesen és meztelenül, ahogy arca a rózsaszín legfinomabb árnyalatában égett, és az a meglepett kis sikkantás, amit kiadott…

Bassza meg, a homokra akartam dobni, és magamévá tenni, csak hogy halljam, még milyen hangokat tud kiadni. Nem láttam túl sokat a testéből. Mélyen a víz alatt maradt, de a hullámokon keresztül körvonalazódott kerek keble és csípőjének ringó íve. Amint rávetettem a pillantásomat, a farkam kemény lett, mint a vas, és tudtam, hogy ajkainak sós íze lenne, és hogy az egész testének látványától kedvem támadna végigkóstolni minden centiméterét.

Bár mivel tudtam, hogy ő Kel foglya, az volt a gyanúm, hogy a tiltott zónába tartozik. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy ettől nem kívánom még jobban.

– Day – suttogja Farron. Aranyló szemével fel-le pillant, enyhén szeplős arca elpirul. Kel halálos tekintettel mered rám. Fenébe, már a lány gondolatától is beindultam, és érzik rajtam.

Hát, hadd érezze a szemétláda. A legutolsó, katasztrofálisan végződött szerelmi kalandja óta az évszázad legfagyosabb tökeit dajkálgatja, és ezért nem tudom sajnálni. Ha olyanba fekteted a bizalmadat, mint ő, akkor mindent megérdemelsz, amit kapsz. Ez figyelmeztette. Farron és én is. Az egész kibaszott birodalma.

Ezryn elégedetlen sóhajtást enged ki, és közénk lép.

– Bármennyire is utálom bevallani, Daytonnek igaza van. Kel, el kell mondanod, hogy miért van itt.

– Már mondtam – morogja, belém mar az a jégkék szem. – Az apja egy tolvaj, és elcserélte érte a saját szabadságát.

Bizonyosan mindannyian ugyanazt gyanítjuk. Ez nem lehet az ok. Van még valami, amit nem mond el nekünk.

Ahogy mindig, most is a varázslónő átka cseng a fejemben: Az átkot csak az törheti meg, ha elnyeritek a nektek szánt társatok igaz szerelmét, és elfogadjátok a társi köteléket, amit már régen megírtak a csillagokban.

Az egész egy baromság. Én két, talán három olyan tündért ismertem az egész életemben, akik megtalálták a társukat. Semmi kétség, hogy azért szórta ránk ezt az átkot, mert tudja, hogy nem törhetjük meg.

– Ha ragaszkodsz ahhoz, hogy itt tartsd – szól Ezryn –, akkor ki kell találjuk, hogy mihez kezdjünk vele. Szabályokhoz kell kötni, és el kell mondanunk, hogy…

– Nem mondunk neki semmit – vicsorog Keldarion. – A Tavaszi Szárnyban akarod elszállásolni? Rendben. De örökre a szobájában marad. A személyzet vihet neki ételt és…

Ezryn mélyen, fenyegetően dörren fel:

– Pont olyan észszerűtlen vagy Rosalinával, mint amilyen Caspiannal voltál.

Farron a kezemért nyúl. Ez itt a végjáték. Az egész kastélynak annyi.

Egy pillanatnyi csend következik, mint egy szünet egy dalban. Keldarion kihúzza magát teljes magasságára, és tél robban körülötte. Jeges szilánkok repülnek a levegőbe. Farront magammal együtt a földre rántom, és a karommal az ő fejét védem.

A szörnyeteg küzdeni kezd bennem, hogy kitörhessen, de elnyomom magamban. Az arany farkas csak még inkább felidegesítené Kelt. Farron remeg az érintésem alatt, így számat a füléhez vonom.

– Rendben vagy. Nincs szükséged a farkasra. Megvédelek.

Bólint, teste remeg az enyém alatt.

Felnézek, kövek hullanak a plafonról, ahogy Kel a falhoz csapja Ezrynt. Az összes tövist lefagyasztotta a szobában. Lassan elhalnak, bár tudom, hogy gyorsan visszanőnek.

– Ezekért a szavakért kitéphetném a nyelvedet – morogja Kel, erősen nyomja a Tavaszherceget a kőbe.

Ez oldalra billenti a fejét, jég csillan a fémsisakon.

– Már megbocsásson, őfelsége, de ahhoz először el kéne jutnia a nyelvemig.

Csessze meg ez a srác! Egy nap annyira kikészíti Kelt, hogy végignézhetjük, ahogy fémzsigerei a kastélyban hevernek majd szanaszét. És a legrosszabb, hogy a teste annyira megcsonkolt lesz, hogy még a halála után sem fogjuk tudni, hogy nézett ki.

De Kel hosszan kifújja a levegőt, és a földre dobja Ezrynt.

– Csináld, ami szerinted helyes, Ezryn! Én semmit sem akarok kezdeni a lánnyal.

– Akkor engedd el!

Kel megpördül, fehér haja az arcába csap.

– Soha.

– Ha nem vagy hajlandó rendet tartani a kastélyban, akkor nekem kell – mondja Ezryn. – Annyi információt osztok meg Rosalinával, ami biztonságossá teszi az ittlétét. Nyilvánvaló, hogy a legbensőbb megbeszéléseinkbe nem vonom be. De ez a kastély lesz az otthona, ugyanúgy, mint a többi itt lakónak.

Lassan felállok, és magammal húzom Farront is. Egyedül a tüskék zaja hallatszik, ahogy máris visszanőnek, felkígyóznak Kel szobájának falain és mennyezetén. Fenébe, annak a démonnak könyörtelen a varázsereje.

Keldarion mellkasa emelkedik és lesüllyed, nehéz lélegzetvétel ül a torkában.

– Mondd el neki, amit kell! Etesd meg! Öltöztesd fel! Tégy, amit akarsz! – Aztán belénk fúrja jeges pillantását. – De egyikőtök sem érhet hozzá.

Szobájának árnyai közé menetel, szavainak ereje végigjárja testemet. Bassza meg! Miért van az az érzésem, hogy Kel összes őrült szabálya közül ezt lesz a legnehezebb betartani?

18. FEJEZET

Rosalina

Tegnap este egy börtöncellában aludtam. Ma egy gyönyörű szobában, egy négyoszlopos, puha ágyban.

Ennyi erővel maradhatott volna a hideg tömlöc is.

Próbáltam segíteni a tündér férfinak… de megváltozott. Papa rekedt figyelmeztetése visszhangzik a fejemben: Ezek szörnyek, Rose! Szörnyetegek!

Ja, erre magam is rájöttem, amikor Keldarion bevágott egy cellába, Ezryn pedig majdnem megfojtott, mert azt gondolta, hogy kém vagyok. Azt viszont sosem gondoltam volna, hogy tényleg démoni farkasok.

Összegömbölyödöm, szorosan magamra húzom a takarókat. Az a dolog… rám támadt. Száraz vér borítja a lábamat. A jég, amivel Keldarion bevonta a sérülést, már rég elolvadt. Tudom, hogy valahogy le kellett volna mosnom, vagy legalább bekötnöm, de nem tudok mást tenni, csak megbújni az ágyban.

Mit fogok csinálni?

Foglyul ejtett négy tündérherceg. És tehetetlen vagyok ellenük.

Az ég kezd világosodni. Azt hiszem, mindössze egy-két órát tudtam aludni a forgolódások közepette. A félelem elhalványult az éjszakával együtt, és helyét átvette a szomorúság. Átölelem a párnámat, és sírok.

Az ajtóm nyikorogva kinyílik, mire hirtelen felülök. De csak egy kis fehér nyuszi jön be. Felém bök a fejével, és csillogó vörös szemével engem bámul.

– Helló, cukiság – suttogom, a hangom reszelős a sírástól. – Te is csapdába estél itt, a kastélyban?

A nyuszi szökken egyet előre, aztán egy nagy ugrással az ágyamra pattan. Nem bírom visszatartani a mosolygást. Mindig is akartam egy kisállatot, de papa rendszertelen életével együtt nem tűnt túl jó ötletnek.

A nyuszi a fejem mellé bukdácsol, mire felé nyúlok, és megsimogatom a puha, pelyhes bundáját.

– Neked is társaságra volt szükséged? – szipogom. – Minden rendben. Itt vagyok.

A nyuszi annyira aranyos a kis rózsaszín orrával, hosszú füleivel és ragyogó, vörös szemével, hogy olyan, mintha terve lenne velem. A pirkadat feltör a horizont mögül, és az első aranyló napsugarak beszűrődnek az ablakon.

– Hogy hívnak? – kérdezem. – Hógolyó? Bolyhos? Pamacs… Áá!

Bolyhos kezd… megnőni. És úgy vedli le a bundáját, mint egy kibaszott rémálomban. Hátrébb mászom, de mire kettőt pislogok, a nyúl eltűnik, és helyette ott van… Astrid.

– Hívhatsz Bolyhosnak, ha szeretnél – mosolyog. Nyugodtan fekszik az ágyamban, feje mellettem, a párnán. És anyaszült meztelen.

– H-hol vannak a ruháid? – visítom. – Vagy a bundád?

Lenéz vékony, sápadt testére.

– Ó, tényleg. Elfelejtettem, hogy az embereknek kényelmetlenséget okoz a meztelenség. – Kuncogva fellöki magát, és a szekrényhez lépked, hogy felvegyen egy köntöst.

Négykézlábra mászom, és tátott szájjal bámulok rá. Megfordul, és visszabámul rám, emberi szeme ugyanolyan árnyalatú, mint a nyuszié volt. Várjunk! Nem emberi szem. Ő is tündér, mint a többiek.

Astrid összefonja kezeit maga előtt, és lágyan mosolyog, mintha arra várna, hogy felfogjam mindezt.

– Miért – kérdem lassan – voltál nyúl?

Nevet, aztán átsuhan a padlón, hogy leüljön az ágy szélére. Egyenes, fehér haja az álláig hullik, frufruja épp világos szemöldöke fölé ér.

– Igazából mezei nyúl vagyok. Elég gyakoriak a Tél Birodalomban. El kéne jönnöd megnézni őket.

Az egyetlen dolgot, amit a mezei nyulakról tudok, azt azon az alkalmon ismertem meg, amikor Lucasszal az ágyban feküdtünk, az arcomat simogatta, és akár szeretetnek is nevezhető érzéssel bámult rám. Aztán mosolygott, szóra nyitotta a száját, és esküdni mertem volna rá, hogy most elmond mindent, amit olyan borzasztóan akartam hallani. Ám ő így szólt:

– Hallottad már valaha egy mezei nyúl halálsikolyát? Néha szeretem lelőni őket a puskámmal, de nem adják ki ezt a hangot, ha túl egyenes a lövés. A késemmel viszont ki tudom csikarni belőlük. Semmihez sem hasonlítható. – Aztán rám mászott, kezét az arcomra tette, és a fülembe súgta: – Hallani akarom, ahogy ilyen hangot adsz ki.

Nem tudom, hogy valaha megadtam-e neki, amit akart.

Összeszorítom a szememet, és kényszerítem az agyamat, hogy visszatérjen a jelenbe. Mert sokkal szívesebben vagyok ebben a szobában ezzel a rohadt vérnyúllal, mint hogy újraéljem azt a pillanatot.

Már nem olyan, vitatkozik az eszem egy része. Megkérte a kezemet.

– Minden rendben? – Astrid közelebb kucorodik, és lágy kezével végigsimít a hajamon.

– Kicsit sok ez nekem – felelem. – Néhány nappal ezelőtt egy könyvesboltban dolgoztam. Most pedig fogoly vagyok egy elvarázsolt kastélyban.

Astrid szomorú mosollyal illet.

– Ha ez vigasztal, nagyon izgatottak vagyunk, hogy itt vagy. Semmi izgalmas nem történt az utóbbi huszonöt évben.

– Ennyi ideje vagy bezárva ide? – kérdezem.

Bólint, és ölében összekulcsolja kezeit.

– Azt hiszem, elmehetnénk. De hova mennénk? Az átkozottaknak nincs hová hazamenniük.

– Átkozottak – suttogom. – Itt mindenki… meg van átkozva?

Astrid felkel, és az ablakhoz sétál, a hajnal fénye narancssárgára festi világos testét.

– Nappal tündér, éjjel vadállat. Azt hiszem, mi, szolgálók, még szerencséseknek mondhatjuk magunkat. Hozzá tudsz szokni ahhoz, ha állattá válsz. Azt viszont kétlem, hogy valaha hozzá tudsz szokni ahhoz, hogy… ami a hercegekkel történik.

A csúf, otromba farkasok képe tölti meg az elmémet, emlékeim a vad tekintetükről és hatalmas testükről felgyorsítja a szívverést a mellkasomban.

– Mi történt itt? Miért vagytok megátkozva?

Astrid idegesen az ajtó felé néz.

– Jön valaki.

Az ajtó kitárul, és Marigold lép be, egy tálcán reggelivel. Rám néz, és látom rajta, nem tetszik neki, hogy összevérzem a tiszta lepedőt. Úgy tűnik, nem kell beavatnom a tegnapi eseményekbe. A kastélyban mindenki tudja, hogy mi történt. Azok a szempárok, amiket magamon éreztem – biztosan a személyzet volt.

Csak falatozom a reggeliből, egyszerű pirítóst választok, figyelembe véve az émelygő gyomromat. Marigold és Astrid elmesélik, hogy a személyzet tagjai milyen állatokká válnak. Marigold mosómedve, de van még egy medve, egy pingvin, néhány kutya, a kertész pedig egy nagy bagollyá változik. Amikor azt kérdezem, hogy miért történik ez, úgy kerülik ki a kérdésemet, mint egy rohadt border collie egy kutyaügyességi versenyen.

Hangos kopogás hallatszódik az ajtótól. Beszívom a levegőt, és kiegyenesedem.

– Szabad!

Az ajtó lassan kinyílik, és megjelenik egy tornyosodó fémalak.

Az álarcos lovag a hídról. A sötétszürke farkas, akiről sár csöpögött, és kis csontok ragadtak a bundájába.

Ezryn, a Tavaszherceg.

19. FEJEZET

Rosalina

Astrid mélyen meghajol.

– Hercegem! – vinnyogja, és Marigolddal libasorban elsietnek az ajtó felé.

Összeszorul a szívem. Sikítani akarok nekik, hogy maradjanak, hogy ne hagyjanak egyedül ezzel a… Mi is ő? Egy szörny? Egy vadállat? De összeszorul a torkom, és nem tudok mást tenni, mint visszamászni egészen az ágytámláig.

Az átkozott Bádogembert nem érdekli, hogy könnyítsen a nyomorúságomon. Ott áll az ajtóban, arcát teljesen elrejti a fémsisak.

A levegő szaggatottan távozik a tüdőmből, és észreveszem, mennyire védtelen vagyok így, hogy a fejtámlának vagyok szegezve, miközben ő fogva tart egy láthatatlan tekintettel. Még mindig a tegnap esti hálóinget viselem, és őszintén szólva, a tövisek szétszaggatták a nagy részét. A vékony, rózsaszín anyag szorosan a mellkasomra és terebélyes csípőmre tapad, hosszú ujja hullámzik lefelé, a csuklóm körül összeszűkülve. Sötét hajam a vállamra omlik, kócos a kastélyon átívelő kalandomtól és a nyugtalan alvástól. Úgy nézhetek ki számára, mint egy préda.

– Mi az? – Végre sikerül kiköpnöm, dobogó szívem már nem bírja tovább. – Mit akarsz?

Páncéljának nagy fémlemeze felemelkedik, aztán lesüllyed, ahogy mély levegőt vesz. Előrelép.

Fémcsizmájának minden egyes csattanásával még több félelem önt el engem. Veszély, veszély, veszély, kiáltja a logikus részem. És mégis…

Van valami a mellkasomban, ami a bordáimat karmolássza, vonyít, hogy kiszabadulhasson. Valami, ami azt akarja, hogy közelebb férkőzzek hozzá.

Meg fog ölni. Miért békélek meg ezzel?

Egy órának tűnő pillanat múlva árnyéka az ágyamra esik. Felnézek a kifürkészhetetlen maszkra, tudom, hogy arcomra kiült a rémület.

– Keldarion foglya vagyok – nyögöm ki. – Nem bánthatsz engem. Én az ő… áá!

Az álarcos herceg leül az ágy végébe, az ő és a páncélja súlyától úgy pattanok fel a matracon, akár egy trambulinon. Aztán elkapja a bokámat, és felemeli a lábamat a levegőbe.

– Mi a faszt csinálsz? – kiáltom, kétségbeesetten próbálom lent tartani a hálóingemet, hogy ne adjak előadást.

Nem válaszol, csak fel és le csavargatja a lábamat, miközben a vádlimat vizsgálja. Fújtató hangot hallat, valami sóhajtás- és nyögésfélét.

– Elengednél? – kezdem, de kiáltásom elhal, mikor kesztyűs kezével megragadja a csípőmet, és egy kemény mozdulattal megfordít. Egyszeriben hasra fekve találom magam, arcom a párnámra nyomódik. Hideg fémkeze még mindig durván fogja a bokámat.

– Mi a fasz? – Azt akarom, hogy a hangom idegesnek hangozzon, de csak suttogásnak hat.

Úgy fordít át engem, mint egy rongybabát. Mit csinál a lábammal? Félelem ég a mellkasomban, de van még ott valami más is.

Hirtelen azt a kezét, amivel nem a bokámat markolja, a lapockáim közé nyomja, ezzel is mélyebbre tolva engem a párnák közé.

– Maradj nyugton! – parancsolja, hangja rideg és nyugodt.

Azonnal abbahagyom a mocorgást. Kezének nyomása szilárd a hátamon. Egy részemben rémült vagyok, hogy a vasóriás mindjárt megöl, egy elcseszett részemben pedig furcsán elönt a forróság, ahogy lefagyva fekszem a parancsára.

A nyomás enged a hátamon, és hallom a szövet húzását és a fém csilingelését. Mivel nem tudom elnyomni a kíváncsiságomat, a vállamat kezdem forgatni, hogy lássam, mit csinál.

Lehúzta a kesztyűjét, ami nagy kezeket és homokszínű bőrt rejtett.

– Szóval hús és vér van alatta – motyogom. – Félig azt gondoltam, hogy egy vas csontváz vagy.

Fémfejét oldalra billentve rám néz, de nem mond semmit. Keze a bokám és a térdhajlatom között köröz, a vádlimon húzódó ronda vágás mindkét oldalán.

– Ne mozgasd a lábad! – mondja Ezryn lassan.

Hangjának nyugodt dominanciája elveszi az erőmet, hogy ellenálljak. Mély lélegzetet veszek. Érdes ujjai végigfutnak sápadt bőrömön, és összerezzenek, amikor a sérüléshez ér.

Ezryn a csípőjére kötött tarisznyába nyúl, és előhúz egy maréknyi élénkzöld levelet. Fürgén az álarca alá csúsztatja őket, nyakának egy kis részlete előbukkan. Aztán kihúzza őket. Nedvesnek tűnnek.

– Megrágcsáltad azokat? – kérdezem.

Amint már kiderült, hogy imádja ezt csinálni, most is figyelmen kívül hagy engem, és a megrágott leveleket egyenesen a sérülésemre rakja.

– Pfuj, azokon ott a nyálad…

A sebet, rajta a levelekkel, meglepő lágysággal takarja le a kezével, mire bizsergés fut végig a lábamon. A fájdalom elhal, helyébe meleg lüktetés lép. Elveszi a kezét, és lesöpri a leveleket.

Ülésbe kúszok, és ezúttal nem állít meg. A vádlimat markolászva kidülled a szemem. A seb teljesen begyógyult, egyetlen maradványa mindössze egy élénkvörös heg.

– Hogy csináltad ezt? – suttogom.

Ismételten figyelmen kívül hagy, helyette elkapja a karomat. Felvisítok, de a fogása szilárd, és nem enged el.

Érdes hüvelykjét végighúzza egy karcoláson a jobb csuklómon. A melegség azonnal elárasztja a bőrömet, és a karcolás eltűnik.

– Ezek kisebbek – motyogja. – Könnyebb kezelni.

– Te valamiféle varázsló vagy? – csodálkozom, miközben ő feltűri a hálóingem ujját, és végighalad a jobb karomon.

Amikor nem válaszol, lehajtom a fejem, és a fekete szemellenzőbe bámulok:

– Hé, miért van az, hogy nem válaszolsz, amikor beszélek hozzád?

Válaszként közelebb ránt magához, és egészen a vállamig tűri a ruhaujjamat. Megragadja a jobb karomat, és befed egy véres sebet, ahol megvágott egy tövis.

– Egykoron a királynő minden birodalom legfőbb uralkodóját nagy erejű varázslattal áldotta meg. Én az édesanyámtól örököltem a varázslatot. Minden tündér esetében lehetséges, hogy van érzékük a varázslathoz, de a legfőbb uralkodók azért kapnak ekkora áldást, hogy megvédjék a birodalmukat. Mint a Tavasz áldása – mormolja, hangja annyira nyugodt, hogy az már ijesztő –, a megfiatalodás.

Azt hiszem, ez megmagyarázza azt a sok jeget Keldarion körül.

Ezryn lehúzza a ruhám ujját, újra elfedve a karomat, aztán a bal csuklómért nyúl. Elkapom tőle.

– Ne! – mondom, hirtelen elhatalmasodik rajtam a zavartság. – Ez a karom rendben van.

Sisakja csaknem hitetlenül billen meg, de nem erőlteti.

Van valami furcsán gyönyörű a páncéljában: az indák és levelek részletes kimunkáltsága, a reggeli nap ragyogása a fém felületén. Kíváncsi vagyok, hogy milyen érzés lehet az ujjaim alatt.

Nem számít, hogy meggyógyította a sebeimet. A lakótársa kurvára fel akart falni. És nem tudom elfelejteni, hogy tegnap a nyakam köré szorította a kezét.

De talán, csak talán, volt valami abban a gyengédségben, amivel a bőrömet foltozta be. Meg kell próbálnom.

– Az emberek gyakran jönnek az Elvarázsolt-völgybe? – kérdezem óvatosan. Amikor nem felel, folytatom: – Ezért jött ide az apám. Az anyámat keresi. Meg van róla győződve, hogy a tündérek rabolták el.

Mélyen morgó sóhajtás hallatszódik.

– Szembemegy a törvényeinkkel, hogy embereket hozzunk a világodból.

– De megtörténhetett? Megtörtént valaha, hogy más emberek is átjutottak?

– Lehetséges, de ritka. Van néhány ember, akik bevándoroltak, és felépítettek egy új életet a négy birodalom valamelyikében.

– Anyám nem hagyott volna el minket – válaszolom, inkább magamnak, mint neki. – Az apám azt mondja, hogy a szerelmük fényesebben ragyogott, mint bármelyik csillag az égen.

Ezryn kinéz az ablakon.

– Magad is láthattad. Sok itt a veszélyforrás.

Arra akar célozni, hogy az anyám átjutott a Völgybe, és meghalt? Megölte az egyik kobold, vagy hasonló? A rettegés és a harag háborúzik a mellkasomban.

– Miért zártatok be ide? – kérdezem. – Semmivel sem szolgálhatok. Az apám nem akart Keldariontól lopni. Kérlek, elengednél?

– Helyet cseréltél vele. – Ezryn herceg feláll, az árnyéka ismét beborít. – Te a mi foglyunk vagy, és ellenszegültél a szabályainknak, amikor tegnap este elhagytad a szobádat. Ne próbálj meg ismét elszökni, vagy büntetést fogunk kiszabni rád.

Megfordul, és az ajtó felé indul. Anélkül, hogy megfordulna, mélyen dörmögve így szól:

– Találkozód van a hercegekkel az ebédlőben.

Düh hullámzik át rajtam.

– Fogolyként tartotok itt, csaknem megöltetek tegnap este, és azt akarod, hogy találkozzak veletek? Ki van zárva. Egyikőtök pofáját sem akarom látni…

– Találkozni fogsz velünk. Ez nem kérés volt. – Köpenyének csattanásával az ajtó felé viharzik. – Astrid – morogja, mire a fehér hajú lány bekukkant, teljesen világos, hogy mindent végighallgatott –, tedd valamelyest szalonképessé! Ha tudod.

20. FEJEZET

Ezryn

Egyenes háttal sétálok végig a folyosón, el a fogoly szobájától, aztán befordulok a sarkon. Amint kikerülök a személyzet bármelyik tagjának látómezőjéből, a falnak dőlve összezuhanok, sisakom a kőnek koppan.

A szívem dübörög, a kezem remeg. Mi ez? Félelem?

Egy emberi nőtől hálóingben?

Mélyen beszívom a levegőt, és lenyugtatom magam. Heteket töltöttem a vadonban koboldfalkákra vadászva. Már elkaptak és körbevettek, túlerővel is álltam szemben, és kétségbe is estem.

De évek óta ez az első alkalom, hogy… félek?

Nem.

Élek.

Visszamenetelek a szobámba, csak egy rövid táv választ el tőle. Rosalina. Gyönyörű név, olyan, ami úgy hangzik, mintha Tavaszból származna. Ezért helyeztem el őt az én szárnyamban? Kel hatáskörében kellett volna hagynom…

Kezem ökölbe szorul. Nem. Talán betolakodó, de nem érdemli meg, hogy a tömlöcben aludjon, vagy hogy egy jéggel borított szobába legyen száműzve a Téli Szárnyba. Tavasz a legjobb hely a számára.

Megrázom a fejem, miközben elérek a saját hálótermem ajtajához. Megtettem, amit tudtam. Szállást adtam neki. Begyógyítottam a csúnya sérülést a vádliján. Astrid és Marigold gondos felügyeletére bíztam. Részt veszek a találkozón, biztosítom, hogy Keldarion nem tesz semmi észszerűtlent, aztán visszatérek a Tüskebokorba. Már nem sokáig lesz gondom rá.

Belököm az ajtót. A szobám hasonló, mint az, ahová Rosalinát helyeztem el, csak sötétebb, a falak ugyanabból a sötét fából készültek, mint a Faragvár szerkezete. A szőtt függönyök elefántcsont színűek, és mindig szorosan behúzom őket. A szobámat ragyogó lámpások világítják be: gömbök, melyek a levegőben lebegnek, és kis fényekkel vannak megtöltve, amik a szentjánosbogarakra hasonlítanak. A falból kiállnak egy fűzfa ágai, a barka baldachint képez az ágyam felett.

Az édes kenyér és kávé megnyugtató illata köszönt engem. Egy tálca áll az ágyam végében, rajta cukorral szórt puha briósok és egy gőzölgő kancsó. Marigold biztos nekem hagyta itt.

Mindig külön étkezem. Csak így tudok enni, hisz senki sem láthat a sisakom nélkül. De annyi időt töltöttem kint a Tüskebokorban, hogy nem emlékszem az utolsó alkalomra, amikor Marigold ételt hozott nekem. Az állott napi adag íze ismerősebb, mint a kenyéré.

Talán azt reméli, hogy ezúttal tovább maradok. Gyűlölök csalódást okozni neki, de nem tehetünk ellene semmit. Nincs okom arra, hogy a kastélyban maradjak.

Elutasító fújtatást hallatok. Remény. Ezt hozta az a lány kastélyba. Talán még veszélyesebb, mint valaha gondoltam volna.

Elfordulok az ágyamtól, és a mosdókagylóhoz sétálok – egy friss vízzel teli üreg a fában. Egy tükör lóg előttem a falon, és visszacsillan benne a fény a páncélomról. Lekapom a kesztyűmet, és megmosom a kezemet.

Kávé illata leng az üvegkancsóból, és lassan veszek egy mély lélegzetet. Valóban régen ettem már Marigold édes briósaiból…

Lassan leveszem a sisakomat, és óvatosan az üreg oldalába fektetem. Tekintetem a tükörre ugrik, aztán le. Már én is régen láttam a saját arcomat.

Mikor volt utoljára, hogy valaki a szemembe nézett volna? Az anyám és az apám voltak az utolsók, amikor ötéves voltam, és először magamra öltöttem a sisakomat. Így marad ez addig, amíg meg nem találom a nekem szánt társamat.

Vizet fröcskölök az arcomra, hogy elűzzem a gondolatot. Az az ember és az ő átkozott reménye.

Felnézek, és kényszerítem magam, hogy a saját szemembe nézzek. Mit gondoltam, mit fogok találni, ha meglátom magamat?

Még mindig ember, nem egy fenevad. Még. Bár elég rendetlen vagyok – a hajam túl hosszú, a szakállam kócos. Noha senki sem tudja, milyen vagyok a sisak alatt, nem úgy nézek ki, mint a Tavasz legfőbb hercege.

Kihúzok egy tőrt az övemből, és lenyesem a kócos szakálltincseket. Aztán áttérek a nyakamra és az államra. Tessék. Egy kicsit tiszteletre méltóbb. Van egy vendégünk – noha sosem fogja látni a különbséget.

A tálcához sétálok, és elveszek egy brióst. Olyan illata van, mint Floráliának, a Tavasz Birodalom fővárosának. Otthonillata van.

Egy nap visszatérek, hogy elfoglaljam a helyemet a trónon a Nyárelő Nagyteremben, és apámnak nem kell többé intézőként helyettem uralkodnia. Egy nap Marigold és a Tavasz-személyzet többi tagja is megszabadul az átoktól. Emberként és nem szörnyetegként fogok a hold sarlója alatt sétálni. Egy nap elmerülök a nekem szánt társam szemében, és elnyerem a szerelmét.

Egy nap.

Most viszont csak visszagondolok a vendégünkre. A csillagok tudják, hogy Keldarion nem megfelelő házigazda, és az embert meg kell védeni. Farron szörnyetegétől, Dayton sármjától és a saját kíváncsiságától.

A remény nem az a fajta dolog, amit valaha megengedek magamnak, hogy megkapaszkodjak benne. De ez a másik érzés, az érzés, hogy élek…

Harapok a briósból, élvezem az édes ízét. Talán nem lenne nagy kár, ha a Faragvárban maradnék. Legalábbis egy rövid időre.

21. FEJEZET

Rosalina

Az már biztos, hogy elvesztettem az eszemet, amiért részt veszek egy ebéden ezekkel a tündérhercegekkel. Az egyik bebörtönözött, a másik megfenyegetett, a harmadik fel akart falni, a negyedik pedig, gondolom, elég illetlen dolgokat akart velem tenni. És mindannyian kibaszott démoni farkasokká alakulnak.

Nem mintha lenne választásom. Reszketve beszívom a levegőt az orromon át, és lesimítom a szoknyákat. Igen, szoknyák. Astrid egy valóságos kisestélyibe öltöztetett. Szerinte ez egy nappali estélyi, de számomra minden, aminek több rétege van, már extra. Mármint ennek a ruhának van egy rohadt alsószoknyája.

Bár tényleg csinos. Vörösbegytojásszíne van hosszú, buggyos ujjal, amire apró hópelyheket hímeztek, és egy sötét, tengerészkék fűzője. A szoknyarésze a bokám fölé ér, nyilvánvalóan egy alacsonyabb nőre szabták. Nem zavar. Az én magasságommal már hozzászoktam az ilyesmihez.

Astrid biztosított, hogy a kastély szabója majd készít ruhákat az én méretemben. Egy fogolynak minek lenne szüksége szabóra? Határozottnak kell maradnom ezen a találkozón, és válaszokat kell követelnem, hogy mi is folyik itt valójában.

Általában nem mondom ki azt, amit gondolok, de valami forrong a felszín alatt. Egy olyan részem, amiről nem is tudtam, hogy létezik.

Vagy csak megfeledkeztem róla.

– Erre, Rosalina kisasszony – Astrid kinyit egy kétszárnyú faajtót, és bevezet rajta.

Az ebédlő úgy néz ki, mintha egy tündérmeséből szalajtották volna. Dús bársonyfüggönyök keretezik az ablakokat, és középen egy rózsafa ebédlőasztal áll. A falakat mély karmazsin árnyalatra festették, a boltívek csúcsán ékes rózsakarcolatokkal. A kastély többi részével egyetemben ez a szoba sem mentes az itt élő növényektől. Sötét tüskék tekeregnek minden oszlop és ablakkeret körül, töviseik elnyelik a fényt.

Három tündérherceg ül az asztalnál, és mindannyian felém fordulnak, miközben bebotladozom. Az egyikük feláll, a széke megnyikordul mögötte.

– Ööö, kérlek, foglalj helyet!

A férfi a tömlöcből. Most nagyon máshogy néz ki. Egy világossárga inget visel egy leveleket ábrázoló, arany övvel, és szűk, barna nadrágot, amit fényes csizmájába tűrt. Egyik fülét egy kanyargó, arany fülbevaló díszíti, és göndör, barna haja az arcába hullik, ahogy meghajol előttem.

Nyelek egyet, és egy pillanatra tanulmányozom az asztalt, ahogy azt próbálom idegesen kitalálni, hova üljek. Van egy-egy szék a két asztalfőn, az asztal két oldalán pedig három-három. A férfi mellett Dayton ül a fürdőből, bézs színű, hasonló inget visel, de annyira ki van gombolva, hogy látom a köldökét.

Velük szemben Ezryn. Elvörösödik az arcom, ahogy eszembe jut, hogy dobált az ágyamon ma reggel. Elgondolkodom, hogy vajon elég szalonképes vagyok-e neki… Nem mintha bármi fogalmam volna arról, hogy az az élő szobor mit gondol.

Úgy tűnik, Keldarionra nincs szükség ehhez a találkozóhoz.

– Válassz egy helyet! – suttogja Astrid. – Van egy üres szék Farron herceg mellett.

Farron. Hát így hívják. Nos, tekintve, hogy tegnap este meg akart enni, inkább távolságot tartok.

Ülhetnék Ezryn mellé. Kesztyűtlen keze két erős ökölként pihen az asztalon. Lehet, hogy meggyógyította a lábamat, de nem feledkeztem meg az első találkozónkról. És nem viszem a torkomat a közelébe. Nem, köszönöm. Biztos, hogy nem.

Egy kép villan át az agyamon, ahogy elképzelem a kezét a nyakamon, amint ugyanazzal az erővel vág az asztalra, amivel az ágyban dobált, aztán lágy kezével kioldaná a ruhám fűzőjét, és…

Oké, mi a fasz? Marigold kezd hatással lenni rám, mert én egyáltalán semmilyen módon nem gondoltam, hogy az álarcos tündérhercegek szexik lennének.

Fémfeje felém fordul, és megpillantom elpirult arcom tükörképét. Baszki, ez a fura alak nem valamiféle gondolatolvasó, ugye?

Néhány zavart lépést teszek előre, a két gonosz közül ki kell találnom, melyikük kevésbé az.

A túloldalt kinyílik az ajtó, és egy pillanatig nem látok mást, csak egy fekete sziluettet. Éles, jeges fuvallat csap meg.

Itt van Keldarion. A fényre botorkál, és… szörnyen néz ki.

Mármint csak annyira, amennyire egy elképesztően jóképű tündérherceg szörnyen tud kinézni. Míg a többi herceg legalább egy kis erőt fektetett abba, hogy fejedelmien nézzen ki ezen a nagyszabású alkalmon, hogy velem ebédel (mármint ezt Ezrynről nem igazán tudom megállapítani, de a sisakja most kiváltképp fényes), Keldarion úgy néz ki, mintha a csatornából mászott volna elő.

Fehér haja lazán a vállára lóg, és sár piszkolja be. Száraz vérfoltok pettyezik fekete zubbonyát, és világos szemeit sötét karikák árnyékolják be. Az egyetlen kifinomult dolog rajta, az egy hópelyhet ábrázoló kristály nyaklánc, ami izmos mellkasán fekszik.

Találkozik a tekintetünk Keldarionnal a szoba túloldaláról, de egy visszafojtott gunyoros mosollyal kísérve elkapja a pillantását, miközben az asztalhoz indul. Tekintve, hogy legutóbb úgy láttam, hogy ernyedten feküdtem az ő hatalmas farkasállkapcsában, kissé melegebb fogadtatást vártam.

Én is áttrappolok az ebédlőn, jelentősen több zajt csapva a kecses papucsomban, mint amennyi szükséges lenne. És mielőtt észrevehetném magam, az egyik asztalfő melletti széket húzom ki Keldarionnal szemben, és rosszalló tekintettel illetem, miközben leülök.

Farron kínosan hátradől a székében. Dayton áthajol, és a fülébe suttog valamit, amitől Farron elmosolyodik. Valakinek, akinek ilyen hegyes agyarai vannak, nem kéne ennyire aranyos mosollyal rendelkeznie.

Az ebédlő hirtelen életre kel, ahogy a személyzet tüsténkedni kezd. Friss péksüteményekkel teli tányérok, roppanós salátahalmok és színes zöldségek árasztják el az asztal közepét. Gyümölcslével teli kancsókat és gőzölgő teáskannákat is hoznak.

Miközben a személyzet tevékenykedik, nem kerüli el a figyelmemet, hogy Dayton mindegyikőjüket név szerint üdvözli, megállítja őket, és a reggelük felől érdeklődik. Tényleg idegesítően sármos. Az egyik női szolgáló ott időz egy darabig, egyik kezével Dayton karján.

Marigold és Astrid azt mondták nekem, hogy a hercegek távolságot tartanak a személyzettől, de ez vajon igaz? Ökölbe szorítom a kezem az asztal alatt. Mégis mikre gondolok? Egyszer már örtölt velem, és nyilvánvalóvá tette, hogy mindenkivel ezt teszi.

Nem beszélve arról, hogy ő egy szörnyűséges farkas.

Dayton kezdi először megpakolni a tányérját, de amint megtelik, Farron elé teszi, és egy másikat vesz el.

– Próbáld ki az eperlekvárt! – kacsint rám Dayton. – Marigold különösen édesre csinálta a héten.

Csak a fejemet tudom rázni. Sosem voltam olyan, aki visszautasította volna az ételt, de gombóc gyűlt a gyomromban.

– Enned kell! – Kel éles hangja ébreszt fel szorongó gondolataim közül, és ahogy felnézek, látom, hogy engem bámul az asztal túlvégén.

– Nem vagyok éhes – válaszolom. Nem teljesen hazugság.

Kel idegességéről csak egy állkapcsában pattogó izom árulkodik. Nem vagyok benne biztos, hogy miért tölt el ilyen kellemes tűzzel az, hogy őt bosszanthatom. Talán a foglyaként így tartom fenn a kontroll illúzióját.

– Ha nem eszel most – vicsorog Kel –, később éhes leszel.

– Majd eszem akkor.

– Ha nem eszel velünk – morogja mély hangon –, akkor egyáltalán nem eszel.

– Nem vagyok éhes. – Felpattanok az asztal mellől, és Ezryn felé bökök. – Ő sem eszik.

Ezryn úgy ül, hogy nincs előtte tányér. Már kezdtem azt hinni, hogy végre leveszi a sisakját, hogy egyen, de úgy tűnik, állandó tartozékként van az arcán.

Hát rendben. Visszafordulok, hogy ismét Kellel nézzek farkasszemet, de már felkelt, és ő is megrakja a saját tányérját. Megkordul a gyomrom, lerántva a leplet a korábbi „nem vagyok éhes” propagandámról.

Egyszeriben Kel olyan keményen vág elém egy tányért, hogy csodálkozom, a porcelán miért nem törik ripityára. Tele van azokkal a süteményekkel, amikről Marigoldnak áradoztam tegnap. Az az áruló, szemét mosómedve. Elárulta Kelnek, hogy mit szeretek? És ha így is volt, mi a pokolért érdekelné?

– Egyél! – mondja. – Nyilvánvalóan éhes vagy.

Hideg levegő ragad magával, friss hó és fenyő illata ejt rabul. Próbálom megtörni a pillanatot azzal, hogy mérgesen nézek rá, de amint találkozik a tekintetem jégkék szemével, az ellenkezésem elhal. Perzselő tekintete olyan, mintha égő lángként futna végig az arcomon, a nyakamon, és megállna a mellkasomon. Astrid túl szorosra húzta a fűzőmet, és érzem, hogy észrevette, mivel torkából mély morgás hallatszódik. Máshogy hangzik, mint a düh, inkább… vágyakozás.

Fel tudnám pofozni magam. Mi baj van velem? Annyira elment az eszem, hogy most már azt gondolom, meg tudom különböztetni a tündérmorgásokat?

Keldarion elfordul. Úgy tűnik, a faszkalap Télherceg kapta az utolsó szót, ami tébolyult méreggel tölt el engem. Felállok, és felkapok egy kemény, piros almát az asztalról.

– Itt a te ebéded – morgom, és a hátához vágom.

Keldarion anélkül kapja el, hogy megfordulna. Visszaül a székébe, és felvonja sötét szemöldökét.

Fújtatva visszazuhanok a székre.

– Most, hogy mind itt vagyunk – kezdi Ezryn egy mély sóhajtással –, kezdhetjük a megbeszélést?

Megbeszélés a négy tündérherceggel. Felkavarodik a gyomrom. Ez egy megbeszélés a sorsomról, a jövőmről. És nem ronthatom el.

22. FEJEZET

Rosalina

Csak az ínycsiklandó ételre tudok bámulni a tálon.

Farron felpattan a székéről.

– Azzal szeretném kezdeni… Rosalina. Öhm, szóval, bocsánatot szeretnék kérni azért, ami majdnem megtörtént tegnap este. Nekem nincs akkora kontrollom az átok felett, mint a többieknek.

– Neked nincs miért bocsánatot kérned – mondja Dayton lágyan, mielőtt válaszolhatnék.

– Nos, köszönöm – felelem. – Kedvemre valóbb lenne, ha nem falna fel egy farkas.

– Akkor követned kellett volna a szabályokat, és a szobádban maradni – morogja Keldarion.

– Neked pedig meg kéne tanulnod kezelni az indulataidat. – Ennek a hülye tündérnek mindenbe bele kell szólnia? Megragadok egy puha, fehér zsemlét, és olyan erősen hajítom át az asztalon, amennyire csak tudom.

Azt is elkapja.

– Az én tányéromat nem kell cserébe megpakolnod – mondja, és a zsemlét az alma mellé teszi.

– Ülj le, Farron! – szól Ezryn lágyan, aztán felém fordul. – Azt a szabályt nem azért hoztuk, hogy korlátozzunk téged. A biztonságodat szolgálta.

– Biztonságban lennék otthon – kezdem. – Ha ti…

Keldarion feláll, tenyerét az asztalra nyomja.

– Ha elfelejtetted volna, még mindig egy fogoly vagy, aki az apja büntetését tölti. A többiek jogokat és mozgásteret akarnak adni neked a kastélyban. Ha ez nem megfelelő a számodra, szívesen visszavezetlek a tömlöcbe.

Visszasüllyedek a székembe, és összefonom a karomat. Hát persze, hogy cseszettül megtenné.

A szótlanságomra Keldarion tovább tartja rajtam hűvös tekintetét.

– Éjszaka nem hagyod el a szobádat. Továbbá…

– Már így is tudom, mik vagytok. És hogy mi történik a személyzettel. Astrid szó szerint megmutatta. Miért kell ott maradnom?

Keldarion a fogát csikorgatja.

– Jól van. De ne menj vissza a tömlöcbe! Farront továbbra is láncon tartjuk mindenki védelmének érdekében. A sajátjában is.

Farron lehajtott fejjel az ételt piszkálja. Dayton észreveszi a figyelmemet, és önelégült mosollyal összekapcsolja tekintetünket.

– És ne bámulj az állatokra, mert kényelmetlen nekik! És ne is próbáld megenni őket! Korábban nekem is néha egy hajszálon múlt.

– Én nem… Várj, egy hajszálon?

– Napközben kimehetsz a kastélyon kívülre, ha Astrid vagy bárki más a személyzetből elkísér téged, de nem a hídon vagy a falon túl – folytatja Kel a szabálylistáját. – Továbbá ott reggelizhetsz és ebédelhetsz, ahol akarsz, de mi mind együtt vacsorázunk minden este.

Már nyitnám a számat, hogy ellenkezzek, de valaki megelőz ebben.

– Kel – kezdi Ezryn. – Lesznek alkalmak…

– Azt mondtad, hogy rendszert akarsz a kastélyban, Ezryn – mondja Keldarion lassan. – Akkor tessék. Folytathatod a kis vadászataidat sötétedés után.

Ezryn nem válaszol, de a keze ökölbe szorul, én pedig örülök, hogy távol tartottam tőle a nyakamat. Ezrynt talán könnyedén leállította az a jeges szemétláda, de én nem adom meg neki ezt az örömöt.

– Miért akarnék bármelyikőtökkel is együtt enni? A fogvatartóim vagytok.

– Talán jobban tetszene a tömlöcben? – kérdezi Keldarion egyszerűen.

Szóval ez lesz mindenre az ütőkártyája? Harapok egyet az áfonyás süteményből. Baszki, olyan könnyű és ropogós! Az áfonyának olyan íze van, mint magának az életnek. Két harapással elpusztítom, és egy kis elégedett sóhajtás hagyja el a számat, amikor végzek.

Azonban az élvezetemnek hamar vége szakad, amikor felnézek, és Keldariont pillantom meg az asztal túlvégén, ahogy engem néz. Önelégült mosoly terül szét az arcán.

Öntelt tündérseggfej.

– Még egy szabály. – Dayton előrehajol, és ahogy vigyorog, gödröcskék tűnnek fel az arcán. – Fürödhetsz velem a hőforrások vizében mindennap, ha szeretnél. – Egy cseresznyét pottyant a szájába. – Természetesen meztelenül.

Az arcom olyan színbe borul, mint az a cseresznye, amit eszik, amint eszembe jut a találkozásunk a fürdőben, ahogy a szappan lecsusszant izmos mellkasán.

– Ez nem szükséges – szól közbe Ezryn. – Astrid majd teljes egyedüllétet biztosít számodra. Egyikünk sem, és a személyzet tagjai sem fognak ismét megzavarni, amikor fürdesz.

Bólintok. Az, ami a gyomromban kavarog, biztosan megkönnyebbülés, és nem csalódottság.

– Persze csak ha nem könyörögsz érte. – Dayton rám kacsint, mintha látná fellobbant bensőmet.

Összeszorítom a combomat, és visszafordulok az asztal felé.

– Mi van még?

– Astrid és a személyzet többi tagja majd körbevezet a kastélyban – mondja Ezryn. – Körbenézhetsz a Tavaszi, a Nyári, az Őszi és a Téli Szárnyban, és az ezekhez tartozó helyiségekben egy olyan kísérővel, akit megfelelőnek találsz. Természetesen a személyes hálótermeink tiltott zónák.

– Már ha… – kezdené Dayton.

– Tiltott zóna – fejezi be Ezryn.

– És a Főtorony. – Kel jeges pillantását Daytonről végre rám emeli. – Semmilyen körülmények között nem mehetsz oda. Szigorúan tilos.

Valami megremeg a szavaiban, valami erős, és nem tudok mást tenni, csak bólintok.

– Rendben – felelem. – Követem a szabályaitokat, ha…

Kel morogni kezd a szavaim hallatán.

– Ez nem alku tárgya.

– Ha elmondjátok, hogy mi folyik itt – fejezem be. Elmémben felvillannak Farron szavai: Nekem nincs akkora kontrollom az átok felett, mint a többieknek. – Meséljetek erről az átokról, amivel sújtottak titeket. Az a sejtésem, hogy ebben a kastélyban senki sem akar démoni farkasokká és állatokká változni éjszaka, ugye?

Egy rövid ideig mindannyian hallgatnak, és nem kerüli el a figyelmemet, hogy Kel felé pillantgatnak.

– Ha ragaszkodsz ahhoz, hogy itt maradjon – szól Ezryn –, akkor megérdemli, hogy megtudja az igazságot.

Kel elutasítóan legyint, aztán bólint.

– Farron, mondd el neki! – parancsolja Ezryn.

Dayton megragadja a barna hajú tündér vállát.

– Farron kutatásokat végez az átok kapcsán. Ő tudja a legtöbbet róla.

– Öhm, rendben – mondja Farron. – Annyira egyszerű, amennyire bonyolult. Kérlek, ne beszélj senkinek az átokról! Csak a Faragvár lakói ismerik a részleteket.

– Szó szerint nem mehetek el – mondom.

– Igaz. – Farron végigszántja ujjaival hullámos haját. – Ez a kastély a birodalmak legfőbb hercegeinek és személyzetüknek a hagyományokon alapuló otthona.

Számomra furcsának hat, hogy mind egy kastélyban élnek, ilyen távol a birodalmuktól, de hagyom, hogy folytassa.

– Daytont koronázták meg közülünk a legkésőbb. Már körülbelül egy hónapja élhetett itt, amikor kopogást hallottunk az ajtón – ecseteli Farron. – Amikor ajtót nyitottunk, egy gyönyörű emberi nő állt ott. A hercegeket akarta látni, és teljesítettük a kívánságát. Ám amikor be akart lépni a Faragvárba, mi megtagadtuk.

Azt hiszem, én sem akarnék egy furcsa nőt beengedni az otthonomba. Végignézek a hercegeken, miközben Farron elmeséli a történetüket. Dayton arca lehangolt, Kel az évszázad fintorát viseli, Ezryn pedig olyan szilárd, mint egy hegy.

– Ekkor változott meg minden – folytatja Farron. – Mármint a nő változott meg. Egy természetfeletti varázslónővé vált. Még sosem éreztem ahhoz fogható varázserőt korábban. A szavai belénk martak, egy holdfénnyel szőtt bűbáj, amivel megátkozott minket.

– És az átok?

– Faragvár lakói sötétedés után vadállatokká válnak. Mindenekfelett a négy herceget sújtja az átok – magyarázza Farron. – Egyedül teliholdkor kímél minket. Ki tudja, miért.

– Senki sem tud erről – szól Ezryn komolyan. – Először azt gondoltuk, hogy a Mélyből jött, vagy egy olyan erőteljes tündértől, aki meg akarja kaparintani a Faragvár varázserejét. De az óta az este óta nem bukkant fel, és a kutatásom nem vezetett célra.

– És semmit sem tudtok ellene tenni? – kérdezem. – Hogy megtörjétek az átkot?

– Nem pontosan. A tündérátkokat mindig meg lehet törni – feleli halkan Farron. – A varázslónő azt mondta, csak akkor törik meg az átok, ha megtaláljuk a társunkat, és mielőtt…

– Elég – morogja Keldarion. – Eleget árultál el neki.

– Társ? Mi a fene az a társ?

– A lelked másik fele – mosolyog Dayton költőien. – Aki ugyanabból a csillagból származik. Valaki, akit az egész lényed hív.

– Ez egy tündéres dolog. – Farron együttérzően mosolyog rám.

Zakatol az agyam. Ezek a tündérhercegek erősek, de kétségbeesettek is. Talán elég kétségbeesettek, hogy megadják, amit akarok.

– Segítek megtörni az átkot – mondom. Úgy fordulnak felém, mintha azt jelentettem volna be, hogy varázslatos módon rókává tudok alakulni. Valójában az számukra nem is lenne annyira különös. – Komolyan mondom. Ha már csapdába estem itt, akkor valami hasznosat is tehetnék.

– Miért érdekel, hogy mi fog velünk történni? – pislog rám Dayton hatalmas, kék szemével. – Végül is a fogvatartóid vagyunk.

– Mert ha megtöröm az átkot, akkor elengedtek. Ez az alku. A tündérek szeretnek alkut kötni, nem?

A szívem kalapál a mellkasomban. Apám egyik hablatyolása a sok közül: sose köss alkut egy tündérrel! De már így is olyan mélyen benne vagyok, hogy ez lehet az egyetlen kiutam.

Egy pillanatig némán figyelnek, mielőtt Ezryn azt motyogná:

– Az nem árthat, ha segít Farronnak a kutatásban.

– Nincs vesztenivalód azzal, ha hagyod, hogy megpróbáljam – fordulok Keldarion felé. – Én viszont visszakaphatnék mindent.

– Gyere ide! – mondja Keldarion, és a parancs mintha az egész testemben dolgozna, mert azonnal felállok.

Kiszárad a torkom, miközben lesimítom a szoknyáimat, mintha végig ez lett volna a tervem. Aztán átsétálok az ebédlőn, a lépéseim visszhangot vernek.

Mikor megérkezem, Kel felkel a székéből, és lenéz rám. Basszus, elfelejtettem, milyen magas, amíg remegni nem kezdek alatta. Kinyújtja a kezét.

– Törd meg az átkot, és szabadon távozhatsz a kastélyból.

Szavaitól szúrni kezd a tarkóm. Valami nem stimmel velük. De nincs más választásom.

– Rendben – suttogom, és ujjaimat összefűzöm az övével. Nagy keze túl melegnek tűnik a jég és hó hercegéhez.

– Áll az alku – motyogja áhítatosan. – Amíg meg nem töröd az átkot, vagy úgy nem döntök, hogy elengedlek, addig Faragvár vendége maradsz.

Varázslatos erő száguld végig összekapcsolódott kezünkön. Bizsergő érzés áraszt el, és ámulva nézem, ahogy egy kék fényű szalag kötődik csuklónk köré. Kivételes melegség zsibong át kézfogásunkon, és elektromos szikra robban a szívemben. Szellő simogatja a hajamat, és nem tudom elkapni a pillantásomat kéken lángoló szeméről.

Végül a bűbáj elhal, és ahogy lenézek, egy karkötőt pillantok meg mindkettőnk csuklója körül: fagyos jég, amiben rózsaszirmok ragyognak. Az eskünk jelképe.

Valami mást is észreveszek a csuklóján. Még egy karkötő a miénk felett, egy…

Kel elengedi a kezem, mire levegőért kapok. Energia zúdul végig rajtam.

– Áll az alku – suttogom.

– És mindez a semmiért. – Kel elfordul, és az ajtó felé indul. – Ezt az átkot sosem törjük meg.

23. FEJEZET

Rosalina

A kastélyban töltött harmadik reggelemen Marigold leültet a fésülködőasztal elé, és hajtűkkel kontyba fogja a hajamat, miközben göndör tincsek keretezik az arcomat.

– Régen kellett már megcsinálnom valaki haját – jelenti ki, miután ellenkezni kezdek a sok hűhóval szemben. – Hadd szórakozzak egy kicsit!

Furcsa dolog ez. Ő és Astrid kiváltképp érdeklődnek irántam. A hercegekkel való találkozóm után egész nap követtek engem, két másodpercenként megkérdezték, hogy mire van szükségem, és azon marakodtak, hogy a kastély melyik részét mutassák meg nekem legközelebb. Be kell vallanom, a társaság kedves itt. Astrid optimista kisugárzása és Marigold folyamatos hercegek utáni vágyakozása mellett a nap többségét nevetéssel és mosolygással töltöttem.

Fogolyként nem gondoltam, hogy így lesz. De tegnap az ebéd melletti beszélgetés reményt adott. Megtörhetem az átkot, és visszanyerhetem a szabadságomat. Újra láthatom papát, és az életem visszakerülhet a normális kerékvágásba. Csak idő kérdése.

Ujjaimat végighúzom a jeges karkötőn a csuklómon, a csodás vörös szirmokat bámulom benne. Egy tündéri alkuhoz képest valóban gyönyörű.

Az első kierőltetett vacsorám a hercegekkel minden idők legkínosabb vacsorájaként jegyezhető. Keldarion egy szót sem szólt, Ezryn csak ült ott, és nem evett semmit, Farron túl ideges volt, hogy lenyeljen valamit, csak Dayton és én ürítettük ki a tányérunkat.

De basszus. A kaja. Puha gombák dióval és fokhagymával töltve és ízletes, piros zöldség, amit még sosem láttam azelőtt. Meleg kenyér, ami felhőként hullott szét. A legfrissebb saláta, amit valaha ettem, melyet krémes kesudióval és rózsaszín retekkel díszítettek. És egy kellemes, narancssárga, szénsavas ital, aminek már-már mangós limonádé íze volt.

Nem akarnak beszélni hozzám? Rendben. Megeszem az ételüket és összebarátkozom a szolgálóikkal, aztán megtalálom a módját, hogy megtörjem az istenverte átkukat, hogy kikerüljek innen.

Most pedig Marigold keze munkáján ámuldozom, és egy göndör tincset pattogtatok fel és le, miközben a reggeli fény beszűrődik az ablakomon.

– Jesszus, Marigold, megférnél a filmiparban. Úgy nézek ki, mint egy régi filmsztár.

Marigold megfogja pufók arcát, és gügyögni kezd.

– Hát persze! Épp beillenél Vivien Leigh mellé. Már ha ezek közül a férfiak közül az egyik egy kicsit is hasonlítana Rhett Butlerre…

– Micsoda? – Csaknem leugrom a fésülködőasztal székéről. – Ne mondd, hogy van tündérverziótok az Elfújta a szélről!

– Természetesen nem, kislány. – A szekrényhez sétál, és egy halom ruha közt kezd el turkálni. – Alkalmanként az emberek betalálnak az Elvarázsolt-völgybe, és hoznak valamit az otthonukból. Vagy valamelyik tündér tesz ott látogatást. A hercegek is ezt tették sok évvel ezelőtt, még az átok előtt. De már hosszú ideje nem történt ilyen. – Kissé megborzong. – Bár ki tudja? Te és az apád is átjutottatok. Talán a Völgynek megvannak a maga elgondolásai.

Hitetlenül megrázom a fejem. Nehezen képzelem el ezeket a középkori tündérlényeket, ahogy megkönnyezik Scarlett O’Harát.

Marigold előhúz egy gyönyörű, rózsaszín estélyit, rózsás csipke felsőszoknyával és aranyos rövid ujjal. Csodaszép.

– Tessék, drága.

A padlón visszahúzom a lábujjamat, és babrálni kezdek a hálóingem mandzsettájával.

– Gyönyörű, de akad esetleg valami hosszú ujjakkal? Jobban szeretem, ha takarja a karomat.

Vékony szemöldökét felhúzza, és egy pillanatig azt hiszem, hogy vitatkozni fog velem, de visszafordul a szekrényhez, aztán kihúz egy narancssárga, hosszú ujjú ruhát, amit százával díszítenek az őszi falevelek.

– Ez úgy fog rád simulni, mint egy álom. És épp szezonja van.

Amint befejezem az átöltözést, kopognak az ajtón. Átsuhanok a szobán, hogy kinyissam, azt várom, hogy Astrid jött.

Helyette száznyolcvan centinyi színtiszta szépséggel állok szemben.

Hátrább az agarakkal, kislány, mondom magamnak. Két nappal ezelőtt szó szerint fel akart falni.

Mert Farron – az én titokzatos tündérfoglyom, akin olyan kétségbeesetten akartam segíteni, más néven a vad farkasszörny, aki felhasította a lábam, illetve az Ősz Birodalom hercege – áll az ajtómban.

– Szia! – mondom.

– Szia! – felel, és elcsuklik a hangja. Elmélyíti, és úgy mondja: – Szia! Helló! Jó reggelt!

Kis kuncogást engedek ki, és várom, hogy beszélni kezdjen. De csak bámul rám, aranyló szeme úgy szippant be, mintha én lennék a válasz arra a keresztrejtvényre, amin az elmúlt egy órában merengett. Aranykeretes szemüveget visel, a kerek lencséktől úgy néz ki, mint egy szexi professzor. Öltözéke nem oszlatja el ezt a gondolatot: őszbarna öltönymellénye alá egy garbónyakú felsőt vett, valamint barna nadrágot, ami körülöleli hosszú lábát.

Egy részem rá akarja csapni az ajtót, amiért meg akart ölni. Csakhogy van egy másik részem – egy teljesen hibbant rész –, ami örül, hogy így láthatja. Börtöntölteléknek gondoltam.

És amikor arra gondolok, amit mondott, hogy ő nem tudja úgy irányítani a szörnyetegét, mint a többiek, elmélkedni kezdek, vajon szabad-e ő egyáltalán.

– Segíthetek? – kérdezem, amikor úgy tűnik, teljesen lefagyott, és csak bámul rám.

Összerezzen, kezével a hajába túr, és motyogni kezd:

– Ó! Ó, igen. Bocsánat. Én csak… olyan gyönyörűen nézel ki.

Felvonom a szemöldökömet.

– Mármint a ruhád – dadogja.

Marigold mögém lép, és a fenekemre csap.

– Naná, hogy gyönyörűen néz ki. És ez a ruha még szebben nézne ki a földön – kuncog magán, aztán eltipeg a folyosón.

Felforrósodik az arcom, Farron pedig megdörzsöli az orrnyergét, dünnyög.

– Marigold…

Mindketten nevetünk, míg Farron ki nem húzza magát, és idegesen a felsője mandzsettáját kezdi piszkálni.

– Rosalina kisasszony, igazán nem akarlak megzavarni, csak azon gondolkoztam, hogy komolyan gondoltad-e, amit tegnap mondtál a találkozónkon. – Rám bámul, arany szeme ragyog a sötét szemöldöke alatt. – Valóban segíteni akarsz megtörni az átkot?

– Igen – lehelem, aztán feltartom a jeges karkötőmet bizonyítékként. – Természetesen igen.

Mosolya ragyogóbb, mint a reggeli nap.

– Csodálatos! Akkor gyere velem!

Végigkövetem a folyosón, miközben a szolgálók üdvözlésképp biccentenek és meghajolnak a hercegnek.

– Mint ahogy már biztosan kikövetkeztetted, immár huszonöt éve meg vagyunk átkozva – mondja Farron, gyorsan beszél. – Mint minden átok esetében, van rá mód, hogy megtörjük. És az utóbbi két és fél évtized minden áldott napját annak szenteltem, hogy megpróbáljam ezt megtenni. Amikor a nyilvánvaló megoldások nem jártak sikerrel, kutatásba fogtam, hogy megpróbáljam az átok mélyebb jelentéseit is megfejteni. Így tehát rengeteg időt töltök itt bent. – Megállunk egy hatalmas, kétszárnyú ajtó előtt, aminek pompás kilincsei arany levelekkel vannak bevonva. Farron kezével végigsimít egyik hegyes fülén. – Remélem, nem fog untatni.

Kitárja az ajtókat. Én pedig megpillantom a legelbűvölőbb könyvtárat, amit valaha láttam.

24. FEJEZET

Rosalina

Botladozva lépek be a könyvtárba, és a szívem szárnyra kap. Megperdülök, mindent magamba akarok szívni.

– Ez varázslatos – lehelem.

A kastély könyvtára őszi csodákkal van tele. Bent fák nőnek a földből, az egész vörös, narancs és sárga színekben ég, a levelek lágy zuhatagként hullanak a földre. Néhány törzs magas polcokban végződik, telis-tele könyvek soraival.

Ez a legnagyobb könyvtár, amit életemben láttam. Több könyv van itt, mint amennyit az a faszfej Richard el tudna képzelni.

Felvisítok, és előresietek, hogy megálljak az egyik könyvtorony mellett. Van ott egy létra – egy létra! –, amivel fel lehet mászni a legtetejéig. És még kerekei is vannak. Hát az biztos, hogy ezt használni fogom.

– Tetszik? – kérdezi Farron szégyenlősen.

– Imádom! – Nemcsak a könyvtár méretéről van szó, hanem a bőségéről is. A levelek zörögnek a szellőben, miközben a festett üvegablakokon átsüt a fény, és csak elképzelni tudom, hogy milyen kellemes lehet itt egy vihar alatt, amikor hallani, ahogy az eső kopog az ablakon. Freskók díszítik a falakat, a négy évszakot ábrázolják: egy virágzó mező tele őzekkel és sutákkal, egy őrjöngő óceán, ami a partot mossa, egy bordó levelekkel borított őszi táj és egy holdfényes, befagyott tó. Kanapék és karosszékek vesznek körbe egy hatalmas kandallót, és végig asztalok és székek állnak.

És maguk a könyvek… A gerincek gyönyörűen színpompásak, a leghalványabb pasztellszínektől kezdve a leggazdagabbakig. A betűk is kifinomultak, némelyik arany, mások ezüst kötésben, ami úgy ragyog, mint a csillagfény.

Az egyetlen zavaró tényező a könyvtár szépségében azok a lila tüskés ágak, ahogy a könyvhalmokon kígyóznak, felmásznak a falakon, átölelik az őszi fákat, és áttörnek a könyvespolcokon.

Farron mindennek a közepén áll, édes mosoly húzódik helyes arcán.

Nem tudom felfogni. Azon a néhány alkalmon, amikor a többi herceggel együtt láttam, úgy tűnt, a jelenlétük háttérbe szorítja őt. Még most is van benne valami esetlen. Mármint aranyos módon. Hogy egyeztethetném össze ezt az embert azzal a szörnnyel a korábbi estéről? És még ha nem is vagyok rá képes… Ő még mindig egy tündérherceg.

Még mindig a foglyuk vagyok.

Ám szükségem lesz a segítségére, ha van bármi esélyem megtörni az átkot.

– Sokat olvasol ott, ahonnan jössz? – kérdezi.

– Gyakorlatilag a könyvekben élek. – Ujjamat végighúzom egy arany betűs könyvgerincen. – Egy könyvesboltban dolgozom, de az akkora, mint ennek a helynek az egyik sarka. – Felé fordulok, csalafinta vigyor gördül az arcomra. – Hé, van itt valami romantikus könyv?

Felnevet, aztán a kezemnél fogva magával húz. Az arcom felforrósodik, ahogy az ujjai összefonódnak az enyémmel. A padlót levéltakaró borítja, ami ropog a talpunk alatt, miközben sétálunk. Elhúz az egyik könyvhalom mellett, aztán felnyújtózik, hogy levegyen valamit a fejünk fölül. Eközben felsője felhúzódik, és láttatni engedi kidolgozott hasát és egy melegbarna szőrcsíkot, ami egészen a nadrágja szegélye alá ér. Elektromos szikra cikázik végig rajtam.

Leemel egy könyvet, egy csodaszép, halványkék kötetet.

– A tündérek imádják a romantikus legendákat – mondja reszelős hangon. – Ez egy hercegnőről szól a Tavasz Birodalomból, akit eljegyzett az Őszherceg. – Lehajol, a vállamnak dől, hogy lássam az oldalakat, amint átlapozza. A régi papír és a tinta gazdag illata száll fel a levegőbe egy leheletnyi naranccsal és fahéjjal, valamint az öreg könyvek enyhe aromájával. A rajzok lenyűgözőek, mint egy túlvilági Mucha-festmény. – Ám éppen az esküvő előtt elhagyta a kastélyt, hogy a folyóparton lovagoljon, és találkozott egy asztalossal, aki mélyen az erdőben élt. Abban a pillanatban felébredt a társkötődés a mellkasában.

– A társkötődés? – ismételtem a lélegzetemet visszafojtva.

– Azt hiszem, az emberi világban nincs ilyen – feleli, sötét szempillái mögül néz rám. Nemleges válaszként megrázom a fejem. Erre összehúzza a szemöldökét, és felnéz, mintha azt próbálná kitalálni, hogyan magyarázza el nekem a légzést. – A társkötődés nagyon ritka és szent. Azt mondják, a lelked másik felének a hívása, két szív egybeolvadása, magának az életnek az esszenciája.

Farron élénken bámul engem, aztán kezét a számhoz emeli. Ujjai remegve érnek az alsó ajkamhoz, le az államon és a nyakam vonalán. Kezét a mellkasomra tapasztja, a mellem domborulatára fekteti, amit felnyomott ruhám szoros fűzője. Kíváncsi lennék, hogy érzi-e a heves szívverésemet.

– Azt mondják, a társkötődést itt érzed – motyogja lihegő hangon. – Mint egy második szívet.

– Akkor boldogan élt, míg meg nem halt az ő asztalosával? – suttogom, csak hogy elvonjam a saját figyelmemet Farron rajtam pihenő kezéről, meleg tenyere az én gyors lélegzetvételemmel emelkedik és süllyed.

– Hm? – Farron gyorsan elhúzza a kezét, és megköszörüli a torkát.

– A tündérhercegnő?

– Ó, igen. Nem. Nem élt boldogan, amíg meg nem halt. – Becsapja a könyvet. – Mikor a jegyese rájött, hogy életre kelt a társkötődése, féltékenységből megölte az asztalost. A hercegnő eztán megölte a jegyesét, és maga foglalta el a trónt.

– Nem egészen a klasszikus tündérmesei vég – mondom. Libabőrös leszek azokon a helyeken, ahol megérintett.

Szégyenlős mosolyt villant.

– Nem, bizonyosan nem az.

– Szóval, Farron herceg, hol kezdjük?

– Csak Farron, kérlek. – Visszahúz a könyvtár főfolyosójára. – Mostanság nem vagyok akkora herceg. Nehéz a birodalmadat irányítani, ha minden este nyáladzó fenevaddá válsz.

– Te az Ősz Birodalomból jössz, igaz? Nincs egy Őszkirály vagy -királynő, vagy bárki, aki uralkodhatna?

Az egyik polcról megragad egy könyvet, és nekem adja, aztán felugrik a létrára, és még kettőt ledob nekem.

– Ez nem így megy. Mind a négy birodalom, a Tavasz, a Nyár, az Ősz és a Tél, az Elvarázsolt-völgy része. És az Elvarázsolt-völgyet egy királynő irányította, aki ebben a kastélyban lakott. Ő pedig kinevezett négy legfelsőbb uralkodót mindegyik birodalmához. A királynő viszont ötszáz évvel ezelőtt eltűnt.

Nehezen tudom tartani a lépést a nehéz könyvekkel, amiket Farron a kezembe halmoz.

– Szóval ötszáz éve te irányítod az Ősz Birodalmat?

Nevet, miközben lemászik a létráról.

– Nem. Már több uralkodó is akadt az évek alatt. Az anyám volt a legfőbb uralkodó, de elege lett. Átadta a címet, és a vele járó varázslatot nekem, a legidősebb gyermekének.

Ezryn szintén azt mondta, hogy a Tavasz áldását az anyjától örökölte. Akkor ez azt jelenti, hogy Dayton és Keldarion is az egyik szülőjüktől örökölték az áldást?

Egy megkönnyebbült sóhajtással egy tölgyasztalra ejtem a könyveket, és lezuhanok egy székre.

– Na jó, a tündérpolitika elég őrült. Még mindig próbálom felfogni azt a tényt, hogy, hát, ez az egész párhuzamos dimenzió szó szerint ott csücsült, kint az erdőben, az otthonomtól nem messze.

Farron rám mosolyog, az arckifejezése kisfiús.

– Higgy nekem, jobb így, hogy az én világom titokban létezik a tiéd elől. A varázslat a mi birodalmainkban… – Lenéz, és nyelve végigszalad az alsó ajkán. – Mondjuk úgy, hogy biztonságosabb az embereknek, ha távolságot tartunk. Mint tudod.

– Nem mintha Keldariont érdekelnék az emberek. – Elfújok egy fürtöt az arcomból. – Fogalmam sincs, hogy mit akar tőlem. Hogy miért nem enged el.

Farron lehuppan egy székre mellettem, és megfogja a kezemet. Kiegyenesedem, meglep az élénkség az arcán.

– Figyelj, Rosalina! Amikor huszonöt évvel ezelőtt megátkoztak minket, volt némi remény az elején, hogy meg tudjuk törni. Hogy visszatérhetünk a normális kerékvágásba. De ahogy az évek teltek, a többi herceg… Reményvesztettek lettek. És mind közül a leginkább Kel. De talán, csak talán… – Szeme felragyog. – Egy kis emberi beavatkozás szükséges, hogy felemelje azt a makacs seggét.

– Hát, ha ez azt jelenti, hogy megszabadulhatok tőle, akkor benne vagyok. – Felkelek, és egy tövises ághoz sétálok, ami az ablakpárkányon mászik fel. – Gondolom, ez is az átok része, igaz?

– Igazából nem. – Farron mögém jön, meleg lehelete a nyakamat cirógatja. – Ez Caspian ajándéka. A Tüskehercegé.

A Tüskeherceg. Amikor először találkoztunk, Ezryn azzal vádolt meg, hogy az ő kémje vagyok.

– Mindenki annyira fél tőle. – Vagy Marigold esetében… kívánja és fél tőle. – Egyébként is, ki ez a fickó?

Farron megrázza a fejét.

– Egy ellenség a lenti Mély Birodalomból. Az átok nemcsak csapdába ejt minket minden este egy szörnyeteg formájába, de a varázserőnket is gyengíti. Caspian kihasználta ezt a lehetőséget, hogy a sötét gonoszságát ezeken a tüskéken keresztül terjessze. – Farron körbeint a könyvtárban. – Elárasztanak mindent, és elszívják a Faragvár varázslatát. A mi otthonunk különlegesebb, mint el tudnád képzelni. A kastély varázslata az, ami erőt és elevenséget juttat a négy birodalomba. Caspian látni akarja, ahogy a földjeink terméketlenek lesznek a tüskebokroktól, és ellepi őket az árnyék.

Hűha. Nem csoda, hogy Ezryn úgy kiakadt, amikor azt gondolta, hogy kém vagyok.

Elfordulok, és visszamegyek a könyvhalomhoz.

– Oké, hát, csak azt tudjuk kezelni, amit mi tudunk irányítani. Amint megtörjük az átkot, visszakapjátok a varázserőtöket, és a Tüskeherceg tüskés seggébe rúghattok.

Farron félmosolyt villant.

– Tetszik a stílusod.

– Mit kell még tudnom? Eddig mivel próbálkoztatok, hogy megtörjétek az átkot? – Hátrafogom a hajam, kész vagyok összpontosítani.

– Mit tehettünk volna? Szörnyek vagyunk. – Farron távolba meredve a plafont bámulja. – Főleg az első években. Akkoriban még a többiek sem tudták irányítani a szörnyeteget. A kastélyban maradtunk. Éjszaka szabadon barangoltunk a Tüskebokor vadonjában. Akkoriban legalább az egyetlen lények, akiket bántottunk, a koboldok voltak.

– Már biztosan próbáltátok megkeresni a társatokat, ugye?

– Dayton, Ez és én igen, úgy, ahogy tudtuk. Mindannyian kineveztünk hűbéreseket a birodalmunkban, hogy felügyeljék, amíg mi itt ragadtunk. Senki sem tud az átokról, csak akik ebben a kastélyban laknak. Mindenki más azt gondolja, hogy a tüskéket próbáljuk megállítani. – Farron lehunyja a szemét. – Most a szüleim uralkodnak az Ősz Birodalomban. Mivel az áldás már átszállt rám, ez egy fárasztó feladat. Nehéz, hogy hazudnom kell nekik. De ha tudnák az igazságot…

Kinyúlok, és megfogom a kezét.

– Megoldjuk, Farron. Megígérem.

A fülem mögé tűr egy tincset.

– Remélem. Mindannyiunk érdekében.

25. FEJEZET

Ezryn

A hajnal arany fénybe borítja Faragvár hídját. A kastély ajtaja magához hív, és kivételesen várom, hogy hazatérjek.

A tiszta reggel ellenére csípős hideg kúszik a ruhám alá, és elnyomok egy borzongást. Egész éjszaka egy koboldfalkára vadásztam egészen a Tüskebokor nyugati határáig. Végül elkaptam a prédámat, lemészároltam őket a fogammal és a karmommal, de túl messze keveredtem a tervezett ösvényemtől. Amikor elért a hajnal, messze voltam attól a helytől, ahol a páncélomat hagytam. Szerencsére a Tüskebokor több pontján is van rejtekhelyem, ahová tartalék sisakot, kesztyűt és meleg öltözéket helyeztem. Furcsa hazatérni Faragvárba a sima öltözékemben és egyszerű sisakomban.

Bár már nem töltök heteket a Tüskebokorban úgy, mint korábban, az éjszakai őrjárataimat így is folytatom. A gondolat, hogy akár egyetlen kobold is a kastély közelébe jöjjön, forrongó méreghullámot küld a testembe.

Biztonságban kell tudnom az otthonomat. Ha ez azt jelenti, hogy le kell gyilkolnom minden egyes szörnyet a Mélyből, ám legyen.

Kitárom az ajtókat, és belépek az előtérbe. Olyan korán van, hogy még biztosan mindenki alszik. Az ajtó nyikordulása visszhangot ver az üres teremben.

Csakhogy nem teljesen üres. Valaki oldalt áll, és a kandallót kémleli. Már régóta nem gyújtottuk be, a tövisek átvették a tűz helyét.

A személy felém fordul, és élénk mosolyt villant. Olyan mosolyt, ami túl élénk nekem.

– Jó reggelt, Ezryn!

– Rosalina – lehelem. Miért van ébren, és mit csinál az előtérben? Feltűnik, hogy még mindig az éjszakai viselete van rajta, egy egyszerű, fehér hálóing, amit a derekánál összefogott egy masnival, ujjának mandzsettája csipkével szegélyezett. Hosszú haja fésületlen, a frufruja a szeme felett göndörödik. Mezítláb van.

Van valami vadság abban, ahogy kinéz, mintha úgy találtam volna rá, ahogy nem kellett volna. Beszívom a levegőt, mielőtt észrevenném illetlenségemet.

– Jó reggelt!

Egy hajtincset a füle mögé tűr.

– Ne haragudj, remélem, nem ijesztettelek meg. Korán ébredtem, és körül akartam nézni.

– Ez épp annyira a te otthonod is, mint az enyém.

Kelletlenül felnevet.

– Komolyan mondom – felelem. Rosalina most már két hete velünk lakik, és pont beillik a kastélyba. A személyzet tagjai, akik már rég elhagyták a feladataikat, most újra munkába álltak, ami egykor kiteljesítette őket. A konyhából folyton ínycsiklandó illatok áradnak, a bútorokat leporolták, és minden oszlop, amin nem másznak tüskék, csillog a lakktól.

Ahányszor megpillantom, Rosalina mindig beszélget valakivel, vagy segít nekik valami furcsa feladatban vagy valami másban. Természetesen ez csak akkor esik meg, amikor nem a könyvtárban bújik meg Farronnal. A lány igazán felvidította őt, és ennek örülök. A fiúnak kijárt már egy barát.

Bevallom, az elmúlt hetekben néhány alkalommal meglestem őket, amikor együtt dolgoztak. Már megismertem néhányat Rosalina kisebb szokásaiból, például, hogy hogyan áll fel, és bámul le egy szövegre, amikor ideges, vagy hogy legalább három könyvnek nyitva kell lennie előtte. Az elszántsága csodálatra méltó. Még magamat is megkérdőjelezem. Meg tudja csinálni? Megtalálhatja a megoldást?

– És mi a helyzet veled? – Oldalra billenti a fejét. – Te sem tudtál aludni?

– Nem vagyok nagy alvó. Az éjszakák hemzsegnek a koboldoktól. Valakinek gondoskodnia kell róluk.

Észreveszem, ahogy a tekintete lesiklik a sisakomról a mellkasomra. Ez az első alkalom, hogy a páncélom nélkül lát – csak egy testre simuló fekete inget és nadrágot viselek a rejtekhelyemről, és egy egyszerű, sötétszürke sisakot.

Pillantása lassú, a testemet mustrálja, mintha egy kiállítási szobor lennék. Nem is tudom, hogy felfogta-e, amit mondtam.

– A Tüskebokorban voltam – ismétlem.

– Hm? Ó! – Ismét a sisakomra néz, arca elpirul. – Tényleg. Marigold mondta, hogy minden éjjel őrjáratozol a Tüskebokorban. Ez igazán bátor dolog tőled.

– Ez nem bátorság. Ez kötelesség. Választhatok, hogy ücsörgök az átkom szégyenével, vagy kezdek vele valami hasznosat. Mint hogy megvédem a családomat.

Vállat von.

– Ez nekem elég bátornak hangzik.

Felvonom a szemöldökömet, noha ő nem láthatja.

– Az volt a bátorság, hogy elcserélted a saját szabadságodat az édesapádéval. Az a bátorság, hogy hagyod, hogy bebörtönözzenek egy olyan világban, amiről semmit sem tudsz.

Felhorkan.

– Az egyáltalán nem bátorság. Az szeretet. Csak szeretet.

Szája furcsa félmosolyra húzódik, mire a szavak a torkomon akadnak. Az ujjaimat mozgatom, visszatalálok a hangomra.

– Az anyám azt mondaná, ahhoz, hogy valaki szeressen, és hagyja, hogy szeressék, vakmerőnek kell lenni. A szeretet már önmagában a hit megnyilvánulása.

– Bölcs asszony lehet. – Rosalina megsuhintja a ruhája szegélyét. – A kötelességed a szeretet egy formája, nem gondolod? Megvéded Faragvárat, mert szereted a hercegeket és a személyzetet.

Farronra gondolok, ahogy izgalomba jön, amikor egy új Tavasz birodalmi mítoszt oszt meg velem. Azokra a délutánokra, amikor Daytonnel vívok. Olyan emlékekre Marigoldról, amikor annak idején Floráliában közvetlenül az anyámat szolgálta.

Aztán Keldarionra gondolok. Hogy milyen igazságtalanul kezel engem, és én milyen igazságtalanul kezelem őt.

– Azt hiszem, igazad lehet – ismerem el Rosalinának. – Akkor is, kiálltál Kel ellen. Ha ez nem bátorság, akkor nem tudom mi.

Ismét vállat von, olyan lekezelő saját magával szemben.

– Az könnyű. Kel talán undokul viselkedik, de… jó ember. Érzem.

– Érzed?

– Amikor otthon vagyok Orca Cove-ban, nem érzem jól magam. Olyan, mintha… mindenki háromszög lenne, én pedig egy kör. Ahányszor keresztülmegyek a városon, mindenki tudja, hogy nem tartozom oda. Én vagyok a nagy folt az életükön. – Elfordul, és lenéz a lábára.

Lassan körbesétálom, hogy elé kerüljek. Kesztyűs ujjammal felemelem az állát, mire rám pislog.

– Mi itt mind foltok vagyunk.

Egy gyönyörű mosoly suhan át az arcán.

Nekem mosolyog így.

Gyorsan leengedem a kezemet, és hátralépek.

– Azt hiszem, erre már rájöttem, mióta itt vagyok. – Rosalina visszafordul a kandalló felé. – Teljesítem az alkumat Kellel, és visszanyerem a szabadságomat. És amikor visszatérek Orca Cove-ba, igyekszem majd emlékezni arra, hogy nem olyan rossz foltnak lenni. Bár itt könnyen vagyok önmagam.

Mellé lépek.

– Hogy érted?

– Úgy, ahogy Kel, Faragvár is jó. Még ezekkel együtt is. – A tövisekre mutat. – Érzem.

Nehéz Faragvárra úgy gondolni, mint egy jó helyre, főleg, ha emlékszem arra, hogy milyen volt az átok előtt, mielőtt a Tüskeherceg ellopta volna a varázserejét. Még azzal a vidámsággal is, ami az elmúlt két hétben kitöltötte, Faragvár csak árnyéka annak, ami valaha volt.

De talán a királynő varázsereje még ott lakozik a gyökerek között. Talán Rosalinának igaza van – maradt még benne valami jóság.

– Bízz magadban! Jó megérzéseid vannak. – Előrebillentem a sisakomat. – Azt mondtad, úgy ébredtél, hogy megnéznél valamit.

– Ó, igen! – A kandallóba pillant. – Meg akartam nézni a rózsákat. Apám a kandallóból tépett le egyet. Az tette Kelt idegessé.

– Egész Faragvárban nőttek a rózsák, amíg a tüskék el nem árasztották – magyarázom neki. – Az utóbbi huszonöt évben végignéztük, ahogy egyesével elhervadnak. Számunkra a varázserőnk és a Völgy védelmére szolgáló képességünk elvesztését szimbolizálják. – Nehéz lélegzet tör fel a torkomból. – Mostanra mind eltűnt.

– Nem, még nem.

Ránézek.

– De, édesapád letépte az utolsó…

Megragadja a karomat, és a kandallóhoz húz. A szívem ugrik egyet, meglepődik a hirtelen érintéstől. Arcomat elönti a meleg.

Rosalina nem enged el, miközben a kandallóba mutat egy csomóba gyűlt szederágra.

– Nézd!

Rózsák. Vörösen virágzó rózsák, a világosbarna szederágak biztonságos fészkében. Ez nem Caspian tövises bokra. Ez Faragváré.

– Ez hogy lehetséges? – lehelem.

– Nem tudom. – Rosalina szeme élénk, ahogy a virágokra mered. – Láttál már valaha ilyen szépséget?

Lenézek a karomon pihenő kezére, aztán az arcára, csillogó szemére, lágy mosolyára.

– Nem – suttogom. – Még soha.

26. FEJEZET

Farron

Az élet bizony tele van furcsaságokkal.

Egyik nap még te vagy a birodalmad legfőbb hercege, és úgy éled az életed, mintha a világ a tenyeredből enne. Egy másik nap viszont egy vérszomjas szörnyeteg vagy, aki kész letépni az első élőlénynek az arcát, akit megpillant.

A következő napon pedig még mindig ugyanaz a vérszomjas szörnyeteg vagy, csak egy emberi nő besétál a tömlöcbe, és elhatározza, hogy megszabadít önmagadtól. És annak ellenére, hogy megpróbálod letépni az arcát… ő megbocsát neked.

Ahogy mondtam. Furcsaságok.

Már csaknem egy holdciklus eltelt, mióta Rosalina vendégként csatlakozott hozzánk. Illetve ez nem teljesen igaz. Gyakorlatilag a foglyunk. Keldarion utasításai értelmében nem mehet haza. Gyakran azon gondolkozom, vajon éppen egy szökési terven dolgozik-e. De kísérő nélkül a tüskebokrok között szép zsákmánya lenne a koboldoknak.

Miközben a könyvtárban felmászom a létrán, hogy a felső polcról levegyem az egyik legidősebb ereklyénket, engedek egy pillantást felé, amint ott ül az asztalnál. Néhány elszabadult lap fölé hajol, amit egy hátsó polcon találtunk, és összehasonlítja az információkat rajta egy másik szöveggel. Orrát felhúzza, szeme határozott, sötét szemöldökét összevonja.

Nem tudok nem azon morfondírozni, hogy vajon élvezi-e az ittlétet Faragvárban.

Mindennap találkozunk a könyvtárban a kutatás miatt, és minden nappal egyre több céltudatosságot és optimizmust hoz magával.

Huszonöt év után, ami megátkozva, sötétségben, nihilizmusban és teljes tagadással telt, azt kell mondjam, üdítő.

A kis könyvet az övembe dugom, aztán két lábamat a létra két szélének vetem, és végigcsúszom rajta.

– Jesszus, ne csináld ezt! Még eltöröd a bokádat – szól rám.

Kuncogok, és átadom neki a könyvet. Kikapja a kezemből, és azonnal a tartalomjegyzéket kezdi bújni.

Már olyan régen volt, hogy átléptem az emberek birodalmába, és olyan kevés időt töltök Faragváron kívül, hogy szinte sosem találkozom azzal a néhány emberrel, akik átvándorolnak az Elvarázsolt-völgybe, és úgy döntenek, hogy maradnak. Rosalina semmiben sem hasonlít arra, ahogy az emberekre emlékszem.

Sötét haja a vállára omlik, hullámos vízesésként fut le a hátán. Néhány levél fészket vert a hajfonatai között. Barna szeme csillog a késő délutáni fényben, miközben föl-alá olvassa a lapot. Testének görbületei tökéletes kirakatban vannak egy szoros, krémszínű, elöl csipkével hímzett blúzban és egy lebegő, barna szoknyában, ami kényelmesen fekszik a csípője körül. Blúzának kötője kioldódott, ami láttatni enged egy részletet a tejfehér színű domborulataiból…

Ó, a csillagokra! Mégis mit csinálok? Kutatunk. Nem fixírozom, mint egy darab húst, ahogy Dayton szokta.

És bár a logikus agyam egyetért ezzel a gondolattal, a testem nem. Gyorsan leülök, hogy észrevétlenül megigazítsam magamat az asztal alatt. Hála a csillagoknak, hogy így belemerült a munkába.

Talán figyelmen kívül tudnám hagyni a vágy ezen kellemetlen jeleit, ha egyszerűen csak gyönyörű lenne. De persze emellett még okosnak is kell lennie, és az esze olyan éles, mint Faragvár tüskéi. Elönt az öröm, amikor ötleteket cserélünk, és úgy veszi fel a fonalat és köti össze a kapcsolódásokat, mint senki, akivel korábban találkoztam. És még olyannal sem találkoztam, aki olyan sokáig akarna a könyvtárban maradni, mint ő. Ha nem lennének Kel kötelező vacsorái – és az én szörnyetegem éjszakánkénti megérkezése –, az a gyanúm, hogy hajnalig itt időznénk.

Rosalina hangosan kezd olvasni, de nem tudok összpontosítani, ami teljesen szokatlan tőlem. A kutatás az egyetlen, amiben el tudok veszni. Az egyetlen, ami reményt ad.

De az elmém minden egyes része kettő és csakis kettő dologra tud koncentrálni: a két tökéletes mellre előttem.

Miért ültem ide? Bárhová ülhettem volna, de a kirakat elé, pont középre ültem. Próbálok másfelé nézni, de nem tudok, a szemem visszapattan rá, ahogy ráhajol az asztalra, a blúza tárva-nyitva. Melle nehezen és finoman lóg, bimbóját épp csak takarja a blúz. Basszus, ha egy kicsit megmozdulna, minden láthatóvá válna.

Most nem mozdulhatok meg. A farkam teljes figyelemmel áll, sürgős szükséggel feszül a nadrágomnak. Ha most felállok, tisztán látni fogja, ahogy sóvárgok érte. És azt nem lehet. Most már ez az otthona, és az utolsó dolog, amire szüksége van, hogy azt feltételezze, az egyik fogvatartója fel akarja dobni erre az asztalra, hogy megdugja azokon a könyveken, amiket az elmúlt egy hónapban bújtunk.

Kezemmel megdörzsölöm az arcomat. Nem, nem, nem. Mi baj van velem? Nem vagyok olyan, mint Dayton – egy senkiházi hímringyó. Az elmúlt egy hónapban Rosalina és én… Ki merem mondani? Barátok lettünk?

De minimum jobb ismerősök, mint a többi herceggel. Úgy tűnik, Keldarion gyűlöli őt. Erőltetett vacsoráinkat azzal töltik, hogy csipkelődő megjegyzéseket váltanak, míg kihozza Kelt a sodrából, aki elviharzik a szobájába. Ezryn a sürgetésem ellenére, hogy jobban megismerje a lányt, nem hajlandó a legalapvetőbb csevegéseken túl beszélgetésbe elegyedni vele. Látom a vállán, ahogy megfeszül, amikor Rosalina beszélgetni próbál vele, vagy ha csak egyáltalán belép a szobába. És Dayton… Dayton azt teszi, ami tőle várható. Ha nem túl részeg ahhoz, hogy figyeljen, úgy bámul rá, mintha az utolsó csepp víz lenne a Völgyben, ő pedig lassan szomjan halna.

Felforrósodik az arcom, és összpontosítanom kell, hogy közömbösnek tűnjek.

– …érdekes, nem?

Csak pislogok, mire Rosalina mérgesen néz rám.

– Farron, figyelsz te rám egyáltalán?

– Mi? – egyenesedem ki, és hirtelen ismét kisfiúnak érzem magam, akit ábrándozáson kaptak az órán.

– Amit éppen most olvastam fel. Érdekes, nem?

– I-igen. Nagyon érdekes. Ügyes találat. – Megköszörülöm a torkomat. Még mindig nem igazította meg blúzának kilazult kötőjét.

Arcáról ismét a mellének lehengerlő látványára ugrik a pillantásom. Olyan könnyű volna kinyúlni és kehelybe fogni a teljességüket, megperdíteni őt, és az asztalra vetni. Csaknem minden napot együtt töltöttünk az elmúlt egy hónapban. Már észrevettem, hogy engem néz, amikor azt gondolta, nem figyelek. Szeme tanulmányoz engem tetőtől talpig, különös tekintettel a mellkasomra és a karomra.

Mit tenne, ha bepróbálkoznék?

Felvonja szemöldökét, aztán lenéz oda, ahová lebarangolt a szemem.

– Jaj, istenem, milyen rendetlen vagyok – motyogja, és gyorsan beköti a blúzát. – Bocsánat. – Orcája élénk rózsaszínűre forrósodik.

Olyan gyorsan állok fel, hogy a székem eldől a padlón koppanva. Elkapom remegő kezét a kötőktől, mire azok kilazultan hullanak le.

– Nincs miért bocsánatot kérned. Sajnálom. Csak… ideges leszek tőled.

Olyan tágra nyitja szemét, hogy már látom körben a szemfehérjét.

– Te leszel tőlem ideges? Te egy varázsvilági herceg vagy, aki egy kastélyban él. És, valamiért, okos és kedves vagy velem, és őrülten dögös, és, édes istenem, túl sokat mondtam… – Elhallgat, leszegi a tekintetét. Motyogva fejezi be: – Általában kapucnis pulcsit hordok.

Együtemnyi szünet után felnevetek. Felvonja szemöldökét, és ő is nevet.

– Miért nevetsz?

– Fogalmam sincs, mi az a kapucnis pulcsi – vallom be. – De nevetségesen hangzik.

– Nem tudod, mi az a kapucnis pulcsi? – kérdi hangosan. – Uramisten! Szereznem kell neked egyet. Nem fogsz visszatérni a zakódhoz, a csinos mellényedhez és a nadrágtartódhoz… – Finoman a mellkasomra csap, mielőtt ujjait a szegycsontomra simítaná.

– Farron – suttogja, és lehunyja a szemét. – Ha rajtad múlna, te szabadon engednél?

Valami felmordul mélyen az elmémben: Nem. Az enyém. Örökké az enyém. De megrázom a fejemet, hullámos tincsek hullanak a szemem elé.

– Hát persze, Rosalina.

Beharapja az alsó ajkát.

– Milyen érzés tudni, hogy van valahol egy társ, csak neked?

Mélyet sóhajtok, felkapom a székemet, és lehuppanok rá.

– Őszintén szólva, nem tudom. Mint most már látod, a társak igen ritkák. Ez nem olyasmi, amin a legtöbbünk gondolkodik.

– Szóval a tündérek nem várnak a társukra. – Átfuttatja kezét a fagyos karperecén a jobb csuklóján. – Megházasodtok, mint az emberek?

Megragadok egy könyvet az asztal túlfeléről, és felnyitom az egyik oldalnál. Egy virágokkal keretezett kép egy tündéresküvőt ábrázol.

– Bizonyos értelemben igen. Vannak ceremóniáink, amik azt ünneplik, hogy egymásnak szentelitek az életeteket. Bár nincs annyi varázslat bennük, mint egy társkötődésben.

– A varázslat. – Rosalina szeme elkerekedik. – A varázslat, amiről olvastunk. Valódi? Az, hogy hallod a társadat a fejedben, a szikrázó érzés, az elhatalmasodó szexuális vágyak… – Elvörösödik.

– Nem tudom. – Az én arcom is felforrósodik. – Ezryn szülei társak voltak. És azt hiszem, Kel nagyszülei is. Talán ők többet tudnak erről.

Rosalina megforgatja a szemét.

– Mintha valaha beszélnének velem.

Tovább folytatom az oldalak átlapozását.

– A társkötődés hiánya nem állít meg néhány vadabb tündért, hogy megpróbálják leutánozni a varázslatot a saját választott partnerükkel. Veszélyes lehet. – Megállok egy olyan oldalon, amin lila és zöld kanyargó illusztrációk vannak.

– Leutánozni a varázslatot? – kérdezi Rosalina.

Végigfuttatom ujjamat az érdes papíron.

– Minden tündér rendelkezik az alku varázserejével, és néhány tündér arra használja ezt, hogy szerelmi paktumot kössön a szeretőjével. Lehet annyira ártalmatlan, mint hogy, mondjuk, emlékezzenek, hogy mindennap kimondják, „szeretlek”, különben nő egy ősz hajszáluk, vagy olyan súlyos, mint hogy belehalsz, ha elkóborolsz valaki más kiszámíthatatlan ajkához.

– A varázslat tényleg képes erre?

– A tündérvarázslat erős – magyarázom. – Minél erősebb a szerelem, annál erősebb az alku. Ezek a tündérek elszántan újra akarják alkotni, amit a társakon látnak.

Rosalina végighúzza ujját a képen, aztán felnéz rám.

– Hát, remélem, amikor megtaláljuk a társadat, Farron, valóra váltja minden álmodat.

Honnan tudhatná, hogy évek óta ettől a pillanattól rettegek? Ám olyan sok kedvesség van a hangjában, hogy nem tudok mást tenni, mint mosolyogni.

– Köszönöm, Rosie.

Elpirul.

– Rosie?

– Mármint, Rosalina. Ne haragudj, én…

– Ne! – Megragadja a kezemet, és elgondolkozom, vajon érzi-e zakatoló pulzusomat. – Aranyos.

Felpillant rám, szeme hatalmas. Ő az, aki aranyos, aki gyönyörű. Kíváncsi vagyok, milyen íze van az ajkának, milyen hangot adna ki, ha végigsiklanék a nyelvemmel a nyakán…

Közelebb jön.

– Nem érdemled meg ezt az életet. Olyan jó és kedves vagy. A varázslónő tényleg gonosz.

A varázslónő emlékére harag, szégyen és színtiszta bűntudat gyúl fel bennem. Nem igazságos. Kurvára nem igazságos. Nem vagyok olyan, mint a többiek, akik megérdemelték. Nem vagyok olyan, mint aki elárulta a birodalmát, vagy az, aki elhagyta. Nem vagyok olyan, aki rosszra használta az erejét.

És mégis ugyanúgy csapdába estem.

– Farron? Ne haragudj! Túl sokat beszéltem. – Rosalina elfordul, és megdörzsöli a karját.

– Nem, csak… – Amikor már készülnék mesélni neki a megátkozásunk estéjéről, robbanó csörömpölés hallatszódik a könyvtárajtón kívülről, egészen az előtérből.

Féktelen nevetés, és egy üveg törése. Aztán… egy nő hangja.

– Ó, a fenébe! – motyogom. Ez csak egyet jelenthet.

Kirohanok a könyvtárból, Rosalina mögöttem. Még Keldarion előtt kell rájönnöm, hogy mi folyik itt.

Leszaladunk az Őszi Szárny folyosóján, levelek és ágak roppannak a talpunk alatt.

– Mi folyik itt? – kiáltja Rosalina. – Ha még nem említettem volna, nem vagyok híve a futásnak…

Amint befordulunk a sarkon a lépcső tetejénél, ahonnan lelátunk az előtérre, ledermedek.

Ó, bassza meg! Rosszabb, mint gondoltam.

Dayton a tükör rózsaarany keretének dől, egyik kezében egy kancsó kétes szagú alkohol, a másikban egy dús keblű szőke tündér segge.

Csak egy vicsorgó sóhajtásra vagyok képes. A farkas a bensőmben a mellkasomnak ugrik, a bordáimat karmolássza. Kétségbeesetten ki akar törni. És ha hagyom, hogy eluralkodjon rajtam a düh, akkor itt vérfürdő lesz.

De még az sem lenne olyan rossz, mintha Keldarion meglátná, hogy egy idegen jött a kastélyába.

Lerohanunk a lépcsőn az előcsarnokba. Rosalina lihegve a térdére támaszkodik. Ám tekintetét nem Daytonre vagy a tündérnőre vezeti. Hanem a tükörre. Ó, igen. Azt hiszem, ezt még nem magyaráztuk el neki. Valószínűleg azt gondolta, hogy csak dísz.

A ragyogó tükör irizáló fénnyel hullámzik. Akkora, mint egy ajtó, kék, piros és zöld fényekkel tölti be a szobát. Dayton meztelen mellkasán ugrándoznak. Mi több, a Nyár Birodalom hagyományos viselete van csak rajta, egy bőr rövidnadrág, ami szorosan tapad izmos fenekére. Hosszú, szőke haja a vállára hullik, és az az álmoskás félmosoly görbül az arcán, ami mindig, mikor teljesen elissza az agyát.

A szőke tündérnő is nyilvánvalóan részeg, a mellkasát fogdossa, és nevetgél a csuklások között.

– Dayton – mordulok rájuk. – Mit csinálsz?

Dayton tekintete rám pattan, szeme ragyog a vidámságtól.

– Farron, jöttél, hogy köszönts itthon. Ne aggódj! Igazán szükségtelen. – Szavai összemosódnak, és a földre hajítja az üveget. Az Rosalina felé gurul. Ő lábával rálép, hogy megállítsa.

– Dayton, ez rendkívüli felelőtlenség, még tőled is – mondja Rosalina, és komoly hangvételétől majdnem kiengedek egy mosolyt. Majdnem. – Tudod, mit tett Keldarion a legutóbbi látogatóval.

– Na, te vagy most már a kastély királynője? – nevet Dayton.

A tündérnő előrebukdácsol, jókora mellét Dayton meztelen testének nyomja. Összeszorul a szívem, és a tenyerembe mélyesztem a körmömet, hogy a fájdalomra összpontosítsak.

– Dayton, miért piszkál minket ez a kettő? Azt hittem, a hálószobádba megyünk. – Lenyúl, és a bőrnadrágon keresztül megfogja Dayton farkát.

Felforrósodik az arcom, és gyűlölöm, ahogy Dayton mosolyog, miközben a nő masszírozza. Dayton egy kész előadást csinál belőle, hátrahajtja a fejét, és hunyorog.

– Igazad van, drága. Nézz erre a kettőre! Mint a zümmögő legyek. – Megragadja a nő vállát, és a falnak löki, miközben szemét rajtam tartja. – Talán csatlakozni akarnak. – Nyelvével végigsimít az állkapcsán, aztán le a nyakán, míg arcát bele nem mélyeszti a mellei közé.

Rosalina megmerevedik mellettem, és céklavörös lesz az arca.

– Cs-csatlakozni?

Dayton felnéz a tündérnő melleiből.

– Érdekel, Bimbócska? Gyere ide, és megmutatom, hogyan szerelmeskednek a tündérek. – Megnyalja a száját, tekintete élénk.

Szóhoz sem jutok. Mozdulni sem tudok. A harag elönti a lényem minden rostját. Hogy meri Dayton megszegni Keldarion szent szabályát? Lehet, hogy Kel egy rögeszmés, paranoiás seggfej, de ez a szabály megvéd minket. Senki sem jöhet Faragvárba. Senki.

És hogy itt parádézzon előttünk ezzel a tündérnővel, aki egy olyan áttetsző ruhát visel, ami alig takarja a combját… Hát, számíthattam volna erre. Már hozzászoktam ahhoz, hogy Dayton engem bámul, amíg a farkát egy másik férfiba vagy nőbe mélyeszti. De hogy megkérdezze Rosalinát, hogy csatlakozna-e…

Ki akarom tépni a torkát. Üvölteni akarok vele. Ki akarok viharzani, és hagyni, hogy maga nézzen szembe Keldarion dühével.

Csakhogy a lábam a földbe gyökerezett.

Gyáva.

De… Rosalina nem az. Megrázza a fejét, és felhúzza az orrát.

– Elég! Dayton, fel kell nőnöd! Fogalmam sincs, hány éves vagy. Valószínűleg úgy négymillió. De úgy viselkedsz, mint egy hülye kamasz. – Odaviharzik, és megragadja a tündérnő karját. – És te! Tudod te, milyen veszélyes ez? Fogalmad sincs, hogy ez az idióta hova hozott téged.

– Ő a Nyár Birodalom kibaszott hercege… – kezdené a tündérnő, de Rosalina beléfojtja a szót, ahogy a tükör felé taszítja.

– Ja, és egy faszfej, amiért idehozott téged. Veszélyes. De nem törődik veled. – Olyan haragos tekintetet vet Dayton felé, hogy még az én gerincemen is végigfut a jeges borzongás. – Csak magával törődik.

Dayton úgy néz ki, mint aki válaszolni akar, de csak dülöngél a lábán, mielőtt a falnak dőlve lesüllyedne a földre.

– Haza kell téged juttatnunk. Hogy működik ez az izé? Farron? – Felém fordul, de az izmaim még mindig le vannak fagyva. – Farron, térj vissza közénk! Szükségem van rád.

Szükségem van rád.

Mintha ettől a három szótól tűz lobbanna bennem. Rosalinának szüksége van rám. Előreugrok, és megbotlom a saját lábamban, mielőtt kiegyenesednék előtte.

– I-igen?

– Használd a varázserődet ezen a bűvös tükörizén! – utasít Rosalina. – Haza kell küldenünk az új barátunkat.

– Igaz. – Köhintek, aztán megfogom a tündérnő vállát. Úgy néz ki, mint aki mindjárt behúz nekem egyet… vagy elhányja magát.

Nagy levegőt veszek, aztán egyik kezemet a homlokára teszem, és előhívom a Faragvár mélyről gyökerező varázslatát. Minden nappal, ahogy az átok erősödik, a fa gyengül. Még most is küszködnöm kell, hogy a varázslat lehető legkisebb esszenciáját az ujjam hegyére összpontosítsam.

– Ez csak egy álom. Amikor felébredsz, úgy fogsz erre emlékezni, mint egy nyugtalan alvás kreálmánya – suttogom. Az Ősz varázslatának nyúlványai, az elmúlás, a lehulló falevelek, a vég, ami bennük rejlik, az elméjébe szivárognak, felkavarják az emlékezetét.

Pislog, szeme üveges.

– Most gondolj az ágyadra! El tudod képzelni? Látod?

– Igen – motyogja.

A tükör felé terelem.

– Nagyon jó. Tartsd észben ezt a képet, és sétálj keresztül rajta! Pontosan ott fogod találni magad, ahová menni szeretnél.

– Milyen furcsa álom – dünnyögi, miközben belép a tükörbe. Teste hullámzik a vibráló fénytől. Aztán már ott sincs.

A földön ülő Daytonhöz fordulok, mellkasára hajtott fejjel bólogat.

Tudom, miért csinálja ezt. Ugyanazért, amiért Keldarion nem hagyja el a kastélyt. Ugyanazért, amiért Ez inkább fenevad szeret lenni, mintsem ember. Ugyanazért, amiért én szeretek elveszni a kutatásban. Mi mind próbálunk menekülni.

De a francba is, összetöri a kicseszett szívemet, amikor ezt csinálja.

– Jól van? – kérdezi Rosalina, ahogy odasétál, és megböki a mellkasát.

Ellöki a kezét.

– Ébren vagyok.

– Bocsánat, Rosie – szólok. – Tudom, hogy valami izgalmas találatodról meséltél, de attól félek, hogy rövidre kell zárnunk a mai kutatásunkat. A szobájába kell segítenem Daytont.

– Tudok valahogy segíteni? – Olyan őszintének tűnik, vonásait az aggodalom festi meg.

– Nem, bízz bennem! Ez nem az első alkalom – felelem.

– És nem is az utolsó – mormolja Dayton, mielőtt feje oldalra billenne.

– Oké. Akkor még átnézem azt a könyvet, amit találtál – mondja.

Megszorítom a kezét, akarok még egy utolsó érintést, mielőtt elválnak útjaink.

– A Nyári Szárnyban leszek, ha szükséged lenne valamire.

Bólint, aztán elmegy, széles csípője felsasszézik a lépcsőn, aztán ki a látóteremből.

Hosszan kifújom a levegőt, és ráparancsolok a farkamra, hogy kerüljön közös nevezőre az eszemmel.

Ami most éppen azt jelenti, hogy el kell intéznem ezt a százhúsz kilós, seggrészeg izomtömeget magam előtt.

– Egy idióta vagy – csattanok fel, miközben lehajolok, és Dayton karját a vállam köré vetem.

– Tetszik neked – mondja dallamos hangon.

Talpra húzom. Csillagokra, milyen nehéz!

– Micsoda?

– Tetszik nekeeeed – énekli Dayton ismét. – Láttam, hogy nézel rá. Tetszik neked…

A kőfalhoz csapom Daytont.

– Te tetszel nekem – vicsorgom. – És ha ismét eljátszod ezt, Keldarion kitépi a torkodat…

Dayton belemarkol a hajamba, és hátrahúzza, így egyenesen felnézek rá. Francba, annak ellenére, hogy részeg, a re exei még mindig gyorsak. A levegő szaggatottan távozik a torkomból. Összeér a mellkasunk, izmai izzadságtól csillognak.

– Elkergetted a dugásomat, Farron.

– Nincs rá szükséged. – A hangom mindössze rekedt morgás.

– Hát, nem tudom – mondja. – A farkamnak valami szűk és meleg kell.

– Túl részeg vagy – vitatkozom.

Megragadja a kezemet, és az ágyékára teszi. Kidomboruló keménysége nyilvánvaló még a vastag bőrnadrágon keresztül is.

– Tégy egy kibaszott próbára, Farron!

27. FEJEZET

Rosalina

Én vagyok az első az ebédlőben, amikor Astrid lehoz ide a kastély körüli, délutáni sétám után. Furán éreztem magam, miután Farron elment Daytonnel. Valami idegesített a helyzettel kapcsolatban. Nem tudtam kiverni a fejemből a tündérlányt, ahogy úgy szívta Dayton nyakát, mint egy vámpír.

Ám néhány kört tenni a kertben, és szétszaggatni pár levelet apró darabokra, jobb kedvre derített. Nem mintha féltékeny lennék. Hogy lehetnék féltékeny, ha szó szerint a hercegek társát keresem? De azt tudom, hogy Dayton társa nem az a szőke tündér.

Hála az égnek, Farron megszabadult tőle. Azonnal jobban éreztem magam, amint átlökte a tükrön. Mindig is furcsa helynek tűnt egy dekoráció számára, de most már értem, mit keres ott. Egy elvarázsolt szállítótükör… A tündérnőnek csak el kellett képzelnie, hogy hova akar menni, és odavitte. Sajnos Farron varázslatára is szükség van, máskülönben használhatnám a hazajutásra.

A személyzet telepakolja az asztalt a vacsorával, amíg helyet foglalok. Ma sült tök van diófélékkel megszórva, köretnek sült zöldség és még több abból a puha kenyérből.

Hol van mindenki?

Előveszem a könyvet, amit a könyvtárból hoztam, hogy folytassam a kutatást. Most még motiváltabb vagyok, hogy bebizonyítsam, az a tündérnő nem Dayton társa.

– Illetlenség az asztalnál olvasni. – Egy kemény hang kizökkent az olvasásból, és arra emelem fel a fejem, hogy Keldarion a szokásos helyénél áll az asztal túlvégén.

Hófehér haja vizes, átáztatja ingének anyagát. Már-már túl szűknek látom, éppen a megfelelő helyeken tapad rá. Illata furcsa izgatottsággal tölt el, a fenyő és valami egészen ősi – sós tengeri pézsma – illatának keveréke.

– Dayton fürdőjében voltál.

– Szoktam fürödni – mondja Keldarion, és elkezdi megtölteni a tányérját –, alkalmanként.

Ezt hallva nem tudom visszatartani a nevetést, ám amikor felnézek, ő ledermedt és zavart arccal néz rám. Elpirulva elkapom a tekintetem. Az asztal többi része még mindig üres.

– Dayton egy kicsit túl sokat ivott – mondom, és igyekszem nem említeni a vendéget, akit magával hozott. – Farron ment neki segíteni.

– Farron nagy port kavar abból, hogy próbálja megtörni az átkot. – Keldarion egy elégedetlen hangot hallat a torkából. – Hamarosan te is rájössz, hogy ő a saját maga ellensége.

– Hol van Ezryn? – veszem észre az üres székét.

Keldarion egy tömb sült tököt vág a tányérjára.

– Vadászik.

– Vadászik? Mármint ételre?

– Koboldokra – válaszol Keldarion. – Bár az igyekezete felesleges. Mindegyik után, amit megöl, a Mély két újabbat szül.

– Miért megy Ezryn, ha nincs értelme?

Keldarion előrehajtja a fejét. Egy vízcsepp szánkázik le állának éles ívén.

– Ezryn nagy gyűlöletet táplál minden Mélyből jött lény iránt. A vadászattal kezeli ezt a dühöt.

Akkor, azt hiszem, csak én és Keldarion leszünk a ma esti vacsorán. Nem, egyáltalán nem kínos…

Keldarion kezével végigszánt a haján, mielőtt visszatérne a vacsorája tálalásához, de az illata felém sodródik.

Nem tudom megállni, hogy ne vegyek még egy mély lélegzetet. Van valami elképesztően helyes abban, ahogy illata Daytonéval keveredik – a tél és a nyár egyesülése.

Megrázom a fejem. Mi a fene van velem? Talán ahhoz van köze, hogy a tündérvilágban vagyok, mert eddig sosem éreztem ennyire az illatokat.

Ettől támad egy ötletem. Talán a társaknak ugyanolyan illatuk van, és ezt felhasználhatnánk, hogy megtaláljuk őket. Visszatérek a könyvemhez, és átlapozom, információt keresek az illatokról.

Csattanás hallatszódik előttem, ahogy Keldarion ledob egy tökéletesen összeállított tányér vacsorát. Még egy ráadászsemle is van, épp, ahogy szeretem.

– Eszem majd – motyogom, és visszahajolok a könyvemhez –, ez után a fejezet után.

Keldarion megragadja a könyvemet, és felkapja.

– Megmondtam. Illetlenség olvasni a vacsoraasztalnál.

– Az is illetlenség, ha ellopod a másik könyvét. – Nem engedem el. Viszont ő sem, és hirtelen a semmiben kapálózom, ahogy a könyvvel együtt felemel a levegőbe.

Mérges pillantást lövellek felé, és kirúgom a lábamat. Szörnyű, tépő hang hallatszik. Azt hiszem, ezt a könyvet nem arra tervezték, hogy megtartson egy hús-vér felnőtt nőt, mert most lezuhanok.

Keldarion eldobja a könyvet, és elkap a derekamnál. Hölgyhöz nem méltó „Uff!” hangot adok ki magamból. Most úgy tart engem, mintha az első lakásunkba készülnénk besétálni.

Ez annyira kínos.

De furcsa is. Nem azon aggódom, hogy túl nehéz lennék neki. Nem tűnik úgy, hogy erőlködne. Csak mérges.

Ehhez már hozzá vagyok szokva.

– A könyvem – vinnyogom, ahogy az oldalai körülöttünk szállnak. Kinyúlok, és megragadok egyet.

– Mi volt ennyire fontos? – dörmögi.

– Nektek olvasom, idióta. A társakat kutatom, rémlik?

Ideges morgás szól a mellkasából, amit azért érzek, mert szó szerint nekinyomódom.

– Csak az idődet pazarolod.

– Nem, nem igaz. – Még csak rá sem bírok nézni. Helyette az előttem lévő oldalt olvasom. Ez egy olyan bekezdés, amit még nem láttam. Szemöldököm felugrik, és mocorogni kezdek a karjában, hogy lerakjon.

De nem enged el. Helyette kínosan birkózunk, míg karommal átfogom a nyakát, lábammal a derekát, de nem tudok erre koncentrálni, mert az oldalra összpontosítok. Ez jó lehet. Ez nagyon jó lehet.

Befejezem az oldal olvasását. Ez az! Ez az első igazi nyom, amit találtam.

Csakhogy még mindig Kel karjaiban vagyok, mint valamiféle démoni pókmajom, és nem igazán értem, hogy miért nem tett még le. Tudom, hogy a természetből fakad hatalmas ereje, de velem gyengéd. Kemény teste a domborulataimnak nyomódik, és forrósága úgy száguld keresztül rajtam, mint egy erdőtűz. Hogy lehet ő a Télherceg, ha én itt olvadok el erős ölelésében? Bizsereg a bőröm, és zakatol a szívem. A fenyő mámorító illata, ahogy a sóval keveredik, megszédít, és még többet akarok belőle.

A kezünk érintése az alkukötéskor nem ilyen volt. Az nem összehasonlítható a mostanival. Izmos karja úgy szorul körém, mintha soha nem engedne el. Lélegzete finom remegés.

Várj, micsoda? Most tényleg a hajamat szagolgatja?

Torkomra fagy a levegő.

– Milyen illatom van?

Ledermed, aztán felmordul:

– Szállj. Le. Rólam.

Lemászom róla, a szívem a bordáim mögött dübörög. Arcán nem tükröződik az a düh, amire számítottam, inkább valami kifürkészhetetlen, mintha valami olyat akarna üzenni, amit nem igazán értek.

– A társad… én…

– Micsoda? – mondja összeszorított fogsorán keresztül.

– Azt hiszem, tudom, hogy lehet őt megtalálni – felelem, mire az arckifejezése ellágyul. Meglóbálom a lapot a kezemben. – Azt írják, a társkötődés jelentős megrázkódtatás hatására elszunnyadhat évekre, akár évtizedekre is. Talán az a gonosz varázslónő elnyomta a társkötődéseteket, amikor megátkozott. Szóval fel kell élesztenünk. Fel kell hoznunk a felszínre. Itt azt említik, hogy valami nagy dolog hatására, mint például ha a társ bajban van, vagy egy jelentős eseménynél, feléled a kötődés. – Ujjaim belemélyednek az inge ujjába. – Ha ki tudnánk találni, hogyan rendezzünk meg egy ilyen helyzetet, talán ti mind megtalálhatnátok a társatokat.

– Összevissza hadoválsz – válaszolja, de hangjából eltűnt a fenyegetőzés.

– Micsoda ötletem támadt! Úristen, meg kell találnom Farront.

Lehajolok, és mászni kezdek a földön, hogy felszedjek néhány oldalt a széttépett könyvből.

– Kösz a segítséget! – Visszanézek, amint távozom az ebédlőből, de ő csak bámul rám még mindig, ugyanazzal a kiolvashatatlan kifejezéssel a jóképű arcán.

28. FEJEZET

Rosalina

A fejemben pörögnek az ötletek. Hát persze, most már minden világos. Meg kell találnom Farront, és ki kell kérnem a véleményét erről az elméletről. Azt mondta, hogy a Nyári Szárnyban lesz, hogy ágyba dugja Daytont. Mostanra már le kellett rendeznie azt a részeg idiótát.

Olyan sok pletykát hallottam Daytonről és az ő kalandjairól. Tudom, hogy ő tulajdonképpen a hímringyó tündérváltozata. De amikor megláttam azt a lányt a karjaiban, az otthonomban…

Az otthonom?

Mi a pokol van velem? Ez nem az otthonom. Az én otthonom Orca Cove. Az én otthonom az a rendetlen kis ház, amiben papával együtt élek. Az otthonom… Lucasszal.

De ezzel kapcsolatban rossz érzésem támad. Már egy hónapja vagyok itt, és kialakítottam egy rutint. Minden reggel Astrid köszönt. Ruhákat és frizurákat választok Marigolddal. A napjaimat a könyvtárban töltöm Farronnal. Még az is beletartozik, hogy a hercegekkel eszem. Bármennyire is rémisztőek, már kezdek hozzászokni a kis szokásaikhoz. Például Dayton és Farron heves vitatkozásaihoz, hogy melyik birodalomban van a legfinomabb étel. Vagy hogy mindig rajtakapom Ezrynt, amint épp muffinokat rejt el az asztal alatt – gyanítom, egyedül eszi meg őket, de úgy tesz, mintha nem akarná, ha bárki is rájönne, hogy a csokis a kedvence. És néhanapján elcsípem, amint Keldarion a többieken vigyorog. A következő másodpercben már nyoma sincs, de attól az egy pillantástól úgy felgyullad a bensőm, akár egy karácsonyfa.

Keldarion gondolatától elárasztja a testemet az az érzés, amikor engem tartott. Tartott? Nem, csak biztosította, hogy ne essek a földre. Ki kell tisztítanom az agyamat. Ez nem az otthonom.

Nekem itt dolgom van.

Ami azt jelenti, hogy most azonnal el kell mondanom Farronnak, hogy mit találtam.

A Nyári Szárnyba sietek, szaladok a folyosókon, melyeknek fala úgy csillog, mint egy víz alatti barlang. Még az illat is más itt: olyan, mint a só, a homok és a trópusi gyümölcsök keveréke. A mennyezetre megbabonázó freskót festettek vízi madarakról, ahogy repülnek az égen, és még az ajtókilincs is kagylóból van. Úgy, mint egyéb helyeken a kastélyban, a fekete tüskék itt is átvágnak a kövön és az üvegen, a falakat és a padlót szorongatják.

Hol van Farron? Már biztos lefektette Daytont.

Befordulok a sarkon, és a legnagyobb ajtóhoz sietek: egy türkizkék faajtó, kagylóhéjjal bevont keretben. Dayton hálóterme. Az ajtó csak be van hajtva, így bekukkantok, és a sötétségbe bámulok, hátha megpillantom Farront.

Még egyik herceg hálótermében sem voltam, de ahogy képzeltem, hatalmas. Fogadni mernék, hogy nagyobb, mint az egész házam. A főterem sötét, a kinti alkonyodó fényt nem engedik be az óriási, mennyezettől földig érő függönyök. De a terem egyik sarka fáklyákkal van kivilágítva. Besettenkedem a szobába, és bepillantok a sarok mögé.

Kiszárad a szám, és a gyomrom úgy ugrik össze, mint egy medvecsapda. Pislogok, nem vagyok benne biztos, hogy amit látok, az valóságos, vagy csak valami délibáb.

Megtaláltam Farront.

De nincs egyedül.

Daytonnel van.

Gyorsan visszalépek a fal mögé, így fedezékben vagyok. A szívem egymillió kilométer per órás sebességgel dobog. El kell mennem. Ezzel annyira megsértem a magánszférájukat. Ki tudok settenkedni az ajtón…

De nem tudom visszafogni magam. Mintha a lényem minden rostja visszahúzna, hogy kikukkantsak a sarok mögül. Csak még egy pillantás…

Nem, nem délibáb. Dayton az ágyon fekszik, a narancssárga fáklya fényében fürdik. Hosszú, arany haja glóriaként omlik a feje köré, és az arcán a legpimaszabb mosoly terül szét, amit valaha láttam rajta.

És rohadtul meztelen.

Teste úgy szétterül, mint egy átkozott görög istené. Izmos mellkasa fénylik, és karját lefelé nyújtja, hogy megmarkolja a farka tövét.

Bassza meg! Daytonnek méretes kezének kell lennie, hogy át tudja érni azt a szörnyeteget. Farka várakozón áll, keze ritmusosan siklik a kemény húson. A hegye ragyog a gyöngyfényű előváladéktól, mire nyelek egyet, a szám hirtelen nyálat kezd termelni.

Ám egy másik látvány az, amitől a szívem csaknem rohadtul kirobban a mellkasomból. Farron hajol fölé, hosszú, tónusos teste éppoly meztelen, mint Daytoné.

Dayton testéről már elcsíptem egy pillantást a fürdőben. De Farront még sosem láttam így, szemüveg, zakó és a látványos mellénye nélkül.

Hazudnék magamnak, ha azt mondanám, még sosem gondoltam rá. Hogy is ne tettem volna? Minden napot együtt töltöttünk, már megismertem Farront a vad farkason túl, aki meg akart ölni engem. Kedves, vicces és bájosan elragadó. És az a gyönyörű arc… Hogy ne képzeltem volna el, hogy mit rejteget azok alatt a különleges ruhák alatt?

És a teste éppoly remek, mint Daytoné.

Ahol Dayton széles és masszív, ott Farron vékony. Hátán dagadnak az izmok, és tekintetemet levezetem a gerincén egészen a formás seggéig…

Nem, nem, nem. Fura vagyok. El kell mennem…

– Bassza meg, Farron! Gyönyörű vagy – mormolja Dayton, aztán megragadja Farron tarkóját, és lehúzza magához egy csókra. – És olyan kibaszott szexi vagy, amikor féltékenykedsz.

– Mire kéne féltékenynek lennem? – morogja Farron. Keze leszánkázik Dayton vastag combjain, egészen a farka hegyéig. Egyik ujját belemártja a fénylő előváladékba, aztán a szájába veszi. – Mindig visszajössz hozzám.

Dayton felmordul, aztán két oldalról megragadja Farron arcát.

– Ha továbbra is ilyen szemtelen leszel, a hátadra fogok élvezni, kutyus.

– Túlságosan félsz, hogy betartsd az ígéretedet? – Farron lehúzza fejét Dayton lábai közé. – Azt mondtad, nem vagy túl részeg ahhoz, hogy basszál. Bizonyítsd be! Azt akarom, hogy az ondód napokig folyjon a lábamon.

Uramisten! Rátapadok a fal oldalára, és összeszorítom a combomat. A forróság úgy kavarog bennem, mint egy tüzes kályha. Tudtam, hogy Daytonnek és Farronnak van valamiféle… kapcsolata. De ők szeretők.

És bármennyi is el kéne tűnnöm innen, fizikailag képtelen vagyok rá. Mintha magukhoz hívnák a testemet, a szívem csaknem felrobban a gondolattól, hogy mindennek ne legyek a szemtanúja.

Dayton felül, és belemarkol Farron hajába, hátrarántja, megmutatva ezzel hosszú nyakát.

– Azt akarod, hogy megdugjalak, kutyus? Kérj meg! Könyörögj a farkamért!

Dayton hangja felcsendül a fejemben. Rosalina, tudod, hogy kell könyörögni?

Farron szaggatottan kifújja a levegőt, csakúgy, mint én. Még nagyobb súllyal nyomódom a falnak, ahogy a térdem összecsuklik. Dayton viharos, kék szeme Farronon száguldozik.

– A farkadat akarom – mondja Farron reszelős hangon, és a saját ajkam is megformálja a szavakat. – Szükségem van rá. Szükségem van rád.

– Akkor térdelj le, mint egy jó kisfiú! – Dayton felkel, miközben Farron engedelmeskedik, négykézláb megfordul, fenekét az ég felé emeli, háttal Daytonnek.

Nedvesség csepeg le a combjaimon, mire összedörzsölöm őket, mert valamiféle súrlódásra vágyom.

Dayton félrehajol, és megragad egy fiolát az éjjeliszekrényéről, kezét olajjal keni be.

– Mondd csak, kutyus, azt akarod, hogy lassú legyek? Vagy azt akarod, hogy büntessem meg a segged?

Farron belemarkol a lepedőbe.

– Keményen dugj meg! Azt akarom, hogy szétszakíts.

Dayton felkuncog, és bekeni olajjal a farkát.

– Az én kis mazochistám. – Visszaül a sarkára, élvezkedik a látványon. – Kibaszott gyönyörű.

Egy kis paskolás Farron seggén, aztán Dayton megragadja a csípőjét, és elmerül benne.

Farron felkiált, arcát a lepedőbe temeti. Én pedig az életem árán is a fal mellett tartom magam, az egész testem pezseg a forróságtól és a szükségtől. A helyükbe érzem magam, ahogy Dayton megdug, és ahogy Farront dugom. Mindkettőjükből egy részt érzek.

Ki-be, ki-be, Dayton magáévá teszi Farron seggét. Hatalmas golyói ugrálnak a mozgás erejétől, Farron bőrének csapódnak. Farron tolja vissza magát, mint egy vadállat, csípőjét olyan erősen löki Daytonnek, ahogy csak bírja.

Még sosem láttam ehhez foghatót: ezt a kétségbeesett szükséget közöttük. Ez a baszás jelentése. Nem az a lelketlen szar, amit Lucas velem csinált. Az igazi férfiak így basznak.

És minden porcikám sikoltozik, hogy közéjük kerülhessen. Vajon milyen lenne? Hogy Dayton olyan erővel dug engem, mint amilyennel Farront? Vajon Farron arca az én testem hatására is úgy eltorzulna, mint most?

Körmeimet a fafalba mélyesztem, hogy ne nyúljak magamhoz.

– Elég kemény a faszom neked, kutyus? – morogja Dayton, kezével Farron gesztenyebarna hajába túr, aztán lenyomja arcát a lepedőbe. – Látod, mi történik, ha kételkedsz bennem?

Farron válaszul csak nyög.

Dayton felrántja Farront a hajánál fogva, szorosan a mellkasához fogja, így most mindketten térdelnek. Óriási farka még mindig Farron seggében van, én pedig teljes rálátást kapok Farronra.

Szent Mózes! Farron farka acélkeménynek tűnik, hosszú, és egyenesen a hasa felé áll. Hirtelen elképzelem magamat négykézláb előtte, számmal lenyalnám róla a csepegő előváladékot, míg Dayton továbbra is döngeti.

De ez többről szól, mint a dugásuk ereje. Dayton karjával átöleli Farron testét, ő pedig visszanéz a szemébe. Ez a szikrázás. Fűtött mosolyt villantanak, ez a bizalom, a barátság és a tiszta vágy keveréke.

– Látni akarom, ahogy elárasztod a mellkasodat a saját ondóddal – mondja Dayton. – Aztán megtöltelek. Tetszene, kutyus?

– Igen, Day – szűri Farron a fogai közt, aztán megragadja vashosszát. Keze jár, fel és le, fel és le. Édes istenem! A gondolat, hogy Farron magára élvez… Az alsóneműm már átázott, és érzem a nedvesség csiklandozását, ahogy lefolyik a lábamon. Rettenetesen akarom Farron ondóját, és Daytonét is. Annyira akarom, hogy kész vagyok térde zuhanni előttük, és könyörögni egy cseppért a nyelvemre.

A bensőm már a fájdalom határáig torzul, a térdem összecsuklik, elbotlom, és előreesem a padlóra.

Tekintetük rám mered, döbbenet tükröződik az arcukon.

De Dayton nem áll meg. Összeszorítja a fogát, és még keményebben dugja, Farron rám bámul, tátogni kezd, aztán felkiált:

– Rosalina!

Töltete kirobban, gőzölgő sperma lő az egész mellkasára.

– Bassza meg! – kiáltja Dayton, és az arckifejezéséből ki tudom venni, hogy forró adagját ő is épp Farronba engedi.

Hátramászom, miközben elvörösödöm.

– Bo-bocsánat! – kiáltom. – Nem akartam zavarni.

Kirohanok a szobából, kétségbeesetten teret akarok teremteni magunk között. Mert csak arra tudok gondolni, hogy Farron ajkán az én nevemmel élvezett el.

* * *

Levegő. Most azonnal hideg levegőre van szükségem. Kitárom a kastély kapuját, és kibotorkálok a kertbe, beszívom a késő őszi szellőt. Az este hidege eláraszt, ahogy a nap hullámozva lenyugszik, és még visszacsillan a sövényekbe gabalyodott tüskékről. Az ehhez hasonló esték előidézik az élet illatát, ami egyaránt gazdag az elmúlástól és növekedéstől.

Farron és Dayton szeretők. A kastély falához nyomom magam, szükségem van valami szilárdra. A kép róluk nem megy ki a fejemből. Két tökéletes, izzadságtól csúszós test összegabalyodva, és az az imádat, amivel egymásra néztek…

Az ujjaim finoman a mellkasomhoz nyomódnak, amitől lángra gyúlok. Elárasztanak az érzések, amiket Dayton ébresztett bennem, ahogy hatalmas farkát Farronba vezette, és közben engem nézett. Farron reszkető légzése, miközben úgy robbant ki, mint egy gejzír, kitörve a mellkasára. Rosalina. Tényleg az én nevemet kiáltotta?

Perzselő parázs lobban bennem. A testem megfeszül, a combom remeg. Mi történt volna, ha maradok? Ha megadom magamat a csábításnak? Kezem a blúzom alatt vándorol, kioldja a kötőimet, és fájó melleimet cirógatja, ahogy újrajátszom fejemben a képet Daytonről és Farronról. A másik kezem a szoknyám alá kígyózik, és finoman megérinti az átázott bugyimat. Az élvezet hulláma csap rajtam át, miközben ajkam szétnyílik az extázistól.

A mámorító érzés futótűzként terjed szét a testemben. Beszívom a levegőt, és egy makacs erő tekeredik a bokám köré. Két tövises inda csavarodik a lábamra. Ez furcsa. Az érzés izgató és idegen, semmihez sem fogható, amit korábban tapasztaltam. Mellbimbóim megmerevednek, kehelybe fogom a melleimet, hátrahajtom a fejem, és kiengedek egy apró, élvezkedő sóhajt. Sosem gondoltam volna, hogy a szex ilyen is lehet. Az a kettő teljesen más bolygóra került. Szerelmesek egymásba?

Ujjaim a lábaim között siklanak, felfedezik a nedvességet. Az indák szorosan a combjaim köré tekerednek, közelebb rántanak a gyönyör szakadékához. Az elmémet elárasztják a képek Farronról és Daytonről, ahogy ilyen állatias szenvedéllyel mozogtak együtt. Ahogy Farron keze Dayton hajába markolt, ahogy közelebb húzta, hogy ajkuk egy forró csókban egyesüljön, amitől égni kezdtem a vágytól. Farron úgy csókolta Daytont, mintha Dayton lenne a nap, neki pedig minden fénysugarára szüksége lett volna a túléléshez. Azt akarom, hogy engem is így csókoljanak.

Éles fájdalom nyilall gyorsan mozgó kezembe, mire kipattan a szemem. Kihúzom a kezem a lábaim közül, ujjamon egy cseppnyi vért pillantok meg. Lehullik a szoknyám, és immár teljesen felfogom a lábam köré csavarodott tüskéket.

Ez nem jó.

– Szállj le rólam! – kiáltom, mire az indák lehullanak.

– Ne haragudj, csak elterelte a figyelmemet, ahogy néztelek. Egy kicsit elragadtattam magam – szól egy lágy, elbűvölő hang. – De kérlek, miattam ne hagyd abba!

Odakapom a fejem, mire megpillantok egy sötét sziluettet a szederágak tetején. Egy férfi üldögél ott, fél lábát lazán lógatja lefelé. Senkinek sem kell beavatnia, hogy ki ő. Az egész lényemben érzem a választ.

A Tüskeherceg eljött a Faragvárhoz.

29. FEJEZET

Rosalina

A tüskebokor megmozdul a Tüskeherceg alatt, és leszállítja a földre. Kilép az árnyékból, ki a vörös alkonyatba.

Annak az embernek, aki ilyen szörnyű tüskebokrot teremtett, nincs joga ilyen páratlan szépséghez. Szeme olyan, mint az éjszakai ég, sötét és mély, élénklilán rejtőzködő pettyekkel. Sötét hullámok keretezik arcát, és egy vékony ezüstkorona díszíti a homlokát egy ékes kék kővel. Ajka huncut vigyorba görbül, miközben megközelít.

– Nos – szól lágyan –, úgy tűnik, az én kis hercegnőm otthonra lelt a szörnyetegek kastélyában.

– Nem vagyok a tiéd – nyelek egyet, kiszáradt a torkom. – Még csak nem is ismerlek.

Arcával gúnyosan szomorúságot mímel.

– De azt tudod, hogy ki vagyok.

– Te vagy a Tüskeherceg – felelem. Caspian. Így hívta Farron. De én nem bírom kimondani. Furcsán bensőségesnek érzem.

– Így szeretnek hívni. Fogalmam sincs, miért. – Körénk mutat.

Szóval végre szemtől szembe kerültem a szörnnyel, aki próbálja lerombolni a hercegek kastélyát.

Megragadja a csuklómat, és magához ránt. Amint megpillantja a vércseppet az ujjamon, összevonja a szemöldökét.

– Bocs ezért! De mi is az élvezet, ha nincs benne egy kis fájdalom?

– Te figyeltél engem – kapok levegőhöz.

Ujjamat a szájához emeli, aztán bekapja, hosszan, nedvesen és melegen szopni kezdi, megízleli az esszenciám minden egyes cseppjét. Tekintete találkozik az enyémmel, és a csintalanság szikráját látom a szemében.

– Isteni – dorombolja.

Lassan elengedi a kezemet, mire elektromosság fut végig az ereimben. Érintése valami mély éhséget ébresztett bennem, és áruló testem többet akar. Nem csak a vért ízlelte meg az ujjamon…

Feldühödöm a testem reakcióján, és rávicsorgok.

– Kicsit arra számítottam, hogy kígyónyelved van.

– Bocs a csalódásért! – mormolja a fülembe. Lehelete forrón simul a bőrömre. Nevetségesen lágy ajka az állvonalamon táncol, míg fel nem talál az arcomra. Levegőhöz kapok, ahogy nyelve cirógatni kezd, meleg, nedves nyomot hagyva maga után. Összeszorítom a szememet, miközben a testemen egy furcsán szikrázó gyönyör száguld végig.

– Kárba veszel itt Keldarionnal és az ő kiskutyáival. – Lehalkítja a hangját, mintha titkot osztana meg. – Mi a Mélyben tudjuk, hogy kell értékelni a szépséget. Álmomban sem zárnálak egy kalitkába.

– Szállj le… – Nem tudom befejezni. A következő pillanatban már csak annyit érzek, hogy hátrarántanak, Caspian pedig a tüskék közé repül.

Keldarion áll előttem, egész teste körém görnyed.

Ó, a francba!

Caspian felkel a tövisek közül, leszedi a szederágakat a mellényéről, és lesimítja a nadrágját. Aztán Keldarionra néz, a félelem nyomokban sem tükröződik az arckifejezésén. Az a mosoly, szemének élénk villanása… ha nem lennék okosabb, azt is mondhatnám, hogy játékos volt.

Mindeközben a fehér hajú óriásból csak úgy árad mindaz a düh, amihez már hozzászoktam.

– Mit csinálsz itt? – morogja Keldarion.

– Ó, tudod, csak gyönyörködöm a tereprendezésemben – mutat Caspian az egymásra tornyosuló tüskékre.

Próbálok előlépni Keldarion mögül, de ő visszalök.

– Tűnj innen!

Caspian egy vékony fekete macska kecsességével lépked felénk.

– Nem is mutatsz be a te… – megáll, sötét szemét az enyémbe fúrja, mielőtt pillantása Kelre ugrana – új barátodnak?

Miért hangzik úgy, mintha mást akart volna mondani?

– Ti négyen eléggé össze vagytok nőve – folytatja Caspian, amikor Kel nem válaszol neki. – És a felajánlásaim közül egyet sem tartottál meg, bármennyire is finomak voltak. Nem hibáztathatsz amiatt, hogy kíváncsi vagyok.

– Semmi közöd hozzá – feleli Keldarion.

Caspian megáll előttünk. Nálam magasabb, de Kel mellett neki is fel kell néznie.

– Még mindig nem tanultad meg, hogy mindenhez, ami téged érint, van közöm?

Keldarion ledermed, légzése felgyorsul. Hidegrázás fut rajtam végig, és lepillantok; a jég rohamosan terjed szét Kel lába alatt.

– Te semmit sem jelentesz nekem.

Caspian lenéz a jégre, aztán vissza Kelre.

– Szeretnéd, ha ez igaz lenne, ugye?

Kel megremeg, én pedig elfordítom annyira a fejemet, hogy lássam az arckifejezését. Összeszorítja a fogait, szemöldökét összevonja. És rádöbbenek, épp azon igyekszik, hogy ne robbanjon fel, hogy az uralma alatt tudja tartani a varázserejét.

Caspian visszasétál a tüskebokorhoz, de a szélénél még megfordul. A szél hátrafújja hajának vastag hullámait.

– A kastély varázslata gyengül, érzem. Kifutsz az időből.

– Tűnj el!

Azok a csillogó szemek felém fordulnak.

– Biztos vagyok benne, hogy hamarosan látjuk egymást, hercegnő. Ő már így is eléggé nyilvánvalóvá tette.

Árnyékos, tövises ágak törnek fel a földből, köré gyűlnek. Varázslat villan, aztán már ott sincs.

Reszketve beszívom a levegőt, a düh, amit nem mertem kiadni magamból, most a felszínre tör.

– Hát, rohadt bunkó volt. Most már értem, miért gyűlöli mindenki.

Keldarion megragadja a vállamat, és maga felé fordít.

– Bántott?

– Nem, jól vagyok. Fizikálisan legalábbis, ha nem számolod a vágást az ujjamon. De az eszemet teljesen felzaklatta a szexuálisan túlfűtött gonoszsága.

– Itt mindenki tudja, hogy senkiben sem bízhatsz a Mélyből – mondja, hangja elsötétül. – De te nem idevalósi vagy, szóval csak egyszer mondom el. Minden, ami kijön a száján, hazugság. Talán sármosnak tűnhet, és a legnagyobb vágyaiddal kecsegtet, de sose köss vele alkut! Sose köss alkut a Tüskeherceggel!

Kétségbeesett sürgetés van a hangjában. Bólintok, és megpróbálom feldobni a hangulatot.

– Köszönöm, hogy kijöttél. Nagyon ijesztő volt. – És hihetetlenül gyönyörű. De ezt Kel előtt kihagyom a mondandómból. Nem hiszem, hogy értékelné ezt a tényt.

– Biztos vagy benne, hogy nem bántott? – Kel az arcomat vizsgálja, aztán tekintetét levezeti a testemre. Keze remegni kezd a vállamon, ahogy a mellkasomra ér pillantása, és észreveszi a kioldott kötőket.

Kioldódtak, amikor én kioldottam őket, hogy magamhoz nyúljak, miközben Daytonre és Farronra gondoltam. Felforrósodik a testem, és érzem, ahogy elvörösödik az arcom.

– Mit csináltál a kertben, Rosalina?

– Én…

Fogása szorosabb lesz a vállamon, és elmozdulunk. Tulajdonképpen felemel. Hátam a szilárd kastélyfalnak ütközik, mellkasa az enyémre nyomódik, és egyik keze a felettünk lévő kőbe kapaszkodik.

– Vond el a figyelmemet!

– Vonjam el a figyelmedet? – kapok levegőhöz. Annyira közel van, hogy érzem jeges leheletét, ahogy kifújja a hajamat az arcomból. – Miről vonjam el a figyelmedet?

A vállamon olyan finom a fogása, mint amilyen kemény a kövön. Az a keze ökölbe szorul, mire szikladarabok hullanak a földre.

– A fenébe, Rosalina!

Ki tudnék bújni a fogásából, még el is tudnám lökni magamtól. De nem teszem. Valami a Tüskeherceggel való találkozás során kibillentette a szilárdságából.

Mármint jobban, mint máskor.

– Kel! – Elsöprök néhány kósza hajtincset. Arca furcsán fájdalmassá torzul.

Mély morgás dörren végig a testén.

– Beszélj valamiről! Mesélj az egyik unalmas könyvedről!

– Hé! – lököm meg a mellkasát, de abszolút nem ér semmit, feltehetően olyan kemény, mint a kő mögöttünk. – A könyveim nem unalmasak.

Reszketve beszívja a levegőt, aztán egy mosoly szelleme villan át az arcán.

– Farron kutatási könyvei azok. Vannak érdekesebb könyvek is a könyvtárban.

– Majd meg kell… – A hangom nem több suttogásnál, kezem visszatér az arcához. – Majd fel kell fedeznem…

Keldarion kínzó sóhajtást enged ki, aztán velem együtt megpördül, hogy az ő háta érjen a kőfalhoz.

– Megy le a nap, Rosalina, és elvesztettem az önuralmamat.

– Tessék?

– Fuss a szobádba, és zárd be az ajtót!

– Kel!

– Jön az éjszaka. – Keldarion szeme úgy ég, mint a kék tűz. – És nem tudom irányítani a szörnyeteget. Azután nem, hogy… Menj!

És ezúttal hallgatok rá. Ellököm magam, és a szobámba futok.

30. FEJEZET

Rosalina

Az éjszaka többi részét azzal töltöm, hogy lenyugtassam az idegeimet mindazok után, ami történt. Először fedeztem fel valamit, ami talán tényleg segíthet a hercegeknek megtalálni a társukat. De még nem tudtam elmélyülni benne, mert amikor mentem, hogy megkeressem a kutatótársamat, ő éppen élete legjobb békülős szexének közepén járt. Legalábbis úgy tűnt.

Mégis milyen kapcsolat van Farron és Dayton között? Az nyilvánvaló, hogy ők nem kizárólagos pár, hiszen Dayton hazahozta azt a nőt. Talán az a gond, hogy emberi fogalmakban gondolkodom. A tündéreknek talán összességében más elképzeléseik vannak a kapcsolatokról.

Aztán találkoztam a Tüskeherceggel. Caspian. A düh, amivel Keldarion illette, és az a birtoklás, amivel megvédett engem. Vagy talán túl sokat képzelek bele. Az összes hercegnek megvan a maga oka, amiért utálja Caspiant, és még én is egyet tudok velük érteni. A tövisek tényleg nem állnak jól a kastélynak.

Kifutsz az időből. Mit értett ezalatt? Talán van még egy része az átoknak, amit a hercegek nem mondtak el nekem?

Ajtókopogás ébreszt fel a gondolataimból.

– Szabad! – mondom.

Marigold tolja be a szokásos zsúrkocsiját. Vagyis Marigold, a telt, barna mosómedve, kötényben. Azt mondta, meg kell tartania az emberszerűségét még ebben a formában is. Nem tudom, hogy valaha hozzá fogok-e szokni, hogy így látom a személyzetet.

Annak ellenére, hogy most már szabadon járkálhatok éjszaka a kastélyban – egészen addig, amíg ki nem engedem a vad Farront –, a legtöbb estémet összekuporodva töltöm az ágyamban, és a könyvtárból hozott könyveket olvasom egy csésze forró tea társaságában.

– Szia! – köszöntöm.

– Helló, kedves! – Mellső mancsai elengedik a kocsit, de még mindig két lábon áll. – Úgy hallottam, érdekes találkozód volt ma este. Jó hangulatba hozta az urat.

Ez egy másik dolog, amihez időbe telt hozzászoknom: az állatok tudnak beszélni. Elkalandozva azon gondolkodom, hogy vajon a hercegek farkas formái is tudnak-e.

– Nekem úgy tűnt, mintha a Tüskeherceg csak azért jött volna, hogy idegesítse.

Marigold megrázza a fejét.

– Nem csodálkoznék rajta. Annak a kettőnek elég csúnya története van.

– Milyen történet? – szűkítem össze a szememet. Kel mérget köpött, miközben Caspiannal beszélt.

– Most nincs itt az ideje. Annyira szeretek pletykálni, amennyire csak lehet, de vannak dolgok, amikről még én sem fogok sugdolózni.

Még nógatnám egy kicsit, de isteni illat csap meg, mire Marigold mancsaival felnyúl, és leveszi a tálca fedelét. A sült tök és a puha kenyér a vacsoráról.

– Az úr eléggé hajthatatlan volt, hogy megetessünk – magyarázza Marigold. – Azt mondta, nem vacsoráztál.

Hát persze, hogy észrevette. De a gyomrom megkordul, ahogy az ételre bámulok.

– Magadra hagylak. – Marigold kimegy, csíkos farka mögötte sasszézik.

Lenézek a vacsorámra. Miért érzek hirtelen bűntudatot, hogy korábban nem ettem Kellel? Talán azért, mert én voltam az egyetlen, aki megjelent? Ő a fogvatartóm. Nem kéne kellemetlenül éreznem magam semmi miatt.

– Argh! – engedek ki egy ideges morgást, aztán visszacsapom a tálca fedelét. Megragadom a könyvemet az éjjeliszekrényemről, felveszem a legpuhább köntösömet és a legkényelmesebb papucsomat, aztán felkapom a hülye vacsorámat, mielőtt elhagynám a tökéletes hőmérsékletű szobámat a Tavaszi Szárnyban.

– Nem lehet eltéveszteni a Téli Szárnyat – motyogom, ahogy sétálok. – Csak kövesd a leghűvösebb szelet és a legveszélyesebb folyosót!

Kicsapom az egyik karomat, amikor megcsúszom a jégen, míg a másik a hasamhoz szorítja a tálcát. Tudom, melyik szoba vezet Kel hálótermébe, mert mikor Astrid megmutatta a körbevezetés során, azt mondta, hogy semmilyen körülmények között ne jöjjek ide.

Nem félek. Ha Keldarion szólt Marigoldnak, hogy etessen meg, akkor biztosan visszanyerte az irányítást a szörnyeteg felett. Vajon mi akasztotta ki? Caspian felbukkanása volt az, vagy valami más?

Megállok az ajtó előtt, és mielőtt meggondolnám magamat, hármat kopogok.

– Én vagyok. Jöttem, hogy… – Mielőtt befejezhetném, az ajtó nyikorogva kinyílik, mintha saját akarata lenne.

Nincs mögötte senki, és egy csípős szellő csap ki rám a nyíláson keresztül. Legalább a vacsora nem lesz túl forró.

Jéghideg van odabent, és egy vékony réteg hó vonja be a padlót. Finom hópelyhek hullanak a mennyezetről.

– Azért jöttem, hogy teljesítsem az alkunkat. Vacsora veled. Emlékszel? – Felemelem a tálcám fedelét.

A szoba kész káosz. Az ágy alig áll a lábán, kopott takarók lógnak a szélén és hevernek halmokban a földön. Az ütött-kopott kanapét bevonja a hó, középen a díszpárnák belesüppednek, a lábain pedig a jég repedezetten fut le. Az egyetlen fényforrás egy holdsugár, ami a mennyezettől a földig tartó ablakon szűrődik be, és hátborzongató árnyékokat vet a falra. A kegyetlen tüskék a szoba minden sarkában előtörnek, hosszú, vékony ágaik kinyúlnak és belemarkolnak a fagyos levegőbe. Még sosem láttam ennyit egy helyen.

Száraz torkommal nyelek egyet. Itt van egyáltalán?

Aztán mozgást észlelek egy sötét sarokban, a hó suhogását, és máris szemtől szemben állok egy ragyogó, kék szempárral. A szörnyeteg többi részét elnyelik az árnyak, de a holdfény visszaverődik azokról a jeges tüskékről, amik kiállnak termetes testéből.

– Nem kéne itt lenned – morogja a farkas, mire levegőhöz kapok. Szóval tud beszélni. Hangja mélyebb és hangosabb, mint emberi formájában, akár egy gleccser reccsenése.

Kényszerítem az arcomat, hogy kifejezéstelen maradjon – teljesen hidegen hagy a rendetlen szobája és rémisztő formája.

– Azért jöttem, mert nem fogom kibírni holnap a nyaggatásodat, amiért én nem teljesítettem az alku rám eső részét.

Vajon kihallja szavaimból a hazugságot? Van egy kis asztal a kanapé mellett, és átkutatom a fiókot, hogy rábukkanjak egy régi gyufára. Felcsiholom az asztalon, és meggyújtok vele egy félig leégett gyertyát. Finom, meleg fény árasztja el a szobát, és lesöprök egy adag havat a kanapéról, aztán elhelyezkedem.

Az étel még mindig forró, és mindketten csendben vagyunk, miközben eszünk. De nem bírom ki ezt a némaságot.

– Véletlenül besétáltam egy kiváltképp kínos helyzetbe Daytonnel és Farronnal. – Leteszem a villámat, majd átnézek Keldarionra. – Ezt értetted azalatt, hogy Farron a saját maga legnagyobb ellensége?

Csak a farkas morgását kapom válaszul, szóval magamnak kell kitöltenem az üres hézagokat. Farron hajthatatlannak tűnik, hogy megtörjük az átkot, de akadhat egy része, amelyik hezitál a Dayton iránti érzései miatt? Befejezem a vacsorámat, közben tervet forralok.

– Őszintén szólva, örülök, hogy az embereknek nincs társuk. Milyen kínos lenne, ha megtalálnád a társadat, és gyűlölnéd őt? Vagy ha már szerelmes lennél valaki másba?

– A társak hihetetlenül ritkák – dörren Keldarion a sarokból.

– Talán nem véletlenül. Nem tartom igazságosnak, hogy nem döntheted el, kibe szeress bele. – Vajon Farron is így érzi? Vagy a könyvből az eljegyzett tündérhercegnő is így érezte, miután megtalálta az asztalos társát? Vagy az, hogy rátalált, élete legjobb pillanata volt? Feltűnik, hogy Keldarion már egy ideje csendben van, így egy kis bűntudatot érzek. – Ne is figyelj rám! Imádni fogod a társadat. Majd ő megtöri az átkodat. Biztos vagyok benne, hogy csak a naiv ember beszél belőlem, mint mindig.

Morgás dörmög végig a farkason, aztán feláll, a hó halmokban hullik le róla. Egy pillanatig azt gondolom, hogy odajön hozzám. De csak körözni kezd, mint egy macska, aki a helyét keresi, aztán visszafekszik.

Úgy, hogy nekem háttal legyen.

– Valaki elég zsémbes ma este – motyogom, miközben leteszem a tányért a földre. Távoznom kéne? Teljesítettem a feladatomat, hogy együtt együk meg a vacsoránkat. Összeszorul a gyomrom. Tudom, amikor néhanap elveszek az elmém sötétjében, mindig van valami, amivel ki tudom rángatni magamat.

A köntösöm zsebéből előhúzom a könyvemet.

– Még mindig meg vagyok sértődve. Korábban az unalmas könyveimről kérdeztél. Hát, a könyveimről sok mindent lehet mondani, de azt nem, hogy unalmasak.

Kinyitom a tündérkönyvet. Remek történet, egy romantikus kaland, amit Farron ajánlott egy druida hercegnőről és az ő erdőőr legjobb barátjáról, akik próbálják visszaszerezni a varázserejüket. Tegnap este kiolvastam a könyv felét. Most azonban az első oldalhoz lapozok, és a legelejéről kezdem.

– A fa ismét megszólított – olvasom fel az első mondatot. – Távoli hangja volt, finom, mint a szél suttogása a leveleken keresztül, és olyan éles, mint egy száraz ág reccsenése.

Elveszem a szavakban, és Keldarion nem vág közbe, vagy küld el. Az első fejezet után észreveszem, hogy kissé elmozdult, és résnyire nyílt, ragyogó szemével engem néz. És remélem, hogy velem tart a kalandok dzsungelébe ősi fenevadakról és régi átkokról, és távol kerül az elméje sötétjétől.

* * *

Hidegrázás fut végig az egész testemen, ahogy valami nedves böki meg az arcomat. Megfordulok, álmosan morgok. Miért fázom ennyire?

– Gyere! – mondja egy parancsoló, mély hang.

A szemem rebegve kinyílik, és kicsapom a kezemet. Puhaság. Aztán forgok, míg körbe nem vesz a selymes, fehér bunda. Egy lágy, imbolygó mozdulattól lecsukódik a szemem. Azt hiszem, megyünk. A következő pillanatban egy puha ágyba zuhanok.

Ismerem ezeket a párnákat, ezeket a takarókat. Az én ágyam. Eláraszt valamilyen túlélő ösztön, és gyorsan bebújok a paplan alá, hogy felmelegítsem jégkockatestemet. De hiányzik a puhaság. A tél illata.

Álmosan kinyúlok egyik kezemmel, hogy megragadjak egy fehér szőrcsomót, motyogok valamit.

A szőr kicsúszik az ujjaim közül, ahogy elmerülök az öntudatlanságban.

Reggel beáramlik a nap, és pislogva felébredek. Amikor kilendítem a lábamat az ágyból, egy kupac pihe-puha hóba érkezik.

Mégis meddig maradt mellettem a Télherceg?

31. FEJEZET

Rosalina

Félúton járok a citromos gyümölcstortámban, amikor megpillantok egy pucér lányt az ablakomban.

– Egy lány! – kiáltok fel pánikolva, a citromos töltelék lecsapódik a padlóra, ahogy leejtem a reggelimet. – Ott van kint egy pucér lány!

Astrid és Marigold mellém röppennek. A szobámban rejtőzködöm, a reggelimmel töltöm a drága időmet, miközben próbálom eldönteni, hogy túl kínos lenne-e, ha lemennék ma a könyvtárba a kutatáshoz.

Csakhogy végre van egy igazi nyomom, amibe bele kéne ásnom magamat. Azonban nem tudom, hogyan tudnék Farron szemébe nézni azok után, hogy olyan sokat láttam belőle tegnap. Mi van, ha azt gondolja, hogy egy kukkoló vagyok?

Legalább ez a fennforgás késlelteti a döntéshozatalt.

– Ó, jaj! – sóhajtja Marigold, orrát az üveghez nyomja. – Ne, már megint!

– Olyan rég történt már – szól Astrid. – Azt reméltem, örökre abbahagyta.

– Várjatok, mi? – fordulok feléjük. – Az, hogy megjelenik egy pucér lány a bejáratnál, egy megszokott jelenség?

– Igen is, meg nem is. – Astrid alsó ajka megremeg. – Az átok kezdetekor sokkal többször történt meg.

– Most már nincs értelme bosszankodni rajta – mondja Marigold. – Astrid, szólj az úrnak!

Astrid láthatóan reszket.

– Kizárt. Tudod, milyen, amikor felbukkannak az ilyen lányok.

– Majd én szólok neki – mondom. – Engem nem ijeszt meg Keldarion.

Marigold és Astrid úgy néznek rám, mintha teljesen, igazán megbolondultam volna, és talán így is van. De az igazság az, hogy nem félek a Faragvár urától. Legalábbis nem ugyanazon okokból, mint ők.

– Jobb, ha a szobádban maradsz. Ezek az esetek mindig nagy felhajtással járnak. Majd a hercegek elintézik – mondja Marigold. – Biztos vagyok benne, hogy majd észreveszi, hogy itt van; mindig megérzi, ha jön valaki a kastélyba.

A szobámból tökéletes rálátásom van a hídra, ami a bejárati ajtóhoz vezet. Valami csomag van a lány kezében, és kiáltozik, de nem tudom kivenni a szavakat.

– Nem fogom hagyni, hogy kint álljon meztelenül. – Megragadok egy köpenyt a szekrényemből, és leszánkázom a lépcsőkön a kastély bejáratához. Marigold és Astrid utánam rohannak.

Kiszaladok, és a tündérnő előtt csúszva megállok.

– Úgy látom, fázol. – Odanyújtom neki a köpenyt.

Nem veszi el, és egy kicsit sem tűnik úgy, mintha zavarná a meztelensége. Csak oldalra billenti a fejét, és azt kérdezi:

– Hol van Keldarion? Látnom kell.

A piheszőrök felállnak a hátamon, ujjaim megfeszülnek a köpenyen. Ennek a pucér tündérnek miért kell látnia Kelt? Közelről már látom, hogy gyönyörű. Alacsonyabb és vékonyabb, mint én, hosszú, göndör, barna hajjal és világosbarna szemmel. Mellei elég nagyok és feszesek, alig rejtőznek el a karjában tartott ruhakupac mögött.

Ez nagyon fura.

– Esetleg nem veszed fel azokat? – ajánlom fel.

Lenéz a ruhákra, aztán megvonja a vállát, kirázza a szűk fekete ruhát, és felhúzza. Kísérletképpen a vállára teszem a köpenyt.

Pislog, aztán közelebb lép.

– Hűha, te nagyon csinos vagy. – Kezével végigsimít az arcom oldalán, a füleimnél viszont megáll. – És ember.

– Ööö, köszi? – pirulok el. – Én… Rosalina vagyok.

– Én Ciara. Ne haragudj, Rosalina – szól, hangja mély és heves. – Ki vagyok éhezve. Tudod, ideküldött, mielőtt én is végeztem volna.

– Ki küldött ide?

– A Tüskeherceg – mondja Ciara, Astrid és Marigold egyszerre.

Csak tátogok rájuk.

– Várjatok, micsoda? Éppen huncutkodtatok Caspiannal, aztán használta az ő furcsa kanos-szúrós varázserejét, hogy ideküldjön? És ez nem is az első alkalom, hogy megtette?

Ciara két kezével beletúr a hajába.

– Miért a leggyönyörűbb tündérek a legelbaszottabbak? Mindegy. Hol van Keldarion?

Forróság lepi el a testemet. Miért akar Kellel találkozni?

– Rosalina! – Megfordulok, és megpillantom Farront, amint leszánkázik a lépcsőkön, a mellénye félre van gombolva. Ezryn követi őt.

Mindketten megállnak, és Ciarára bámulnak.

– Francba! Ne, már megint! – szitkozódik Farron.

– Nem tudtunk volna délig várni egy ilyen hangos felfordulással? – botorkál ki Dayton. Kezével ellenzőt formál a szeme fölé, és minden lépésénél meginog. Az a sejtésem, hogy a farkassá alakulása nem fosztotta meg a másnaposságtól.

De csak egy laza nadrág van rajta – vagy a melegítőnadrág tündérváltozata. Olyan alacsonyan viseli a csípőjén, hogy látom a fincsi V alakú izmait. Bassza meg!

A tekintetem közte és Farron között pattog. Nem tudom megállítani, az arcom elpirul, ahogy eszembe jut a kettőjük képe.

Dayton talán azt sem venné észre, ha egy meteor csapódna be elénk, de Farron igen. Elvörösödik, és beharapja az ajkát, olyan zavart és aranyos, hogy bukfencezik tőle a gyomrom.

Ezryn Ciarához masírozik, és elkapja a karját.

Ám Ezryn ezúttal úgy dönt, hogy neki nem jár a fojtogatás – annak ellenére, hogy szó szerint bevallotta, hogy Caspiantól jött. Lenéz rá, és csak ennyit mond:

– Kövess! Hazaviszünk.

Ijedt tekintettel néz rám, mielőtt Ezrynt követve visszaballagnánk a kastélyba. Farron mögé kerülök.

– Mindenki azt ismételgeti, hogy ne, már megint. Caspian gyakran küld meztelen tündéreket a kastélyhoz?

– Furcsa egy jelenség. – Farron hosszan felsóhajt, aztán kezével beletúr kócos hajába. – Sokszor megtörtént az átok első éveiben. Félmeztelen vagy pucér tündérek tűntek fel a küszöbünkön, és mind arról magyarázott, hogy éppen szexuális kapcsolatba kerültek a Tüskeherceggel.

– Hát ez különös. – Megállok séta közben, és a többieket figyelem, ahogy bemennek a kastélyba. – Miért?

– Annyit tudok, amennyit te. – Farron megvonja a vállát. – Valószínűleg Kelt akarja kínozni. Ha feléledne a társkötődése az egyik ilyen tündért látva, Caspian örökké a fejéhez vághatná, hogy ő kapta meg először Kel társát. Vagy talán Caspian gyűlöli az elköteleződést, és azt gondolja, hogy a bejárati ajtónk mindennél jobb szemétlerakó hely az ő… zsákmányainak.

– Micsoda görény! – Még egy pillantást vetek Farronra. – És, Farron…

– Ne haragudj! – böki ki egy időben velem.

Megkönnyebbült sóhajtást és egy kis nevetést engedek ki, ahogy ő is.

– Nem akartam kukkolni…

– Rosie, kérlek! – Előrenyúl, és megfogja a kezemet. – Azt mondtam, hogy találkozzunk a Nyári Szárnyban. Nem gondolkodtam. Tudnom kellett volna, hogy…

– Dayton veszettül sármos. – Rámosolygok. Kezei olyan melegek a jeges reggeli levegőben.

Megrázza a fejét.

– Így is lehet mondani.

– Ha nem bánod, hogy megkérdezem, ti együtt vagytok? Ezt hogy lehet összeegyeztetni a társkereséssel?

Vér önti el az arcát.

– Ősidők óta ismerem Daytont. A Nyár Birodalomba utaztam, és megtörtént. És miután mindkettőnket megkoronáztak mint legfőbb hercegeket, és Faragvárba költöztünk, folytattuk tovább. Csak szórakozunk.

A csak szórakozunk inkább Dayton szavainak hangzanak, mint Farronénak.

– Többnek tűnt szórakozásnál – felelem, mielőtt átgondolhatnám. – Mármint…

Próbálok eltávolodni, de Farron közelebb húz.

– Mégis meddig néztél minket, Rosie?

Forróság kavarog a testemben. Akkor a nevemet mondta. Meglepettségből vagy valami más miatt?

– Nem olyan sokáig.

– Talán számomra egy kicsit több szórakozásnál – mondja Farron lágyan, szeme a bejárati ajtóra pattan, ahol a többiek eltűntek. – Mindig a holnapra, a jövőre, a gyógymódra figyelek. De amikor Dayjel vagyok, csak akkor érzem úgy, hogy élek.

– Mindannyiunknak szüksége van valakire, aki érezteti velünk, hogy élünk.

– Bizony szükségünk van. – Hüvelykujja a tenyeremet masszírozza. – Mi nem csak egymással vagyunk. Dayton gyakran keresi a gyönyört, és néha magával ránt.

– Mármint, ti ketten bevontok másokat is? – Nem tudom megállni, hogy a kíváncsiság ne hallatszódjon ki a hangomból.

Szenvedélyes sóhajtást enged ki, és feltűnik, úgy közeledtem felé, hogy a mellkasom már-már hozzápréselődik, kezünk kettőnk között.

– Néha – motyogja érdes hangon, és lehunyja a szemét. Maga elé képzel valamit, ami valaha megtörtént… vagy gondolatai az enyémeket tükrözik?

Valami, ami megtörténhet.

– Rosie, ha…

Erős hangok visszhangzanak a kastélyból, én pedig együttérzően pillantok fel Farronra.

– Azt hiszem, mennünk kell segíteni.

Felszaladunk a lépcsőn, be az előcsarnokba. Ezryn, Dayton, Astrid és Marigold mind a tükör körül állnak.

Ciara csípőre tett kézzel bámul rájuk.

– Nem megyek el, amíg nem találkozom Keldarionnal.

– Nem működik a varázserőm a tükrön – morogja Ezryn. – Daytoné sem. Ugyanaz történt, mint legutóbb. Kétlem, hogy a tiéd működne, Farron.

Farron mélyet sóhajt.

– Azt gyanítom, Caspian valami bűbájt tett rájuk, hogy itt tartsa őket. Még egy módszer arra, hogy kínozzon minket. Csak Kel varázsereje olyan erős még, hogy megtörje.

Ezryn elfordul, és a lépcső irányába indul.

– Idehívom. De lehet, hogy támogatásra lesz szükségem.

Farron fájdalmas arcot vág, mielőtt magával húzná Daytont, fel a lépcsőn, Ezryn után.

Kínosan ácsorgok Marigold, Astrid és Ciara mellett, aki most épp olyan csapdába esett, mint én.

– Nos, milyen volt? – Marigold sötét szemöldökét vonogatja. – Lefeküdni magával a sötét herceggel?

– Marigold! Nem kérdezhetsz tőle ilyet! – szól rá Astrid.

De Ciarának nem jelent gondot a magyarázkodás.

– Mindenki azt mondja, ne menj le a Mélybe, de őszintén szólva, a legjobb dugásaim mind Sira partijairól származnak. Amikor összeakadt a tekintetünk Caspiannal, tudtam, hogy be kell próbálkoznom. Álomszerű persze, de sokkal többről van szó. Mind kíváncsiak vagyunk. – Tetőtől talpig végigméri Astridot. – Te Télből jössz, ugye? Én is. Tudnom kellett, Caspian farkáért tényleg megérte-e a birodalom.

Astrid kissé megremeg, és arca méregbe torzul.

– A birodalom nem veszett el…

– És? – Marigoldnak tulajdonképpen csöpög a nyála. – Megérte?

– Nem. – Ciara a szemét forgatja. – Csábos volt, amíg meg nem érkeztünk a hálószobájába. Még csak nem is vetkőzött le teljesen. A legjobb mutatványaimat villantottam, de egész idő alatt unottnak tűnt. Őrület, mi? Mármint, láttatok engem?

Lábától a feje búbjáig gyönyörű, és ráadásul irigylésre méltó, csábító önbizalma van.

– Néhány perc után legurult rólam, és még belém sem élvezett. Ráfröccsentette a lepedőre, a karomba lökte a ruhámat, és azt mondta: „Mondd meg Kelnek, hogy üdvözlöm!”. Micsoda szemétláda! Nem azért mentem le, hogy elküldjön az ő…

Hideg szélvihar söpör végig rajtunk, és odafordulva Keldariont pillantjuk meg, oldalán a másik három herceggel.

Ciara szeme elkerekedik. Felé indul. Mikor Kel leér a lépcső aljára, Ciara felé nyúl.

Az oldalamnál ökölbe szorul a kezem. Miért akarja ennyire…

De Keldarion mindössze megragadja a csuklóját, és anélkül, hogy még egy pillantást vetne rá, a tükörhöz húzza.

– Nem kívánatos a jelenléted.

Ciara egy fojtott sóhajtást enged ki, aztán ide-oda pillant. Valami kitisztul a tekintetében.

– Én…

Keldarion megáll a tükör előtt, és egyik tenyerét rálapítja. Az üveg megroppan érintése alatt.

– Gondolj az otthonodra! Ne térj vissza a Mélybe!

Ciara bólint. A tükör felé lép, mielőtt visszafordulna.

– Majdnem elfelejtettem. Ez a tiéd. – A zsebébe nyúl, aztán kihúz egy feltekert papírt, amit átad nekem.

Elveszem, aztán megérzem a varázslat nyúlványait, miközben eltűnik a tükörben.

Kel lehelete nehézkes felettem, ahogy lenéz a kezemben tartott papírra. Egy kicsi tekercs, egy rózsa formájú viaszpecséttel lezárva.

– Hát, akkor megnézem, mi áll benne – lehelem, a szívem gyorsabban kezd verni, miközben kitekerem a papírt. A hercegek, Marigold és Astrid mind körém gyűlnek.

Mindössze egyetlen, tintával írt sor látható, kacskaringós betűkkel.

Végig rád gondoltam, hercegnő.

C.

– Az a tündér tényleg úgy nézett ki, mint te – töri meg a csendet Dayton egy nevetéssel. – Hát, tényleg a család tagja vagy, Bimbócska, ha elnyerted a Tüskeherceg zaklatását.

32. FEJEZET

Keldarion

Néha elgondolkodom, hogy miért tartom Perth Quellost a Tél Birodalom vezéreként, amikor őt hallgatni olyan, mintha az agyamat akarnám áttömködni az olvadó havon.

Szilárdan tartom a testemet, keresztbe vetem a lábamat, és egy oszlopnak dőlök az előcsarnokban. Ez az egyetlen terem Faragvárban, ahová Quellosnak engedélye van. Nem fogom beljebb hívni a szalonba vagy az ebédlőbe. És biztosan nem fogom a Téli Szárnyba vinni.

Szerencséje van, hogy beengedem egyáltalán a kastélyba.

– Figyelsz rám, Keldarion? – kérdezi a vezér, mindent szótagol. A fáklyák fénye tükröződik kopasz fejéről, és üveges szeme mintha keresztüllátna rajtam.

Nem, nem figyelek. Az agyam folyamatosan visszaugrik egy héttel ezelőttre. Kibaszott Caspian! Mindig nagy örömét leli abban, ha kínozhat engem. De hogy bevonta Rosalinát…

– Keldarion? – csattan fel Quellos.

– Koboldok pusztítják a városokat. Kisebb lázadások. Sereget elhagyó lovagok. Mit fáradsz a látogatással, ha nem hozol új híreket? – köpöm felé.

Quellos hűvös tekintettel bámul rám. Ifjúkorom óta ismer. Az apám tanácsadója volt. Istenem, a fickó egy őskövület. Mégsem sikerült még kiismernie engem, és ez az őrületbe kergeti.

– Keldarion. A Tél Birodalom hercege vagy. A népednek az kell, hogy hazagyere.

Megérintem a hópehelynyakéket, ami a mellkasomon pihen. Egyszerű, fehér ingemnek széles V kivágása van, valamint feszes bőrnadrágot és koszos csizmát viselek. Nem akarom, hogy Quellos azt gondolja, kiöltöznék neki.

– Ezt már megtárgyaltuk. Ha Faragvár elesik a tüskék által, nem csak a Tél Birodalom lesz pusztulásra ítélve. Hanem minden.

Quellos megnyalja kék ajkát, amit a tamenfogyasztás fogott be – egy bogyó magja, ami csak Zúzmaró, Tél Birodalom fővárosa mellett nő. A tamen nagyon elterjedt a figyelmet és koncentrációt serkentő hatása miatt – és mert könnyen függőséget okoz.

– Értem, hogy a tüskék veszélyt jelentenek. De talán szükséged lenne külső segítségre. Ha itt állomásozhatnék, hogy megvizsgáljam ezt a jelenséget…

– Rád a Tél Birodalomban van szükség – morgom.

Sosem kellett volna Quellost a kastélyba hoznom. De jobb ez így, mint visszatérni a birodalmamba, mint azt a többiek teszik időnként, hogy ellenőrizzék a szülőföldjük igazgatását. Én az átok óta nem tértem vissza.

És valószínűleg sosem fogok.

Ideges kezd lenni tőlem. Minden látogatás egyre rosszabb. Minden alkalommal egyre erőszakosabban kér, hogy térjek vissza.

Koboldok özönlenek be a városokba… Dühös polgárok akarnak véget vetni a hercegségemnek.

Mit tehet egy szörnyeteg mindezzel?

Egy sóhajtás kíséretében masszírozni kezdem az orrnyergemet.

– Tiéd az irányítás, Quellos. Te vagy a Tél Birodalom vezére és intézője. Találj ki valamit ezekre a problémákra!

Quellos állkapcsa rángani kezd.

– Nem én vagyok a Tél Birodalom hercege. Nekem nincs ősi varázserőm. És csak te viseled a jelképet, ami lehetővé teszi, hogy használd a Védelmező Kardját.

Kezem öntudatlanul a hópehelynyakláncra téved.

– És meg kell állítanom a tüskéket…

– De nem állítod meg! – dörren fel Quellos. Még sosem beszélt így velem.

És ha valaki más tette volna, már kettéharaptam volna a torkát.

A vezér szaggatott sóhajtást enged ki, és a lila töviscsomókra mutat, amik áttörnek a kő repedésein.

– Nézz körül, Keldarion! Ahányszor meglátogatlak, egyre rosszabb. Faragvár varázsereje gyengül. A te varázserőd is gyengül. Vagy tedd a dolgodat – mélyet sóhajt –, vagy add át az irányítást olyannak, aki megteszi helyetted.

Eláraszt a szégyen. A szégyen, a harag és az árulás. Quellos már ismeri a gonoszságomat. Ha tudna az átokról is… Nem, sosem tudhatja meg.

Ellene fordítom a saját szavait. Teljes magasságomra kihúzom magamat, és oldalra billentem a fejem, hogy szemügyre vegyem a vezért.

– Szóval végre összeszedted a tökeidet, hogy benyújtsd igényedet a trónra.

Quellos mindkét kezét széles ruhaujjába dugja.

– Vannak, akik az irányításra születtek, hercegem. Vannak, akik nem. – A kastély kijáratának nagy ajtajához indul. – És minden nappal, amit arra pazarolsz, hogy kitaláld, te melyik vagy, a népedből egyre többen szenvednek.

– Csak én állíthatom meg a Tüskeherceget – morgom.

Quellos összehúzza szemét, úgy tekint rám.

– Vagy esetleg ő az egyetlen, aki képes téged megállítani?

A szó vad vicsorgásként hagyja el a számat:

– Távozz!

– Már megyek is – szól nyugodtan. – Ó, ő egy új szolgáló?

Rosalina a lépcsősor aljánál áll, egy tálca süteménnyel és teával a kezében. Felsikkant, amikor találkozik a tekintetünk, és majdnem eldobja a tálcát.

– Bocsánat! Bocsánat! Nem akartam zavarni. Csak hangokat hallottam, és nekem túl sok volt az étel, és gondoltam, hátha Kel kér belőle. Mármint Keldarion. A Tél hercege. Télherceg. Ööö, akkor én… – Sarkon fordul.

– Várj! – szól Quellos. – Ember vagy?

– Igen – vinnyogja a lány. – Rosalina O’Connell vagyok.

– Érdekes. Nem tudtam, hogy már embereket is a szolgálatodba veszel, Keldarion – tűnődik el Quellos.

Jég reccsen a csizmám alatt, és közéjük lépek.

– Már éppen indultál.

– Igen. Igen, így van – mondja Quellos. – Örvendek a találkozásnak, Rosalina. Talán látjuk még egymást a jövőben. – Kitárja az ajtót.

Hideg fuvallat csap meg. Nem olyan hideg, mint a hálótermemben, ahol az ő tüskéi mindenre hatással voltak, még a saját varázserőmre is. Nem, ez a szél a fa füstjét és a sült gesztenye illatát hozza magával. A Boglárka-erdőből származó fenyő és luc aromája keveredik a hólepte talaj földes illatával. A jeges fuvallat csípőssége a levegőben marad, miután az ajtó becsapódik mögötte.

Otthonillata van.

– Mi a franc? Hová ment? – csicsergi Rosalina. – Nem úgy nézett ki, mint a Tüskebokor.

– Tudtad, hogy ez egy privát politikai megbeszélés volt, amit kihallgattál?

– Nem is hallgatóztam! – Arca lágy rózsaszínre pirul. – Barátságos akartam lenni, és hoztam neked sütit.

A csizmám nehezen puffan a jégen, ami ott marad minden lépésem után, miközben csökkentem a távolságot közöttünk. Állja a tekintetemet. Közvetlenül előtte állok meg, csak a tálcája áll közénk.

Eszembe jut, hogy nézett ki, amikor a kastély falának szorítottam. Kicsi volt, és rémült, egy kisegér volt a farkasomnak. Vajon tudta? Tudta, hogy velem, a fogvatartójával nagyobb biztonságban volt, mint a tüskék szörnyével? A gondolat, hogy a keze simogatja a lány sápadt bőrét…

– Keldarion – suttogja –, miért nézel rám úgy, mintha meg akarnál enni?

Lassan lenyúlok a tálcájához, megragadom a sütit, és beleharapok.

– Köszönöm, Rosalina.

Kienged egy hosszú sóhajtást, amit, úgy tűnik, régóta tartogatott.

– Szóval…

– Szóval?

– Elmagyarázod, hogy az a fura, kék szájú férfi hová ment?

A szám sarkát megrándítja egy mosoly.

– Az a kék szájú férfi az én vezér főuram, és visszament a Tél Birodalomba.

– Meg kell mutatnod, hogy működik – mondja.

Azt hiszem, a magyarázat még nem fog ártani, hisz nem akarom, hogy egyszer olyan helyen kössön ki véletlenül, ahol nem kéne.

– Mi lenne, ha kitalálnád?

Felvonja sötét szemöldökét, és leteszi a tálcát egy kisasztalra egy poros, öreg óra és egy gyertyatartó mellé. Odahajol, ujjait végigfuttatja az ajtókereten. Gesztenyehaja úgy hullik a teste köré, akár egy vízesés, keretbe foglalja a keblét. Marigold ma magas derekú nadrágot adott rá, ami szorosan tapad hosszú, telt lábára. Sóhajtok, hogy lenyugtassam magam, amint elmémet elárasztja egy másik kép.

Hogy merészelte Caspian ideküldeni azt a tündért, hogy akár egy kicsit is Rosalinához hasonlítsa? Gúnyolódik velem. És semmit sem tehetek ellene, anélkül nem, hogy ne keltenék még több gyanút benne.

Elfordulok. A róla szóló gondolataimtól csak feldühödik a szívem. Ez Rosalina pillanata. Adok neki még egy percet, hogy rájöjjön az ajtó nyitjára, mielőtt megmutatnám neki a rejtelmeit.

A szerecsendió, fahéj és érett almák nosztalgikus illata megtölti az előcsarnokot. Aranyló levelek szállnak Rosalina körül. Egy pillanat múlva már mellette termek, erősen a testemhez rántom. Megpillantom a földutat és túlnőtt őszi fákat, mielőtt becsapom az ajtót.

– Hogy nyitottad ki? – vicsorgok, megperdítem, hogy felém nézzen.

– A kilinccsel – feleli, aztán taszít egyet a mellkasomon, hogy kiszabaduljon. Elengedem.

Rosalina az ajtóra mutat.

– Benyomtam a kilincset, és előtűnt egy kis számtárcsa. Volt rajta egy hópehely. Aztán elforgattam. Láttam egy rózsát, egy tulipánt, egy kagylót, aztán megálltam ezen a levélen. És, úgy tűnik, ez… – Felém pördül, szeme tele van izgalommal. – Ez az Ősz Birodalom volt? Ez hogy lehetséges?

– A Tündérkirálynő úgy építtette ezt a kastélyt, hogy bármelyik birodalomból elérhető legyen. A kastély fizikailag a Tüskebokorban létezik, de mágikusan felbukkan mind a négy birodalomban – magyarázom, miközben a kimunkált rózsalemezes tárcsát nézem az ajtókilincs felett. Rendszerint rejtve van. Nem kellett volna így érzékelnie a varázslatot. – Az ajtó minden birodalomban a kastélyon kívülről nyílik, viszont a kastély külseje csak egy üres héj. Faragvárnak csak egy belsője van.

– Mindegyik ajtó idevezet, a Tüskebokorba – elmélkedik.

– Pontosan. Bár mindegyik birodalomnak megvan a maga királyi vára, ahol rendszerint a legfőbb uralkodó családja tartózkodik.

– Család – visszhangozza Rosalina, és kihallom hangjából a fájdalmat. Most az apjára gondol, a betolakodóra. – A te családod…

– Az apám jobb legfőbb herceg volt, mint amiről álmodni tudnék, édesanyám pedig egy bájos és jótékony uralkodó.

– Kel – suttogja. – Hol vannak most a szüleid?

– A Mély áldozatai – morgom.

– Nagyon sajnálom…

Leállítom, és tenyeremet az ajtóra teszem. A varázslat hulláma még mindig morajlik benne.

– Az átok előtt a személyzet és a látogatók szabadon jöhettek Faragvárba. De azóta betiltottuk ezeket a látogatásokat. Az egyetlen, aki így megjelenhet, az Perth Quellos, a vezérem.

Egy hosszú pillanatig tanulmányoz engem, aztán átlép a tükörhöz, ami az ajtó mellett lóg.

– És ez?

– Kifogysz valaha a kérdésekből?

Olyan mosolyt villant rám, amitől a szívem kihagy egy ütemet.

– Egy elvarázsolt kastélyban élsz. Sok minden kíváncsivá tesz.

– A tükör a Tündérkirálynő másik ereklyéje. Csak a hercegek használhatják.

– Hogy oda menj, ahová szeretnél – mondja.

Felvonom a szemöldökömet.

– Jó a megérzésed.

Ujjával végigfut az elegáns aranykereten. A tükör úgy fodrozódik, mint a hullámok a vízen.

– Ahogy a tüskék továbbra is elszívják Faragvár életerejét, úgy a tükör varázsereje is egyre halványul – mondom halkan.

Rosalina leengedi kezét, és felém fordul.

– És az a rózsajel a számtárcsán… Hangja furcsán szeszélyesen szól. – Volt valami azzal a képpel kapcsolatban. Ha megnézhetném még egyszer…

Megrántom a karját, közelebb húzom magamhoz. Felnéz rám, egy pillanatig értetlenül áll a tettem előtt, azt várja, hogy megszólaljak.

– Ma már nem akarok a varázserővel kísérletezgetni.

Értően, lassan bólint, de nem hátrál el tőlem. Sőt, egy lépéssel közelebb jön.

– Kel, igaz, hogy az átok óta nem jártál a Tél Birodalomban?

– Igen.

Mosolya úgy ragyog fel, mint az első hóesés.

– Hát, a kis kémkedésem remek ötletet adott, hogyan törhetnénk meg az átkot.

Mielőtt bármit is mondhatnék, arrébb tipeg.

Sóhajtok. Hadd reménykedjen. Úgy, ahogy Farron. Úgy, ahogy Dayton és Ezryn a remény utolsó foszlányaiba kapaszkodnak.

De én tudom az igazságot.

Számomra nincs mód arra, hogy megtörjük az átkot.

33. FEJEZET

Rosalina

Az első családi – és családi alatt magamat és a négy tündér fogvatartómat értem – reggelink éppoly kínos, mint a vacsoráink.

Az utóbbi hetekben a vacsoráink már egy bizonyos rutint követtek, mely szerint Farron a kutatásunkról magyarázott, de Keldarion félbeszakította azzal, hogy vagy Daytonnel vagy Ezrynnel kiabált, kedvétől függően. Néha Ez és Kel összefognak Dayton ellen, amikor kiváltképp idegesítő, ezt pedig igazán jó szórakozás nézni.

Bár Ezryn csak minden második alkalommal jelenik meg. És Dayton néha olyan részeg, hogy beájul, mielőtt eljutna az ebédlőbe. És ha mégis eljut, akkor csak annyira képes, hogy álmosan bámuljon maga elé, miközben Farron próbálja kanállal megetetni vele a levest. Ez valahol aranyos.

A vacsorákat leszámítva a legtöbb napomat Farronnal töltöm, kutatunk a könyvtárban. Elszántan meg akarom őt ismerni, ahogy a többi herceget és a világukat is. De annyira óvatosan bánnak az információkkal. Még Marigold és Astrid sincsenek a segítségemre. Az előbbi csak arról akar beszélni, hogy milyen hihetetlenül gyönyörűek a hercegek… ami jogos. A jövőbeli társuknak majd illene imádnivaló köszönőleveleket írniuk nekem. Az utóbbi pedig túlságosan fél Keldariontól, hogy bármi szaftosat megosszon velem, de ez is jogos. A Télherceg indulatai kiszámíthatatlanabbak, mint egy macskáé.

Ám a legijesztőbb, hogy minél több időt töltök itt, annál kevésbé érzem magamat börtöntölteléknek és sokkal inkább a háznép részének, aki makacsul meg akarja törni az átkot.

De jó nyomon vagyok. A hercegek hamarosan szeretetteljes ölelésbe vonhatják a társukat, én pedig hazajutok Orca Cove-ba, ahol aztán pletykálhatnak rólam a köny-vesboltban.

Megrázom a fejem, és egy fél áfonyás muffint tömök a számba.

– Szóval – szólal meg Dayton elnyújtva, és a narancslevét lötyögteti, ami az illata alapján kicsit túl erősnek érződik –, kinek mi a terve teliholdkor?

A telihold. Elég izgatottak miatta – legalábbis Dayton. Ez az egyetlen este, amikor az átok nem sújtja őket. Ez egy mellékvágánya volt a Farronnal közös kutatásunknak. Arra jutottunk, hogy a varázslónő ereje talán nem olyan erős teliholdkor, vagy a hercegek tündérvarázsereje jut a csúcsára azon az estén. Bármi is legyen az ok, az elmúlt huszonöt év összes teliholdjakor az átok nem volt hatással rájuk vagy a kastély személyzetére.

Viccelődtem azzal, hogy a vérfarkasos filmek készítői akkor rosszul tudják, de Farron nem értette.

– Komolyan – folytatja Dayton –, teliholdkor ti…

– Farkassá változom, és koboldokra vadászom – szól Ezryn, szilárdan ülve. Előtte nincs tányér, természetesen.

Dayton a kezét a szívére teszi döbbenetében.

– Ez az egyetlen éjszaka, amikor nem kell azzá a rühes korccsá válnod.

– A koboldok nem tartanak szünnapot a birodalmaink terrorizálásában – mondja Ezyrn. – Így én sem.

– Hát én nem, bátyám – válaszol Dayton. – Nekem kell a szünet. Egy esély, hogy férfi legyek.

– Milyen szünet? A nappali ivászatban? Vagy hogy a fürdőben ücsörögj? – motyogja Farron keserűen.

Most, hogy belegondolok, már tegnap is rossz kedve volt. Azt hittem, kiugrik majd a bőréből. Egy esély, hogy az éjszakáját ne abban a koszos tömlöcben töltse.

– A napközbeni lerészegedés semmi ahhoz képest, amikor megízlelheted az édes bogyóbort, miközben az éjszaka tengerparti szellője az arcodat simogatja – folytatja Dayton. – Én, személy szerint, visszatérek a Nyár Birodalomba, hogy a szépségében sütkérezzek.

– Ne láss túl sokat mögé! – mondja Keldarion. – Eszében sincs egyik politikai helyzettel sem foglalkozni, míg odalesz.

– Miért is zaklatnának fel ezek, ha a Nyár összes csodaszép gyümölcse engem fog hívogatni? Az édes boraik és a még édesebb tündéreik. – Dayton vigyorog. – Nem mellesleg a húgom minden politikai dolgot az irányítása alatt tart.

– A húgod még gyerek. – Farron hátralöki a székét, és dühösen néz Daytonre. – Épp olyan téveszméid vannak ezzel kapcsolatban, mint minden mással.

Dayton mosolya nem olvad le az arcáról, de esküdni mernék rá, hogy a sértettséghez hasonlító villanást látok a szemében.

– Mi itt mindannyian lopott időn élünk. Ki is élvezheted, amíg tart, vagy összegömbölyödhetsz a poros, öreg könyvtáradban, és kereshetsz valami olyat, amit sosem fogsz megtalálni. Hé, sosem tudhatod, talán a Nyár Birodalomban a társam épp a farkamra zuhan, és én magam töröm meg ezt a kibaszott átkot.

Farron szeme könnybe lábad, átviharzik a szobán a kijárat felé.

– Farron, várj! – kiáltok utána.

– El kell készülnöm. – Megáll az ajtó előtt, lágy kifejezés ül az arcára. – Visszamegyek az Ősz Birodalomba, és meglátogatom a szüleimet. Néhanapján jó ott tölteni az estémet.

Ezzel kimegy. Csodálkozom, hogy Dayton tüzes tekintete nem éget lyukat a falba.

Oké, elő kell hozakodnom a tervemmel. Ám így most egy kicsit ideges vagyok, hogy a jobbkezem elment.

– Te hová mész teliholdkor, Keldarion? – kérdezem, időt akarok nyerni.

– Én itt leszek – jelenti ki.

Ennyit az időről.

– Kel már huszonöt éve nem hagyta el a kastélyt – mondja Dayton. – A pletyka szerint ez nem az egyetlen, amit nem…

– Vigyázz a nyelvedre, amikor a Télherceggel beszélsz! – csattan fel Ezryn. – Ő kapta meg a Védelmező Kard…

– Persze, sok jó származott belőle – vitatkozik Dayton, szavai tüzesek. Farron tényleg felzaklatta. – Kel mindannyiunkat átvert. Mégis miért? Hogy ágyba bújhasson az árnyak…

– Elég! – vicsorog Keldarion, kezével az asztalra csap. Jég lepi el az ételeket, mintha fagyási sérülést kaptak volna.

Oké, most vagy soha.

– Tudom, hogyan törjük meg az átkot – kiáltom, és felpattanok.

Mindannyiuk szeme az enyémbe mélyed.

– Hát, illetve csak egy ötlet. Igazából csak egy hipotézis. Valami, amiről Farron és én azt gondoljuk, hogy megér egy próbát.

Valójában amikor megosztottam Farronnal az ötletem, csak grimaszt vágott, és azt motyogta, hogy ezen a ponton már bármit megpróbálna. De magamra hagyott, szóval az lesz az igazság, amit annak mutatok.

Kel úgy néz rám, mintha az ötletem meghallgatása sokkal kevésbé lenne vonzó, mint péppé verni Daytont, ami jelenleg a célja. De szerencsére Ezryn felém fordítja fémálarcos fejét, és azt mondja:

– Oszd meg velünk a tudásod, Rosalina!

Az idegesség bizsergeti a gyomromat, és orcáim elpirulnak.

– Farron és én rengeteg kutatást végeztünk. És azt kell mondjam… Daytonnek igaza van.

Mind közül Dayton tűnik a legdöbbentebbnek, de Kel arca is hasonlóképp elégedetlen, és csak elképzelni tudom, hogy Ezryn arca milyen meglepett lehet az álarca alatt.

– Úgy értem, hogy igen. Talán a társa majd rázuhan az ő…

– Ha pusztán a farkam gondolatától így elvörösödsz – ragyog fel Dayton –, akkor képzeld el, hogy néznél ki vele a…

– Ne légy ilyen közönséges! – csattanok fel. – A lényeg, Daytonnek igaza van abban, hogy van rá esély, hogy a társát a Nyár Birodalomban fogja megtalálni. Úgy biztosan nem fogjátok, ha Faragvárban ücsörögtök, és senki újjal nem találkoztok. Nem fogtok egy nap úgy ébredni, hogy a társkötődésetek egyszer csak életre kel bennetek.

– És miért nem? – bámul rám Kel.

– Mert nem így működik.

– Nem? – Szeme kék tűzként ég az asztal túlvégén.

Az elmúlt hónapban már minden könyvet elolvastam a társakról abban az átkozott könyvtárban, és úgy tűnik, Keldarion tesztelni akarja a tudásomat.

– Oké, gyakorlatilag megtörténhet, hogy felkelsz, és érezni fogod. De ez kétséges. Valaminek ingerelnie kell.

– És mik ezek a lehetséges ingerek, Rosalina?

Nyugtató lélegzetet veszek.

– Valójában ez nem kapcsolódik az én…

– Hívjuk vissza Farront, hogy rendesen el tudja magyarázni?

– A kötődést felélesztő lehetséges ingerek közé tartozik egy baleset, amiben te vagy a társad halálközeli élményben részesültök. Egy bizonyos közelségben bármilyen erős érzelem bármelyikőtöktől felélesztheti. És ez a közelség az, amit Farron és én kutatni kezdtünk. Amire rájöttünk, hogy nem végtelen. Nem ismerem ennek a kastélynak a varázserejét, de nem hinném, hogy a kötődés elér a birodalmatokig. Valószínűleg csak a Tüskebokorig, ahol a kastély valóságban elhelyezkedik, de hacsak a társad nem egy kobold, nem fogod a semmiből érezni.

Állja a tekintetem, és egy szőlőszemet dob a szájába. Attól legalább csendben marad. Visszafordulok Ezryn és Dayton felé.

– Úgy gondolom, az átok elnyomta bennetek a társkötődéseteket. Vagy az is lehet az oka, hogy a legtöbbetek nem hagyja el a kastélyt. – Farron elmesélte, hogy kezdetben ő, Dayton és Ez nappal a birodalmaikban járkáltak, ám ahogy sikertelenül teltek az évek, a reményük is elszállt. És a társuknak szeretniük kell őket, szörnyestül, mindenestül.

– Dayton, te szerezted a legnagyobb kitettséget, tekintve, hogy eljársz nappal és teliholdkor is iszogatni. Érezted már valaha…

– Ó, én elég sok mindent éreztem – szól Dayton.

– Figyelj! – Kezemmel a hajamba túrok, próbálok emlékezni a bekezdésekre a könyvemből. – Minden könyvben azt írják, hogy a kötődés leírhatatlan, ami abszolút nem segít nekünk. Azonban amit összegyűjtöttem, aszerint olyan mint… mintha egy csillagfény robbanna az egész testedben, amitől rájössz, hogy volt egy üres rész a szívedben, ami végre kiteljesedett…

Elkalandozom, aztán azt veszem észre, hogy mind kifürkészhetetlen arccal bámulnak rám. Nos, kivéve Ezrynt. Rajta csak az én zavart tükörképemet látom.

– Dayton, éreztél már valaha ehhez foghatót?

– Nem – feleli automatikusan, de szeme az ajtóra pattan, mielőtt visszapillantana rám.

Egytől egyig hasznavehetetlenek. Mindennap egyre inkább értem, hogy is nem törték még meg az átkot. Esküszöm, egyenesen az ölükbe hozhatnám a társukat, még akkor sem tudnák megtörni ezt a rohadt vackot.

Akárhogy is, muszáj erőltetnem.

– Az átkot úgy tudjuk megtörni, ha megtaláljátok a társatokat, amihez kitettségi terápiát fogunk alkalmazni.

– Hogy mit? – pislog Dayton.

– Más szavakkal – kitárom a karomat a hatás kedvéért –, egy nagy bált rendezünk.

– Egy bált? – kérdezi Ezryn lassan.

– Igen. – Beszívom a levegőt a magyarázatomhoz, mielőtt megállíthatnának. – Ez egy tökéletes alkalom arra, hogy megfelelő emberekkel találkozzatok, és érintkezzetek velük. Néha a társkötődés életre kelhet csupán attól, hogy egy szobában vagytok. Farron és én arra gondoltunk, hogy mindegyik birodalom szervezhetne egyet. Így az egész Elvarázsolt-völgyből találkozhatnátok tündérekkel.

– Ismersz, édes. – Dayton rám mosolyog. – Én mindig vevő vagyok egy jó partira.

– A téli napforduló néhány hét múlva lesz. Ha az első bált a Tél Birodalomban szervezzük, az talán fellelkesítené az embereket – ajánlom óvatosan. Az alapján, amit Kel vezére mondott, a Tél Birodalomra ráférne egy kis pezsgés.

– A téli napforduló nem teliholdra esik – mondja Ezryn. – Akkor nappal kéne tartani.

Belém költözik a remény – ez nem nemleges válasz.

– Igen, hirdethetnénk egész napos ünneplésként. Elhíreszteljük, hogy a hercegek partnert keresnek maguknak. Az majd lelkes tömeget vonz be.

– Táncoljak egy csapat tündérrel és igyak nappal? – Dayton felnevet. – Én támogatlak.

– Végül is, érdemes megpróbálni – mondja Ezryn. – Azonban ügyelnünk kell rá, hogy az este beköszönte előtt térjünk vissza a kastélyba. Senki sem tudhat az átokról.

– Persze, bármit össze tudunk hozni. Biztos vagyok benne, hogy ilyen romantikus közegben a társkötődésetek ki fog virágozni. – Csaknem ugrálok örömömben. Tetszik nekik az ötlet. Mármint, amíg nem fordulok Keldarion felé.

Az ő arckifejezése viharos, és épp a zuhatag közepén kapom el, ahogy rám bámul.

– Használhatod a birodalmamat, és hívhatsz embereket, de én nem fogok megjelenni.

Felé indulok.

– Kel, ott kell lenned.

– A válaszom végleges – vicsorogja.

Ez a terv romba dől, ha Keldarion nem fog eljönni. Főleg, mivel az ő átkozott birodalmában kezdenénk. Tényleg azt gondolja, hogy egy nap csak úgy felébred a társkötődéssel? Vagy talán nem érdekli. Nem érdekli ez a kastély. Vagy a többi herceg. Vagy bárki, saját magán kívül.

– Egy önző seggfej vagy, Kel – sziszegem.

Megkeresem a legégettebb muffint, megragadom, és olyan erősen vágom hozzá, amennyire csak tudom. Nem kapja el, nem mintha azt gondolnám, hogy nem tudná. Csak nem gondolta, hogy érdemes az erőfeszítés, mikor bántódás nélkül lepattan kőkemény mellkasáról.

Még egy muffinért nyúlok, de ő már átszelte az asztal hosszát, aztán elkapja a csuklómat, keze eltakarja jeges alkunk karperecét.

– Az ilyen beszéddel, Rosalina, éppen be fogsz illeni a Tél Birodalom lakói közé.

34. FEJEZET

Rosalina

Reggeli után elviharzok a folyosón, nem is nézem, merre megyek. Mi baja van Keldarionnak? Mégis hogy fogom megtörni az átkot, ha semmit sem hajlandó megpróbálni? És ha nem töröm meg az átkot, sosem fogom visszanyerni a szabadságomat, és sosem jutok haza.

– Meg ne sértsd magad, édes! – Erős kezek ragadják meg a vállamat, és elirányítanak egy egészen nagy tövis útjából. Megfordulok, és Daytont látom meg magam mögött. – Minden rendben?

– Nem – vicsorgok, és sétálok tovább. – Nem értem Keldariont. Már azt gondolhatnánk, hogy élvezi, hogy szörnyeteg lehet.

– Egyikünk sem élvezi. – Dayton követni kezd engem. – De Kel…

– Látod? Még te sem tudsz kifogást találni neki.

– Nem erről van szó. Kelnek a társak érzékeny témát jelentenek.

Megállok, valami összeszorul a mellkasomban.

– És ez miért van?

Dayton körbenéz, aztán kezét az egyik tövisre teszi.

– Nézd, Kelnek volt egy nagy szerelme, és az, hogy balul sült el, a kibaszott évszázad legnagyobb alábecslése lenne.

Keldarion volt már szerelmes? Na, ez meglepő.

– A nagy szerelme a társa volt?

– Hát, kurvára remélem, hogy nem – nevet fel Dayton. – De nem, nem hinném.

– Mi történt velük? – kérdezem.

– Elég a kérdésekből... – sziszeg le Dayton, aztán – a hold szerelmére, Bimbócska, te sírsz?

Megtörlöm a szemem.

– Nem! Csak… hogy segítsek nektek, ha Kel még csak nem is próbálkozik?

Dayton felsóhajt, aztán körém fonja karját, és közelebb húz magához. Olyan meleg, én pedig belélegzem a tengeri levegő és a napfény édes illatát. Eláraszt a nyugalom érzése.

– Ha lenne szívem, megérteném, hogy Kel miért nem szorgalmazza, hogy megtaláljuk a társát – mondja Dayton. – De mivel világos, hogy téveszméim vannak, és képtelen vagyok bármilyen érzelemre is, egyetértek veled. Keldarion egy hatalmas faszfej, és ha az életem hátralevő részében át kell adnom az éjszakáimat annak a seggfej arany farkasnak, valószínűleg meg fogom ölni egy nap.

– Igen, micsoda faszfej! – Élvezkedem ebben az újdonsült békében, ahogy érzem Dayton mellkasát az arcomon. Csakhogy eltol magától, mire a haragom azonnal visszaáramlik belém.

– De ma az a rohadék farkas a helyén marad. – Dayton rám vigyorog, szőke hajtincsek hullanak az arcába. – És el kell készülnöm.

– Ó!

– Rosalina, édesem! – Biztos még mindig látja arcomon az aggodalmat, mert előrenyúl, és megböki az államat. – Három módja van annak, hogy megszabadulj a haragodtól. Harcolj, igyál, vagy keféld ki magadból. Kérd meg Marigoldot, hogy keverjen neked valami extrát. Igen jó érzéke van a koktélokhoz.

Elfordul, és elindul a folyosón. Valami bizsereg a mellkasomban, egy lázadozó vágy, mintha még nem állnék készen arra, hogy itt hagyjon.

– Vigyél magaddal a Nyár Birodalomba! – mondom neki.

Egy fél másodpercre megáll, aztán felcsattan.

– Nem! – Aztán továbbsétál.

– Azt akarom csinálni, amit mondtál – botladozom mögötte. – Vigyél magaddal!

– Ha elfelejtetted volna, Kel foglya vagy.

Összehúzom a szemöldökömet.

– Gyakorlatilag a kastély és a tündérhercegek foglya vagyok. Ha veled vagyok, az nem szökés.

Dayton megáll, mire belefutok kemény testébe.

– Ha nem vetted volna észre, Kel nem szereti a gyakorlati dolgokat. És én szeretem a fejemet. Nagyon. Láttad már, milyen helyes arc van rajta?

– Hát jó. – Beszívom a levegőt. – Azt hiszem, tényleg Kel kiskutyája vagy.

Elfordulok tőle, teszek egy lépést, aztán még egyet, amíg meg nem pördítenek, a hátam pedig a kemény kőfalnak ütődik. Dayton előttem áll, egyik lábát az enyém közé nyomja.

– Nahát, mégis ki mondana rólam ilyen csúnya dolgot? – A fülemhez hajol, lágy hajtincsek csiklandozzák az arcomat.

Igyekszem lenyugtatni a lélegzetemet.

– A Tüskeherceg mondta.

– Amikor megtudtam, hogy itt volt – Dayton humortalan nevetést enged ki –, amikor megtudtam, milyen közel került hozzád…

– Micsoda? – Oldalra billentem a fejemet, mellkasom a felsőtestét súrolja. Forróság siklik végig rajtam.

Dayton szorosan behunyja a szemét.

– Kelnek meg kellett volna ölnie, amiért ilyen közel jött.

A kastélyhoz vagy hozzám?

Dayton ellöki magát a faltól.

– Alkonyatkor találkozzunk a tükörnél! – Veszélyes mosollyal hátrapillant a válla felett. – És meleg estéhez öltözz! Végül is, az én birodalmamba megyünk.

35. FEJEZET

Rosalina

– Nincs szükséged egy kitömött oroszlánra. – Dayton arrébb húz az egyik eladó bódéjától, ami tele van kézzel varrt állatfigurákkal és további fantasztikus lényekkel.

– De szárnyai vannak, Dayton – nyafogok.

Egy órával ezelőtt átléptünk az elvarázsolt tükrön egy sikátorba, a Nyár Birodalomban. Már éppen kértem volna, hogy a Nyár Birodalomba az ajtó számtárcsájának elforgatásával jussunk el, de Kel azt mondta, hogy azokat az útvonalakat már rég lezárták.

Ráadásul Dayton közel akart megérkezni a Nyár Birodalom éjszakai életéhez, és a sikátort egy buzgó kültéri piac irányában hagytuk el. A bazár nyüzsög és vibrál, tele emberekkel, akik színes ruhákban kóvályognak, árusok svindliznek a portékájukkal a kis kocsijukról, és kézművesek teszik állványokra áruikat az ékszerektől elkezdve a festményeken át egészen a fújt üvegekig. Ez a terület a tengerparton helyezkedik el, hajók indulnak a kikötőkből, és a lemenő nap csillan vissza a hullámokról.

Dayton megforgatja a szemét, és néhány érmét húz elő a zsebéből.

– Egy oroszlánt kérünk.

Az eladónak elkerekedik a ráncos szeme.

– A hercegnek legyen ez szerény ajándék.

– Nem, ragaszkodom hozzá. – Dayton leteszi az aranyérméket a pultra.

Az eladó körbenéz.

– Hercegem, ha nem túl merész ezt kérdeznem, mikor fog végleg visszatérni?

A játékos arckifejezés, amivel Dayton nézett egy másodperccel ezelőtt, szertefoszlik, mielőtt visszagyúrná egy pimasz mosolyba.

– Sajnos Faragvárt még mindig sok tüske veszi körbe. A többiek nem tudják távol tartani a sötét varázslatot nélkülem.

Az eladó felnéz, követem a tekintetét. A város felfelé terül el, és innen látom a távolban Faragvárt.

De ez csak tévképzet. Dayton elmagyarázta nekem, hogy csak a bejárati ajtó van fizikailag a Nyár Birodalomban. Azonban ha valaki átlépne rajta, a Tüskebokorban ragadt kastélyban találná magát. Legalábbis így volt, mielőtt bezárták az ajtókat, hogy meg tudják védeni az átok titkát.

A Faragvár alatt egy gyönyörű palota fekszik, a tengerre néző domboldalt ékesíti. A Nyárpalota, mesélte Dayton, ahol most a húga él, az intéző, aki az ő távollétében uralkodik. A falait elefántcsont és jádekő keverékéből építették, aranyló tornyokkal, amik úgy fénylenek, mint maga a nap.

Az eladó bólint, imádattal néz fel Daytonre.

– Ha engem kérdez, szerintem magát kellett volna a Birodalmak Esküdt Védelmezőjének kinevezni azok után, amit a Télhercegecske tett.

Dayton gyenge mosolyt villant, és felveszi az oroszlánt. A gyomromnak löki, erősebben, mint szükséges lenne. Ez meg mi volt? Mit csinált Kel?

– Köszönöm – mondom neki.

De Dayton csak morog. Az eladó szavai valahogy felzaklatták. Visszafordulok a piac felé. Annyira furcsa kint lenni a tömegben, miután a kastélyban bezárva töltöttem több mint egy hónapot.

Az óceántól érkező szél a bőrömet simogatja, mire összehúzom magamon a köpenyemet. Dayton javaslatára mindketten mélyfekete öltözékbe bújtunk, hogy könnyebben be tudjunk illeszkedni a tömegbe. Bár ez nem akadályozta meg az embereket abban, hogy felismerjék őt.

– Hallottam már korábban is, hogy Kelt az Esküdt Védelmezőnek hívják – szólalok meg. – Ez meg mit jelent?

Dayton letekint rám, aztán megragadja a kezemet, és elhúz a sikátorba. Egy vésetekkel teli kőfal mentén kezdünk sétálni. Némelyik szoborszerű, mintha kiugranának a falból. Szorgalmasan szemügyre akarom venni őket, de Dayton csak sétál tovább.

– Az Elvarázsolt-völgy egy gazdag és csodálatos hely volt, amikor a királynő eltűnt – magyarázza Dayton. – Itt akart hagyni egy védelmezőt, aki fenntartja a békét a hiányában. Az ősök öt isteni fegyveréből kiválasztott egyet, és megbízta vele a Tél Birodalom legfőbb uralkodóját.

Megáll egy fal előtt, én pedig szemrevételezem az öt fegyvert ábrázoló vésetet: egy kard, egy kalapács, egy háromágú szigony, egy lándzsa és egy lenyűgöző íj. Óvatosan kinyújtom a kezemet, és végigsimítok az íjon, melybe csillagképeket karcoltak. Olyan valósághű, olyan, mintha leszedhetném a falról.

– Mik azok az isteni fegyverek?

– Ősi ereklyék – feleli Dayton, ujjai a szigony felett rebegnek, mielőtt karját leengedné az oldalához. – A királynő és a legfőbb uralkodók az Elvarázsolt-völgy létrehozásakor használták, hogy legyőzzék a Mélyt. De a háború után azt mondta, ekkora erőnek nincs helye egy békés világban. Egy monostorban helyezte el őket, míg a Völgynek esetleg újra szüksége lesz rájuk.

– Mint amikor elment – mondom, kezemet a falon vezetem, míg el nem jut a kardig.

– Igen. A hiányában azt akarta, hogy legyen, aki törődik az Elvarázsolt-völggyel, ezért Tél legfelsőbb uralkodóját kinevezte a Birodalmak Védemezőjévé, és rá hagyta a Védelmező Kardját, örökös használatra. Azóta mindig a Tél legfőbb uralkodója örökli meg. Most Kelre bízták. Habár egy kard nem túl hasznos az átokkal szemben.

– Szóval, Kel vigyáz mindenkire.

Dayton felhorkan.

– Ez lenne a helyzet. Annak a jeges seggfejnek a Völgy őrzőjének kéne lennie. Zűrzavar esetén neki kéne irányítania a többi uralkodót. Farron, Ez és én… mi még mindig felnézünk rá. De az biztos, hogy nem túl nagy hőse a birodalmaknak. A tüskeháború óta nem.

Hagyom, hogy lezuhanjon a kezem.

– Talán csak meg kell találnia az önbizalmát.

– Ja, hát, a népe bizalmát már rég elvesztette.

Mielőtt tovább kérdezősködhetnék, Dayton a karomra csap, és azt mondja:

– Gyerünk! – Visszairányít a nyüzsgő utcára. – Nem a múlt poros történetei miatt hoztalak ide. Azért hoztalak el, hogy éljünk.

Hangos üdvrivalgás tölti meg a levegőt, és ahogy felnézek, látom, hogy egy óriási épület mellett haladunk el: márvány- és homokkő boltívek tornyosulnak fölénk. A falakat kimunkált karcolatok és szobrok borítják, és a nyíláson keresztül sorokba rendezett üléseket kémlelek ki. Kint még több kereskedő árul agyagtányérokat, amikre harcosok képét vésték.

– Mi ez a hely? – kérdezem, amint egy újabb kiáltás robban a tömeg felől.

– Ez a Napkolosszeum, egy kulcsfontosságú épület a Nyár Birodalomban – mondja Dayton, ahogy követi a tekintetemet. – Ezen a helyen születtek a legnagyobb hőseink. A tündérek próbára tették az erejüket és bátorságukat, megküzdöttek egymással vagy a Mélyből jött szörnyekkel.

– Hű! – felelem. – Mint az ókori gladiátorok.

Rám kacsint.

– Mit gondolsz, honnan kapták az ötletet?

Tudtam, hogy láttam már ezt az építészeti stílust valahol. Úgy néz ki, mint amit a történelemkönyvekben látni, az ókori római és görög stílusok keveréke. A tündérek és az emberek sokkal inkább össze vannak fonódva, mint azt valaha képzeltem.

– Bár mi nem tartunk rabszolgákat, természetesen – szól Dayton. – Nagy dicsőség az arénában harcolni. Sőt, a királyi család tagjaitól is elvárják a harcot, hogy bizonyítsák a rátermettségüket.

– Várj! – Megragadom a karját. – Azt akarod mondani, hogy te tényleg itt harcoltál? És túlélted?

– Kérlek, alig jelentett kihívást. – Elképesztő mosolyt villant. – Egyszerre hat ilyen harcossal is elbírnék, bekötött szemmel.

– Megnézhetjük?

– Ma kissé vérszomjas vagy, nem, Bimbócska? – Valami felvillan a szemében, felnéz az arénára, és nem tudom, hogy szomorúság, vágyódás vagy… félelem.

– Dayton?

Karját a vállam köré kanyarítja.

– Talán máskor. Megy le a nap, és még nem ittam semmit. Ezt azonnal orvosolnunk kell.

* * *

Egyre beljebb jutunk a városba, mígnem Dayton egy bárba irányít minket, bár nem tudom, hogy a tündérek máshogy hívják-e ezt a helyet. Egy gyönyörű tündérnő köszönt minket a bejáratnál.

– Hadd vegyem el a köpenyedet! – szól Dayton.

– Hallgattam a tanácsodra. – Kikötöm a köpenyemet, és átadom neki. – A személyzet nagyon izgatott volt, hogy segíthettek beilleszkedni a Nyár Birodalom népe közé.

Marigold és Astrid mindent megtettek, hogy beolvadjak. Miután felesküdtek a titoktartásra, elmondtam nekik, hogy az estémet az egyik birodalomban fogom tölteni, és nagyon fellelkesültek. Marigold beszervezte Flaviát, egy Nyár birodalmi szolgálót. Ő egykoron szabó volt, de az estéit most kicsi kecskeként tölti.

A mosoly az arcán, amikor behozta a Nyár Birodalom estélyi ruháinak választékát, már meggyőzött, hogy hozzájáruljak bármihez, amit ő szeretne. Majdnem. Úgy tűnik, a Nyár birodalmi tündérek nem nagy hívei a takargatásnak, ezért jó pár ruhát átnéztünk, mielőtt találtam volna egyet ujjakkal. Vagy legalábbis ehhez a legközelebbit. Megállapodtam egy világoslila anyagnál, ami körbefonta az alkaromat, a felkaromon viszont fel van hasítva a szövet. A ruha redőkben hullik le elöl, a vállán pedig arany kagylóbrossok kapcsolják össze. A fátyolos anyag összegyűlik a derekamnál, a rétegek kissé áttetszőek.

Ami Astridot a következő aggodalomig taszította. A testem és az ápoltság teljes hiánya, amióta itt vagyok. Hát, elnézést. Nem gondoltam, hogy a lábam leborotválása és a körmeim kifestése fontos dolgok lennének, amíg be vagyok börtönözve, és azon dolgozom, hogy megtörjek egy tündérátkot.

Láthatóan tévedtem.

– A lehető legjobban akarod érezni magad, ha egy tündérherceggel mész randevúzni – mondta Astrid aggodalmasan. Amire azonnal rávágtam, hogy eszem ágában sem volt randevúzni egy tündérherceggel.

Minden emberi illem kirepült az ablakon, amint levetkőztem, Astrid pedig egy hosszú pengével elkezdte leborotválni a lábamat. Mindeközben Marigold olajat kent a bőrömre, és arról tudósított épp, hogy ha valóban nem egy tündérherceggel megyek randizni, akkor legalább próbáljak ki néhány nyári tündérfarkat, mert ők a „legjobbak az ágyban és a legjobb harcosok a négy birodalomban”.

Astrid csak bólogatott. És a borotválás nem állt meg a lábamnál.

Miután lesikáltak, megmosdattak, és olyan sikamlós lettem, mint egy bébifóka, visszatértünk a szobába, hogy felöltözzek. Flavia ragaszkodott hozzá, hogy megcsinálja a hajamat is. Aprólékos fonatokat tűzött koronaként a fejem tetejére. Ráadásul úgy állította őket, hogy eltakarják a fülemet, hogy jobban be tudjak illeszkedni. Ugyanolyan volt ez, mint egy kiscicát az oroszlánok közé engedni, de értékeltem az igyekezetét.

Melengette a szívemet, ahogy ezek a tündérnők segítettek nekem elkészülni a nem-randimra egy tündérherceggel. Megígértették velem, hogy később minden részletet elmesélek nekik, és elmondom a gondolataimat a Nyár Birodalomról, amikor visszatérek.

De talán mégsem nézek ki olyan jól, mint gondoltam, mert Dayton egy átkozott szót sem szól. Csak bámul rám, a köpenyem a kezében, és csak bugyután pislog. Oké, biztos vagyok benne, hogy tőlem százszor szebb tündérnőkkel volt együtt, de azt gondolná az ember, hogy legalább az igyekezetemet értékeli, és megajándékoz egy hamis dicsérettel.

Ám ő csak elfordul, és egy árva szól nélkül beviharzik a bárba.

36. FEJEZET

Rosalina

Követem Daytont a tündérbárba. Azelőtt még sosem láttam ehhez foghatót.

Kőasztalok és elegáns márványoszlopok töltik meg a hatalmas szabadtéri helyet. Középen van egy sekély medence szökőkúttal és tavirózsákkal. Gyönyörű tündérek gázolnak át rajta, kezükben hosszú poharas, gyöngyöző italokat tartanak, cseverésznek és nevetgélnek.

A szellő megcsapja csupasz bőrömet, és hirtelen úgy érzem magam, mintha egy kirakatban lennék, ahogy a tündérek szeme megállapodik rajtam. Mintha fel akarnának boncolni. Elpirulok.

– Gyerünk! – morog Dayton, aztán megragadja a csuklómat, és áthúz a tömegen. – Nem arra szerződtem, hogy egész este felügyeljelek.

Rávicsorgok, próbálok kiszabadulni a csuklóm körüli erős fogásból.

– Már nincs szükségem a segítségedre, most, hogy itt vagyunk.

Egy lenyűgöző asztalhoz visz, rögtön a korlát mellett. Átnézek felette az épület oldalát csapkodó óceánra. Az asztalunk közepén egy sellőfarok alakú gyertya ég.

Elakad a lélegzetem, ahogy felnézek a tündérhercegre. Fehér inge szorosan simul kemény testére, és laza barna nadrágja nem ad helyet a képzeletnek. Egyetlen kiegészítője a kagylónyaklánca, ami a mellkasán pihen, és egy kis tőr, ami az övéről lóg. Körülöttünk a tündérek a herceg aranyos pompája nélkül is imádattal bámulják Dayton tökéletes testét. Bár öltözéke egyszerű, a szépsége belülről árad, és egy láthatatlan szikrát lobbant lángra.

– Várj itt! – szól, és feláll. – El ne moccanj!

Keserűen bólintok, de aztán egy pillanattal később visszatér egy üveg gyöngyöző, rózsaszín borral és két pohárral.

– A tündérbor nem olyan, mint a ti cuccotok otthon. Erős, és attól függően, ki palackozza, különböző hatásai lehetnek – magyarázza, miközben tölt. – Főleg embereken. Szóval igyál néhány kortyot, és meglátjuk, hogy állsz.

– Bírom az italt – hazudok neki egyenesen, miközben visszaemlékszem az utolsó italomra, ami mindössze egy fél üveg sör volt szilveszterkor, és amitől fél tizenkettőkor kidőltem. – Te magad miatt aggódj, én pedig magam miatt fogok.

Oldalra billenti a fejét.

– Ahogy szeretnéd, édes.

– Szerinted észrevette valaki, hogy leléptem veled? – kérdezem, és megragadom a poharamat.

– Kétlem. – Egy világos hajtincs a kék szemébe hullik. – Ideges leszel a lázadószereptől?

Marigold és Astrid azt mondták, fedezni fognak, amennyire tőlük telik. Bár nem hiszem, hogy gond akadna. Farron és Ezryn is elmentek, és a hülye, önfejű, makacs Télherceg sosem hagyja el az átkozott szobáját vacsora után, szóval senki sem fog tudni róla vagy foglalkozni vele, hogy egy estét nem töltök ott.

Azonban csak bólintani tudok, és belekortyolok a boromba. Levegőhöz kapok, ahogy lecsúszik a torkomon. Még sosem kóstoltam ehhez foghatót. Buborékos és édes, egy leheletnyit savanyú, finom íz a méz és alma jegyeivel.

– Baszki, ez isteni! – Mosolygok, mielőtt ismét hosszan meghúznám. – Ilyen íze van a csillámnak? – A vége üdítő, már-már habzik, amitől olyan érzésem támad, mintha pillangók repkednének a gyomromban.

Dayton az enyémhez koccintja a poharát.

– Egy italozással, táncolással és egy jó dugással teli estére!

Elpirulok, mielőtt ismét nagyokat kortyolnék.

– Hát ezért jöttél, nemde? – kérdezi Dayton. – Hogy bosszants egy bizonyos jeges faszfejet?

– Egyetlen hideg dologra sem akarok most gondolni. – Behunyom a szememet, és hátradöntöm a fejem, beszívom a levegő melegségét. – Végül is, a Nyár Birodalomban vagyunk.

– Végül is – mondja Dayton, aztán lehalkítja a hangját. – Bár be kell vallanom, valami igazán meglepett benned.

– Bennem?

– Sokat mondod, hogy vissza akarsz menni az apádhoz. – Kék tekintete felélénkül. – De nincs egy férfi ölelése, ahová visszavágynál?

Rászorítok a bal csuklómra, és mocorogni kezdek ültömben, hirtelen kényelmetlenül érzem magam.

– Hát, igazából…

– Ki ő? – kérdezi Dayton, és nem tudom eldönteni, hogy kíváncsiságot vagy mérget hallok-e a hangjában.

– Lucasnak hívják. Se veled, se nélküled kapcsolatban vagyunk tizenöt éves korom óta, de azt hiszem, komolyra fordult. Nagyon komolyra. – Mélyet sóhajtok. – Vagy legalábbis az lehetett volna, ha nem börtönzött volna be egy tündér.

– Nagyon komoly, mi?

– Azelőtt kérte meg a kezemet, hogy idejöttem volna. – Meghúzom az egyik hajfonatomat. – Az én földi, halandó szerelmi életem biztosan unalmasnak tűnik számodra.

Ahogy rám néz, nem úgy tűnik, mintha untatnám. Tekintete az enyémbe mélyed. Aztán felnevet, hosszan, hangosan.

– Akkor számíthatunk egy kudarcra ítélt mentési akcióra a mi elrabolt Rose-unk után?

– Kudarcra ítélt? Magabiztos vagy – mosolygok. – Lucas nem tündér, de kiváló vadász.

– Még sosem vesztettem el egyetlen harcot sem, Rosie, és az első nem a te embered lesz. – Sötét ígéret lapul meg a szavai mögött, amitől kiráz a hideg, de nem a félelem miatt.

– Hát, nem kell miatta aggódnod. – Még egy nagy kortyot iszom a boromból, próbálom megfullasztani a szomorkás érzést a gyomromban. – Lucas egyetlen pillantást vetett a koboldokra, és felhúzta a nyúlcipőt egészen hazáig. Fogadni mernék, hogy azt hiszi, csak egy rossz álom volt.

– Otthagyott a koboldoknak? – Düh kel életre Dayton szavaiban.

– Nézd, még sosem láttunk ilyesmit azelőtt – mondom neki. – Én is futottam. Sajnos én sokkal ügyetlenebb vagyok, és a tüskék közé estem.

Dayton lehajtja a bor maradékát, de mielőtt egy újabbat tudna rendelni, a pincér jó pár további üveget tesz az asztalra, egy gyümölcsökkel és magokkal teli tállal együtt, és egy korsó habzó sört.

– A támogatóidtól. A tiszteletük jeléül.

Dayton hálásan int a tömegnek, és hű, nem is vettem észre, mennyi szempár van rajtunk. Azt hiszem, a herceg egy igazi látványosság. De Dayton kizárólag rám irányítja a figyelmét.

– Mi van a… – kezdeném, de Dayton közbevág.

– Mesélj még erről a Lucasról!

– Helyes. Vörös. Amikor gimisek volt, tulajdonképpen volt egy rajongói klubja. Én voltam az első számú közellenségük. – Még több bort öntök, ennek csillogó lila a színe. Feketeszeder és olyan íze van, mint egy nyári este utolsó napsugara. – Fontos neki a család. Mindig arról beszél, hogy lesz egy háza, gyerekei, tudod, ilyen fehér kerítéses álom.

– Igent fogsz mondani.

Lefagyok félúton, miközben a számhoz emelem a poharat.

– Még nem volt időm ezen gondolkodni.

– Akkor itt a válasz – mondja Dayton. – Nem.

– Nem? – Lecsapom a poharamat. – Miért mondod ezt?

– Ha igen lenne a válasz, akkor tudnád. Nem kéne gondolkodnod rajta.

Megforgatom a szemem.

– Nézd, én nem vagyok egy tündér varázslatos társkötődéssel, ami megmondja nekem, hogy ki az igazi. Nekünk, embereknek a fejünkkel kell gondolkodni. Mint hogy boldoggá tudjuk-e tenni egymást hosszú távon? Ugyanolyan-e az értékrendünk és a céljaink? Vajon…

– Eljuttat a csúcsra?

Teleköpöm az asztalt a borommal. Dayton észre sem veszi. Közelebb hajol, és hangja elmélyül.

– Jól bánik veled? Kielégít? Egy este hányszor kényeztet téged, Bimbócska?

Lucasszal a szex kellemes volt, és legtöbbször élveztem. Szerettem, hogy közel lehetek hozzá, hogy milyen keményen és szenvedélyesen csókol engem. De amikor az észveszejtő orgazmusokra gondolok, amilyen a könyvbeli nőknek van, az én agyam üressé válik.

– Én nem… – dadogok – …nem tudom.

– Ha nem tudod – szól bánatos mosollyal –, akkor a válasz az, hogy soha.

– Hát, én…

– Mielőtt igent mondanál ennek az embernek, meg kell tapasztalnod, milyen az, ha úgy istenítik a testedet, ahogy megérdemled. Kell neked valaki, aki a csúcsra juttat újra és újra és újra.

Folyékony hő gyűlik a hasamban, amint a szavai elárasztanak engem.

– Marigold azt mondta, hogy a Nyár birodalmiak a legjobbak az ágyban.

– Valóban? – Dayton annyira közel hajol, hogy a homlokunk csaknem összeér. Egyik kezével az asztal oldalán támaszkodik, és karjának nagy izmai megfeszülnek.

– Igen. – Beszívom a levegőt, és rebegve lehunyom a szemem.

– Akkor biztos vagyok benne, hogy találsz itt egy tündért, aki olyan rámenős, hogy megadja ezt neked. – Csattanás hallatszik, amint Dayton nevetés közben visszazuhan a székére.

Bolond csalódottság költözik a gyomromba. Hát persze, hogy nem érdeklem Daytont. Ő egy rohadt tündérherceg. Bárkit megkaphat, akit csak akar. Ráadásul az ő társát próbálom megtalálni. Nem gondolhatok rá úgy, mindegy, mennyire elragadó és csodálatos.

Szavai megragadnak a fejemben. Mégis mit veszíthetek? Olyan rossz lenne, ha egy éjszakára megtapasztalnám a kényeztetést? Fogoly vagyok. Amikor visszajutok Orca Cove-ba, és igent mondok Lucasnak, nem fogok bűntudatot érezni. Most nem vagyunk ténylegesen együtt… és nem mondtam igent.

Annyi lánnyal volt dolga az egyetem alatt. Miért ne jöhetne az én köröm? Miért ne érezhetném jól magam egy este erejéig?

Még több tündérbort öntök a poharamba, és felemelem, hogy köszöntőt mondjak Daytonnek.

– Egy italozással, táncolással és egy jó dugással teli estére!

Szeme egy pillanatra elkerekedik, mielőtt poharát az enyémhez emelné.

– Így legyen, Bimbócska!

37. FEJEZET

Rosalina

Ez életem legszebb estéje, és ezt nem a tündérbor mondatja velem. Oké, talán a tündérbor mondatja, de nem érdekel. Itt minden lenyűgöző.

Az étel? Isteni. Már két magokkal és gyümölcsökkel teli tálat megettem, ráadásként három kosár kenyeret és több olívabogyót, mint azt meg tudnám számolni.

Fogalmam sincs, mennyit ihattam, mert sorra hozzák a borokat az asztalunkhoz. Dayton és én alig bírunk fenntartani egy beszélgetést, mert annyi ember jön oda hozzánk, hogy váltsanak néhány szót vele, és étellel vagy itallal kínáljanak minket.

Most éppen a bár túlvégén van, valami erőltetett történetet mesél egy nagy csapat elbűvölt támogatónak. Szeretem őt messziről figyelni. Magas és gyönyörű, úgy vonzza magához az embereket, mintha ő lenne a bolygók napja. És olyan elragadó, mindenkinek a teljes figyelmét szenteli. Bár egy részem vágyik arra, hogy visszatérjen az asztalunkhoz.

Az „egyéjszakás kaland” bevetésre kéne koncentrálnom, de most elég jól érzem magam ott, ahol vagyok. Nem vagyok híján a gyönyörű dolgoknak, amiket figyelhetek, a márványoszlopoktól kezdve a csüngő, színes ékköves, arany függőlámpákon át egészen a falat díszítő freskókig. De mind közül a leggyönyörűbbek a tündérek.

Alig tudom felfogni kifinomult arcukat, hegyes fülüket, gondosan elkészített frizurájukat és lebegő, selyemfényű ruhájukat, ami nem hagy helyet a képzeletnek.

– Engem keresel? – Dayton visszazuhan a székére.

– Csak nézem a választékot – mondom neki.

Felvonja fél szemöldökét, aztán áthajol az asztalon, hogy egy türkiz virágot tűzzön a fülem mögé.

– Hoztam ajándékot.

Melegség költözik a mellkasomba, és a borért nyúlok.

– Lassíts! – Dayton tenyerét a poharam tetejére teszi. Baszki, óriási a keze. Hogy nem vettem észre eddig? Megragadom, hirtelen vágy tör rám, hogy megvizsgáljam a bőrkeményedéseket a tenyerén.

Kuncogok, és összefonom az ujjainkat.

– Ez a bor fantasztikus.

– Jól van, „Bírom az italt” Rosalina – nevet.

Csak bámulok rá, próbálom beszippantani. Sokkal helyesebb, mint a jelenlévő többi tündér. Napcsókolta bőre ragyog a halvány fényben.

– Miért nézel úgy rám, mint egy új kutatási könyvre?

– A mosolyodat nézem. Az egyik kedvencem – mondom neki, a fejem könnyű és kótyagos.

– Van kedvenc mosolyod tőlem?

Bólintok, és kisöpröm a haját az arcából.

– Sok mosolyod van. Van pimasz mosolyod, örtölős és szarkasztikus. Olyan, amikor nagyon szomorú vagy, de nem akarod, hogy bárki is megtudja.

– Jól van, jól van. – Megrázza a fejét, és nagyot kortyol. – Jó megfigyelő vagy, mi? Melyik a kedvenc mosolyod?

Leengedem a kezem kemény állához.

– A titkos mosolyodnak hívom. Akkor mutatod, amikor azt hiszed, hogy senki sem figyel. Csak akkor láttam rajtad, amikor Farronra néztél. De ma rám néztél vele, és… különleges volt.

A gyönyörű mosoly azonnal eltűnik az arcáról, aztán felpattan, és engem is felhúz magával.

– Neked is van most egy bizonyos mosolyod, Bimbócska.

– Tényleg?

– Igen – morogja. – Egy kába, részeges mosoly. Túl sok bort ittál.

– Pont eleget – kuncogok. Ettől jobb érzésem lett, mint bármelyik emberi alkoholtól. – Amúgy is, mi van veled és Farronnal?

– Nézd, huszonöt év az sok, ha ugyanazokkal az emberekkel vagy összezárva, még a tündéreknek is – válaszol Dayton. – Nem hibáztathatsz, amiért szórakozni is akarok, míg ott vagyok.

Ezt mondta Farron is. Csak szórakozás. De nem hiszem, hogy komolyan gondolta. Dayton keresztülhúz a báron, míg én csak rosszallóan nézek rá.

– Nem hiszem, hogy Farron úgy gondol a kettőtök dolgára, mint szórakozás. Szerintem ő sze…

– Elég! – Dayton megpördül, és hirtelen egy pohár hideg víz van a kezemben. – Igyál!

Kelletlenül megteszem. Fenébe, itt még a víznek is jó íze van, hidratál és selymesen csúszik le a torkomon. Ahogy csendesen kortyolgatom, még néhány ember jön oda Daytonhöz, a vállára csapnak, elmondják, mennyire hiányolják.

A csoport italokat vesz, de Dayton ezúttal nem osztja meg velem. Csak lehúzza őket, mintha minél előbb el akarná tüntetni őket a szeme elől.

Az emberek a Nyár Birodalomból kedvelik őt. Nincs szó lázadásokról, mint ahogy a vezér figyelmeztette Keldariont. Talán azért, mert Dayton nem a fagyos világ jeges seggfeje.

Hirtelen egy szilárd kar kanyarodik a vállam köré, amint Dayton magához húz.

– Hogy érzed magad?

– Egy fokkal normálisabban. – Egy pohár víz után már tisztább a fejem. – Nagyon sok itt a tündér. Amitől az az ötletem támadt, hogy gyakorolnunk kéne.

– Gyakorolni?

– Hogy megtaláljuk a társadat.

Dayton felnyög, és hátradönti a fejét.

– Keresztbe tettem saját magamnak azzal, hogy kijózanítottalak?

– Gyerünk, a Nyár Birodalomban vagyunk! Talán a társad helybéli.

– Rosalina, édesem, ennek az estének a szórakozásról kéne szólnia.

A táncoló tömeg mélyére húzom, álomszerűen mozgok a tavirózsák körül. Minél közelebb van a többi tündér, annál jobb.

– Kérlek, csak próbálkozz!

– Jó, jó. – Dayton megpörget, miközben a zene ritmusára ringatózunk.

– M-mit csinálsz?

– Táncolunk – mondja, aztán lehajol, száját a fülemhez érinti. – Nem fogok megállni a helyiség közepén, és azt kiáltani: „Hahó! A társamat keresem.” Száz tündér ugrana rám, mielőtt levegőt tudnék venni.

– Igaz. – Az egyetlen ok, amiért hajlandó vagyok táncolni, hogy még mindig dolgozik bennem a tündérbor. A táncparketten mindenki minket néz. És bár nem tudom, hányan látják rajtam, hogy ember vagyok, biztos vagyok benne, hogy azon morfondíroznak, kivel táncol épp a Nyárherceg.

De ez sokkal bensőségesebb a táncnál. Dayton erősen a mellkasához szorít, miközben előre-hátra ringunk. Hideg víz fröcsköl fel a bokámra, ahogy a tavacskában lépkedünk.

– Rendben, Bimbócska – mondja Dayton halkan –, mondd el, hogy működik ez.

– Először is, nyugodtnak és nyitottnak kell lenned.

– A bor ezt már megtette. Következő?

– Be kell hunynod a szemedet, és olyat kell érezned, amihez hasonlót még nem éreztél. Mint egy szikra. Egy gyufa, amit a bensődben gyújtanak meg.

– Pontosan hol?

– A legtöbb ember itt érzi. – Kezemet a szíve fölé helyezem, ujjaim nyitott ingének szegélye alá csúsznak. Bőre meleg, mint a napfény.

Leáll a tánccal, továbbra is a vízben vagyunk. A többi pár elring mellettünk. Lehunyja a szemét, hátrabillenti a fejét, nyakán megfeszülnek az izmok.

– Írd le, mit kéne éreznem.

– Melegséget, mint a napsütötte homok. – Ujjaimat továbbra is a szíve felett tartom, érzem, ahogy egyre hevesebben ver. – Talán mint egy elektromos kisülés, vagy mint a szíved összehúzódása.

Dörmögés szól a mellkasából, és mélyen morog.

– Azt hiszem, érzek valamit.

Összeszorul a szívem, és reszketni kezdek.

– Oké, szuper. Szuper. Próbáld meg beazonosítani, honnan jön az érzés! – Igyekszem átfuttatni a kutatásaim során gyűjtött információkat. – Amint feléled az érzés, néhány tündér azt mondja, olyan, mintha egy kötél húzná őket a társuk felé.

– Hmm. – Dayton összevonja a szemöldökét. – Bár én nem a mellkasomban érzem.

Tényleg van olyan szerencsénk, hogy megtaláltuk Dayton társát ebben a bárban?

– Hol érzed?

Megrázza a fejét, aranyló fonatok hullanak előre a füle mögül.

– Lejjebb.

Lejjebb csúsztatom a kezemet a mellkasán.

– Itt?

– Nem, lejjebb.

Ujjaim lesiklanak a hasán. Azt hiszem, mondhatjuk, hogy a zsigereiben érzi.

– Itt?

– Lejjebb. – Hangja mély és reszelős.

Körülnézek a bárban. Az összes tündér gyönyörű itt. Melyik hívhatja magához? Kezem automatikusan lejjebb szánkázik, míg fel nem tűnik, hogy ujjaim az acélkemény farka körvonalát simítják.

– Pontosan ott – feleli, elégedetten dörmög.

– Dayton! – Elkapom a kezemet, hogy felpofozzam, de elkapja a csuklómat, aztán megpörget, mielőtt játékosan a mellkasához húzna.

– Bocs, édes – nevet. – Nem hagyhattam ki. És nem mellesleg, miért ne érezhetném ott? Mindenekelőtt nem megbaszni akarom a társamat?

Mogorván nézek rá.

– Szóval nem éreztél semmit?

– Hát, itt nincsenek bimbózó érzések. Csak nagyon meg akarok dugni valakit.

Fújtatok, miközben folytatjuk a táncot.

– Nem csoda. Annyi gyönyörű tündér van itt. – És már tudom, hogy Dayton nem tesz különbséget köztük. Számára mindenki potenciális partner. – És alig viselnek valamit.

– Ha érdekel az ilyesmi, hadd vigyelek egy olyan szobába, ahol nem kötelező a ruha. – Alattomos pillantással húz vissza magához. – Bár azt már tudjuk, hogy szeretsz leskelődni.

Levegőhöz kapok, és próbálom ellökni magam tőle. Ismét az eszembe villan: ő és Farron együtt.

– Nem akartam.

– Tudom. – Kezével megragadja az államat. – Legközelebb ne fuss el olyan gyorsan! Kihagytad, ahogy lenyalom az ondót a mellkasáról.

Megremeg a térdem, és azt hiszem, el fogok ájulni. Valószínűleg nem bírnék állni, ha nem tartana meg.

– És a második menetet, ami még keményebb volt. – Dayton nedves ajkát a fülemhez közelíti. – Maradjon köztünk, de szerintem az, hogy néztél, csak jobban felizgatta. Az biztos, hogy én élveztem.

Rebegve lehunyom a szememet.

– Második menet?

– Még sosem volt dolgod tündérfasszal, kicsi Bimbócska. – Szája a nyakamhoz vándorol, éles foga érzékeny bőrömet harapdálja. – Nincs határa annak, hogy hányszor tudlak a csúcsra juttatni.

Perzselő álomkép árasztja el az ereimet, hirtelen vágy, hogy lekapjam a ruhámat, és hagyjam, hogy a magáévá tegyen ezen a tánctéren. Élesen beszívom a levegőt, ahogy elképzelem, milyen lehet, és egy nyögés hagyja el remegő ajkaimat.

Dayton ellök magától, mire én kinyitom a szemem, és látom, ahogy nevet, távoli, pimasz vigyorral mér végig.

– Vagy akár ezek a szerencsés seggfejek. Bár kétlem, hogy bármelyikük is olyan ügyes lenne, mint én, minden tündérfasz elég jó. Bízz bennem, sokat kipróbáltam.

Szédülök, elutasítottnak és idegesnek érzem magam. Miért érzi annak szükségét, hogy piszkáljon engem? Az világos, hogy nem akar tőlem semmit. Miért esek mégis mindig a csapdájába?

– Oké – felelem. – Bár kétlem, hogy bármelyiküknek is kellenék.

– Te igazán figyelmetlen vagy – mondja Dayton. – A tündérek egész este idepillantgattak.

– Rád – biccentek felé.

Megrázza a fejét.

– Rád. Nem tudom, hogy megcsókoljam-e Astridot azért, amit veled tett, vagy egy életre eltiltsam tőled. Miért vágsz ilyen morcos képet?

– Mi lenne, ha nem beszélnél arról, hogy megcsókolod Astridot?

Bús félmosolyt enged.

– Rendben, de azt hiszem, itt az idő, hogy elváljanak útjaink. Keress egy tündért, és vedd rá, hogy vigyen szobára! Ne hagyd el ezt a bárt! Két óra múlva találkozunk a szökőkútnál. Rendben?

– Akkor te is…

– Édes, már ittunk, táncoltunk, és itt nincs társ, akire rátalálhatnánk. Eljött a dugás ideje. – Meglöki a hátamat. – Tárd szét a szirmaidat, és bújj elő, kisvirág!

Elveszek egy pohár bort a biztonság kedvéért, és a tömeg közé lépek. Persze, nem minden tündér férfi olyan csodaszép, mint Dayton, de ez nem azt jelenti, hogy ne lenne jó mulatság kipróbálni velük valami újat. És talán nem hazudott. Talán valamelyikük akar engem.

– Rendben, Dayton – felelem. – De legyen három óra. Szerintem túl tudlak szárnyalni.

Megemeli nekem a poharát, én pedig eltűnök a tömegben.

38. FEJEZET

Dayton

Alig látom Rosalinát, egy kanapén ülve betemették az őt körülvevő tündér férfiak. A seggfejek azonnal rászálltak, amint elléptem mellőle. A vágyuk szaga gyomorforgató. Már ugrásra készen állnak, hogy megdughassák, amint zöld utat ad nekik.

Amit meg is fog tenni, mert pontosan ezt mondtam neki.

– Uhm, ez nem tetszik? – kérdezi a mellettem lebzselő tündérnő. Ujjai leszánkáznak meztelen mellkasomon. Egy órája elhagytam az ingemet.

Fogalmam sincs, ki vitte el. Részeg voltam – de részegnek kell lennem, hogy ne tegyek meg valami elképesztően idióta dolgot.

– Ideje felkelni. – A tündérnő megszorítja petyhüdt farkamat a nadrágomon keresztül. Nem tudok rá figyelni.

Hülye ötlet volt idehozni Rosalinát. De olyan kétségbeesettnek tűnt. Nem adhatok neki teljes szabadságot anélkül, hogy szembeszállnék Kellel, de egy estére kiszabadíthatom.

Csak nem gondoltam volna, hogy ilyen nehéz lesz. Mint amikor levettem róla a köpenyét, és megláttam, hogy mit visel. Milyen keveset. Egyenesen szobára akartam vinni, hogy senki más ne vethessen rá szemet. A Nyár Birodalom, az én birodalmam ruhájában látni valami ősi érzést ébresztett bennem. Meg akartam… Nem. Bármi, amit tenni akartam vele, árulás lenne Kellel szemben. Még annál is rosszabb, mint hogy szabadon engedem. Azt mondta, egyikünk sem érhet hozzá. És ha ez amiatt volt, amire mind gyanakodtunk – az egyetlen kibaszott logikus válasz mind közül –, akkor nem tehetem.

Ez nem azt jelenti, hogy nem szórakozhat kicsit. Kétlem, hogy Kel engedné ezt, de megérdemli, hogy kicsit elengedje magát. Főleg azok után, ahogy bánt vele.

Ha megtehetem ezt érte, akkor meg is fogom.

Csak olyan kibaszott nehéz.

Az egyik tündér férfi fel-le cirógatja a karját. Egy másik a vállát masszírozza. Átpillant rám. Folyton ezt csinálja. Talán azért, hogy lássa, elmentem-e már egy külön szobába. Nem. Kurvára ki van zárva, hogy leveszem róla a szememet, mielőtt muszáj lenne.

A vágya olyan erős, hogy ide érzem az illatát. Majdnem olyan sűrű, mint amikor a szobám ajtaja előtt állt.

Bassza meg! Amikor meglátott engem és Farront, legszívesebben csupasz seggel utánaeredtem volna, és visszarángattam volna magunk közé. Fare és én már osztoztunk nőn korábban, de sosem tetszett neki igazán. De Rosie tetszene neki. Tudom, hogy tetszene.

– Erről van szó – kuncog a tündérnő, hetyke melle az arcomban leng. – Most már kemény vagy.

Mellette elnézek Rosalina felé. Az egyik tündér férfi az ölébe húzza, egyenesen a kemény farkára. Öklöm összeszorul, és felállok, véletlenül ledobom magamról a tündérnőt.

A férfi megcsókolja Rosalinát.

Düh robban a mellkasomban. A szörnyeteg arany farkas őrjöng a bensőmben. Ki kell innen jutnom, mielőtt átváltozom.

Rosalina ellöki.

– Engedj el!

Felpattan, és átszeli a helyiséget, de a férfi követi őt.

– Azt hittem, te is akarod – mondja becsmérlően.

– Meggondoltam magamat.

Megkönnyebbülés árasztja el a mellkasomat, és a farkas visszavonul.

– Én nem – morogja a tündér férfi. Magához rántja Rosalinát. Hajából kihullanak a fonatok, és megmutatják kerek fülét. – Egy ember?

Tehát kurvára nem végeztünk. Félrelököm a tömeget, hogy odamenjek.

– Ne érj hozzám! – kiáltja, szeme körbetáncolja a szobát. Engem keres.

– Ne aggódj, kicsi ember! – kacsint rá a tündér férfi. – Megpróbállak nem összetörni… túlságosan.

– Azt mondtam, hogy elég! – vicsorogja Rosalina, arcát a harag szövi át, és a tündér férfi egy pillanatig hezitál.

Csak erre a pillanatra van szükségem. Kilépek a tömegből, és félrevonom.

– Már elsőre hallgatnod kellett volna rá.

Félelem sápasztja el a férfi arcát.

– Dayton herceg – dadogja. – Alig értem hozzá.

– Kurvára ő volt az utolsó, amihez hozzáértél. – Tömeg gyűlik körénk, de ellököm őket az útból, és levágom a férfit az asztalra. Sikolya csak tovább bőszíti bennem a farkast. Elé erőltetem a karjait.

– M-mit csinálsz? – kiáltja, könnyek szöknek a szemébe.

A kardom elég válasz. Kihúzom, egyetlen sebes mozdulattal lecsapok vele, éppen a csuklócsontoknál vágok, elég erősen ahhoz, hogy az asztalt is megkarcoljam. Undorító kezei a földre hullanak, vörösre festik a padlót. Vér fröccsen a karjából, eláztatja a felsőtestemet és bevonja sikító száját.

A tömeg őrjöngésben tör ki, egymást tolják és lökik, hogy kijussanak. Megfordulok, és megpillantom a sokktól lefagyott Rosalinát, akinek arcán a hitetlenség és rémület keveredik. Nem vesztegetek egy pillanatot sem, elkapom a karját, és kihúzom a bárból.

A káoszon keresztül kihallom a suttogásokat.

– Damocles sosem tett volna ilyet.

– Talán Dayton ezért tűnt el. Elzárták a dühével együtt.

– Ott kellett volna hagyni a herceget babaként a vad szörnyekkel együtt a ringben, ahová való.

Ki kell jutnom innen.

– Küldje a számlát a húgomnak! – csattanok a tulaj felé, ahogy távozunk.

Az éjszakai levegő nem használ égő bőröm ellen.

– Dayton… – Rosalina megragadja a karomat. – Dayton, nem esett bajod?

Csaknem felnevetek. Persze, hogy mindezek után még értem aggódik.

– Nem láttad? Nem az én vérem.

– Day – mondja –, a szemed… ragyog.

– Bassza meg! – mormolom. Egy közeli sikátorba húzom. – Vissza kell jutnunk a kastélyba.

– Ne haragudj, ez mind az én hibám – motyogja. – Azt hittem, hogy el akarok… tudod. De amint hozzám értek, hatalmas undor fogott el. Azt gondoltam, elmúlik, ha csókolózunk, de egyre rosszabb lett…

Kezemmel végigsimítok a kőfalon.

– Rosalina, ne beszélj arról, hogy csókolózol azzal a tündérrel! – Olyan érzés, mintha belülről égnék. Nem tudom, hogy farkassá fogok-e válni, vagy felrobbanok, és a lángokkal együtt magammal viszem az egész Nyár Birodalmat is. Bassza meg, már évek óta nem éreztem ennyire irányíthatatlannak magamat.

– Azt akartam mondani, hogy csak még rosszabb lett, amikor megcsókolt – folytatja, mert mindig be kell fejeznie a mondandóját. Rohadt aranyosnak találom, amikor Kelre kiált rá hasonlóképp, de most, hogy velem csinálja, csak be akarom fogni azt a csinos kis száját.

Erővel lecsukom a szememet, próbálom figyelmen kívül hagyni a tüzet, ami a mellkasomban ég. Nyakláncomon szétnyitom a legnagyobb kagylót, felfedve ezzel a benne lévő tükröt. A fal felé irányítom, visszatükrözöm a fényt, míg nem keletkezik egy kavargó átjáró előttünk.

– Hogyan? – kap levegőhöz Rosalina. – Hordozható tükröd van?

– Faragvár tükréhez van kapcsolva, hogy bármikor hazajuthassunk. – Megragadom a csuklóját, és áthúzom. Biztonságba kell helyeznem a kastélyban, mielőtt felrobbanok.

Körülvesz minket a varázslat, míg a hűvös előcsarnokba lépünk, és az átkozott tövisek látványa fogad minket itthon.

Mély levegőt veszek, és összecsípem az orrnyergem. Mi a kibaszott baj van velem?

Rosalina felnéz rám, szeme elkerekedik az aggodalomtól.

– Mi történt ott, Dayton?

– Sajnálom, ha megijesztettelek.

– Nem ijedtem meg. Megérdemelte. – Arca komollyá válik. – Most már senkihez sem érhet az engedélye nélkül. Legalábbis nem olyan könnyen.

– Hát, sajnálom, hogy nem tudtam egy gondtalan estét adni neked. – Az egyik ruhaujja lecsúszott, és odanyúlok, hogy felhúzzam.

– Egyébként sem akartam. – Elkapja a kezemet, mielőtt elhúzhatnám. És a francba, az érintése egy másfajta tüzet gyújt bennem. – Nem értem, mi történt a szemeddel. Olyan…

– Senki sem bánhat így veled, Rosalina – vicsorgok. – Ha nem jöttünk volna el onnan, mindenkit széttéptem volna, és előtört volna a szörnyeteg, hogy befejezze a munkát.

Ujjai az enyémek köré fonódnak, légzése elnehezedik. Felnéz rám azokkal a nagy barna szemekkel, és kurvára végem van.

– Day…

Magamhoz húzom, és mindenemmel megcsókolom.

39. FEJEZET

Rosalina

Dayton ajka az enyémhez csapódik. A testem külön akarattal rendelkezik, ujjaim a hajába túrnak, és erősen szorítom magamhoz, mert félek, hogy elhúzódik, mielőtt teljesen betelnék vele. És nem hiszem, hogy ez valaha megtörténne.

Borostás álla a bőrömet karcolja, miközben együtt mozgunk, ajka az erő és lágyság tökéletes keverékével fedez fel. Épp annyira érzem benne az éhségét, mint a sajátomat magamban. Az érzelmek kavalkádjának semmi értelme a fejemben, de a testem tudja, mit akar, és ezt akarja. Karját körém fonja, és a forróság köztünk már kézzelfogható.

Azt hittem, egy random tündérrel eltöltött szórakoztató estére van szükségem, de amint azok a férfiak odajöttek, szurkáló undor lepte el a testemet. És amikor az egyikük megcsókolt? Teljes émelygés, mintha nyomban tele tudtam volna hányni azt a gyönyörű bárt. Csak akkor múlt el, amikor Dayton elhúzott.

Még mindig van alvadt vér a mellkasán. Ujjaimmal végigfutok rajta, miután megtöröm a csókunkat.

– Bassza meg, Rosie! – kap levegőhöz, ajka a fülem alatti érzékeny területre siklik.

Ne hagyd abba, ne hagyd abba, ne hagyd abba! Még sosem éreztem ilyet, mintha egy aprócska kagyló lennék, aki a viharos hullámok közt hánykolódik.

Dayton lehajol, hogy ismét megcsókoljon, és a szám szétnyílik az övén. Karját körém tekeri, és úgy emel fel, mintha semmiség volnék, ami annyira nem igaz. A hátam két tövis között egy vékony nyílásban finoman hozzáér a kőfalhoz, és lábammal átfogom Dayton derekát.

Megtámasztom magamat az egyik vastag száron. Megremeg az érintésem alatt. Hé, legalább valamikor hasznosak.

Dayton tetőtől talpig végigmér, pupillája kitágul, ahogy a testemet nézi.

– Olyan kibaszott gyönyörű vagy. – Aztán ajka a nyakamra tapad, erősen szívogatja a bőrömet.

Felkiáltok, aztán előretolom a csípőmet, érzem merev hosszát laza nadrágján keresztül. Torkából mély morgás hangzik, ahogy keményen nekem tolja magát.

Szája ismét visszatalál az enyémhez. Nagy kezével kisöpri a hajamat a homlokomból, miközben a csípőnk együtt hintázik, szinte azonnal rátalálunk ugyanarra ritmusra. Mintha a testemet arra teremtették volna, hogy az övével együtt mozogjon.

– Dayton – nyögöm a nevét a csókok között.

– Ez tetszik?

– Igen. Igen, tetszik.

Belemosolyog a csókunkba.

– Olyan dolgokat fogok éreztetni veled, amiket korábban sosem tapasztaltál. Olyan jól fogod érezni magad, édesem.

Színtiszta folyékony hő gyűlik a testemben. Dayton egyik érdes kezét lecsúsztatja a mellkasomon, aztán félrehúzza az anyagot, a hűvös levegőre engedi a mellemet, mielőtt betakarná kezével.

Homorítom a hátamat az érintéséért. Dayton rászorít a mellemre, lágyan masszírozza, mielőtt hüvelykujjával meredt bimbómat cirógatná. Az érzés villámcsapásként szalad végig rajtam, és az izmaim összerándulnak.

Dayton elégedett hangot hallat, aztán a másik mellemről is elhúzza az anyagot. De ezt nem a kezével takarja be. A száját használja, lesüllyed hozzá, és rázárja az ajkát.

Gyorsan pislogok, ahogy a testem felfogja az érzést, és felkiáltok.

– Ó… ó! – Az egyik kezemmel lecsapok, hogy megragadjam a vállát, a másikkal egy indát szorítok, ami a tüskék közt tekereg.

Dayton végignyal a mellemen, perzselő forróságot hagyva a nyelve nyomán. Szájába veszi a másik fájó mellemet, és óvatosan megszívja, amitől apró szikrák száguldanak végig a testemen. Miközben halk cuppanással elengedi, remegő ujjbegyei a másikon táncolnak. Ajkai elválnak, hogy a fogával karcolja a bőrömet, amitől egy élvezettel teli örvénybe kerülök.

Kiegyenesedik, keményen nekem tolja magát, és megőrjít az érzés, ahogy nedves mellem a mellkasához nyomódik.

– Tetszett, hogy ott csókoltalak, Bimbócska?

– Igen – motyogom a nyakába. Istenem, milyen jó illata van! Só és izzadság.

Egyik keze megszorítja a combom puha húsát, és feljebb kúszik.

– Hol szeretnéd még? Kétlem, hogy az a tökfilkó exbarátod bármennyire is jó volt, de…

– Inkább exvőlegény. Vagy vőlegény? – kapok levegőhöz.

Dayton megforgatja a szemét, keze feljebb csúszik, csiklandozza a combom tövét, és arrébb söpri az anyagot.

– Tök mindegy. Exvőlegény. – Vigyorog. – Szeretted a száját errefelé?

A lábam közé nyúl, ujjai a bugyim csúszós anyagán siklanak. Lágy hang csusszan ki az ajkaim közül, és szorosan lehunyom a szememet.

– Olyan nedves vagy, Rosie. – Finoman, nagyon finoman végigsimít az átázott anyagon. Mikor közelebb húz, acélos farka küszködő testemnek ütközik. – Légy jó kislány, és válaszolj a kérdésre!

Felsikkantok, nem találom a szavakat a kapkodó légzésem mellett.

– É-én, khm, nem tudom.

Dayton visszahúzódik, és csak bámul rám, arcán a tiszta frusztráció látszódik. Véget vet minden érintésnek.

– Te most kurvára komolyan beszélsz, Rosalina?

– Micsoda? – Felé mozgolódom, kétségbeesetten vágyom valamiféle súrlódásra.

Keményen a falnak tol, egyik kezét továbbra is a fejem mögött tartja.

– Azt akarod nekem mondani, hogy elgondolkoztál azon, hogy hozzámész egy semmirekellőhöz, aki még csak nem is kényeztetett odalent?

– Hát…

– Nem. – Nagy kezét a számra tapasztja. – Egy szót se többet, hacsak nem az élvezettől kiabálsz vagy a nevemet mondod.

– De Dayton…

– Tökéletes. – Egy csókkal belém fojtja a szót. Ez lágyabb, mint az előző, visszafogott.

Megragadja a csípőmet, és lejjebb süllyed, lábaimat a vállára veti. Két oldalamon megragadom a szederágakat.

– Dayton, mit… – Szavaim elhalnak, ahogy a combom belső felét csókolja. Borostája érdes az érzékeny bőrömön.

Összegyűjti a szoknyarészt, és feltolja a csípőm köré, száját a lábam közé nyomja. Ajkainak érzete a nedves anyagon elektromos hullámokat küld a testembe. Szorosabban fogom az indákat, és felnyögök.

Fogával megcsípi az anyagot, megszívja, majd elhúzza. Aztán hátrahajol, és csillogó kék szemével felnéz rám.

– Bocs, de ez útban van.

Fürge kézzel szétszakítja az anyagot, hagyja, hogy a bugyim a földre hulljon. Finom szellő szánkázik a bőrömön, és lágyan felnyögök.

– Tökéletes – morogja Dayton, mielőtt elhelyezkedne a lábam között, ajka a redőimet éri. Becsúsztatja a nyelvét, mire eláraszt az élvezet.

Egyik keze a fenekemet markolja, segít, hogy fenntartsam magamat, ám a másik a csiklóm csúcsán köröz.

– Uramisten! – kiáltok fel, összerándulnak az izmaim. Hullámzó hő önti el a testemet.

– Olyan jó kislány vagy, Rosie – mondja. – Olyan nedves vagy tőlem. Te vagy a legédesebb nektár.

Csípőmet a száján hintáztatom. Éreztem már valaha ekkora gyönyört? Elönt a kényszer, hogy szóljak neki, már így is túl sokat tett értem. Ő még a nadrágját sem vette le.

Csakhogy Dayton nem érezteti velem, hogy kényszer lennék, mint ahogy Lucas tette. Azt hiszem, tényleg élvezi. De nem tudom megállni.

– Abbahagyhatod, ha igazából nem szeretnéd csinálni.

Egy pillanatra ledermed, ujjai a fenekem puha húsába mélyednek.

– Te élvezed, Rosalina?

– Igen – engedem ki a levegőt. – Igen, még sosem éreztem ehhez foghatót. Én csak…

– Akkor a kibaszott isteneknek kell elrángatniuk az édes kis puncidtól – zengi a mély hang a belső combomnál.

Remegő kézzel lenyúlok, hogy finoman hozzáérjek selymes és aranyló hajához. Melegség költözik a mellkasomba az érzéstől, hogy így akarnak engem.

– Day…

– Csak ennyi? – Kuncog, mielőtt visszatérne sajgó pontomhoz. Mélyebbre tör a nyelvével, felgyorsítja a tempót. Növekszik bennem a nyomás.

– Dayton… – lehelem a nevét, aztán: – Day. Day!

Lábamat leveszi a válláról, feláll, és leenged a dereka köré.

– Várj! – kiáltom, elengedem az indákat, és megragadom izmos vállát. Meggondolta magát? – Várj, én…

– Érezni fogod, édes. – Hangja eszeveszett, mintha alig tudná egyben tartani magát.

– Mi most…

– Nem itt – morogja.

Csalódottság költözik a hasamba.

Látnia kell rajtam, mert megragadja az arcomat.

– Elmész nekem, aztán elviszlek a szobámba, és úgy megduglak, mint még soha senki.

Egy csókkal pecsételi meg az ígéretét, és érzem az ízemet a száján. Nedves puncimat nadrágjának durva anyagához dörzsölöm, acélkeménységén mozgok.

– Igen, Dayton.

– Végignézem, ahogy a karjaimban hullasz darabjaidra. – Éles fájdalom nyilall a nyakamba, ahogy ráharap, és kissé meghúzza a hajamat. – Aztán megtöltelek a farkammal.

Ledermed a testem, ahogy egy újfajta inger önt el. Dayton az egész puncimat a kezébe fogja, és dörzsölni kezdi.

– Eláztatsz, baba. – Dayton felgyorsít. – Akarod, hogy a farkam benned legyen?

– Igen, igen, igen – nyögöm, miközben a kezén lovagolok. A bejáratomnál köröz, és érzem, ahogy a folyékony forróságom egyenesen a kezébe csöpög.

– Kóstold meg magad, édes! – Egyik nedves ujját felemeli a számhoz. Úgy zárom köré az ajkaimat, akár egy éhező ember. Nyitva tartom a szememet, miközben egészen a torkom faláig bekapom az ujját. Szaggatottan felnevet, hátrafordul a szeme, mielőtt kihúzza az ujját, és száját az enyémre tapasztja. – Ez az!

Ismét alám helyezi a kezét, és becsúsztatja egyik ujját. Összeszorítom a fogamat, felnyögök a hirtelen érkező gyönyörtől. Körökben dolgozik rajtam, mielőtt ki-be húzná az ujját.

Megragadom a vállát, és ringok a mozdulatai közben. Finom melegség nő a bensőmben. Behajlítja az ujját, épp a legjobb pontot éri, én pedig összegörnyedek, szám a vállára simul.

– Még – lihegem.

Hozzáadja még egy ujját, és segít irányítani a csípőmet, immár fel és le. Tempónk felgyorsul, amíg már teljesen az ő kegyeire vagyok bízva, csak úgy lobogok szemének viharában. Egy hullám emelkedik…

– Dayton! – kiáltok fel, és a hullám lecsapódik a partra. A testem a gyönyört hullámról hullámra engedi ki, az izmaim összehúzódnak a keze körül. Széthullok, mint egy csillag, ami millió darabra robban szét.

Végül leereszkedem, ő pedig elveszi a kezét, óvatosan, hogy továbbra is a falhoz tartson. Alig bírok levegőt venni.

Dayton tenyerével lefogja a mellkasát, és furcsa arckifejezéssel néz rám: ajkai elnyíltak, és alig észrevehető görbület látható az egyik oldalán. Egy új mosoly.

Egy, csak nekem.

Szája lágy, ahogy remegő ujjaimmal cirógatom. Olyan érzés, mintha a darabjaim körülöttünk lebegnének, mint a por a napsugárban. Az ő darabkáival együtt lebegnek. Ha most csókolóznánk, ha szerelmeskednénk, akkor összeilleszthetném az összes darabot. Lehunyja a szemét, és lassan leengedi az arcát az enyémhez.

– Day? – szól egy döbbent hang a lépcső tetejéről.

Odakapom a fejemet, és Farront pillantom meg, haja kócos, arcát elönti a döbbent szomorúság.

Hirtelen éles fény áraszt el bennünket. A tükör felragyog, és Ezryn szalad ki rajta. Fekete vér borítja a sisakját és a páncélját. Felénk lépdel, és azt morogja:

– Mit műveltél?

40. FEJEZET

Rosalina

Dayton szorosabban fog engem, miközben Farron és Ezryn felénk sétálnak. Illetve Farron sétál, Ezryn viszont viharzik, fémpáncélzata csattog a nyílt előtérben. Megáll előttünk, és, édes istenem, elfelejtettem, hogy Dayton összetúrta a ruhámat, és most mindenem a kirakatban van. De Ezryn csak félrelöki Daytont, én pedig egyenesen a fenekemre zuhanok.

Ezryn hátrahúzza az öklét, és behúz egyet Daytonnek.

– Ellenszegültél a hercegednek.

Dayton orrából ömlik a vér, ám ő csak oldalra billenti a fejét, és felnevet.

– Megérte.

– Mit tettél, Day? – kiáltja Farron.

Én mindössze annyira vagyok képes, hogy megigazítsam a ruhámat, ahogy a szégyen elönti a testemet. Baszki, azt hiszem, jobb rálátásomnak kellett volna lennie az ő kapcsolatukra. De olyan érzés volt, mintha megbabonáztak volna, mintha tűz gyúlt volna a bensőmben, amit csak Dayton érintése tudott eloltani.

Dayton békés gesztussal feltartja a kezét, még mindig kicsit kótyagosan áll a lábán attól a kemény ütéstől, amit Ezryntől kapott.

– Csak egy kicsit szórakoztunk. Nem mellesleg, ti nem is szerettek elmenni iszogatni.

– Dayton, egy idióta vagy. – Farron a hajába túr, rémület szeli át a vonásait. – Kivitted a kastélyból? Kel meg fog ölni.

– Nem lesz rá alkalma. – Ezryn megragadja Dayton tarkóját, mielőtt a gyomrába vágna.

– Az én hibám volt! – Felpattanok, és rájuk üvöltök. De egyik izomagyú idióta sem figyel rám. – Én kértem, hogy menjünk. Hagyjátok abba!

Farron kitör Ezryn felé, de félrezuhan, ahogy Ezryn újabb erős ütést mér Dayton bordáira. Farron nagyot esik a földre, és egy vékony vércsík szivárog a koponyájából. Dayton felé kapja a fejét, aztán vissza Ezrynre, és vicsorogni kezd.

– Jól van, táncolni akarsz, Ez?

Ezrynen mindössze annyi látszik, hogy ismét nagyon meg akarja ütni Daytont, de ezúttal, amikor rákészül, Dayton kitépi magát a fogásából, és mögé ugrik. Ott ütheti meg Ezrynt, ahol valószínűleg van egy rés a páncélzatán, mert Ezryn előreesik.

– Elég! – sikítja Farron, felkel és közéjük ugrik, de ettől Dayton csak véletlenül őt vágja vállon.

Farron hátraesik, neki Ezrynnek, így ketten zuhannak csörömpölve a földre.

– Kérlek, megtennétek, hogy… – Szavaim elhalnak, amikor hűvös szél fúj be az előcsarnokba.

– Ó, baszki! – mondja Dayton.

– Ne! – kap levegőhöz Farron, aki előregörnyedve a gyomrát szorongatja.

– Francba! Ne változz át, Fare… – Dayton odasiet mögé.

Farron lerázza magáról, és morog.

– Menj innen! Te vagy a gond, Dayton.

Dayton úgy rázkódik meg, mintha Farron fizikailag bántotta volna.

Jég kúszik a padlón, amíg be nem teríti az egész előcsarnokot. És egy fagyos felhőből kiemelkedve érkezik meg a Télherceg. Keldarion szoros fekete inget és nadrágot visel, hosszú, fehér haja vízesésként hullik a vállára. Düh lobog fagyos szemében.

Kicsapja a karját, mire Dayton hátrarepül a téli levegő lökésétől, és a falhoz csapódik, mielőtt a derekáig körbezárná a jég.

Ezryn felküszködi magát, és letérdel Keldarion elé. Farron még mindig a földön hempereg, szemében látszik a gyötrő fájdalom.

Én pedig mindennek a közepén állok, és nem tudom, mit tegyek.

– Baszd meg, Kel! – vicsorogja Dayton, és mintha még én is érezném a varázslat szikráját, azt a dühös tüzet, ami árad belőle. Az őt rabul ejtő jég olvadni kezd, aztán felénk viharzik, szőke haja tiszta kóc.

Ezryn és Kel összenéznek.

– Ez a te hibád, Kel – mondja Dayton. – Nem zárhatod őt be, hogy aztán úgy tegyél…

Farron borzalmas hangot hallat, félig a szörnyetegé, félig az emberé. Szétszakadok az érzéstől, hogy egyszerre akarok odarohanni hozzá és elfutni tőle. Dayton megáll, aggodalom villan tekintetében.

Kel bólint Ezrynnek, ő feláll, és Farronhoz sétál, akinek a szeme ragyog.

Ezryn letérdel Farron előtt, leveszi a kesztyűjét, megmutatva ezzel elegáns kezét. Két tenyere közé fogja Farron arcát, és motyogni kezd valamit olyan halkan, hogy már nem hallom.

Apró, foszforeszkáló gyökerek törnek fel a padló alól, és Farron testére kúsznak. Ezryn Farron homlokának támasztja a sisakját, mire Farron légzése lelassul.

Dayton elkerekedett szemmel figyeli a szoba túlvégéről, meg se moccan.

Kel gyors léptekkel elindul… felém. Oké, talán élnem kellett volna a lehetőséggel, hogy elfussak.

Minden erőmre szükségem van, hogy ne húzódjak össze, ahogy a Télherceg fölém magasodik. Egymillió dolgot tudnék felhozni a védelmemre, de mielőtt akár egyet is kinyöghetnék, felnyalából és a vállára dob.

– Mi a…? – akad el a lélegzetem, és próbálok rugdosódni. Ami körülbelül olyan hatékony, mintha egy téglafalat ütnék. Nem válaszol nekem, miközben felsétál a lépcsőn.

Felemelem a fejemet, és összetalálkozik a tekintetem Daytonével, aki együttérzően megvonja a vállát. Legalább Ezryn növényvarázslata meggátolta Farron átváltozását. Most Ezryn mellkasának dőlve próbálja összeszedni magát.

– Kel! Hová viszel? – követelem.

A választ akkor kapom meg, amikor a kastély kőpadlója kemény jégbe vált át.

Keldarion a Téli Szárnyba visz engem.

41. FEJEZET

Farron

– Lélegezz velem, Farron! Lélegezz!

A vér kalapál a fejemben, ahogy Ezryn lágy hangja felém sodródik. Gyökereinek szoros ölelése szilárdan fog engem, biztonságban tartanak a gubójukban.

Vissza! – mondom a farkasomnak. Nincs itt rád szükség. Maradj távol!

– Ez az, Farron. Figyelj a hangomra! Maradj velem!

Mélyen beszívom a levegőt, és rebegve kinyitom a szememet, hogy megpillantsam Ez sisakjának fényességét és csupasz kezét a vállamon.

– Sz-szia!

A gyökerek elengednek, és Ezryn mellkasára zuhanok.

– Jó visszakapni, testvér – mondja, erős keze a hátamon pihen. Arcomhoz érő páncélzata hideg, és bűzlik a koboldvértől, de nem érdekel. Szükségem van egy pillanatnyi kapcsolódásra.

Gyűlölöm, amikor felülkerekedik rajtam a farkas. Gyűlölöm, hogy ennyi év után is még ekkora ereje van felettem. És a többiekkel ellentétben, amikor kitör, én nem tudom irányítani. Akármilyen életösztönre pályázik a bennem élő, vicsorgó démon, megkapja.

Már elfogadtam, hogy minden este győzedelmeskedik a farkas. De napközben vagy teliholdkor még sosem volt problémám azzal, hogy belevesztem volna a haragomba és a szörnyetegbe, mint ahogy a többiek. Mindig tudtam türtőztetni magam. De ma este…

Dayton.

Ellököm Ezrynt, és odabotorkálok, ahol Dayton a falnak dől, szorgosan tapogatja az arcát ott, ahol Ez behúzott neki.

– Ne csináld! – morogja.

– Mit ne csináljak?

– Ne nézz rám úgy, mint egy szomorú kiskutya. – Elfordul. – Ha ti ketten nem veszítitek el a fejeteket, nem Keldarion lenne most nyeregben.

– Szóval eltitkoltad volna, hogy viszonyod van Keldarion foglyával? – szűröm a fogaim közt.

Dayton megforgatja a szemét.

– Nincs viszonyom vele. Dugni akartunk.

Ezryn feláll, csattog a páncélja, és mereven a tükörhöz sétál.

– És neked mi bajod van, mi? – kiált utána Dayton. – Téged mit érdekel, hogy mit csinálok vele?

A tükörből áradó ragyogás úgy festi meg Ezryn páncélját, mint a kanyargó sarki fény. Hangja túl nyugodt, amikor azt mondja:

– Ő nem a játékszered, Dayton. Az a kötelességed, hogy megvédd. Mint Keldarion foglya…

– Tele van a tököm, hogy azt kell hallgatnom, hogy ő Keldarion foglya – dörren fel Dayton, és hátrabotladozik. – Ő nem a kibaszott tulajdona. És engem akart. Szóval Keldarion feldughatja ezt a jeges seggébe.

Ezryn mélyen felsóhajt.

– Visszamegyek az őrjáratomra.

– Egyáltalán minek jöttél ide? – morogja Dayton.

A némaság leple ereszkedik a szobára, mély lélegzet reked meg a szikla és a páncélzat között. Ezryn lassan megszólal.

– Mert éreztem valami… zavart. Itt kellett lennem.

Mielőtt bárki válaszolhatna, átlép a vibráló tükrön, majd eltűnik.

Milyen furcsa. Miután visszatértem az Ősz Birodalomból, a könyvtárban kutakodtam az egyik könyvespolc legfelső polcain, amikor majdnem leestem a létrámról. Olyan volt, mintha egy intenzív illat elém sodródott volna, és a mellkasom legmélyebb bugyraiból húzott volna magához. Nem volt kellemetlen… amíg meg nem láttam Rosalinát és Daytont.

Együtt.

– Megyek, lefekszem. – Dayton elhúz mellettem, nehéz léptek visszhangzanak a teremből a folyosó felé.

Egyhelyben maradok. Úgy érzem, a fejemet elöntötte minden lehetséges érzelem, és túl gyorsan száguldoznak bennem. Nem tudom kivenni őket.

– Nos? – szól Dayton. – Jössz?

És akkor egy érzelem tisztán felcsillan: harag.

Utánasietek. Olyan elégedett vigyort villant rám, hogy olyat senki más nem tudna magára erőltetni. Visszahúzom az öklömet, és az arcába vágom.

– Mi a fasz? – kiált fel Dayton, és az arccsontjához kap. – Mi bajod van?

Kezemben lüktet a fájdalom, és gyorsan megrázom, hogy ne legyen túl nyilvánvaló.

– Nem tudtad végigvinni a dugást Rosalinával, szóval megkeresed a legközelebbi elérhető testet, így van? Mindig ez vagyok a számodra, Dayton. Valami, amit megbaszhatsz, megtölthetsz, és aztán eldobhatsz.

Dayton lehajol, és megragadja az államat.

– Amikor ilyen romantikusan mondod, hogy tudnék neki ellenállni?

Ellököm a kezét.

– Jól van, oké. – Dayton hátrál néhány lépést. – Féltékeny vagy. De Rosalinára vagy rám?

– Nem, én… – Megállok és elfordulok, ég az arcom. Féltékeny volnék? Ez az az érzés? Vagy ez valami más?

Nem olyan volt, mintha megölt volna, hogy együtt látom Daytont és Rosalinát. Sőt, a kép, ahogy a karjában tartotta őt, az önkívület az arcán… a leggyönyörűbb kép volt, amit valaha el tudnék képzelni.

Ám én visszafogtam magam minden egyes nap, amióta itt van. Annyi pillanat volt, amikor fölé hajoltam, hogy vessek egy pillantást a munkájára, ő pedig rám emelte a tekintetét – mi lett volna, ha Dayton előtt lépek? Mi lett volna, ha én csókolom meg először?

De nem tettem. Mert követtem Keldarion szabályait. Mert, bár egyikünk sem mondta ki, mind ugyanazt sejtettük.

Csak egy oka lehet annak, hogy Keldarion itt tartja őt.

És még annak sincs semmi értelme.

És talán… talán egy kis részem féltékeny. Mert ismerem annyira Daytont, hogy tudjam, hazudott Eznek azzal kapcsolatban, hogy Rosalina is csak egy dugás lett volna a számára.

Mindössze egyvalaki volt eddig, akire úgy nézett, mint ahogy őrá.

Talán sosem találjuk meg a társunkat, de mindig is úgy gondoltam, hogy köztünk valami különleges van.

– Tudod, hogy nem érdekel, kit dugsz meg – nyögöm ki. – De ha Rosie-t bántod, megismered, milyen az igazi fájdalom. Olyan kín lesz, amit nem felejtesz el.

Egy fürge mozdulattal Dayton a falnak szegez, alkarját a torkomnak nyomja.

– Sosem fogom bántani – mondja reszelős morgással.

A lélegzetem kiszökik a torkomon. Arca olyan közel van az enyémhez, hogy a tengeri só és gyümölcsös bor keveréke ott leng közöttünk. A csillagokra, még ilyen durva és rideg arckifejezéssel is átkozottul szép. Szempillái sötét keretbe foglalják viharkék szemét, széles álla olyan, mintha márványból faragták volna. Hosszú, szőke haja kócos sörényként hullik széles nyakára és kulcscsontjára.

Arckifejezése hirtelen ellágyul, és leengedi a karját.

– És téged sem bántanálak, Fare. Szándékosan nem. Egyszerűen csak egy idióta vagyok.

– Ezzel nem vitatkozom – motyogom, miközben a nyakamat masszírozom.

Dayton elhátrál és felnéz a mennyezetre, mintha az égnek tenné a vallomást, és nem nekem.

– Ez a probléma. Bár tudom, hogy nagyon fog fájni, bár tudom, hogy az egész kibaszott lényemnek vége lesz – végre leengedi rám a pillantását, hangja megtörik –, nem tudom megállni, hogy ne akarjalak.

Közelebb lépek hozzá, nyakát lehúzom magamhoz, és úgy csókolom meg, mintha ez lenne az első, az utolsó, egy örökké tartó csók. Karját körém fonja, és addig forog, amíg ő veti hátát a falnak, és olyan szorosan ölel, amennyire csak tud. Annyira akarom, közelebb akarok kerülni hozzá, érezni akarom, ahogy a köztünk lévő állandó távolság köddé foszlik. A bőrébe másznék, ha megtehetném.

Megtöri a csókot, és elkapja az államat.

– Kurvára megütöttél.

– Kurvára megérdemelted.

Dayton nevetésben tör ki, és keményen megragadja a seggemet.

– Gyere velem, kutyus! Dugjunk, amíg az aggodalmaink köddé válnak, és nem leszünk más, csak egy nagy gyönyörfelhő.

– Minden olyan könnyű neked. Csak semmivé iszod vagy dugod a problémáidat.

Ajka elkapja a fülcimpámat.

– Bárcsak valóban olyan jó lennék ebben, amilyennek tettetem.

A szavai lángra lobbantják a szívemet, mert mindig is tudtam, hogy igazak; tudtam, hogy minél zabolátlanabb Dayton, a szíve annál jobban szenved.

– Engedj be! – suttogom a szájának. – Hadd segítsek!

Üresség szalad át vonásain, mielőtt egy széles vigyor lépne a helyébe. Ez csak egy álarc. Tudom, de nem erőszakoskodom.

– Elég a beszédből – mondja. – Addig fogsz tőlem sikítani, amíg ki nem szárad a torkod a szavakhoz.

Apró mosolyt villantok rá. Rendben van ez így. Már hozzászoktam.

És nem fogom feladni. Mert talán egy nap majd rájön, hogy velem biztonságban van. Leengedheti a falakat, amiket olyan magasra épített. Egy nap megengedi majd, hogy megvédjem.

* * *

Végigbotladozunk a folyosókon Dayton hálóterméig a Nyári Szárnyban. Az ágyra dob és beáll a lábam közé, úgy pillant le rám, mint a tenger királya, aki egy legendából lépett ki: mellkasa meztelen és fénylik rajta a veríték, haja vad és kócos a kezeimtől, a kagyló nyaklánc a mellizmai között leng.

A vér a mellkasán csak még dögösebbé teszi.

– Látod ezt? – Megfogja vastag farkát a nadrágján keresztül.

Hogy is ne látnám? Az egy isten farka: hatalmas és lehengerlő, és olyan jól ismerem, hogy már érzem is a sós előváladékot, ami legördül a teljes hosszán.

– Válaszolj! – Elkapja az ingem gallérját és megemel, hogy szemmagasságban legyek a farkával.

– Látom. – Hangom hullámzó remegésként bukik ki.

Megragadja a tarkómat, és az ágyékába vágja a fejemet. A kemény hossza az arcomba nyomódik, nadrágjának átkozott anyaga kegyetlen határként áll köztem és a selymes bőr között.

– Érzed? – morogja.

– Igen – motyogom a keménységbe.

– Ma este ez a tiéd. Mind a tiéd, Farron. Olyan jól fogod érezni magad.

Szavaitól lüktetni és pulzálni kezd a rudam, könyörög az érintésért. Képtelen vagyok megállni, nyelvem kibukik, kétségbeesetten végig akarja nyalni a farkát az anyagon keresztül.

Mielőtt túl messze juthatnék, Dayton az államnál fogva felhúz, mígnem élénk tekintetébe mélyedek. Valószínűleg egy reszkető káoszként láthat engem.

– Úgy foglak magamévá tenni, mintha ez lenne az első alkalom. Hozzám tartozol.

A négy herceg közül én vagyok a legfiatalabb. A leggyengébb. De amikor Dayton így kisajátít, nem érzem magam gyengének. Úgy érzem magam, mint egy kibaszott isten, és a testem olyan erős érzéseket kelt iránta, hogy nem bírja visszafogni a gyönyör kiáltásait. A testemtől úgy élvez el a farka, mint egy vízesés. A testem le tudja szívni a Nyárherceget.

Dayton ajkát az enyémhez szorítja. Ahányszor meghúzza a hajamat, eksztázisba kerülök. Kemény kezének érzete a nyakamon, ahogy szétszakítja az ingemet, megcsípi a mellbimbómat… Teljes gyönyör. Amikor a farkunk egymáshoz csapódik, felnyögök, feléled bennem a vágy.

A sürgető érzéstől, amit rajta is látok, lehúzom a nadrágját, és markomba fogom a golyóit. Megkönnyebbült sóhajtást engedek ki, amiért a kezemben tarthatom őt.

– Ez az, kutyus. – Hátrahajtja a fejét. – Bassza meg, ez az, édes.

Finoman meghúzom, először az egyiket, aztán a másikat. Élvezetteli nyögéseit örökké elhallgatnám. Miért nem lehet mindig ilyen? Miért kell a társakon és átkokon aggódnunk? Miért nem lehetünk csak ő meg én ebben a hálószobában, a csaknem halhatatlan életünk végéig?

Rosalina.

A gondolattól megrázkódom, és a farkam válaszként lüktetni kezd. Nem, nem lenne jó, ha csak Daytonnel lennék itt. Rá is szükségem van.

Barna szeme és sötét haja elárasztja az elmémet, és hirtelen rávetem magamat Dayton farkára, úgy falom fel, mint egy kiéheztetett ember. Döbbenetében levegőhöz kap, aztán gyakorlatilag dorombol, ahogy mélyebbre löki magát a torkomban.

Elképzelem, ahogy Rosalina most is figyel minket, pont úgy, ahogy korábban. Hogy én is bámulom őt, ahogy magamba erőltetem Dayton hatalmas farkát, egyre mélyebbre és mélyebbre. Mi lenne, ha osztozna velünk az ágyunkon? Mi lenne, ha míg én Daytont szopom, ő engem szopna?

Le kell tépnem magamról a nadrágot, és pumpálnom kell a farkamat a gondolatra. Elképzelem tökéletes ajkait a rudam körül, édes pillantását, amint a magomat nyeli.

Előváladék gyöngyözik a csúcsomon, és belemártom az ujjamat. Dayton meglátja, aztán megragadja a kezemet, és szájába kapja az ujjaimat. Ugyanolyan ritmusban szopja őket, mint amilyenben én őt, és mintha önkívületbe kerülnék. Nem tudok eleget kapni a farkából, mélyebbre akarom őt, erősebben, még, még, még.

– Csigavér! – Dayton finoman eltolja a homlokomat. – Telhetetlen kutyus. A gecim a seggednek van, nem a szádnak.

Leereszkedően megpaskolja az arcomat, de nem érdekel. Most a tenyeréből tudnék enni, vagy körben forognék, ha azt kérné.

Lenéz a farkamra, és beharapja az alsó ajkát.

– Kibaszott gyönyörű. – Aztán szeme felnéz rám. – Te, Farron, kibaszott gyönyörű vagy.

A világ lángokban állhatna, és nem érdekelne, amíg Dayton így néz rám. Meglöki a mellkasomat, és lefektet az ágyra.

– Fel a lábakkal!

Teszem, amit mond, ez a testhelyzet rendkívül védtelenné tesz. Az egész lényem meztelenül fekszik előtte. Az évek alatt magam is lefeküdtem már pár tündérrel, de egyikkel sem éreztem olyan nyitottnak magam, mint ahogy Daytonnel. A barátságunk történetétől – a nevetések, a sötétségben elhangzott beszélgetések, a közös élmény az átkunkról – biztonságban érzem magam vele, mindegy, mennyire leplezetlen a testem.

Dayton lusta kézzel végigszánt a mellkasomon, aztán határozottan megragadja a hosszomat.

– Ez, kutyus, egy remek farok. Tudtad? Egészen kedvelem ezt a farkat. – Lehajol, végig a szemembe néz. – Mi több, szeretem ezt a farkat.

A szívem táncot jár a mellkasomban. Tudom, hogy csak úgy érti, csodálatos a szex. De amikor kimondja ezt a szót, úgy érzem, hogy le tudnék ugrani a kastély tetejéről, és át tudnék repülni a Tüskebokor felett.

Orrát a golyóim közé ássa, és mély levegőt vesz.

– Megvadulok az illatodtól, Farron.

Ahogy kimondja a nevemet, csaknem az arcára élvezek.

– Ha ennyire szereted azt a farkat – nyögöm ki nagy nehezen –, miért nem adsz rá egy csókot?

Dayton gonoszul kuncog.

– Ó, annál sokkal többet fogok tenni.

Csillagok robbanak a szemem előtt, amikor Dayton meleg nyelve körbefut a farkamon. De itt nem áll meg. Bekapja a golyóimat, egyszerre csak egyet, szeme elsötétül és éhségről árulkodik.

– Olyan finom a szád – sóhajtok fel.

A golyóim nedves cuppanással elhagyják a száját.

– Tudom. – Kegyetlenül megragadja őket, felemeli, és nyelvével végigszalad a lyukamig.

– Baszki, mennyire finom vagy! – Ujjai vörös nyomokat hagynak a combomon.

Válaszolni szeretnék, de csak mély kiáltásokra és nyögésekre vagyok képes, miközben a nyelve körbe-körbe jár.

– Meg kell győződnöm róla, hogy finom és laza vagy a farkamnak – mondja. – Tudod, Farron, nem foglak bántani. – Felnéz és rám kacsint. – Hacsak nem szeretnéd.

Azt hiszem, valamit morgok válaszként, de megragadja az olajos fiolát az éjjeliszekrényéről, és bekeni az ujjait. Egyik olajos ujjpercével bevon a meleg folyadékkal, és én megrázkódom az örömtől.

Az a megrázkódás lábujjgörbítő rándulásba csap át, ahogy egyik ujját belém mélyeszti.

– Jó érzés ez, kutyus? Ez csak egy ujj. Tudom, hogy többet is elbírsz.

– I-igen – mondom. – De a farkadat akarom most…

– Akarod? – morogja Dayton. – Azt mondd, hogy szükséged van rá! Mondd, hogy kurvára meghalnál nélküle! Mondd, hogy ezért a farokért élsz!

– Szükségem van a farkadra – mondom, ahogy kihúzza az ujját. – Meghalnék a farkad nélkül. A farkadért élek.

– Jó kiskutya. – Felhúzza magát a lábam közé, rúdját az enyémhez csapja, aztán elmélyül bennem.

Mindketten felkiáltunk az érzéstől. Én teljesen kitöltöttnek érzem magam, és neki lököm a testemet, könnyedén ellazulok, hogy teljesen befogadjam a hosszát és átmérőjét. Mintha testemet az övéhez teremtették volna, a fájdalom helyet ad a színtiszta mámornak, ahogy hátrahúzza magát, aztán visszacsapódik belém.

– Mondd, hogy szükséged van rám! – morogja.

– Szükségem van rád – felelem.

– Mondd, hogy nem hagysz el!

– Soha – ígérem, egy eskü, amit a testünkkel kötünk.

Dayton emberes morgást hallat, és olyan erővel pumpál engem, amilyet még sosem éreztem. Farkam a hasamon csattog a mozgásunk erejétől.

Látómezőmben kavarognak a színek, és esküszöm, kilóg a nyelvem, ahogy arra használja a testemet, hogy felégesse a benne élő sötétséget. És nem érdekel. Örökké várni fogok, ha az kell. Várom a napot, amikor Dayton rájön, hogy mindvégig engem keresett.

Ő nem a társam.

De ő áll hozzá a legközelebb.

– Farron – nyögi.

– Csináld! – válaszolok. – Élvezz belém! Tölts meg!

Pusztán annak a gondolata, hogy sűrű töltete belém robban, mélyen és teljesen megtölt magával, már átránt engem a csúcson.

– Dayton! – kiáltom, és megragadom a farkamat. A mellkasomra robban, pulzál a forróság hullámaitól.

– Bassza meg! – dörmögi, és csaknem elveszítem magam attól a tiszta gyönyörtől, ahogy a farka lüktet, és mélyen a testembe engedi forró magját.

Csillagok szikráznak előttem, és üveges szemmel bámulok a mennyezetre. Azt hiszem, nyálcseppek csöpögnek az államról, de nem érdekel. Dayton kihúzza magát, és legördül az ágyról, megragad egy törölközőt a szobához tartozó mosdóból. Könnyed vigyorral mellém fekszik, és elkezdi letörölni a mellkasomat és a hátamat.

Végül közel húz magához, majd csókot nyom a fejem búbjára. Ahogy köré fonom a kezemet, és levezetem a hátán, érzem a nagy hegektől redős bőrét.

Megrázkódom.

Ma este majdnem előtört a szörnyetegem.

Rosie is ott volt. Mi lett volna, ha bántom? Vagy Daytont bántom ismét? Miért érzem úgy, hogy a farkas egyre erősebb lesz?

Kifutunk az időből.

– Hé, hé! – Dayton megragadja az arcomat, és kényszerít, hogy ránézzek. – Te remegsz.

Mély lélegzetet veszek.

– Jól vagyok. Jól vagyok. – Kezemet végighúzom a haján. – Kijöttek a fonataid. Majd újra megcsinálom őket.

– Holnap, kutyus. – Dayton hosszan ásít. Aztán szeme összeszűkül. – Neked milyen érzés?

– Hm?

– Amikor szerelmeskedünk?

Behunyom a szememet, és újraélem a perceket a fejemben. Hogy lehetne szavakba önteni az eufóriát?

– Mintha csillagfény robbanna az egész testemben. Mintha a szívemben egy üres rész végre kiteljesedne.

– Valóban? – suttogja Dayton.

Elfordítom a fejemet, hogy ránézzek.

– És neked?

Viharfelhők kavarognak a szemében, és most az egyszer úgy érzem, meg fog történni. Leomlottak a falak. Itt az idő.

De csak felnevet, és játékosan megpaskolja az arcomat.

– Olyan érzés, mint egy kibaszott jó dugás. – Aztán elfordul, és a párnára hajtja a fejét. – Most már vissza kéne menned a szárnyadba.

Még egy másodpercig ott fekszem. Még egy másodpercig tettetek.

Gyáva.

Így hívott a varázslónő.

Miközben felöltözöm, a testem fájó és érzékeny, és a szívem mélyén tudom, hogy igaza volt.

42. FEJEZET

Rosalina

Keldarion ledob a válláról, egyenesen a puha ágyára. Rugdosódom, belegabalyodom a lepedőbe.

– Gondolod, elég tökös vagy, hogy… – Megállok, és az orromig húzom a takarót. A szappan friss illata árad belőle. – Tényleg kimosattad az ágyneműdet?

Keldarion az ágytámlára támaszkodik, onnan néz le rám jégszilánkos szemével.

– Egy hónapban egy estém van tündérként. A legtöbbet akarom kihozni belőle.

Fintorogva felkelek az ágyból.

– Hát, akkor magadra hagylak.

Néhány lépés, és a lábam olyan, mintha kocsonyából lenne, bár fogalmam sincs, hogy ezt mind a tündérbor okozta, vagy az, hogy Keldarion úgy hordott körbe a vállán, mint egy zsák gabonát, vagy az az észbontó orgazmus, amit Dayton robbantott ki belőlem.

Amint eszembe jut, a testem felforrósodik, és megbotlom. Kel lehajol, aztán felnyalából.

– Magamtól is tudok járni.

– Nem úgy tűnik. – Visszahelyez az ágy szélére, aztán letérdel, hogy szemmagasságba kerüljön velem.

– Miért hoztál ide, Kel?

Még mindig csak bámul rám. Biztos úgy nézek ki, mint egy rakás szerencsétlenség, a hajam a szélrózsa minden irányába áll, a sminkem pedig elmosódott. Szerencsére a ruhámat megigazítottam, bár nem tudom nem észrevenni a bugyim hiányát, ahogy a selyem ágynemű a lábamhoz ér.

– Én kértem Daytont, hogy vigyen a Nyár Birodalomba. Nem akartam megszökni. És nem kényszerített semmire – mondom, mert nem bírom ezt a némaságot.

– Tudom. Dayton egy gazember, de nem erőltetné rá magát senkire. – Keldarion a szoba túlvégébe megy. Nem tudom figyelmen kívül hagyni, hogy nem válaszolt a kérdésemre. Kinyitja a szekrényét, és kivesz egy sápadtbézs színű inget, mielőtt visszafordulna felém.

– Az meg mire kell?

– Abban nem aludhatsz. – Sokatmondóan rám mutat.

Védekezőn összefonom a karomat a gyönyörű, levendulaszínű ruhámon.

– Nem. Szeretem ezt a ruhát.

Kelnek felvillan a szeme.

– Elképzelni sem tudom, hogy ki nem.

Arcom felforrósodik tekintetének erejétől, mielőtt a józan eszem visszatérne.

– Nem maradok itt. Rengeteg hálóing van a saját szobámban.

Kel továbbra is felém nyújtja.

Morogva felsóhajtok.

– Van legalább valami olyan, aminek hosszú az ujja? Jéghideg van idebent.

Kel megforgatja a szemét, de aztán átlépi a töviseket a szekrénye felé. Több tüske van a Téli Szárnyban, mint bármelyik másikban. Ez miért lehet?

Mielőtt Kel visszatérne hozzám, letérdel, hogy tüzet gyújtson a kandallóban. Kel összeüti a kovakövet és az acélt, mire narancs és vörös szikrák pattannak a levegőbe, ahogy a ropogó parazsat életre hívogatja. Erős, apró láng csap fel, meleg, ragyogó fényben füröszti a szobát.

A melegségtől könnyezni kezd a szemem.

– Szerinted Farron rendben lesz?

– Ez majd gondoskodik róla. – Kel nekem dob egy hosszú ujjú inget. – Tavasz varázsereje nyugtató hatású.

– Azért majd ránéznél? – kérdezem tőle. – Hogy biztosan nem változott át az ő… szörnyetegévé?

– Rendben van.

– Hát, legalább menj ki a szobából, amíg átöltözöm – nézek rá rosszallóan.

Olyan pillantással illet, ami azt sugallja, az se érdekelné, ha meztelenül járkálnék a kastélyban, de végül elégedetlenül morog, és kimegy a szobából.

Miért hozott ide Kel? Egyszerűen csak bezárhatott volna a tömlöcbe, ha azért mérges, mert elhagytam a kastélyt. Vagy visszavihetett volna a szobámba. Azt hittem, nekem fog esni, amiért elmentem a Nyár Birodalomba… de meglepően gyengéd. Mármint, annyira gyengéd, amennyire egy jégszilánkokból álló ember lehet. De ennél is fontosabb kérdés: miért nem küzdök az ellen, hogy itt maradjak? Tudom az utat a szobámig. Ha elmennék, nem jönne utánam.

Engedem, hogy a levendulaszín ruhám a földre hulljon, és átdugom fejemet a fekete ingen. Ja, igen. Nincs alsóneműm. Hülye Nyárherceg. Az ing elég hosszú, hogy éppen takarja a fenekemet. Találnom kell egy nadrágot, mielőtt Kel visszajönne. Átszökkenek a tüskéken a szekrényhez.

Megakad a szemem valamin az asztal mellett: tiszta poharak és különböző színű folyadékok poros, szögletes üvegekben. Keldarionnak különleges italai vannak.

Hé, idekényszerített. Kisegítem magamat. Egy kicsit töltök egy pohárba, és megszimatolom. Jaj, hát, ez elég erős. Ma már kipróbáltam a tündérbort – miért ne próbáljam ki a likőrjüket? Minden folyékony magabiztosságra szükségem van, amit össze tudok gyűjteni, ha a Télherceg szobájában fogom tölteni az éjszakát.

Hátrahajtom a fejemet, a folyadék pedig lecsusszan a torkomon. Hűvös és karcos, egy kicsit olyan, mint a borsmenta. Enyhe melegség árad szét a mellkasomban. Vigyáznom kell, nehogy túl sokat igyak. Gyűlölném, ha kiütném magam, és a jeges padlón végezném.

Csakhogy egy részem tudja, hogy ez nem fog megtörténni. Szemem visszakalandozik az ágy felé: négy elegáns, ezüst oszlop emelkedik belőle, amit fehér baldachin díszít. A frissen vasalt lepedőn vastag bundatakarók fekszenek. Túl nagy ez egy személynek, és a gondolattól elpirulok.

Kezemben a pohárral megfordulok, és szembetalálom magam Keldarionnal, ahogy az ajtóban áll és engem figyel. Gyorsan leteszem a poharat, mintha az ivászat helyett valami mást csináltam volna.

– Mit ittál? – Keldarion két lépéssel átszeli a szobát.

– Csak egy felest – vigyorgok. – Hűtsd le magad! Vagyis, azt hiszem, egyébként is hűvös vagy. Mindig.

Felkapja az üveget az asztalról.

– Rosalina, ez fyrana.

– Nyugi, Kel! – mosolygok, hirtelen egy cseppet sem félek tőle. – Már próbáltam a tündérbort, de az már kiment belőlem. Már kezdtem unni, hogy Dayton mennyi vizet itat velem.

– Ebből egy feles – Kel egyik kezével megszorítja az arcom – az annyi, mintha két üveggel meginnál a tündérborból. Egy óra alatt.

– Hát, ez sokkal hatékonyabbnak tűnik – motyogom a fogása alatt. – Nagyon szép szemeid vannak.

Leengedi a kezét, és hátralép, mintha már a puszta gondolat is, hogy a szemét nézem, sértő lenne a számára.

– Mi van a kezedben? – kapom oda a pillantásomat.

– A többiek rendben vannak, egyébként – búgja Kel. – Találtam valamit, amit elhagytál.

Kissé szikrázik a látómezőm, de még így is sikerül összpontosítanom arra, amit Keldarion felém tart. Világoskék csipke. A széttépett bugyim.

Kikapom a kezéből.

– Ne érj hozzá!

– Jobban tetszett volna, ha Marigold talál rá reggel? – A mosoly enyhe jele fut át az arcán.

– Sosem hagyná, hogy elfelejtsem. – Rosszallóan nézek rá, aztán a tűzhöz lépek, mielőtt bedobnám a lángok közé. Ezt már biztosan nem lehet megmenteni.

– Ha mindenáron tudnod kell, azért hoztalak ide, hogy biztos legyek benne, nincs rád rossz hatással a tündérbor – mondja Keldarion. – De most, hogy ittál abból a likőrből is, kénytelen leszek fent maradni egész éjszaka, nehogy megfulladj a saját hányásodban.

– Hazudsz – fordulok felé. – Ezt csak most találtad ki. Ez csak egy kifogás.

– Egy kifogás? – kérdezi hitetlenül. – Nézd, csak egy éjszaka…

– ...vagy tündér, tudom. Általában hogy töltöd? Egyedül búslakodsz? – Kitárom a karomat. – Nem tudom, miért hoztál ide engem. Talán magányos vagy.

Nem tudom, hogy a ma estéről beszélünk-e, vagy az örökkévalóságról.

Kel összefonja a karját, és a falnak dől.

– Hidd el, jobb egyedül, mint…

Kelnek volt egy nagy szerelme. Dayton mondta nekem. Valaki bántotta Keldariont, és nem tudom, hogy az átokhoz van-e köze, de még mindig hatással van rá.

– Maradok – felelem.

És nem tudom, hogy a ma estéről beszélek-e, vagy az örökkévalóságról.

– De nem fogok semmit, tudod, csinálni veled. Szóval ne legyenek tévképzeteid – mondom neki. Bár azt kívánom, bárcsak a testem is egyetértene a fejemmel. Merthogy Keldarion túlságosan jól néz ki, ahogy rávetül a tűz fénye, karját összefonja széles mellkasa előtt, jóképű arcára szigorú kifejezést ölt. Azt hittem, Dayton teljesen kielégített, de most még többet akarok.

Folyékony hő gyűlik a testemben, mire összeszorítom a lábamat.

– A kanapén fogok aludni, természetesen.

Megdöbbentő, hogy ez a fickó milyen gyorsan tudja kioltani a hőt mindenből. Beleértve engem is. Jeges seggfej.

– Jól van.

Valami megragadja a tekintetemet, villog az ágy alatt. Lehajolok érte, mert bármi jobb, mint állni az ő hervasztó, hideg tekintetét.

Elsőre azt gondolom, hogy egy hosszú jégcsap, de aztán megpillantom a markolatát. Megragadom, de mielőtt kiegyenesednék, hűvös szellő fújja meg meztelen fenekemet.

Jaj, ne!

Keldarionra nézek, aki ismét a teljes rémület tekintetével illet.

– Ó, baszki, bocsánat. Ilyet igazán nem akartam csinálni. – Valószínűleg az egész testemnek olyan színe lehet, mint egy paradicsomnak. – Tudod, az összes ing rövid rám…

– Dobd azt el azonnal, Rosalina! – szól Keldarion.

Oké, jó tudni, hogy egy véletlen villantás az égvilágon semmit sem jelent a számára. Magam elé emelem a tárgyat. Egy kard. Úgy néz ki, mintha jégből készítették volna, a pengéje olyan tiszta és hideg, mint az üveg. Ám olyan simára csiszolták, hogy tükröződik. A tövénél a penge szétnyúlik, és szélesebb, mint a keskeny markolat, amit indák és rózsák vonnak be ott, ahol a keresztvas találkozik a pengével. Már maga a kard is egy történetet hordoz…

Egy olyan történetet, amit ismerek. Dayton szavai visszatalálnak hozzám. Az ősök öt isteni fegyveréből kiválasztott egyet, és megbízta vele a Tél Birodalom legfőbb uralkodóját.

– Ezt?

– Igen, azt. – Érte nyúl.

A kard csillogó aranyszínnel felragyog a tövénél, a penge pedig zafírkéken. Varázslat sugárzik belém, lüktet a fülemben. Talán mindezt a tündéralkohol teszi, de ez a legmenőbb dolog, amit valaha láttam.

– Azta! – Elbotladozom Keltől. – Ez igazán klassz!

– Ez nem játék, Rosalina – morogja Kel.

– Gyönyörű!

– Tedd azt le!

– Nem úgy néz ki, mintha jól bánnál vele. – Megvizsgálom a kardot. Nem gondoltam volna, hogy érezni lehet a varázserőt, mint egy sivatagi látképen a forróság hullámait vagy az alacsonyan csüngő felhők ízét.

– Rosalina, most azonnal tedd azt le, mielőtt bántódásod esne! – Kel a markolatért nyúl, de kifordulok az útjából.

– Mindig olyan zsémbes vagy, Kel. De miért? Mert éjjel-nappal körbevesznek ezek? – A tüskékre mutatok. – Az a fickó egy rohadék. Egy dögös rohadék. De akkor is egy rohadék.

Ha pillantással ölni lehetne, azzal, amivel Keldarion most engem illet, egyenesen a síromba küldene. De szerencsére nem lehetséges, szóval visszafordulok a tövisek felé.

– Miért nem nyesed csak le őket?

Azzal a sok hülye magabiztossággal, amit egy felesnyi fyrana adott nekem, a gyönyörű karddal egyszerűen a szederágakra suhintok. Ugyanebben a pillanatban Keldarion felkiált.

– Rosalina! Ne!

A tüskék elfeketednek, majd hamufelhővé bomlanak.

– Hé! – pislogok. – Hát ez tényleg működött.

Morajlás zúg a kastélyban, és egy hatalmas repedés szökik a falra. Hallani lehet a kő mozgását, mire a mennyezet egy nagy darabja lezuhan a földre.

Keldarion megragad a derekamnál fogva, és oldalra lök. Együtt gördülünk a kemény padlón.

A látásom elsötétül, aztán forog, és pislogni kezdek, próbálom összeszedni magamat. Keldarion felettem támaszkodik, úgy lélegzik, mint egy vadállat. Egy újabb lila tüske tör fel, épp ott, ahol az előző volt.

– Nem tudjuk eltávolítani a tüskéket – mondja rekedtesen, aztán lenyúl, és kiveszi a kardot remegő ujjaim közül, majd csattogva félrelöki a jeges padlón.

Keze visszatalál az enyémhez, óvatosan járja be ujjaival a tenyeremet.

– Bajod esett?

– Nem.

Tekintete lekalandozik az ingemen, ami most a derekamig felgyűrődött, és láttatni engedi a hasam puha húsát és a sajgó domborulatot a lábam között.

Keldarion az egyik oldalamra löki magát, fehér haja őrült glóriaként terül szét feje körül, miközben nyers étvággyal tekint rajtam végig.

A levegő elnehezül közöttünk, és a pillanat addig húzódik, amíg már nem bírom.

– Megmentettél – suttogom, mire felélénkül a pillantása.

– Persze hogy megmentettelek – feleli mogorván, és tekintete lesiklik a számra. Közelebb hajol. Lehelete olyan, mint egy ajkamra tett ígéret.

Lehunyom a szememet, és abban a pillanatban olyan érzésem támad, mintha repülnék, mintha teljesen szabad lennék, mintha pontosan ott lennék, ahová tartozom. Aztán egy villanásnyi idő alatt fellöki magát, el tőlem. A pillanat elszáll, engem pedig otthagy elakadt lélegzettel és zavartan.

– A tüskék az átok kezdete után pár nappal bukkantak fel – mondja Keldarion, és megragadja a kardot, majd egy bőrhüvelybe csúsztatja. – Egyesével kitéptem őket a kastélyból. Ám kétszer annyi jelent meg a következő napon, és az eltávolításuk csak segítette Faragvár bomlását. Valahogy hozzákötötte a mocskos varázslatát az otthonunkhoz.

– Az a ravasz seggfej – felelem, felkelek, és visszahúzom az ingemet a combomra.

– Nem azt akarod mondani, hogy dögös seggfej? – Egy nadrág röpül épp az arcomba.

– Úgy értem… – Szavaim elhalnak, miközben belebújok a nadrágba.

Keldarion megragad a hónom alatt, és felkap az ölébe.

– Le kell feküdnöd.

Ezúttal nem panaszkodom, ahogy átvisz a szobán. Helyette a közelségének érzetében fürdőzöm, hagyom, hogy fejem a vállára bukjon.

– Ne haragudj, hogy tovább bomlasztottam a faladat!

– Értékelem a gesztust.

– Megégett a vállam – motyogom, arcom nyakának fedetlen bőrén pihen. – Csak egy kis időt töltöttem a Nyár Birodalomban napnyugta előtt.

Lepottyant az ágyra, aztán egy pillanattal később visszatér, hogy egy pohár vizet nyomjon a kezembe.

– Igyál!

Kortyolok néhányat, mielőtt letenném a poharat az éjjeliszekrényre. Ő rázuhan a kanapéra, de olyan magas, hogy a talpa lelóg a végéről.

– Elleszel ott?

– A többi napon a földön szoktam aludni.

– De akkor farkas vagy.

– Aludj, Rosalina!

Kinyújtom a karomat a fejem fölé, élvezem a selyem ágynemű érzetét lángoló testemen. A fejem zsong és túl könnyű. Még nem tudok aludni.

– Elképesztő estém volt. A Nyár Birodalom jó meleg.

Keldarion nyugtázásképp mordul egyet.

– Dayton is nagyon kedves volt. Levágta egy férfi kezeit, amiért hozzám ért. Ezért volt véres a mellkasa.

– Hogy mit csinált?

– Még sosem éreztem ilyet azelőtt. – Nem bírom visszafogni, hogy kitárt ujjakkal végig ne simítsak a testemen, le a lábam közé. A gondolat, hogy ott járt Dayton szája, Kel pedig csak néhány centire volt tőle… Csak még nedvesebbé tesz. – Idehívod őt?

– Biztosan nem fogom idehívni – feleli Keldarion, hűvösen és gyorsan.

– Hát jó – mondom álmodozva. – Farronnal van.

– Honnan tudod?

– Én… – Szavaim elhalnak, alig találom őket az elmém ködében. – Én érzem. Érzem, hogy együtt vannak. Nagyon szeretik egymást, csak nem megy nekik a vallomástétel.

Ez csak talán egy kósza ötlet, de olyan, mintha érezném őket, a szenvedély végigsugárzik bennem. Vagy talán csak elképzelem, milyen csodás lehet a békülős szex közöttük. De tudom, hogy Kelnek most nagyobb szüksége van rám.

Kezemet a nadrágom szegélye alá csúsztatom, érzem a kínzó forróságomat, és egy enyhe sóhaj hagyja el az ajkamat. Baszki, miért érez így a testem?

Mozgás neszét hallom, aztán Keldarion már fölöttem is van. Kikapja a kezemet, és mindkét csuklómat a fejem fölé szorítja. Uramisten, gyors a fickó.

– Aludnod kell, Rosalina! – Hangja rekedtes és zabolátlan.

A félelem és valami másnak a keveréke kavarog a testemben.

– Igaz, hogy huszonöt éve nem szexeltél?

Hosszú, reszketeg sóhajt enged ki.

– Tudod, Dayton sok mindent összefecseg.

– Nos, igaz? – Szememet levezetem a testén. Pizsamanadrágjának vékony anyagán át valaminek a hosszú körvonalát látom. – Nyilvánvalóan nem okoz gondot a…

– Egy szörnyeteg vagyok, Rosalina. – Csuklómon erősödik a szorítása. – A többiek talán hajlandóak megfeledkezni erről a tényről, de én nem tudok.

Olyan jóképű: hosszú orr és sötét szemöldök, szeme tele van fájdalommal. Egyet kéne vele értenem. Ő börtönzött be ide, ő az, aki távol tart az otthonomtól. Ám amikor ránézek, különböző érzelmek hulláma söpör rajtam végig.

– Azt is mondta, hogy már voltál szerelmes – suttogom.

Zaklatottság villan át a vonásain, mire leszáll rólam, és az ágy szélére ül.

– Nem kéne szégyellned, hogy voltál szerelmes, Kel – mondom gyengéden. – A szerelem nem rossz dolog. Tudod, mi a rossz? Ha gyűlölsz valakit, és ítélkezel felette. A szerelem ehhez képest egész kellemes. A szerelem jó dolog.

Lélegzete szakadozottá válik, és kezével végigfut a haján.

– Nem, ha rólam van szó.

Bármennyire is zűrzavaros most az elmém, abban biztos vagyok, hogy ilyen hozzáállással sosem fogja megtalálni a társát.

– Azt nem hiszem.

Rám pillant, aztán az éjjeliszekrényemre.

– Idd meg a vizedet!

Megragadom a poharamat, aztán mellé csusszanok, olyan közel, hogy a combom súrolja az övét.

– Felvázolok neked egy új alkut. A tündérek szeretik az alkukat, nem?

– Csak a romlottak. – Elsöpör az arcomból egy kósza hajtincset.

– Megiszom ezt a pohár vizet, ha eljössz a bálba.

Felnevet, mély és lágy dörrenésként hangzik a mellkasában.

– Ez még egy emberhez képest is szörnyű. Azt akarod, hogy visszatérjek abba a birodalomba, ahol huszonöt éve nem jártam, egy olyan esemény miatt, amit megvetek, hogy te mit is csinálj? Igyál egy pohár vizet lefekvés előtt?

– Pontosan. – Rámosolygok. – Azt akarom, hogy gyere el a bálba. Te azt akarod, hogy ezt megigyam. Látod? Mindketten nyerünk.

Egy hosszú pillanatig csak bámul rám, mielőtt azt suttogná:

– Igyál!

A hűvös folyadék leszánkázik a torkomon. Nem vagyok benne biztos, hogy ez megment az évszázad másnapjától, de ártani nem árthat.

Leteszem az üres poharat az éjjeliszekrényre, aztán várakozón bámulok rá. Kezét a számhoz emeli, és letörli az ottmaradt cseppeket a hüvelykujja simításával.

Összekulcsolom a kezünket, és az arcomhoz tartom.

– Gyere a bálra, Kel!

– Senki nem kívánja a jelenlétemet.

– Én igen. – Mélyen a szemébe nézek, próbálom elhitetni vele. – Nem elég?

– De, elég. – Fejét az enyémnek támasztja egyfajta megadásként. Ajka a fülemet érinti, ahogy azt suttogja: – Elmegyek a bálodba, Rose. De nem fogom ott megtalálni a társamat.

43. FEJEZET

Rosalina

Elönt az elégedettség érzése. Nem emlékszem, hogy valaha aludtam-e ilyen kellemesen. Kihasználom a lepedő melegségét, a fenyő és tél illata a levegőben terjeng. Lazultam már el valaha ennyire?

Rebegve kinyitom a szemem. A vöröses reggeli nap megcsillan a szobát beborító jégpáncélon. Egyenesen felülök.

Ó, a francba!

A francba! A francba, a francba!

Tényleg a Télherceg szobájában töltöttem az éjszakát?

– Keldarion? – szólok óvatosan.

Nincs mozgás. A szoba üres, a fejem kong.

Összecsípem az orrnyergemet, iszom egy kis vizet, és próbálom feleleveníteni a tegnap este eseményeit. A Daytonnel történtek és Keldarion idegesítése még tiszta, de mikor aludtam el?

Az egész testem zavarba jön, amint eszembe jut, hogyan dőltem rá álmosan. Az ölébe hajtottam a fejemet? Vagy az csak egy rossz álom volt?

Soha többet nem iszom alkoholt.

Körbebotorkálok a szobában, és összeszedem a gyönyörű lila ruhámat a földről. Elmémben felvillannak a képek, ahogy Dayton félrehúzza az anyagot, és megszívja a mellemet…

Az ajtó nyikorogva kinyílik, és Keldarion lép be. Egy reggelizőtálca van a kezében.

Amint meglátom, egy újabb emlékkép jelenik meg előttem. Keze a hajamban, ahogy kihajolok az ágyból, és egy vödörbe hányok.

Egy valódi tündérhercegnek fent kellett maradnia egy hülye ember miatt, aki nem tudta felmérni, mennyit ihat. És most még a reggelét is tönkreteszem.

– Jó reggelt! – csipogom, a hangom karcos. Valószínűleg attól a sok öklendezéstől, amit tegnap műveltem.

– Rosalina, nem kéne kikelned…

– Köszönöm a vizet és az inget. Majd kimosom neked, és a, khm, nadrágot is. Most már nem foglak zargatni.

A folyosóra masírozom, mielőtt említést tehetne a tegnap esti megaláztatásomról. A hasam nem értékeli a hirtelen mozgást.

Minden lépéstől hullámzóan önti el a testemet a hányinger. A tündérmásnapok nem mókásak. Vissza kell mennem a szobámba, és aludnom kell.

De valami megremeg a mellkasomban, és megállok. A négy szárny találkozásánál torpanok meg. Jobbra van egy ajtó a lépcsősor tetején, egy olyan, amin még sosem léptem be.

Az az ajtó a Főtoronyba vezet. Megtiltották, hogy bemenjek. De miért?

Az ajtó gyönyörű, világos tölgyfa, amiben díszes vésetek láthatók a négy évszakról. Pelyhes felhők vannak a tetején, az alján pedig csavargó rózsabokrok. Ezüst kacskaringók ékesítik a széleit, a kilincse pedig ragyogó aranyból készült.

Minél tovább bámulom, annál inkább úgy látom, mintha varázslat áradna ki a széleinél, egy fényes és villódzó aura. Nem tudom megállni, hogy ne érintsem meg a fát, mielőtt megragadnám a kilincset. Melegség sugárzik az ujjaimba, és halk hümmögés lüktet, ami apró, bizsergető ingereket küld a testembe. Elfordítom az ajtógombot.

Zárva, természetesen. De ha…

– Hé, na, Rosie! – Szilárd karok ragadnak meg a derekamnál, és elhúznak az ajtótól.

– Hé! – Megperdülök, és Daytonnel találom szembe magam.

– Én benne vagyok, hogy szabályokat szegjünk, édesem, de vannak olyan határok, amiket még én sem lépnék át. És neked sem kéne.

Visszabámulok a jóképű hercegre, még mindig ledöbbent a tény, hogy így mögém tudott settenkedni.

– Mi van a Főtoronyban?

– Titok – mondja egy kacsintás kíséretében.

– Milyen titok?

– Á! – Dayton vigyorog, csintalanság táncol a szemében. – Vagy száz törpe. Kel itt tartja őket, hogy sütit süssenek neki.

– Csak szórakozol velem – mondom.

– Egy kicsit. – Dayton tekintete végigfut rajtam. – Látom, a gyönyörű ruhát elérte a végzete. Aranyos a szerkód, bár egy kicsit nagy rád.

– Nem erről van szó. Keldarion…

– Egy rideg seggfej, tudom. Ha egy olyan gyönyörű nő, mint te, sem képes megtörni őt a cölibátusában, a csillagokra mondom, semmi sem fogja.

Felforrósodik az arcom. Véletlenül kétszer is villantottam Keldarionnak, és még csak nem is érdekelte. Talán a pasi nem más, csak egy hatalmas jégkocka.

– Figyelj, Rosie! – Dayton mélyet sóhajt, és kezével beletúr a hajába. – Ami tegnap történt…

A szorongás csomója gyűlik a mellkasomban, és tudom, bármit is akar most mondani, azt nem akarom hallani.

Dayton ismét kifújja a levegőt. Már-már zavartnak tűnik. És Daytont nem lehet zavarba hozni.

– Nem hagyom, hogy ismét megtörténjen. Hiba volt megcsókolnom téged…

Persze hogy azt gondolja, hiba volt. Valószínűleg rájött, hogy nem olyan vagyok, mint a szokásos egyéjszakás kalandjai, mert velem kénytelen a továbbiakban is találkozni.

– Igen. Hát persze. Mármint, végül is a társadat keressük. – Áruló könnyek fenyegetnek azzal, hogy mindjárt kibuggyannak. Hülye, hülye, hülye Rosalina. Már azelőtt tudtad, hogy ő ilyen, hogy elmentél volna vele. Miért lepődsz meg?

– Szuper. – Elfordul, aztán motyogni kezd. – Jót beszélgettünk. És soha ne nyisd ki azt az ajtót, oké?

Az ebédlő felé veszi az irányt. Otthagy reszketve és lefagyva, mielőtt a szobámba viharzanék. Minden rendben. Semmi váratlan nem történt.

Kitárom a hálószobám ajtaját, ahol Astrid már készíti is ki a mai ruhámat. Amint észrevesz, orra megrándul, és azt kérdezi:

– Mi a baj, Rosalina?

Minden gondolatom és érzésem zokogva tör belőlem a felszínre.

* * *

Astrid több mint egy órán át ül mellettem, és a hajamat simogatja, miközben elmesélem neki a tegnap este minden részletét. A fenébe, miért érzem úgy, mintha átvertek volna? Tudom, kicsoda Dayton. És nem akarok tőle semmit. Meg kell találnia a társát.

Csaknem önkívületbe esem, amikor Marigold megjelenik egy reggelizőtálcával a kezében. Egy olyan reggelizőtálcával, ami gyanúsan hasonlít arra, amit Keldarion hozott ma reggel a szobájába. Az ágyában akarta feltálalni nekem a reggelit?

Értem az érzéseimet Dayton iránt: a vonzalom, a vágy, a megbánás, mind érthető. De nem merek az elmém azon részébe süllyedni, ahová a Kel iránti érzéseimet gyömöszöltem. Az sokkal jobban összezavar. A fogvatartóm, aki mindig a kedvenc ételemet hozza. A kegyetlen fenevad, aki a hajamat tartja, míg rókázom.

Astrid elmeséli az eseményeket Marigoldnak, míg én a hihetetlenül csodás reggelimet majszolom. Keserűen leöblítem a vajas pirítósomat némi narancslével, miközben arra gondolok, Kel a lehető legjobb ételeket választotta a másnaposságomra.

– Fogadni mernék, hogy Dayton nem gondolta komolyan – mondja Astrid. – Ahogy rád néz, azt gondolnám, hogy különleges vagy a számára, Rosalina.

Egy részem úgy gondolja, hogy igaza lehet, mármint előttem vágta le valakinek a kezét. De olyan elutasító volt ma reggel.

– Nem szabad a hercegek miatt aggódnom, hanem az átkot kell megtörnöm. Nem csak miattuk, miattatok is.

Marigold csípőre teszi a kezét.

– Hát, az nem lenne rossz. Nehéz jól szórakozni, ha minden este mosómedvévé válsz.

– De mindig megtalálod a módját – kuncog Astrid, közben int nekem, hogy öltözzek át.

A veszteség furcsa érzése önt el, ahogy Keldarion ruhái a földre hullanak.

– El sem tudom képzelni. Milyen volt az életetek az átok előtt?

Astrid rám segíti a ruhát, megköti a fűzőjét.

– Őszintén szólva nekem nem volt sokkal másabb. Több látogató járt a kastélyba. És a személyzet is többször látogatta Telet az urunkkal. Faragvár boldogabb hely volt, sok partit és bált tartottunk. Mindig volt mit tenni.

– Hiányoznak azok a partik – sóhajt Marigold.

– Mi van a családotokkal? – kérdezem. – Hiányoznak?

– Én árva vagyok – feleli Astrid. – A faragvári munkának tekintélye volt, remek szállással, annyi étellel, amennyit csak bírsz és tisztességes fizetéssel. Keldarion herceg tett róla, hogy ezek az állások azok számára legyen elérhetőek, akiknek szükségük van rá. Az, hogy itt dolgozhatok, a legjobb dolog, ami valaha történt velem. Hát, leszámítva a nyuszis dolgot. De hát semmi sem lehet tökéletes.

– Astrid olcsón adja magát. – Marigold Astrid orrára koppint. – Gyorsan tanul, és szorgalmasabb munkaerő, mint bárki, akit ismerek.

– Akkor ti mind itt laktatok már az átok előtt is? – kérdezem, miközben leülök a fésülködőasztalhoz, hogy Astrid kifésülje a gubancokat a hajamból.

– Igen. Az a hagyomány, hogy a hercegek a személyzetükkel együtt élnek a kastélyban – magyarázza Marigold. – Otthon csak bámultuk Faragvárat, és arról álmodoztunk, hogy egyszer majd kiválasztanak, hogy a szent falai közt szolgálhassunk.

Felállok, és kinézek az ablakon a végtelen horizontra, a kastély területén túl, a terjengő tüskéknél. Valahol ott kint van egy rózsabokor, ami idehozott engem. Ott van valahol az otthonom.

– Ó, holdamra! – Astrid felvisít mögöttem. – Havazik!

Hópelyhek szánkáznak az ablak előtt. Marigold idegesen sóhajt mögöttünk.

– Na, áshatom elő a gyapjúruháimat.

– Ó! – Astrid csak úgy vibrál az izgalomtól. – Hógolyócsata, hóangyalok, felkészülés a napfordulóra és forró csoki tejszínhabbal! Tavaly befagyott a kert tava, és elmentünk korcsolyázni. Nem hangzik jól, Rosalina?

Jó hallani, hogy valami ennyire feldobja.

– Igen, minden, kivéve a korcsolyázás.

– Micsoda? Nem tudsz? – Astrid összehúzza a szemöldökét. – Megtaníthatlak.

– Nem, nem ezzel van a baj – mondom lágyan, és átfogom a csuklómat. – Nekem… nekem korábban volt egy rossz élményem a korcsolyázással.

Astrid szóra nyitja a száját, amikor Rintoulo úr, a komornyik, aki éjszakánként egy nagy barnamedvévé válik, kopog az ajtón, és egy pergamentekercset hoz magával.

Marigold kitekeri, mielőtt felnézne rám.

– Ez a bál előzetes vendéglistája. Astridnak és nekem ma kell kiküldenünk a meghívókat.

– Helyes – mondom, határozottan összpontosítok a célomra. – Mert vannak még híreim.

Astrid és Marigold is elkerekedett szemmel fordulnak felém.

– Keldarion beleegyezett, hogy eljön – mondom, miközben a szívem a torkomban dobog. – Megtaláljuk a társát. Mindannyiuk társát megtaláljuk. Megtörjük az átkot. És végre elnyerjük a szabadságunkat.

44. FEJEZET

Keldarion

– Nem gondoltam volna, hogy itt fent talállak. – Ezryn hangja visszhangzik az üres teremben. Nem fordulok felé, tekintetemet csak egyvalamire összpontosítom. A tüskebokor ágai megroppannak a talpa alatt, miközben felém sétál. – Kel?

– Tudod, hányszor – mormolom – jöttem fel ide és simítottam végig a szirmokon? Elképzeltem, ahogy összemorzsolom az öklömben? A saját akaratomból vetek véget neki.

Ujjamat végigvezetem egy zafírkék rózsán. A szoba közepén egy földkupacba van ültetve. A varázslónő ereje mindenhol érezhető. Három másik rózsa is ugyanabból a parcellából nő ki: egy rózsaszín, egy türkiz és az utolsó, narancssárga szirmokkal.

Ezryn a rózsaszínhez sétál, és rászegezi a tekintetét.

– Arról a kísértésről beszélsz, hogy elpusztítsd a virágodat, és örökre szörnyeteggé válj?

– Nem jobb az, mint ebben a köztes világban élni? Hogy úgy tegyünk, mintha még mindig hinnénk az emberségünkben?

Csillogó varázserő sugárzik a szirmok közül. Milyen könnyű is lenne ezeket a hasznavehetetlen álmokat csak úgy elsöpörni. A kezem egyetlen roppantásával tönkretenném a gúny tárgyát, és megszabadítanám magamat a remény fájdalmától.

– Tényleg őrültség – mondja Ez –, hogy ennyit kell szenvednünk egy ilyen törékeny dolog által.

– Vagy hogy ilyen gyönyörűség micsoda szörnyeket teremt. – Elszakítom a pillantásomat a virágtól, és a terem közepéhez lépek. – Mit akarsz tőlem, Ez?

Ezryn megbillenti a sisakját, hogy körülnézzen a szobában, a lemenő napfény visszatükröződik a csiszolt fémről. A Tavasz Birodalom királyi családjának az a mélyen tisztelt hagyománya, hogy a családi vérköteléken és a társkötődésen kívül senki sem láthatja az arcukat. Annak ellenére, hogy gyerekkorunk óta barátok vagyunk, fogalmam sincs, milyen színű a haja, vagy hogy néz ki a mosolya. Mégis olyan jól ismerem már, hogy szinte látom a kutató pillantását, amivel engem illet az álarc mögül.

– Emlékszel, hogy nézett ki ez a hely azelőtt? – kérdezi Ezryn. – Aranyló levelek a holdfehér falakon? Volt egy csillár éppen felettünk. Talán még mindig ott van. Nehéz megmondani, mi van a tövisek alatt. És ha jól emlékszem, volt egy freskó a királynőről, ahogy megteremti az Elvarázsolt-völgyet. Emlékszem, hogy az volt a legszebb dolog, amit valaha láttam.

Ezt figyelve összeszűkítem a szemem. Csak hablatyol. A melankólia furcsa érzete szökik át közöttünk. Mikor voltunk itt a Főtoronyban együtt? A királynő tornyában?

Noha érintetlen maradt az utóbbi ötszáz évben, amióta a királynő elhagyta az Elvarázsolt-völgyet, mindig rendben volt tartva. A történelem színtere. A mérhetetlen gyönyörűségé. Ősi és zsigeri varázserőé.

Nem csoda, hogy a varázslónő itt átkozott el bennünket, és ide ültette azt a négy dolgot, ami megpecsételte a végzetünket.

Figyelmen kívül hagyom Ezryn megjegyzéseit, mert tudom, csak az időt húzza, mielőtt kinyögné, miért jött ide valójában. De nem számít. Ha nosztalgiázni akar, akkor kielégítem a szándékát.

– Mondd el az igazat, testvér – szólok reszelős hangon. – Megérdemeltük?

Ezryn ledermed.

– Persze hogy megérdemeltük, Kel.

Azt gondoltam, hogy megbocsátásban részesítene a gonoszságok miatt, amiket elkövettem? Nem. Ezryn nem bocsátana meg magának, én pedig nem kérhetem, hogy bocsásson meg nekem.

– Sosem tudtuk meg, hogy ki volt ő – mélázik Ezryn. – A varázslónő.

Olyan tisztán látom, mint huszonöt évvel ezelőtt. Hihetetlen volt. Egy idegen volt, egy halandó. Mi elkergettük őt, amikor…

Átváltozott. Valami gyönyörűvé és szörnyűvé, a fény egy olyan látomásává, ami mindent árnyékká változtatott maga körül. Abban a pillanatban tudtam, hogy ez a lény egészen a vesémig lát, megértette, mi lakozik a szívemben, és nem bírta elviselni.

Elvetemültek voltunk. Mi mind elfogadtuk a legfőbb hercegi cím palástját azzal a felelősséggel, hogy vezetjük a népünket, és úgy használjuk a varázserőnket, hogy az méltó legyen a királynő becsületéhez.

Ehelyett Dayton iszákos lett. Farron az előbbi udvartartásába állt. Ezryn teret adott a búnak és a dühnek. Én pedig…

Megdörzsölöm a kínzó alkut, ami a csuklóm köré tekeredik. Elárultam a Völgyet, és benne mindenkit.

– Néhány dolog jobb, ha rejtve marad. – Egy sóhajtással a testvéremhez fordulok. – Ezryn, miért vagy itt?

Testtartásának apró változása figyelmeztet, hogy kényelmetlenül érzi magát.

– Kel, beszélnünk kell Rosalináról.

Az ajtó felé sétálok.

– Mit kell róla beszélnünk? Nem tarthatod kényelmetlennek a jelenlétét. Alig vagy itt.

– Miért vitted a hálótermedbe tegnap este?

Hangom levegőtlen morgásként tör elő.

– Hogy biztonságban tudjam. – Ökölbe szorul a kezem. Éreztem, még a Téli Szárny mélyén is: a vágyát. Olyan volt, mint egy kötél, ami lázas hipnózisként húzott hozzá.

És látni, hogy Dayton váltotta ki ezt a reakciót…

A fogammal akartam kitépni a torkát. El kellett rejtenem a lányt.

Hogy megvédjem, ami az enyém.

– Kel – Ez hangja lágy –, tudod, hogy te több vagy nekem, mint a Védelmező. Melletted álltam, és ezt is fogom tenni, jöjjön bármilyen sötétség. Bármit elmondhatsz nekem, és nem foglak magadra hagyni.

Azt akarom, hogy fejezze be. Kicsapom az ajtót.

– Van valami oka, hogy fogva tartod Rosalinát? – kérdezi, és nem bírom kizárni a hangját, bármennyire is szeretném. – Tudsz róla valamit?

Tudom, hogy mindent megváltoztatott abban a pillanatban, hogy belépett Faragvárba. Semmit sem akartam érezni iránta, semmit sem akartam megtudni róla. Annyival könnyebb lett volna, ha nem lenne… nem lenne…

Nem lenne Rosalina.

A makacs, gyönyörű, idegesítő lény, akibe csupán egyetlen mosoly után mindenki beleszeret.

Mindig is azt gondoltam, hogy bármit megtennék a birodalmamért, a népemért. Ám amikor Rosalinára nézek ... Ez azt kérdezte, hogy tudok-e róla valamit. Igen. Tudom, hogy nem érdemli meg azt a sorsot, amit ráerőltettek. Ezért én fogok szenvedni, hogy neki ne kelljen. Akkor is, ha ez szembemegy az akaratával, és ha a végtelen kutatása ellenére sem fogja megtörni az átkot. Mert nem hagyom neki. Most már tudom, hogy inkább eltűrném, hogy minden egyes ember a birodalmamban a koboldok és a tüskék martaléka legyen, mint hogy ezt megengedném neki.

– Ez, hagyd!

– A legutóbb is hagytam, amikor valakit közénk engedtél – mondja Ezryn. – Mindketten tudjuk, hogy az milyen hatással volt a birodalmadra. És rád.

És ránk, testvér, gondolom magamban. Ezryn mellettem állt az elmúlt huszonöt évben, de már nem ugyanolyan a helyzet, mióta elárult engem. A csuklómat fogom, eltakarom a karperecemet.

– Ha tudnád, milyen mélyre gabalyodtam a tüskéibe, még most is.

Mögöttem sétál. Nehéz lélegzete zeng a sisakja alatt.

– Alkut kötöttél Caspiannal?

– Ez – mondom, de nem úgy hangzik, mint egy parancs. Megtörtnek hangzik. Ahogy a barátom felé fordulok, a nap a horizont alá bukik, mire a szörnyeteg előtör a testemből. Ezryn szörnyformája áll velem szemben: egy fekete farkas csontokkal, gombákkal és sárral a bundájában.

Nála még van remény, hogy megtalálja a társát. Talán az majd megtöri az átkot. De ahogy a hideg padlón fekszem – orra az enyémhez ér, mancsát az enyémen pihenteti, mintha így megvédhetne saját magamtól –, tudom, hogy számomra nem maradt semmi.

Azóta, hogy a Tüskeherceg mindentől megfosztott.

45. FEJEZET

Rosalina

Kényszerítem a szemem, hogy nyitva maradjon, ahogy a könyv oldalai elmosódnak előttem. Az utóbbi hetek késő estig tartó kutatással, a bál szervezésével és ruhapróbákkal teltek. Vagy legalábbis azzal, hogy a hercegeket piszkáltam, napközben térjenek vissza a szárnyukba a saját próbájuk miatt. Ez az első alkalom az utóbbi huszonöt évben, hogy mind a négyen egyszerre lépnek a nyilvánosság elé, így a legjobb formájukat kell mutatniuk.

Az egyetlen herceg, aki erre nem volt hajlandó, az – nem meglepő módon – Keldarion volt. Szóval Marigold levette a méreteit – amit a szolgáló kiváltképp élvezett –, míg én a sarokban kuncogtam, hogy Kel milyen kényelmetlenül érzete magát. Azzal rázta le magáról Marigoldot, hogy az én méreteimet is vegye le, hiszen nekem is szükségem lesz egy rendes ruhára, amit felvehetek.

Ragaszkodtam hozzá, hogy ne legyen semmi csicsás. Ez róluk szól, nem rólam.

A könyvtárban ülök, és egy könyvet olvasok az etikettről és az illedelmes étkezési szokásokról, ami sokkal kevésbé izgalmas, mint a tündértársak. De eltökélten sikerre akarom vinni ezt a bált, és mindeközben nem fogok csak bugyután ott ülni.

Mivel nem utazhatok a Tél Birodalomba, az egész eseményt leveleken keresztül szerveztük meg, amiket a Tél-személyzet vitt ki a nap folyamán. Valami csoda folytán Keldarion és Perth Quellos beleegyeztek, hogy megnyissák a Tél Birodalom ajtaját, így a személyzet kiválasztott tagjai oda-vissza utazhatnak, amíg elvégzik az előkészületekkel kapcsolatos feladatokat.

Egy hét van a téli napfordulóig. Bármennyire is szeretnék a Tél Birodalomba látogatni még a bál előtt, Keldarion nem engedi. De már annak is örülök, hogy egyáltalán eljön a bálba.

Lapozok a könyvemben, ami most a keringő pontos lépéseit szemlélteti. Gyakoroltam már Astriddal és Marigolddal, de csak szórakozásképp. Nem mintha táncolnék majd ott. A hercegek a lehetséges társukkal fognak táncolni, és kétlem, hogy bármelyik tündér is épp az embert kérné föl.

Egy pillantás erejéig felsandítok a lapról, és Farronra emelem a tekintetem az asztal túlvégén: székének két hátsó lábán hintázik, egy toll fityeg a fogai közt, szemüvege az orrnyerge aljára csúszott. Pillangók kelnek életre a hasamban, ahogy magamba iszom a látványát. Hullámos tincsei a homlokába és a szemébe hullanak. Lélegzetelállító.

Farron felnéz, és találkozik a tekintetünk. Lágy félmosolyt enged, amitől keresztülszaladnék a szobán hozzá, és…

Hűvös szellő kel életre körülöttem. Keldarion? Itt van? Kiegyenesedem. Mögöttünk kinyílt egy ablak, és egy hófelhő száll be.

– A csillagokra! – Farron felpattan, odasiet, majd beakasztja az ablak zárját, de előtte még fehér hópelyhek foltozzák be barna haját. Nevetni kezdek, aztán felszökkenek, megkönnyebbülök bármiféle szünettől a tanulás közben.

– Utálom a telet – morogja.

Lábujjhegyre állok, hogy lesöpörjem a havat a hajáról, aztán kinézek az ablakon. A tüskebokrok egy téli csodaországgá változtak, és még a folyó is befagyott. Lent, a kastély területén Astrid és még néhányan a személyzetből a befagyott tavon korcsolyáznak, nevetnek és szórakoznak. Az átok ellenére azért van itt öröm.

Ám ahogy a tekintetem megállapodik a befagyott tavon, nem bírom visszafogni a hideg sokk, a csillapíthatatlan hidegrázás és a hős emlékét.

– Hideg és nedves, és mindenki behozza a havat a könyvtárba – folytatja Farron, miközben lesöpri az utolsó hópelyheket a kabátjáról.

– Én szeretem a telet – felelem, próbálok megfeledkezni a jeges borzongásról a testemben.

– Minden olyan üres, csak fehér – mondja Farron. – Az élénkvörös és narancssárga levelek hiányoznak leginkább.

Megbököm az arcát.

– Azt hiszem, kicsit előítéletes vagy, Őszherceg uraság.

Elpirul, aztán keresztbe fonja a karját.

– Oké, melyik a kedvenc évszakod? Amit a legjobban szerettél gyerekként. Ne hagyd, hogy bármelyikünk is befolyásolja a döntésedet!

– Azt fogod hinni, hogy hazudok, pedig nem. Én imádom mindegyiket. Szó szerint az a gyerek voltam, aki beírta mind a négyet az iskolai dolgozatába. – A hó hatalmas, kecses pelyhekben hullik. – Vegyük például a telet. Azt mondod, hogy üres, de láttad már a hónak azt a rózsaszínes árnyalatát napkeltekor? Vagy hogy a bogyók sosem tűnnek olyan pirosnak, mint amikor körülveszi őket a fehér? A tűz melegének kellemes érzete a hideg, nedves lábadon? És elég melengető érzés mellette olvasni.

Amit mi is csináltunk az elmúlt időszakban: a könyveinket a könyvtár gigantikus kandallója mellé vittük, és ott maradtunk napnyugtáig, amikor is Farronnak vissza kellett mennie a tömlöcbe. Már kétszer is elaludtam az előtt a tűz előtt, és mindkét alkalommal szégyenteljesen visszacipelt a szobámba egy bizonyos idegesítő, jeges farkas.

– Aztán jön a tavasz a virágokkal és az esővel, és mintha emlékeztetne, hogy az élet milyen gyönyörű is tud lenni. Tiszta kék ég, élénkzöld fák és virágok, és ahogy a szíved fellángol, miközben kint sétálgatsz. Eljön az új kezdetek ideje – sorolom. – Aztán ott van a nyár, a homok a lábujjaid közt, a ragyogó reggelek, és a nappalok olyan hosszúak, hogy már azt hiszed, sosem lesz éjszaka. A nyár, amikor a napfény az arcodon olyan érzés, mint a világ legforróbb csókja… – Rebegve kinyitom a szememet, és Farron lágy arckifejezésével találom szembe magam.

– Igen, a nyarat én is szeretem.

– Aztán ott van az ősz. – Elkezdem körbesétálni őt. – Azt hiszem, az is rendben van.

– Hé, na! – Megragadja a ruhaujjamat, és megpördít. – Nem ömlenghetsz a többiről, hogy aztán az őszt kihagyd.

Nem engedi el a karomat, így én csak felbámulok szemének különleges arany színébe.

– Már említetted a levelek színét, de ott van a ropogásuk a csizmád alatt. Az erdő illata, az előbukkanó gombák és a tökkel teli mezők. A szürke, ködös reggelek és tiszta éjszakai ég olyan világos holddal, mint maga a nap.

– Néhányan azt mondják, az ősz az élet halála – suttogja Farron.

– Ez nem igaz – felelem csendesen, kezemet az arcára simítom –, és ezt te is tudod. Az ősz arra emlékeztet minket, hogy minden csak időszakos, hogy minden percet ki kell élveznünk. Az ősz gyönyörű.

– A szemed – mondja Farron.

– Mi?

– A szemed olyan, mint a napfelkelte az aranyló dombok mögött az Ősz Birodalomban.

– Hiányzik az otthonod?

Farron nyel egyet, tekintete a messzeségbe réved, aztán olyan lágyan mondja, mintha egy titok lenne.

– Talán nem annyira, mint kéne.

Valami összeszorul a szívemben, és nincs szükségem rá, hogy elmagyarázza. Ellépek tőle.

– Amikor először idekerültem, mindennél jobban haza akartam jutni.

Érzem, hogy Farron úgy lépked mögöttem, mint egy árnyék.

– És most?

– Most… – lehelem. – Mindig annyira aggódom az apámért. De megbízom Keldarionban, amikor azt mondja, hogy biztonságban hazajuttatta papát.

– Kel nem bántaná őt – biztosít Farron.

– Bár nem tudok nem azon morfondírozni, hogy vajon keres-e most engem. Mi van, ha megpróbál visszajönni a rózsabokron át…

Farron egyik karját gyengéden a hátam köré simítja, magához húz.

– A Völgy titokzatos, és benne az ösvények mindig változnak. Biztos vagyok benne, hogy az apád biztonságban otthon van Orca Cove-ban.

Szavai megkönnyebbüléssel töltenek el, az utolsó dolog, amit szeretnék, hogy papa visszasiessen ide, és a koboldokkal találkozzon először.

– Minden olyan bonyolult.

Farron szomorkás mosolyra húzza a száját.

– Többet értek meg, mint hinnéd. Huszonöt évig csak azon aggodalmaskodtam, hogyan törhetném meg az átkot. Nem azon kell rágódnom, hogy elég erős vagyok-e ahhoz, hogy egy egész birodalmat irányítsak, vagy hogy a döntéseim hogyan befolyásolnának egy egész nemzetet. Mindez ismét a szüleim gondja. De azt hiszem, mindezt a gyávaság szülte, ami a kezdetek óta idáig vezetett.

– Farron, ne mondd ezt! Nem a te hibád volt.

Kivágódik az ajtó, mire ellépek Farrontól. Mandaria és Paavak sasszéznak be, listahalmokat cipelnek magukkal. Mindketten a Tél-személyzet tagjai, és a legfőbb segítségeim a bál tervezésében. Marigold elárulta nekem, hogy az átok előtt ők voltak a kastély rendezvényszervezői. Mandaria hozta az eszet, Paavak pedig, saját elmondása szerint, a csillogást.

Ott hagyom Farront, és hozzájuk sétálok, hogy részletes felvilágosítást kapjak a bál előkészületeiről. Elég nagy érdeklődést és izgalmat váltott ki a hír a Tél Birodalom tündéreinek körében.

– Őszintén szólva már elég régóta nem akadt okuk az ünneplésre – mondja Mandaria, miközben szőke haját a hegyes füle mögé tűri. – Ezzel talán a lázadókat is lenyugtathatjuk. Jót tesz majd nekik, ha várhatnak valamit.

– Egyetértek – válaszolom.

Mandaria vágyódó pillantást vet kintre, a hóra. Éjszaka pingvinné változik, szóval csak elképzeléseim vannak, mennyire imádhatja ezt a hideg időt.

– Egyébként – mélyíti el Paavak a hangját, és komoly pillantással illet –, akad még abból a dologból?

– Ez nem titok! A könyveket meg kell osztani! – Nem bírom visszatartani a nevetést, aztán gyorsan az asztalhoz rohanok, és felnyalábolom a számukra félretett könyveket.

Mi hárman eléggé rákaptunk a romantikus könyvekre, még a botrányos fajtákat is érintettük. Hé, ha rábeszélem Astridot és Marigoldot is, több szerencsém lehetne a könyvklubbal itt, mint Orca Cove-ban.

Azzal kezdődött, hogy olyan könyveket kerestünk, amik segíthetnek a bál megszervezésében, ám ahogy egyre többet beszélgettem a személyzet valamennyi tagjával, megismertem, mit kedvelnek, és mit nem, így más könyveket is odacsempésztem nekik. A legtöbbet csak az ismertető alapján gondoltam megfelelőnek, mert nem volt túl sok időm arra, hogy tündérirodalmat olvassak. Azonban volt néhány emberi könyv is a könyvtárban. Nem az utóbbi huszonöt évből, természetesen, de akadt néhány klasszikus, amiket felismertem.

Amint elterjedt a hír, hogy könyveket osztogatok, a személyzet tagjai elkezdtek hozzám fordulni, ajánlásokat kértek. Még kis cetliket is kellett írnom a kiadott könyvek helyére, nehogy rossz helyre tegyem vissza őket. A tündérek könyvtárosnője, Rosalina, szolgálatra jelentkezik!

Odaadom Paavaknak a könyvét, mire egy kis izgatott vakkantást enged el, ami szörnyen hasonlít a kiskutyáéra, amivé éjszaka változik.

– Ezt a kettőt még nem olvastam, úgyhogy majd tudassátok velem, hogy milyenek voltak – mondom nekik.

Mandaria megnézi a könyve hátulját, és hangosan kezdi olvasni:

– Távoli helyek, merész párbajok, varázsigék és egy álcázott herceg? Tökéletesen hangzik.

– Csak egy herceg? – Apró kacsintást küldök Farronnak. – Elég unalmasan hangzik.

Búcsút intek mindkét rendezvényszervezőnek, és érzem, ahogy Farron hátulról megközelít.

– Meglehetősen jó benyomást tettél a személyzetre, Rosalina.

Felé fordulok, de nem hátrál el, így mellkasunk egymáshoz súrlódik.

– Csak segíteni próbálok.

Oldalra billenti a fejét.

– Annál többet teszel. Az utóbbi hónapokban mintha a fény visszatért volna Faragvárba. Visszahoztad a reményt és a célokat. És nem csak a személyzet számára, ez ránk is vonatkozik.

– Aligha… – Próbálok elhátrálni, de körbezár a karjával.

– Ne szerénykedj! Más volt, mielőtt felbukkantál volna – mondja Farron. – Ezryn velünk eszik? Ez új. Keldarion kijön a szobájából. Esküszöm, voltak olyan hónapok, hogy egyáltalán nem láttam. És lehet, nem fogod elhinni ezt, de Dayton is kevesebbet iszik. Legalábbis, egy kicsivel.

Hirtelen elönt a zavar Dayton nevének említésétől. Ez olyan téma, amit kerültem Farronnal az elmúlt hetekben. Szégyen bugyog fel bennem.

– Ha már Dayton – suttogom. – Ezt már akartam mondani egy ideje, de minden alkalommal megfutamodtam. Ne haragudj, hogy megcsókoltam. Van valami kettőtök között, és…

Farron a tarkómra simítja kezét.

– Igazán nincs miért bocsánatot kérned, Rosalina. Ami Dayton és köztem van, az nem olyan.

– De láttam, féltékeny voltál, amikor Faragvárba hozta azt a tündérnőt. Láttam, és amikor megcsókoltam őt…

– Nem csak megcsókoltad – Farron hangja elmélyül, de nem a haragtól. Valami más érzelem költözik belé. – A karjaiban voltál, vele együtt mozogtál.

– Bocsánat… – bököm ki, és próbálok elhúzódni tőle, de nem enged. Helyette visszanyom a könyvespolchoz. Az meginog, kötetek hullanak le körülöttünk.

– Egyszer már mondtam neked, Rosalina. – Parancs zeng a hangjában, szigorú és sürgető. Sötétség, amiről megfeledkeztem, hogy édes mosolya mögött rejtegeti. – Nincs miért bocsánatot kérned.

A hajam kibomlik a kontyomból, és az arcom köré hullik.

– Kibaszott gyönyörű látvány volt, ahogy néztem, hogy Dayton karjaiban hullsz darabokra.

Lélegzetem nehézzé válik, mellkasom az övét súrolja.

– Sőt, ha Ez nem lett volna ott, még tovább is néztelek volna titeket. – Ajkát a fülemhez ereszti. – Kvittek vagyunk, mi?

Meglepetten kapok levegőért. Amikor őt néztem. Forróság árad a testembe.

– Igazából – szólalok meg –, ha igazán kvittek akarnánk lenni, akkor Daytonnek ránk kéne nyitnia, miközben…

Szavaim elhalnak, ahogy az agyam felfogja, mit mond a szám.

De Farron teste ledermed. Keményen megmarkolja a könyvespolcot a fejem mellett, karján kitüremkednek az erek.

– Dayton nem úgy viselkedne, mint mi, ha ránk nyitna. Annak a fickónak nincs önuralma. Ő…

– ...csatlakozna – suttogom, miközben visszaemlékszem, mit mondott nekem a Nyár Birodalomban.

Farron keze lecsúszik a tarkómról, hogy a mellkasomra simítsa.

– Rosie, nem mondhatsz ilyeneket.

Ujjaim mellényének finom anyagába kapaszkodnak, és közelebb húzom. Mit tenne az Őszherceg, ha lábujjhegyre állnék, és ajkamat az övéhez érinteném?

Kibújok a karja alatt.

– De hát nem is érthettem úgy. Nem úgy értettem – mondom anélkül, hogy visszafordulnék. – Hamarosan itt a bál, és te, Dayton, Ezryn és Kel… ti mind rátaláltok a társatokra, remélhetőleg. És itt vége a történetnek. – Mély, tompa érzés tölti meg a mellkasomat. – És az enyémnek is.

46. FEJEZET

Ezryn

Olyan, mint egy álom.

Egy trónon ülök a Tél Birodalom nagy báltermében, egy olyan birodalomban, ahol már huszonöt éve nem jártam. Körülvesznek az emberek, akik táncolnak, esznek, örtölnek, mulatoznak. A napfény visszaverődik a hatalmas jégszobrokról, amik hattyúkat és jegesmedvéket ábrázolnak.

Igen, olyan, mint egy álom. Egy kicseszett rémálom.

– Az istenért, Ezryn, a seggedben is van egy fémkaró? Lazulj le! – duruzsolja nekem Dayton, előrehajolva a saját trónjáról. Neki könnyű mondania. Mást se csinál, csak lazul. – Tudom, hogy kényelmesebb neked, ha inkább koboldok és szörnyek vesznek körül tündérek helyett, de legalább próbálkozz egy kicsit. A mi csajunk hozta ezt össze.

A mi csajunk.

Ő nem az enyém. Még csak nem is az én foglyom. Ő csak egy ideiglenes vendég, aki rászedte Farront, elcsábította Daytont és… csinált valamit Keldarionnal. Én vagyok az egyetlen épelméjű, aki tudja, hogy távolságot kell tartania.

Azt azonban elismerem, hogy lenyűgöz, mi mindent ért el Rosalina az alatt a néhány hónap alatt, amit a kastélyban töltött. Nemcsak új értelmet talált a társkötődésben a kutatása alapján, de még egy eseményt is szervezett a Tél Birodalomban – egy olyan helyen, aminek szörnyen szüksége van a vidámságra. Túlmutat a lenyűgözőn. És még ezek egybevetve sem olyan nagy dolgok… mint hogy rávette Keldariont, hogy részt vegyen rajta.

Én még arra sem tudtam rávenni Keldariont az utóbbi huszonöt évben, hogy vegyen egy átkozott fürdőt.

De ő nem az enyém.

– Elég makaccsá válik, ha a fejébe vesz valamit – mondom Daytonnek bosszúsan.

– Ebben igazad van. – Megigazítja hosszú, türkiz zubbonyának gallérját. Egyik vállán átível, mellkasának másik felét meztelenül hagyja, a Nyár Birodalom hagyományos viselete. Most összeszedettebben néz ki, mint ahogy az elmúlt évtizedekben láttam.

Azt hiszem, ez rólam is elmondható. Mint az a Tavasz Birodalom királyi családjában szokás, arcomat elrejti a sisakom. Csakhogy lecseréltem a megszokott páncélzatomat – amennyire az karcos és mocskos volt – egy könnyebbre és ünnepibbre. Kiváló anyagú fekete zubbonyomat a legsötétebb zöld fémlemezek szegélyezik; nadrágom hasonló, fém combvértekkel a védelem érdekében. Ez jóval hasznosabb, mint amit a többek viselnek, de még így is fedetlennek érzem magam. Mintha egy kirakatban lennék.

Alig hiszem el, hogy egy bálon vagyok. Ez valami olyasmi, amiről azt gondoltam, soha többé nem lesz benne részem. Nem mintha szükségem lett volna rá, hogy körbevegyenek ezek az emberek – úgy zsonganak körülöttünk, mint a legyek egy hulla körül. A hercegek manapság nem jelennek meg, a pletykák és szóbeszéd tárgyai lettünk. És minthogy a Tél Birodalomban vagyunk, Keldarion kapja a legnagyobb pofonokat.

Szerencsére a Tél Birodalom vezére, Perth Quellos most még távol tartja tőlünk az éhes hordát – minket egy emelvényen négy trónra helyeztek a bálterem elején, amit őrök állnak körbe. Keldarion trónja a legnagyobb, természetesen, nemcsak azért, mert az ő birodalmában vagyunk, hanem mert a királynő évszázadokkal ezelőtt Telet választotta meg az Esküdt Védelmezőnek.

Vajon észrevette valaki, hogy Keldarion nem viseli a kardot?

A jég még a sötétített szemellenzőm ellenére is visszacsillan mindenhonnan. Jégcsapok lógnak a téli burgonyával és sült gesztenyével telerakott asztalokról, Kel királyi segge jeges trónon pihen, és az ablakokon jégvirágokon át süt be a vakító napfény. Bár biztos vagyok benne, hogy sok vendég nem érti, hogy egy grandiózus bált miért a nap közepén tartunk, egyikük sem kérdőjelezi meg a döntést. Arra a meglepetésre nem készültek fel.

A bálterem végében egy nagy lépcsősor emelkedik zafírszínű szőnyeggel, ahol a vendégeket jelentik be. A Tél Birodalom legkedvesebb és legalkalmasabb tündérei itt vannak. Izgatott láz szállingózik a levegőben, de van még ott valami más is. Látom az udvari emberek, az őrök és a megjelent kereskedők szemében. Keldariont figyelik, de nem reménykedve, hanem vádlón: Miért hagytál el minket? Mikor térsz vissza? Nem látod, hogy szenvedünk?

Bár arca érzelemmentesebb, mint valaha, tudom, hogy Keldariont mindössze egy jóindulatú megjegyzés választja el attól, hogy kitörjön tündérhúsából, és vicsorogva elrohanjon innét.

Hála a csillagoknak, hogy Rosalina őrült ötlete egy másik birodalomban kezdődik. Elképzelésem sincs, milyen lenne, ha a saját polgáraim vennének körül. Hogy ugyanezzel a kérdő bámulással illessenek. Hogy lássam apámat, miközben alig bírja felhúzni magát a trónról, hogy visszaadja nekem.

Talán mégis megéri majd. Talán az egyik az édes gyémántok közül, akik hosszú pillantásokkal és éhes arckifejezéssel pörögnek előttem, a társam lesz. Megpecsételjük a társkötődésünket, ami véget vet a rémálomnak, ami már huszonöt éve csapdában tart.

Csaknem kiengedek egy nevetést. A szörnyek számára nincs tündérmesei vég.

– Bemutatjuk Ingrid Whitley kisasszonyt Nyugati-fagyból – kiált a hírnök, ahogy ismét egy tündérnő lépdel le a lépcsőn. Alig pillantok rá.

– Bemutatjuk Kristoff Dederic urat Ezüstöbölből.

– Bemutatjuk Gretchen Foxglove kisasszonyt Télzugból.

Farron, aki Kel és Dayton között ül a trónján, előredől, és ránk néz.

– Érez bárki bármit?

– Csak azt, hogy innom kéne valami erőset – mondja Dayton, szinte rá se néz a tündérekre, akik lejönnek a lépcsőn. A leggyönyörűbb és legfenségesebb egyedek a Tél Birodalomból.

Semmit sem érzek.

Medálom nehezen fekszik a mellkasomon, zubbonyom elrejti, és tudattalanul helyezem rá a kezemet. Általában biztonságban van, a páncélom alatt. Egy apró fanégyzet, melybe Tavasz rúnáit vésték, a királynő egy ereklyéje, ami legfőbb uralkodóról legfőbb uralkodóra száll. Ha kinyitom, megszabadulok ettől a helytől, a tükrön át utat nyit nekem haza.

– Tovább kell próbálkoznunk – mondja Farron. – Rosie-ért.

Keldarion szoborszerűbb, mint valaha.

Furcsa, melankolikus érzés kap el, ahogy a három hercegre bámulok. Épp csak ismertem Daytont és Farront az átok előtt, ám huszonöt év után, ami alatt ugyanazon a szenvedésen osztoztunk, most olyan testvériség van közöttünk, ami nem hasonlít ahhoz, amit a vér szülne.

Keldarion szülei kedvesek voltak az enyémeknek, így vele együtt nőttem fel. Azt gondoltam, a barátságunk testvériséggé nőtte ki magát. Fegyvertársak voltunk, kebelbarátok. Még a tüskeháború után is, amikor az árulta el őt, akit a legjobban szeretett, és mindenki magára hagyta, én viszont mellette maradtam.

Aztán a varázslónő elátkozott minket.

És nincs annyi barátság, ami megállíthatná a jeget, mely beborítja Keldarion szívét.

– Bemutatjuk Aurelia Mastiff kisasszonyt Balzsamerdőből.

– Még hány bemutatást kell végigszenvednünk? – sóhajtja Dayton. Feltűnik, hogy, csakúgy, mint én, a testvéreim sem érdeklődnek a tündérnők és férfiak felvonulása iránt.

A lábam fel-le pattog. Elszoktam már attól, hogy ilyen sokáig üljek, arról nem beszélve, hogy úgy bámuljanak rám, mint egy levágásra váró húsdarabra. A Tél birodalmi lázadások, a koboldtámadások növekedő száma mindegyik birodalomban vagy az elhaló Faragvár ellenére nyilván van valami, ami most fontosabb: a tény, hogy mind a négy tündérherceg itt ül, és mind partiképes.

– Szünetet kérek – szólok, és felállok. – Semmi értelme, hogy itt legyünk…

– Bemutatjuk Rosalina O’Connell kisasszonyt Orca Cove-ból.

Egy látomás csillog lefelé a lépcsőn: egy gazdag bársonyból készült, hosszú, tengerészkék ruha, amit ragyogó ékkövek díszítenek. A hosszú ujjakat kék csipke borítja, és a fűző kivágása mélyen a dús keble alá ér. Gyémántok elképesztő sora ékesíti a nyakát, és elképzelésem sincs, hogy Marigold milyen bűnöket követett el, hogy összehozza ezt az öltözéket. Sötét haja lágy hullámokban omlik egyik vállára, arcát kifestették: sötét ajkakat és világosbarna szeme köré kék árnyalatú csillámot kapott.

Furcsa borzongás kel életre a mellkasomban, és úgy érzem, el kell bújnom a trónom mögé. Felénk közeledik, vidám mosoly terül szét az arcán. Tekintete egyik trónról a másikra pattan, Kelre az ő királykék ékszereiben, fején egy jégből és csontból készült koronával; Farronra, akinek arcán aranypor csillog; Daytonre, aki széttárt lábakkal, térdén támaszkodva figyel; és…

Most rám néz?

Ez a lágy mosoly az enyém?

Le kell ülnöm. A többiek ülnek. Hátralépek, de összeakadok a saját bakancsommal, ahogy páncélos sarkam beakad a trón szélébe. Megbillenek, nyúlok a semmiért, és hangos csörömpöléssel a fenekemre zuhanok.

– Ezryn! – kiált fel.

Amilyen gyorsan elestem, olyan gyorsan pattanok fel, fürgén megigazítom a sisakomat, és próbálok a trónnak támaszkodni, mintha mindvégig ezt akartam volna tenni.

– Jól vagy? – kérdezi Rosalina, felkapja a szoknyáját, és hozzánk siet. Két őr azonnal az útjába áll.

– Engedjétek át! – dörren fel Keldarion hangja.

Az őrök hezitálnak egy pillanatig, aztán ellépnek az útjából. Rosalina egy apró, elégedett vigyort villant rájuk, és bemutatja a legnevetségesebb pukedlit, amit valaha láttam, mielőtt felsétálna hozzánk. A többiek felállnak, hogy köszöntsék.

– Hű! – szól Rosalina. – Ti négyen elképesztően néztek ki.

Egymásra nézünk, és mintha ugyanarra gondolnánk: Itt te nézel ki elképesztően.

Persze Dayton az, aki előrelép, megragadja a könyökét, és magához húzza.

– Te pedig pusztítóan nézel ki, a jó értelemben. A Tél királynője hús-vér formában. Nem gondolod, Kel?

Kel azóta nem pislogott, hogy Rosalina megjelent a lépcsősor tetején. Jégkék szeme elkerekedett, orrlyukai kitágultak, miközben mélyeket lélegez.

– Gyönyörű vagy, Rosalina – mondja Farron, mire a lány melegen visszamosolyog rá. Legmelegebb mosolyait mindig Farronnak tartogatja. És miért is ne? Az ő farkasa a legszörnyűbb közülünk, de kétségtelen, hogy az ő szíve a legtisztább. Ha bármelyikünk is meg tudja törni ezt a nyomorúságos átkot, mindannyiunk közül neki kívánom, hogy sikerüljön. Ő az, aki leginkább megérdemel egy második esélyt.

– A birodalmad egyszerűen csodálatos – mondja Keldarionnak. – Úgy érzem magam, mintha valami téli csodaországban lennék. Mintha a Télapó manói bármelyik pillanatban megjelenhetnének.

Kel előretör, és elkapja az alkarját.

– Ki ez a Télapó, akiről beszélsz?

Farron megköszörüli a torkát.

– Ez egy legenda az emberi világból, Kel. Egy titokzatos jelenség, aki figyeli a gyerekeket, míg azok alszanak, és betör az emberek otthonába az éjszaka.

– Ó! Egy legenda. – Kel visszalép. – Nincs okod az aggodalomra, Rosalina. Itt nincsenek gonosz lények.

Rosalina pillantása Farron és Kel között pattog, hogy aztán előrehajolva nevetésben törjön ki.

– Úristen! Ti, srácok, nem mehettek az emberek világába decemberben. Még megvernétek a plázás Mikulást.

Mi, négyen, ismét zavart pillantást váltunk. Rosalina levegőért kapkod, és letöröl egy könnyet a szeméről. Egyik kezét Kel vállára teszi.

– Nagyon vicces vagy.

Esküszöm, látom, ahogy Kel lelke kilő a testéből. És most rajtunk a sor, hogy nevessünk.

– Mi az? – kiált fel Rosalina.

– Azt hiszem, ez az első alkalom, hogy valaki viccesnek nevezte Kelt – nyüszíti Dayton.

– Ha nem számolod a haját – mondom szárazon.

És ismét mindannyian nevetésben törünk ki. Még Kel sem bírja visszafogni a mosolyát.

Csakhogy a rostélyomon keresztül megpillantom a tömeget. Fiatal tündérek gyűltek össze, suttognak a kezük mögé bújva. Mindannyian… Rosalinát bámulják.

Hát persze. Egy emberi nő tündérnek öltözve. Engedélyt kapott a királyi emelvényre való fellépésre, hogy köszöntse a négy legerősebb férfit az Elvarázsolt-völgyben. Látják, ahogy beszélünk vele, nevetünk vele, megérintjük őt…

Élesíthetném az érzékeimet, hogy kihallgassam őket, de nem akarom hallani, hogy mit mondanak. A mi ügyünkhöz Rosalinával semmi közük.

Ahogy elfordulok a tömegtől, megállapodok egy tekinteten. Perth Quellos, a vezér áll az ablak alatt egy napsugárban, fehér csontos kezében egy poharat szorít. Bennem a farkasnak vicsorognia kell attól, ahogy Keldariont és Rosalinát figyeli. Mindig is volt valami Quellosban, ami nyugtalanságot keltett bennem… De Keldarion megbízik benne.

Csakhogy én magamban jobban bízok.

– Szóóóval, hogy áll a terv? – Rosalina elnagyolt kacsintást enged felénk, amivel kiszakít engem a gondolataimból. – Érzitek már a különleges érzelmek kavalkádját?

– Csak az emésztésemet – von vállat Dayton.

Rosalina összevonja szemöldökét, és lábával a padlón dobog.

– Néztelek titeket kintről majdnem az egész parti alatt. Úgy el vagytok itt barikádozva, mint egy csapat vénlány. Le kell mennetek, és megérinteni a tündéreket. – Megköszörüli a torkát. – Közös megegyezés alapján, nem fura módon. Találjatok valakit, és táncoljatok!

Dayton huncut mosolyt villant, és ismét vállat von.

– Igenis, kapitány! – Elindul a legközelebbi hölgykoszorúig, akik máris kuncogásban törnek ki tőle. Laza mozdulattal megragadja egyikük kezét, és a táncparkettre forgatja.

Rosalina összecsapja a tenyerét.

– Oké, te következel. – Megragadja Farron vállát.

– Azt hiszem, nekem előtte még egy italra van szükségem. Illetve inkább a kistündérek helyiségébe kell mennem… – vinnyogja, de nem ellenkezhet. Rosalina a tömegbe löki, és Farront máris elkapja egy bögyös, idősebb nő.

– Ezryn? – Rám mosolyog.

– Megyek már, megyek – mormolom, hangom a sisakomban rezonál. Még egy ok, amiért hálás lehetek a csillagoknak, hogy rajtam van ez az átkozott fémdarab: inkább küzdenék meg koboldok ezrével, mint hogy szembenézzek ezzel a táncparkettel.

Szerencsére a tömeg rájött, hogy a hercegek táncra adták a fejüket, és egy tündérnő azonnal a közelembe nyomul, így megment attól a kínos helyzettől, hogy magamnak keressek táncpartnert. Alig nézek rajta végig, mielőtt megragadom a kezét.

Semmi szikra. Semmi csillagfény.

Csak az állandó vonzás az emelvényünk felé. Visszanézek, és látom, hogy Kel és Rosalina azt csinálják, amit szoktak – veszekednek. Természetesen Kel meg se akarja próbálni.

Megpörgetem a táncpartneremet.

– Kész csoda itt látni, Ezryn herceg – motyogja. Gyönyörű lehet. Vagy épp nevetséges. Alig fogom fel őt. – Azt mondják, hogy már elég régóta nem látták a Tavasz Birodalomban.

Válaszul morgok, és megforgatom, hogy tiszta képet kapjak az emelvényről.

Pislogok, és kezemmel megtörlöm a rostélyomat, hátha csak csal a szemem. De nem.

Kel választott magának egy táncpartnert.

Elsétál mellettem, karját feltartja, miközben Rosalina kezét szorítja.

Mintha az egész bálterem egyszerre kapna levegőhöz.

– A birodalmak szerelmére, mit csinál Keldarion herceg azzal az emberrel? – sziszegi a partnerem.

Kel a karjába kapja Rosalinát, a zene pedig lelassul, szenvedélyes ének tölti meg a levegőt. Apró mosoly szökik a számra. Belül a mellkasom végre ellazul, az este során most először.

– Táncol – mormolom –, a csajunkkal.

47. FEJEZET

Rosalina

Sok dolog van az életben, amiről mindig tudtam, hogy sosem fogom megtenni. A legtöbbnek gyakorlati okai vannak.

Sosem fogok egyetemre menni, mert nincs rá pénz. Sosem fogok elköltözni papától, mert szüksége van a segítségemre. Sosem fogom visszautasítani Lucast, mert kitépett belőlem egy darabot, és a hátsó zsebében tartja váltságdíjként.

És sosem fogok táncolni egy tündérherceggel, mert az én életem nem varázslatos. Nem léteznek tündérmesék, és nem én vagyok a főszereplő.

És mégis, miután megszidtam Keldarion herceget a Tél Birodalomból, amiért nem keres magának táncpartnert, csak bámul rám jégkék tekintetével, érdes kezét az arcomra csúsztatja, és azt mondja:

– Az egyetlen személy ebben a teremben, akivel táncolni akarok, az te vagy.

Élesen beszívom a levegőt. Az a kegyetlen hang az elmém hátuljában, ami úgy hangzik, mint egy kórus – Lucas, a főnököm és a többi falubeli egyszerre –, csak sikítja felém: Ismered Keldariont. Inkább lealacsonyodik, és veled táncol, mint hogy megpróbáljon keresni egy jobbat.

Ám van ott egy másik hang is, egy erősebb és hangosabb, és ez a bensőm mélyéről szól. És ez azt mondja: Igen, erre a táncra. Igen, a többire. Igen, hogy a csillagok között táncoljatok, éveken át, birodalmakon át, minden univerzumon át. Igen neki, örökkön örökké.

– Meg kell találnod a társadat, Kel – bököm ki végre. – Táncolj valakivel, akivel érzed a szikrát…

– Nem szikra. Örök tűz, ami a szívem mélyén ég, és feléd nyúlik. – Vadság csillan a tekintetében. – És minden pillanatban, amikor nem érek hozzád, szétmarja a bensőmet, széttép, amíg már csak az, hogy rád nézek, olyan fájdalommá nem válik, amit csak a legnagyobb ellenségemnek kívánnék.

Bugyután bámulok rá, hogy aztán nevetésben törjek ki.

– Csak mert egyszer viccesnek neveztelek, még nem jelenti azt, hogy most már ilyen viccekkel élhetsz.

Kel ujjaival a hajamba túr, másik keze a derekamra siklik. Közel húz magához.

– Táncolj velem, Rose!

Oké, tehát vele nem lehet vitatkozni. Mikor csak egy bólintásra telik, ráncok redőznek a szeme körül mosolya nyomán, ami olyan édes, hogy bánok minden pillanatot, amikor korábban nem láthattam.

Előretartja kezemet, és levezet az emelvényről, le a táncparkettre. Esküszöm, mindenki minket kezd bámulni. Igazi látványosság lehet: a Télherceg első tánca két évtized óta.

– Mindenki téged néz – suttogom.

Keldarion kuncog.

– Nem engem néznek.

Arcom felforrósodik, és ledermedek, amint rájövök, mennyi figyelmet irányítottam magamra. Biztosan nevetségesen nézek ki ebben a pompás estélyiben és ékszerekben.

– Nyugalom – mormolja. – Gyönyörű vagy.

Ahogy a táncparkett közepe felé menetelünk, elmegyünk Farron és az ő korosabb partnere mellett. Szeme csillog, és mosolyától szaltót ugrik a szívem.

A közelben Dayton ölel át egy bögyös, szőke tündért, de közben engem bámul. Kacsint, mire melegség önti el a testemet.

És előttünk Ezryn áll élettelen karral egy tündérnőn. Bólint, mire a béke és nyugalom érzete úgy hullámzik át rajtam, mint a napfény.

Keldarion megáll és megforgat engem, mielőtt egyik kezét a derekamra simítja, a másikba pedig az enyémet fogja.

– Remélem, tudod, hogy kell táncolni – suttogja –, mert én borzalmas vagyok benne.

A zenekar álomszép keringőre vált, amit az emberi világban el sem tudnék képzelni. A zene mintha úgy hullana rám, akár egy szellő, ami elemeli lábamat a talajtól, és minden mást felhővé változtat.

És persze Keldarion hazudik. Nem borzalmas táncos, semmilyen szempontból nem tekinthető annak. Ő bámulatos, könnyeden vezet engem végig a mozdulatokon.

Én pedig elveszem a pillanat labirintusában: hosszú, fehér haja a vállára omlik, néhány tincset eltűztek az ő tökéletes ívű állától és arccsontjától; ruházatának finomsága, ami olyan puha, hogy csak elképzelni tudom, milyen érzés lenne a csupasz bőrömön.

Keze tökéletesen illik az enyém köré, és ez alatt a dal alatt, a tánc alatt nincs is semmi más.

– Egy fontos döntéshez segítettél hozzá, Rosalina – mondja Keldarion. – Így, hogy eldöntöttem, most… megkönnyebbültem.

Oldalra billentem a fejem. Most, hogy mondja, ma valóban volt benne valami más. Mintha nagy súlyt vettek volna le a válláról.

– Mi lenne az?

– A bál után, amikor mind együtt leszünk, elmondom – mondja halkan. – Hogy tetszik a Tél Birodalom?

– A leggyönyörűbb hely, amit valaha láttam – felelem. – Illik hozzád.

– És hozzád. – Szeme végigsiklik a testemen. – Tetszik a ruha?

– Persze! És ez a nyaklánc! Fogalmam sincs, Marigold honnan szerezte, de…

Keldarion szája apró mosolyra húzódik.

– Én küldettem. Az anyámé volt.

– Ó! Ó. – Leesik az állam. – Ígérem, azonnal visszaadom a bál után. Ez után a tánc után. És természetesen nem fogdostam össze trüffeles kézzel. Na jó, így történt, de csak egy kicsit…

Gazdagon felnevet.

– A nyaklánc a tiéd, Rose. Gondolj rá ajándékként!

– Amiért rávettelek, hogy elgyere a bálra? – horkantok fel.

– Amiért felébresztettél minket.

Testünk összepréselődik, közelebb állunk egymáshoz, mint azt a tánc megkívánja. Bátorság költözik a mellkasomba, és megkérdezem:

– Még mindig a foglyod vagyok?

– Ó, Rosalina, a gondolataimban olvasol – mormolja. – Épp ellenkezőleg. Te sosem voltál az én foglyom, én viszont mindig is a tiéd voltam.

Szavaim csak leheletként szólnak.

– Ezt hogy érted?

A zene felélénkül, én pedig megpördülök Kel karja alatt. Közel húz magához, aztán mélyen megdönt.

– Egy tengerszoros vagy, ahol a mi viharvert hajónk lehorgonyozhat. A világítótorony fénye, ami hazavezet minket a legsötétebb éjszakán. Egy gyertya, minek lángja a leghidegebb szél ellenére is pislákol. Reményt adtál nekik.

Felhúz, és követem a tekintetét a szobán át. Ezryn, Farron és Dayton. Ahogy őket bámulom, mind közül egy kívánságom ég a legélénkebben.

– Meg akarom törni az átkot – mondom, miközben ismét visszatérünk a tánc ritmusához. – Azt akarom, hogy ti mind ismét képesek legyetek megvédeni a birodalmatokat. Hogy visszakapjátok a nektek járó varázserőt, és megmentsük Faragvárt a tüskebokroktól. Hogy meglegyen az a szabadságotok, hogy azok legyetek, akik vagytok.

– Én is ezt kívánom nekik – válaszol Keldarion.

Megállok, és kezemet Kel arcának két oldalára simítom. Szeme csillog, ahogy letekint rám.

– De Kel… veled mi lesz?

Kezét az enyémre teszi, és beledől az érintésembe.

– Fogy az időm, Rosalina. Annyit elvesztegettem a hidegben és a sötétségben. Azt a megmaradt időt, amim van, mielőtt a szörnyeteg elhatalmasodik rajtam… olyan dolgokkal akarom tölteni, amikre bárcsak több időm lehetett volna. Hogy végre azt tegyem, ami helyes. – Visszahúz a táncba. – És ez azt jelenti, hogy mással nem fogok táncolni, csakis veled, én rózsám.

Nem fog mással táncolni, csakis velem…

Nem. Nem. Nem, nem, nem, nem, nem.

Kel nem teheti ezt. Meg kell találnia a társát. Meg kell törnie az átkot. Bármennyire is megöl a gondolat, hogy esetleg mással lássam… nem veszíthetem el a bűbáj hatására. Nem fogom.

Elhúzódom.

– Kel, miről beszélsz? Fejezd be! Meg kell próbálnod megtörni az átkot. Miért nem próbálkozol?

– Az átok megtörésével nem nyered el a szabadságot, amit keresel – sziszegi. – Csak én adhatom meg neked, és meg is fogom.

– Nem. Segítek megtörni az átkot, és mindketten szabadok leszünk.

– Rosalina – motyogja –, halkabban!

– Kel, próbálkozz!

Kel pillantása fellobban, ahogy vicsorogni kezd:

– Inkább meghalnék, mint hogy megtörjem ezt az átkot.

– Nem! – Könnyek csorognak le az arcomon, és a körülöttünk táncoló párok felénk fordulva minket kezdenek bámulni. – Nem teheted ezt, Kel. Önző vagy. Tudod? Mi van a barátaiddal? Mi van azokkal az emberekkel, akik… akik szeretnek?

– Rosalina. – Felém nyúl, de elhúzódom.

– Egy önző seggfej vagy! – kiáltom. – És mindig is az voltál. Ezért vagy megátkozva.

Mielőtt megállíthatna, elfordulok, és a báltermen keresztül elmenekülök, miközben a könnyeim jégcseppekké fagynak.

48. FEJEZET

Rosalina

Kirohanok a bálteremből, végig a folyosón. Ki kell jutnom innen. Olyan, mintha a falak körém záródnának. Ez túl sok nekem. Ez az élet, amit az utóbbi hónapokban felépítettem… olyan törékeny. Keldarionnak igaza volt. Sosem voltam fogoly. Egy szabadulóművész voltam, aki a valós élete elől menekült.

Mindennél jobban szeretném, ha a hercegek megtalálnák a társukat. És közben elborzadok a gondolattól, hogy elveszíthetem őket.

És ennél is fontosabb, hogy nem bírom végignézni, ahogy Kel elhervad. Most már igazán megértettem, hogy sosem fog hinni nekem. Sosem fog bízni bennem.

Addig csapom ki az ajtókat magam előtt, amíg már a délutáni fényben fürdőzöm. Hóval fedett kert húzódik előttem, vastagon ellepi a sövényeket és a formára nyírt bokrokat. Középen egy hatalmas kő szökőkút fekszik befagyott vízzel, ami úgy csillog, mint egy jeges tűzijáték.

Levetem magam a szökőkútra, aztán sírni kezdek. Itt legalább a könnyeim azonnal megfagynak, és a zokogásomat elnyeli a szél.

– Csitt, csitt, gyermekem! Mégis mi okozhat ekkora bút a földi világ lányának?

Pislogva felnézek, és megpillantok egy fölém tornyosuló, kék alakot. Egy pillanatig eltart, míg rájövök, kicsoda. Ő a Tél Birodalom királyi vezére, Perth Quellos.

– Ó, bocsánat, ez lezárt terület? Akkor elmegyek. – Felülök, majd lesöpröm a havat a ruhámról.

A vezér mellém ül, és egy kedves mosollyal illet. Kopasz, bőre sápadt, csaknem kék árnyalatú. Ajkát befogta valami, mintha most evett volna meg egy vödör áfonyát.

– Ne zavartasd magad! A Tél Birodalom nyitva áll minden földi gyermek számára.

Megtörlöm a szememet, biztos tönkretettem a gyönyörű sminket, amit Marigold egy órán át készített.

– Köszönöm.

Perth megnyalja lila ajkát.

– Őfelsége mindig is ismert volt az… indulatairól. Megkérdezhetem, mit mondott, amivel ennyire felzaklatott, Rosalina kisasszony?

– Az én hibám – motyogom. – Az én elvárásaim. Segíteni akartam.

– Úgy hallottam, igazán szerves része voltál az esemény megszervezésének. – Perth megdörzsöli az állát. – Meglepett, hogy őméltósága beleegyezett.

– Csak azért engedélyezte, mert sosem tervezte, hogy erőfeszítéseket tenne – morgom. – Ha csak megpróbálná megtalálni a társát… – Mélyet sóhajtok, aztán elcsendesedek. Tudom, hogy még a vezér sincs beavatva a hercegek átkába.

Perth feláll, kezét a háta mögé teszi. Kellemetlen őt figyelni… Mint minden tündér, ő is rendelkezik egyfajta kortalan eleganciával, arca mégis egyszerre fiatalos és megviselt. Mintha egy fiatalembernek újra és újra végig kéne néznie a világ folyamát.

– Érdekes ötlet. A társkötődésekről úgy hírlik, megnövelik a tündérek varázserejét. Ha Keldarion rátalálna a társára, talán hozzájutna ahhoz az erőhöz, amivel megszabadíthatná Faragvárat a Tüskehercegtől. – Jégfehér szemére egyfajta sötétség vetül. – Igazán elfoglalt voltál, nem igaz, kis ember?

Valami megváltozik a levegőben közöttünk, ösztöneim riadót fújnak, és felállok.

– Köszönöm, hogy utánam érdeklődött. Most már visszamegyek a partira.

– De hát épp csak akadt egy pillanatunk, hogy szót váltsunk. És rengeteg megbeszélnivalónk van, nemde? – Mosolyog, és észreveszem, hogy még a fogai is foltosak.

– Talán majd máskor. Mennem kéne… – Ismét hátat fordítok neki.

– Mióta vagy szerelmes Keldarionba?

Ereimben megfagy a vér. Úgy érzem magam, mint az asztalokat díszítő egyik szobor: ledermedt és átlátszó.

– Én nem vagyok sze…

Aztán Perth Quellos körözni kezd körülöttem, hangja csípőssé válik.

– Akkor történt, amikor befogadott téged, mint egy kóbor macskát? Vagy amikor a szolgálói felöltöztettek, hogy tündéreset tudj játszani? Vagy amikor veled táncolt, ezzel nevetség tárgyává téve a birodalmunkat? Mi van a többi herceggel, hm? Látom, hogy bámulsz rájuk. Azt hiszed, széttárod a lábadat a Nyárhercegnek, és a hercegnőjévé tesz? Ó, igen, ember, én mindenről tudok. És szinte már fájdalmas nézni, hogy milyen szánalmas vagy.

Nem tudok megszólalni, lebénít a félelem és a szégyen.

– Miért mondasz nekem ilyeneket?

Perth nem kerülget tovább, hanem megáll éppen előttem, és lehajol hozzám.

– Mert egy dologban igazad van. Keldarion egy gyenge és hasznavehetetlen vezető, és amíg nem szabadul ki örökre a Tüskeherceg markából, a Tél Birodalom szenvedni fog. Ha ez azt jelenti, hogy meg kell találnia a társát, hogy megnövekedjen a varázsereje, ám legyen. És e cél szempontjából te csak egy sajnálatos, zavaró tényező vagy.

– Segítek nekik. – Miért ilyen vékony a hangom? Nem hallottam ilyennek a hangomat, mióta… mióta nem voltam Lucasszal. Az, hogy Faragvárban voltam, és körbevettek az új barátaim, elfeledtette velem, hogy mennyire nem tartozom ide. Ám Perth pillantása visszarántott a valóságba.

Még itt is csak egy folt vagyok.

– Segítesz nekik? – Egyik hosszú körmével letörli egy könnycseppemet. – Vagy többet remélsz? Komolyan, kedvesem. Sosem jutott még eszedbe, hogy egyikük akarna téged? Szeretne téged?

– Nem – suttogom, és komolyan gondolom. Mert engem még soha senki sem szeretett úgy, mint ahogy a társak a könyvekben, a csillagfényes módon. Senki sem tudna. Hogy Keldarion azzal viccelődött, így érez irántam, a legkegyetlenebb dolog volt, amit tehetett velem.

Mert a legmélyebb, legrejtettebb képzelgéseimben, amíg itt voltam a Völgyben… pontosan ezt kívántam.

– Hogy képzelted el a végkifejletet, kis ember? – Hangja átvág az elmémen. – Az egyikük társa lennél? Képzeld csak! Egy tölgyfába fúródó féreg vagy. Az egyik maradandó. A másik egy undorító, kúszó-mászó lény, ami alig él hajnaltól napnyugtáig.

Közelebb lép, én pedig elhúzódom tőle, elbotlom, és a szökőkútra esek. Lehajol hozzám, kezeit a testem két oldala mellett letámasztja.

– A Tél Birodalom a fellázadás pengeélén táncol. A jelenléted megzavarja a dolgok rendjét. Tudod, hogy amit mondok, az mind igaz. – Színes száját a fülemhez közelíti. – Számodra nincs jövő az Elvarázsolt-völgyben.

Az erő minden morzsája elfolyik belőlem. Innen nincs menekvés. Ismét visszakerültem Lucas hálószobájába, sírok, ahogy nevét a csuklómba vési. A víz alatt vagyok, elsüllyedek a mélybe. A Keldarionnal töltött táncom nem más, csak egy távoli fantáziakép. A történet így folytatódik az olyan emberek számára, mint én.

Lehunyom a szemem, és csak várom, hogy vége legyen.

Perth lehelete hústól és keserű alkoholtól bűzlik, ahogy az arcom fölé hajol.

– Most, hogy ezt tisztáztuk, intézkedem a visszautadról az emberek világába. Ne aggódj! Teszek róla, hogy megkapd a jussodat az itt töltött idődért. – Gonoszul nevet. – A kurvákat mindig kifizetem.

Amint könnyek áradata ömlik le arcomon, szellő suhan át a bőrömön. Kipattan a szemem, és azt látom, ahogy Perth Quellost felkapják, aztán a földbe tiporják.

És előttem rideg testtel és nehéz légzéssel a Tavaszherceg áll.

49. FEJEZET

Rosalina

– Ezryn! – kiáltok fel.

Ám ő odamenetel, ahol Perth Quellost a jeges földre dobta. A gallérjánál fogva megragadja a vezért, és felrántja.

– Nem érdekel, ki vagy te, Quellos – Ezryn hangja olyan, mint az acél –, de ha megint így beszélsz vele, kitépem a kígyónyelvedet a szádból.

– Á, Tavaszherceg! – szól Perth magas hangon. Lába támaszért küzd, de Ezryn úgy tartja őt fel, mintha mindössze a fehér köpenyének súlyát nyomná. – Nem hallottam, hogy közeledik.

– Legközelebb sem fogod, ha még egyszer becsmérled a Faragvár úrnőjét – morogja Ezryn. – Mert még azelőtt a fejedet veszted, hogy tudnád, itt vagyok.

Perth arca eltorzul.

– Ha Keldarion meghallja, hogy megfenyegetted a királyi vezért…

– Ha Keldarion hallott volna téged – vicsorog Ezryn –, már halott lennél.

Ezryn egy lökéssel földhöz vágja a férfit. A vezér feltápászkodik, és elhátrál.

– Fuss az őreidhez és udvaroncaidhoz! – mondja a Tavaszherceg, és elém lép. – Tégy róla, hogy ne kerülj a szemünk elé!

A vezér rosszalló pillantással lesimítja köpenyét, és visszamasírozik a kastélyba.

Olyan, mintha most először jutnék levegőhöz, mióta kijöttem.

– Ezryn…

Hangos csörömpölés hangzik, és Ezryn páncélos teste mellém ül a szökőkút szélére.

– Jól vagy?

Könnyek szúrják a szemem.

– I-igen…

Ezryn megfogja remegő kezemet.

– Mondhatod, hogy nem.

Sötét sisakjába bámulok. Bár arca rejtve van, és rostélyának fekete üvege túl sötét ahhoz, hogy lássam a szemét, mégis olyan, mintha érezném arcán az együttérzést. Biztonságérzet fut át rajtam.

– N-nem, nem vagyok. – Félig sírok, félig nevetek. – Nagyon undok volt.

Ezryn felnyúl az arcomhoz, mintha a könnyeimet akarná letörölni, de aztán mégis elhúzódik.

– Hidd el, megértelek. Én is voltam már Quellos szónoklatának túlvégén. Magát leszámítva mindenkiben problémát lát, aki közel kerül Keldarionhoz.

Apró mosoly rándul ajkamon.

– Nem bírom elképzelni, ahogy kioktat téged.

Ezryn mozgolódni kezd ültében.

– Amikor megörököltem az uralmat az édesanyámtól, és a vele együtt járó varázserőt is, nem tudtam irányítani. Keldarion sosem a gonoszt látta bennem a bűneim miatt. Ám Quellos tett róla, hogy tudjam, mekkora veszélyt jelentek Kelre. A birodalmamra. A családomra.

– Ez borzasztó. – Mielőtt gondolkodhatnék, kinyúlok, és megfogom Ezryn kezét. Egy pillanatra ledermed, aztán megnyugszik. Kezei hatalmasak, kesztyűje pedig vastag és mesterien elkészített. – Csak elképzelni tudom, mennyire ijesztő lehet, hogy egyszer csak egy nagy adag varázserőhöz jutsz, amivel nem tudod, mit kezdj. Édesanyád tudott neked segíteni?

Egy pillanatnyi csend illan el közöttünk. Hangja lágyan visszhangzik.

– Az édesanyám nem sokkal azután hunyt el, hogy megörököltem a trónt.

Hát, ismét megérkezett a „mindenbe beletenyerelő” Rosalina.

– Nagyon sajnálom, Ezryn. – Mellkasom erősen dübörög a mellem alatt, és lassan a kesztyű szegélyéhez nyúlok, aztán lehúzom róla. Nem állít meg. A kesztyűt az ölembe terítem, és megfogom Ezryn csupasz kezét. Hópelyhek hullanak homokszínű bőrére, és ujjamat végighúzom érdes tenyerén és ujjhegyein. – De a te varázslatod jó. Tudom, hogy az. Mint amikor először meggyógyítottál. Vagy ahogy lenyugtattad Farront. A varázslatod jó, Ezryn. És te is.

Ezryn kiengedi a levegőt, meleg, acélos hang hallatszik a sisakja alól. Gyors mozdulattal megfordítja a kezét, hogy most az enyémet fogja.

– Úgy szeretném, ha igazad lenne.

A levegő nehéznek érződik közöttünk, és tudom, hogy azt a pontot szuggerálja, ahol a bőrünk összeér. A szívem dübörög, és ideges gombócot érzek a hasamban. Olyan egyszerű, a kezem az övében, mégis olyan, mintha meztelen lennék, és lecsupaszított. Talán azért, mert ez az apró pillantás a kezére olyan ritkaság, olyan védtelen.

– Ezryn – suttogom. – Hogyhogy senkinek sem mutathatod az arcodat?

– Így van ez a Tavasz Birodalomban. A királyi család minden tagja elrejti az arcát. Ősi hagyomány ez. Az arctalanság megmutatja, milyen elkötelezettek vagyunk a népünk iránt. Mindenekfelett a birodalmunk szolgálói vagyunk, a föld harcosai. Ha a királyi család egy tagja láttatni engedné az arcát… – Hangja elmélyül. – Ez a legnagyobb becsületsértés, amit el lehet képzelni, aminek a Tavasz Birodalomból való örök száműzetés a büntetése.

– Hűha – suttogom. – Ez… erős. Akkor még soha senki nem látta az arcodat?

– A régi törvények azt mondják, hogy a vérkötelék között megmutathatjuk az arcunkat, de a családom nagyon szigorú. Amint elértem az ötéves kort, felvettem a sisakomat, és azóta le se vettem.

Kigúvad a szemem, és elé ugrok, kezemet a térdére teszem.

– Várj! Soha nem veszed le? Mármint, te egyáltalán tudod, hogy nézel ki?

Kuncog.

– De, levehetem, amikor egyedül vagyok. Tudod, én is szoktam enni és fürödni.

– Ja, tényleg! – nevetek.

– És – felnéz az égre – a társam jelenlétében majd leveszem.

Elveszem abban, ahogy a hópelyhek táncolnak páncéljának fényében, rostélya előtt. Kíváncsi lennék, hogy néznének ki a szempilláin.

– Ez egész romantikus.

Felhorkan. Lassan, mintha igazán nem is akarná, a kesztyűjéért nyúl, és visszaveszi.

– Azt hiszem, eleget voltál már kint a hidegben. Visszamehetünk a mulatságba?

A kastély ajtaja felé nézek. Perth szavai csilingelnek a fülemben: Ember. Féreg. Kurva.

– Mindenki engem fog bámulni. Elítélnek, hogy milyen nevetséges, hogy itt van egy ember. Úgy néznek majd rám, mint valami röhejes szörnyre.

Ezryn feláll és lenyújtja felém a kezét.

– Most már a Faragvár úrnője vagy. Nekünk, szörnyeknek, össze kell tartanunk.

Így nevezett Perth előtt is. A Faragvár úrnője. Könnyek égetik a szememet, és remegve sóhajtok.

Ezryn hátrahőköl.

– Te sírsz…

– Nem, nem, most örömömben – mondom gyorsan. – Még sosem tartoztam sehová.

Már kezdek hozzászokni: testének merevsége, ahogy feldolgozza az információt, utána pedig az a gyors mozdulat. Ezryn felém nyújtja a kezét, hogy megfogjam. Már-már vicces, ahogy ez a hatalmas, páncélos test ilyen illedelmes gesztust tesz. Nem bírom visszafogni a mosolyomat, amikor elfogadom a kezét.

Visszasétálunk a bálterembe. Egy könnyed keringő szól, és felnevetek, amint megpillantom Daytont, miközben egy pocakos tündér férfival táncol, és Farront, ahogy egy idősebb tündérnőkből álló sor követi. Ellenben Keldarion a trónján ül, fejét a kezébe temeti.

– Senki sem duzzog úgy, mint Kel – suttogja Ezryn.

Kuncogok, mielőtt megcsapna egy gondolat. Egy zavaró tényező vagy.

– Jobb, ha utadra engedlek.

– Nevetséges ember – motyogja, és a táncparkettre húz, a karjába von.

Hideg páncélja ellenére melegség önti el a testemet. Ez a tánc most gyorsabb ritmusú, és addig pörget, míg már a terem is velem együtt forog.

– Ez! – kiáltok fel nevetve, és a mellkasába zuhanok. Amikor egymáshoz érünk, mintha elektromos szikra pattanna, és levegőhöz kapok. Hallom a lélegzetét a zene és a tömeg zajongásán keresztül is.

Sisakja lebillen, ahogy rám néz.

– Ezryn – suttogom –, milyen színű a szemed?

– Barna – feleli halkan. – Barna a szemem.

Felnyúlok a sisakjához, ujjaim végigcsúsznak a hűvös fémen. Mintha körülöttünk az egész világ köddé vált volna.

– Barna…

Hirtelen kicsapódnak az ajtók, jeges szélroham tör be a bálterembe. Mindenkinek eláll a lélegzete, és a zene egyszeriben elhallgat.

– Szép munka, Keldarion – szól egy öblös hang az ajtóból. – Mindig is tudtad, hogy kell partit rendezni.

És a lépcső tetején, lazán a korlátnak támaszkodva, ott áll Caspian, a Tüskeherceg.

50. FEJEZET

Rosalina

Itt van a Tüskeherceg. A Tél Birodalomban. A bálon, amit én szerveztem.

A terem elnémul, Caspian lépései a lépcsőn lefelé úgy visszhangoznak, mint a halotti harangszó. Ezryn megragadja a vállamat, és gyorsan magához ránt, aztán testével úgy helyezkedik, hogy előttem legyen. Forgolódom, hogy lássam a többi herceget. Dayton és Farron átrohannak a termen. De nem Caspianhoz.

Hanem Keldarionhoz.

Megragadják Kel karjait, szilárdan a trónon tartják. A pillantás Kel arcán…

Mintha a szívem szilánkosra törne.

A színtiszta düh és gyötrelem hullámzik vonásain.

Ellenben Caspian egy mosollyal ajándékozza meg a tömeget – olyan gyönyörű egy ilyen gonosz alakhoz képest.

– Jöttem, hogy tisztelemet tegyem ennek a remek bálnak a szervezőjénél – mondja, hangja végigzeng a termen. – Úgy tűnik, a meghívóm elveszett. – Éjsötét szeme rajtam állapodik meg.

Caspian… engem akar látni? Milyen játékot űz?

Megáll, amikor leér a lépcső aljáig. Öltözéke kiváló, egy sötét kabát ezüst szegéllyel a mandzsettáján és sötétlila színű köpeny. Hosszú, fekete haja hullámosan omlik a vállára, egy zafírköves korona ékesíti. Azok a csillogó szemek… Olyan gyönyörű, úgy érzem, visszatartom a lélegzetemet, csak hogy fel tudjam őt fogni.

– Ez nem valami meleg fogadtatás – szól. – Nem akarok gondot okozni. Mindössze táncolni jöttem, mint ti mind, kedves tündérek.

– Takarodj a birodalmamból! – vicsorog Keldarion a trónjáról.

Caspian kuncog, és ismét elindul a teremben. A tündérek szétszélednek előtte.

– Tényleg nem azért jöttem, hogy téged lássalak, drága Kel. Hanem…

Ajka azt mondja, hogy „őt”. De a fejemben azt hallom, hogy téged.

A levegő megakad a torkomon. Ezryn páncéljának hátába kapaszkodom, mintha ez lenne az egyetlen dolog, ami szilárdan a talajon tart.

– Őméltósága a Tél Birodalom hercege és a Völgy Esküdt Védelmezője azt mondta, hogy távozz – szól Ezryn, hangja csupa fölényesség.

Caspian felvonja szemöldökét, és megáll épp Ezryn előtt. Olyan közel van. Ha kidugnám a fejemet Ezryn óriási fémháta mögül, még akár meg is érinthetném.

– Á, Ez, drágám. Rég volt már. Látom, még mindig Keldarion fém kiskutyája vagy.

– És téged továbbra sem látunk itt szívesen – morog Ezryn válaszul. – Ne tedd ezt, Caspian! Harcolni akarsz? Rendben. De őt hagyd ki ebből!

Caspian a körmét vizsgálja.

– Veled ellentétben, Ez, én nem követem Keldarion minden hóbortját. Tudom, hogy te a fél karodat is levágnád, ha az egyenes út lenne egy buksisimogatáshoz Őfagyosságától, de nekem más dolgom is akad. És ma táncolni akarok a Faragvár tekintélyes vendégével.

Ezryn olyan hangot hallat, amit megvadult morgásnak lehet csak venni, és még félelmetesebbé válik a sisakjának rezonálásától.

Kézzelfogható a feszültség a teremben. Esküszöm, ha túl hangosan venném a levegőt, az egész kipukkadna, és a bálterem felrobbanna.

– Hé, Caspian, már huszonöt évvel ezelőtt is nemkívánatos vendég voltál a partikon. Most sem vagy más – dörren fel Dayton az emelvény felől. Még mindig szilárdan fogja Keldarion vállát. – Miért nem leszel jó kisfiú, és kíséred ki magadat?

Caspian sötét kuncogást ereszt el.

– Biztos könnyű keménynek lenni, amikor Kel mellett állsz, nem igaz, Dayton? Segíts ki kérlek, ki is irányítja most a Nyár Birodalmat?

Dayton ledermed.

– Ó, igen! – nyújtja el a szavakat Caspian. – A kiskorú húgodra hagytad ezt a felelősséget. De azt hiszem, még szerencsés lehet a birodalmad. Jobb így, mintha az alkoholista vezetné, aki hagyta, hogy a fivérei egyedül menjenek a csatába. Annak jó vége lett, nem igaz, Nyár Birodalom hercege?

Farron Dayton hamuszürke arcáról Caspianra néz, és vicsorogni kezd.

– Fogd be! Te vagy itt az ellenség, Caspian! Kiszívod az életet Faragvárból…

– Á, itt van a mi kis kutatónk. Az élet egy könyvben rejtőzik, nemde? Biztosan imádod a tüskéimet. Minden áldott nap elbújsz, hogy megtaláld rájuk az ellenszert. De mit tennél, ha egyszer eltűnnének, és vissza kéne térned, hogy valóban te uralkodj? Ne próbálj átverni! Térdre kéne zuhannod előttem hálálkodva az ajándékért, amit adtam neked. – Caspian hangja elhagyta tréfás lejtését. Most már csupa sötétség.

Farron úgy néz ki, mint akire nyílzápor hullt. Hátratántorodik, kezét a mellkasára szorítja.

– Elég! – Ezryn Caspian felé lép. – Őrök, hozzátok a kardomat…

– Hát persze, hogy fegyverre van szükséged. Mit is ér a Tavaszherceg, ha nem tapad vér a kezéhez? – Caspian előtte lépked, fintor torzítja angyali arcát. – Tudod, a koboldok imádnak beszélni. Te vagy a kedvenc rémtörténet a Mélyben. A Tüskebokor fekete fenevada.

– Csend legyen! – mondja Ezryn reszelős hangon.

– Tudom, milyen örömet lelsz benne, ha legyilkolhatod őket – mondja Caspian. – Hogy néha milyen lassan teszed. Kínzod őket, hagyod, hogy a füledet megtöltse a sikolyuk, mint ahogy a szádat megtölti a vérük. Nincs ezzel baj. Én tudom értékelni a kínzás művészetét.

Ezryn felé tör, mígnem szemtől szembe kerülnek egymással.

– Kitépem a nyelvedet.

Ám Caspian nem hátrál meg. Inkább mosolyog.

– Félnek tőled. És te imádod ezt. Jól ismerlek, tavaszi Ezryn. Igaz, hogy csak akkor érzel békét, amikor egy vérrel borított szörny vagy? Hogy azért ölöd meg a koboldjaimat lassan, hogy a sikolyuk elnyomja azok kiáltásait, akiket cserben hagytál? – Fehér vigyort villant. – Mint az anyádat?

Ezryn most elnémul. Egy könnycsepp hullik a földre az arcomról, és olyan hangja van, mint egy atombombának. Keldarion felé fordulok a trónján. Csinálj valamit! Segíts nekik!

Csakhogy Keldarion ott ragad, mintha láthatatlan bilincsek tartanák a helyén, arcát a fájdalom torzítja el.

– Ti, mindannyian – köpi Caspian –, nevetségesek vagytok.

Düh lepi el a testemet.

Mit gondol magáról ez a fickó, tönkreteszi az én partimat, lenézi az én hercegeimet? Perth Quellos azt éreztette velem, mintha egy hangya lennék a csizmája alatt – egy túlontúl ismerős érzés. Egész életemben ezt éreztették velem, Lucas és a többi ember a városban. És viseltem minden csapást, minden szúrást, mert egyszerűbb volt, ha elhallgattattak, mint hogy kiálltam volna magamért.

De most lángba borult az egész testem. És nem fogok a parázsra feküdni. Többé nem.

Ezryn elé lépek, és meglököm a Tüskeherceg tökéletesen kidolgozott mellkasát.

Hátratántorodik, a tömeg pedig levegő után kapkod.

Caspian lenéz a lábára, aztán vissza rám, fél szemöldökét felvonja. Szóra nyitja a száját, de nem hagyom, hogy egy hangot is kiadjon.

– Értjük, Tüskeherceg. Féltékeny vagy. – Hangom sűrű levegőjű morgás. Most én lépkedek előtte. – A négy herceg itt van egymásnak. És neked mid van? A koboldjaid és a tüskéid. Nem csoda, hogy a hercegek után kémkedsz, és a rögeszméiddé váltak. – Épp az orra alá sétálok, és utálatos képpel felnézek rá. – Azt kívánod, bárcsak közéjük tartoznál.

Caspian lemosolyog rám.

– Ó, drága Rose-om, neked fogalmad sincs, hogy mi az én kívánságom.

– Fogd be! Még nem fejeztem be. – A szívem a fülemben dübörög, de nem érdekel. Már kurvára elegem van ezekből a bizonytalan férfiakból. – Tökéletesek a hercegek? Nem. Hibáztak? Igen. Mégis itt vannak. Megjelentek, mert törődnek a Völggyel és minden lakójával.

Megbököm kemény mellkasát.

– És téged mi érdekel? Hogy bővítsd a bűnronda kertedet? Bolondot csinálj magadból a partikon? – Megrázom a fejemet. – Te vagy a nevetséges, Caspian. És ezt te is tudod.

Caspian elnémul, én pedig levegőt veszek, és várom, hogy a tüskéi kitörjenek a tömegből, és magukkal ragadjanak. Ám amikor ez nem történik meg, hátat fordítok neki, és a hercegeimre nézek. Ezryn, Dayton, Farron és Keldarion. Mindegyikük annyira megtört. És mégis, darabkáik úgy fénylenek, mint a csillagpor.

– A hercegeknek több bátorságuk és szívük van, mint amit te el tudsz képzelni, Caspian – suttogom. – Látom, hogy mennyire szomorú volt az életed. Sajnálom, hogy szenvedtél. – Szememet dühös könnyek égetik, ahogy szembe kerülök vele. – De emiatt nincs jogod tönkretenni őket.

Caspian végignyalja dús ajkát. Sötét szeme összeszűkül, és egy csalóka mosoly ráng a szája sarkában.

– Nézzenek oda! A rózsámnak tövisei vannak.

Felbámulok erre a sötétség hercegére, és meg sem rándulok.

– Azt mondtad, azért jöttél, hogy engem láss és táncolj velem. Hát, itt vagyok. Táncoljunk!

– Rosalina, ne! – szól Ezryn, de leintem.

– Caspian? – nyomatékosítom.

Caspian végighúzza kezét sötét hajam hullámain.

– Megtiszteltetés lenne veled táncolni.

Biccentek a zenészeknek, ők pedig felnéznek Keldarionra. Kezei vájatokat fúrnak jeges trónjába, de szememmel biztatom őt: Tudom, mit csinálok.

Fájdalmas mozdulattal engedélyt ad a zenészeknek.

Felcsendül a keringő.

Senki más nem táncol. A Tüskeherceg és én úgy mozgunk, mint két sikló szirom a szellőben, mintha egyetlen hullám lennénk egy holdsütötte tavon. Ha azt gondoltam, Kel jó táncos, Caspian könnyen kenterbe veri. Minden mozdulata könnyed és érzéki.

Nem bírom levenni a szememet az arcáról; magán tartja gúnyos arckifejezését, és alig pislog. Szeme két fekete lyuk, és a vonzásukba kerültem.

– Szóval, meséld el, milyen a Faragvár hercegnőjének lenni? – kérdezi Caspian csípősen.

– Csodálatos – gúnyolódom. – Az étel isteni. Valamikor átjöhetnél vacsorára.

– Ó, hercegnő, engem nem kell meghívni. – Mélyen megdönt. – Mindig felbukkanok.

Keblem gyors ütemben emelkedik és süllyed, szeme a fűzőmre pattan. Gonosz mosolyt villant.

Az összpontosítás érdekében megszólalok:

– Miért lepik el a tüskék a kastélyt? Miért nem tünteted el őket?

Megpörget, aztán hirtelen a mellkasához húz.

– Nem tetszene, ha azt tenném.

– Mit akarsz? – sürgetem. – Ellopni a Faragvár varázserejét? Mégis miért?

– Beavatlak egy titokba. – Vigyorog. – Úgy hiszem, mi ugyanazt akarjuk.

– Azt kétlem, Caspian.

Hüvelykujja apró köröket ír le a derekamon.

– Jól figyelj, hercegnő! Mindenekfelett a saját ösztöneidben bízz! A világ azt fogja mondani, hogy nem tartozol ide. Hogy pusztán egy ember vagy. Hogy nincs hatalmad irányítani a sorsot. – Előrehajol, meleg lehelet cirógatja az állkapcsomat. – Tévednek.

– Miért hinnék el bármit is, amit mondasz? – lehelem.

Energiabomba robban közöttünk, ahogy hátrahajtja fejét, hosszú, sötét haja kihull arcából.

– Mert éppenséggel szakértője vagyok a felszín alatt meghúzódó dolgoknak.

A zene felélénkül, így mozdulataink egyre gyorsabbak, gyorsabbak és gyorsabbak lesznek. Az a különös érzésem támad, hogy elveszek egy áramlatban, és semmit sem tudok tenni, hogy ismét szilárdságot érezzek magam alatt.

– A táncunknak lassan vége – mondja. – Így elárulom az igazi okot, amiért itt vagyok. A te drágalátos hercegeid rejtegetnek előled valamit.

Nem válaszolok. Nem tudok.

– A Főtorony, ahová nem mehetsz be? – Hangja lágy, és egy pillanatig mintha belülről szólna hozzám. – Fogy az idő. Nézd meg a saját szemeddel!

– Nincs út a Főtoronyba.

– Most már könnyebben megtalálod az utat. Csak magadban bízz! – A zene heves crescendóba fordul át, és pörgünk, pörgünk, pörgünk, míg Caspian mélyen megdönt, hajam a táncparkettet súrolja.

– Az együtt töltött időnk a végéhez ért, hercegnő – suttogja. – Köszönöm a felejthetetlen estét.

Aztán nyelve a mellem völgyét érinti, felsiklik a nyakamon, egészen az ajkamig.

Csörömpölés hangzik, mire az emelvény felé fordulok. Keldarion lerázza magáról Daytont és Farront, és elindul.

Egyenesen felénk.

51. FEJEZET

Rosalina

Keldarion már azelőtt Caspianra ugrik, hogy az utóbbinak esélye lenne engem felhúznia. Leszorítja a földre, én pedig a padlóra esem. Keldarion megemeli Caspiant a zubbonya elejénél fogva.

Caspian jóképű arcán zavart kifejezéssel bámul le Kelre, szája egyszeriben gúnyos mosolyba görbül.

– Ó, Kel, már aggódtam érted. Már majdnem hagytad, hogy végigtáncoljak egy dalt, mielőtt a féltékenységed elhatalmasodott volna rajtad. És még azt hittem, hogy többé nem vagyok különleges a számodra.

– Takarodj! – Keldarion szemében sötét ígéret villan.

Abban a pillanatban állok fel, hogy Caspian kiszabadítja magát Kel fogásából. Kecsesen érkezik a földre, aztán elkapja Kel csuklóját.

– El kellett jönnöm. Kezdtem türelmetlen lenni.

Pillantása felém pattan, és érzek valamit a fejem körül. Lassan a tükörképemre nézek a jeges falon. Egy tüskekorona fonódik a homlokomon.

– Neki jobban áll – mondja Caspian, miközben megigazítja saját zafíros koronáját.

Kel lefagy, és úgy érzem, csapdába estem egy furcsa kis buborékban velük. Caspian a lábujjhegyén áll, ajkát Kel füléhez viszi.

– Meddig tart, míg megtörsz, ő pedig az enyém lesz?

Caspian kezének mozdulata az, amin megakad a pillantásom: ahogy hüvelykujja Kel csuklóját simogatja furcsán bensőséges módon. Egy sötét alakzaton siklik éppen a fagyos karkötő felett, amit én kötöttem Kellel. Mi lehet az?

– Soha – vicsorog Keldarion. Egy üvöltéssel átveti Caspiant a báltermen.

Keldarion előttem áll, görnyedten és lihegve. Jég roppan lába alatt, ujjhegyei kéken fénylenek a jégvarázslattól. Ha elhatalmasodik rajta a düh, az felfedi a titkát a Tél Birodalom nemesei előtt.

Caspian összeszedi magát a földről, leporolja kabátját, egyáltalán nem tűnik zaklatottnak. Széllökés lebbenti meg a ruhámat, ahogy Dayton, Farron és Ez Keldarion oldalához rohannak.

– Még most sem viseled jól, ha bántanod kell, nem igaz? – Kegyetlen mosoly görbül Caspian száján.

– Nem. Látunk. Itt. Szívesen! – ordítja Keldarion, a padlóból pedig tűhegyes jégcsapok sora tör fel, és a Tüskeherceg felé özönlenek.

Caspian felemeli a kezét, mire a padló szétnyílva teret ad a lila tövises ágaknak, melyek a lába köré tekerednek, és felemelik őt a jégcsapok útjából.

– Mikor fogod már fel? – üvölti Caspian. – Itt nem te irányítasz.

Még több tövis robban a falból, a földből, még az emelvényről is. A vendégek sikítoznak és tolongva igyekeznek ki a bálteremből. A tüskés ágak lesöprik az ételeket az asztalról. A jégszobrok a földre zuhannak, millió darabkára törnek szét. Kel trónját bekebelezi egy tüskebokor, míg már csak egy apró, kék csillanás látszik alatta.

Az ágak magasabbra emelik Caspiant a levegőben.

– Ó, hogy én mennyire szeretek egy jó kis zűrzavart! – Fekete szeme rajtam állapodik meg, és rám kacsint. – Viszlát, hercegnő! – A tüskés ágak egyre szorosabbra és szorosabbra fonódnak köré, míg…

Eltűnik.

Már éppen kiengednék torkomon egy megkönnyebbült sóhajtást… Ám sustorgás remeg végig a tömegen.

– Idehozta a Tüskeherceget.

– Aki egyszer áruló volt, az is marad.

– Keldarion megint összeállt a Méllyel. Visszahozta a tüskéket Télbe.

– Ez Keldarion hibája, hogy egyáltalán megbízott benne.

Remegnek a lábaim. A hercegek körbe álltak, mindannyian kifelé bámulnak.

Valami nincs rendben.

Egy nemes előbújik rejtekhelyéről, egy tüskés ágakkal lepett asztal mögül.

– Nézzétek! Keldarion herceg visszatér, miután évekre elhagyott bennünket, csak azért, hogy a Tüskeherceg ránk törhessen! Még mindig a Mély szövetségese, itt a bizonyíték!

– Nem – dörmögi Kel. – Én a királynő szövetségese vagyok.

Egy tündérnő sikolt a tömegből:

– Akkor miért nem hordod magadnál a Védelmező Kardját? Miért nem ölted meg Caspiant, amíg itt volt?

– Én nem… – dadogja Kel.

Jaj, ne! A lázadás, amit Perth Quellos pedzegetett. Éppen most van készülőben? Megperdülök, és megpillantom a vezért, ahogy egy ajtóban lapít. Miért nem tesz semmit?

Valami átsuhan a levegőn, és Kel finom zubbonyán landol. Egy gránátalma. Lila gyümölcslé folyik le a mellkasán.

– Le a herceggel! – kiáltja egy fiatal nemes. – Vegyük vissza a birodalmunkat az árulótól!

– Nem vagyok áruló – süvölti Kel. – Elég ebből a…

Csakhogy a tömeg már lázban ég. Pánik száguld végig az ereimen, és semmit sem tehetek. A vendégek letépik a töviseket, hogy késekért és villákért nyúljanak az asztalról. Egy csapat az emelvényhez rohan, és elkezdik felforgatni a trónokat. Ezryn és Dayton Keldarion elé állnak, és a varázserő szikrája robban körülöttük. Kanyargó vízfal alakul, ahogy Dayton úgy irányítja kezét, mint egy karmester. Ezryn megérinti a padlót, mire alatta a talaj mozogni kezd, és háborgó föld és gyökerek olyan vastag hálójává alakul, hogy a felé igyekvő nemesek elbotlanak és elesnek. Kel megtörten áll közöttük.

Hol van Farron? Jól van? Megpördülök magam körül, összetalálkozik a tekintetem egy tündérnővel, arcán a vad szenvedélyt látom.

– Te a Tüskeherceggel táncoltál. Te is az egyik lidérce vagy a Mélyből?

Feltartja a lefejezett hattyú kimunkált fejét – a lezuhant jégszobor maradványa.

– A fejedbe verem azokat a kibaszott kerek füleidet! – ordítja felém.

Sikollyal az ajkamon hátraesem. Csakhogy bordó és arany levelekkel gazdag széllökés fúj Farron kezéből, amint elém ugrik. A tündérnő keresztülrepül a szobán, a hattyú feje szilánkosra törik a padlón.

Farron felém fordul, gesztenyebarna fürt hullik két szeme közé.

– Gyorsan! Ki kell innen juttassalak!

Megragadja a kezemet, és hagyom, hogy kihúzzon a bálteremből. Kitört a teljes anarchia. Az őrök is falat képeztek a három herceg köré, a nemesektől védik őket, a többiek pedig igyekeznek leverni a lázadókat. Ám a túloldalt is látok őröket, akik dárdájukkal a báltermet verik szét.

– Mi történik? – kiáltom.

– A Tél Birodalmat korábban már felégette a Tüskeherceg – lihegi Farron, és belök egy asztal alá, ahogy próbálunk áttörni a heves küzdelmen. – Ez a legutóbbi árulás félelmének és dühének a csúcspontja.

– De Keldarionon vezetik le. – Gyönyörű ruhám elszakad, amikor Farron áthúz az asztal másik oldalára.

– Hát, Kel nem volt éppen egy mintauralkodó – motyogja Farron. – Gyerünk!

– De igyekszik jóvátenni – harsogom, lélekszakadva próbálom tartani a lépést. Hol van Perth Quellos? Ő uralkodott Kel helyett. De nem látom őt sehol.

Farron kilök egy ajtón, be egy üres folyosóra. Addig rohanunk, amíg ki nem érünk a kertbe. Felfelé pislogok, próbálom megtalálni a napot a sötét felhőkön keresztül.

Farron megragadja ragyogó levélmedálját, és előretartja. A színjátszó tükör fényesen felragyog.

– Gyorsan, Rosalina! Ez visszajuttat Faragvárba.

– De nem nélküled. – Megragadom Farron karját.

Megrázza a fejét.

– Maradnom kell, hogy segítsek elsimítani ezt az ügyet, ahogy csak tudom.

– Mi lesz Kellel? Veszélyben van. Meg is ölhetik.

– Ez és Dayton azt sosem hagynák. Én sem fogom hagyni. – Farron megérinti az arcomat. – Bízz bennem!

Kicsapódnak az ajtók, mire egy csapat nemes özönlik ki, szeletelőkéseket és hegyes tüskéket tartanak a kezükben, amiket letörtek az ágakról.

– Otthon biztonságban leszel, Rosalina – leheli Farron. – Menj!

Otthon biztonságban leszel. Ezeket a szavakat korábban sosem értettem. Az otthon régen egy sötét kunyhót jelentett, ahol a magányban ültem, és vártam, hogy papa hazatérjen. Azt jelentette, hogy a nyirkos utcákon sétálok, izgatott és rémült vagyok, hogy láthatom Lucast.

Most a meleg ágyamra gondolok a kastélyban, ahogy a fésülködőasztal előtt ülök Astriddal és Marigolddal. A freskókra a kúszó borostyánról és dús mezőkről, amik a napfényt és a friss föld illatát juttatják eszembe.

A cseresznyevirág-szirmokra gondolok, amik az ágyamra hullanak, a sós víz meleg ölelésére, a végtelen könyvekre, a jég csillogására.

Életemben először igaznak vélem ezeket a szavakat: otthon biztonságban leszek. Faragvárban.

Egy utolsó, Farronra vetett pillantás után a fénybe ugrom, és mögöttem a felfordulás semmivé foszlik.

52. FEJEZET

Rosalina

Tehetetlenül nézem, ahogy a nap egyre lejjebb süllyed. Hol vannak már? Miért nem jöttek még vissza?

Nem tudom, mennyi idő telt el, mióta visszatértem Faragvárba a tükrön keresztül. Minden percet egy évnek érzek, miközben kavarog a gyomrom, az elmém zakatol a szörnyű lehetőségektől.

Még azok a szolgálók sem tértek vissza, akik a Tél Birodalomba mentek. Bántódásuk eshetett? Veszélyben vannak? Ha hamarosan nem térnek vissza, leszáll az éj, és mindenki megtudja a titkukat.

Tönkretett estélyim jégzuhatagként omlik a takaróra, ahogy az ágyba dőlök. Nem kellett volna eljönnöm… De mit tehettem volna? Csak hátráltattam a hercegeket.

Talán Perth Quellosnak mindvégig igaza volt.

Azt gondoltam, a tánc a Tüskeherceggel lesz a békés megoldás. Milyen hülye voltam. Tényleg egy csaló.

A te drágalátos hercegeid rejtegetnek előled valamit.

Kezem a tüskekorona felé indul, és felnézek a plafonra. Mindenki olyan titokzatos a Főtoronnyal kapcsolatban. Mi lehet ott? Az egyetlen alkalommal, amikor megpróbáltam kinyitni az ajtót, zárva volt. Kel azt mondta, arra a helyre szigorúan tilos belépnem.

Felállok, és járkálni kezdek a szobámban. Mit rejtegetnek ott, ami rosszabb lehet, mint maga az átok? Azok után, amiken együtt keresztülmentünk az elmúlt hónapokban, megbíznak bennem.

Tudom.

De… Caspian szavai a fejemben ragadtak, mint egy bőr alá költözött szellem.

Mi van a Főtoronyban?

Az ablakpárkányhoz lépek, és még egy pillantást vetek a napra. Még mindig nem jöttek vissza. És én nem tudok mit tenni itt várakozva.

Ideje, hogy a saját kezembe vegyem a sorsomat.

Behunyom a szemem, és egy mélyről feltörő tudást érzek, egy ösztönös dolgot, ami azóta van velem, hogy Faragvárba érkeztem. Van még valami ebben a kastélyban, ezekben a tüskékben. Hallanak engem.

– Mutasd az irányt a Főtorony felé! – suttogom. – Mutasd az utat!

Sóhajtás reszket mögöttem, mire a cseresznyefa felé fordulok a szobám sarkában. A törzs, amit benőttek a lila tövisek, reccsenve megnyílik. A tövisek visszahúzódnak, az ágak felemelkednek, és rózsaszín szirmok libbennek le a földre.

Ahol egykoron a cseresznyefám volt, most egy szűk lépcsősor áll. Egy út fel a Faragvár hasadékába.

– Bízz magadban! – suttogom. És mintha egy kötelet kötöttek volna a szívemre, felsiklom a sötétségbe.

A lépcsősor vaksötét és körbe, körbe, körbe tekeredik fel. Egyenesen a fa szíve felé tartok, fel a legmagasabb ágak felé. Mintha belülről érezném a varázserő lüktetését.

Valami nagyon szentnek és ősinek az érzését.

Minden lépés tudatos, és esküszöm, hogy a szívem együtt dobog a varázserő ritmusával. Vannak tövises ágak a lépcsősoron, de nem hálózzák be annyira, mint más helyiségekben. Helyette egyetlen tüskeág húzódik két oldalt a falon, mintha korlátként szolgálna, ahogy felfelé megyek a sötétben.

Végül elérek egy faajtóhoz. Elfordítom a kilincset, és belépek a Főtoronyba.

Pislogok, és egy hatalmas terem körvonalazódik előttem. Magas, festett üvegablakok engedik be a halványuló fényt, és élénkvörösre, kékre, narancssárgára és zöldre festik a szobát. És a tüskék…

Egyik helyiséget sem, még a Téli Szárnyat sem lepik el annyira, mint ezt. Padlószőnyegként fedik a földet, beleakadnak a ruhámba. Fel-felnyújtóznak a falon, és összegabalyodnak a plafonon. Mintha a Faragvár csontváza lenne.

Elakad a lélegzetem. A terem közepén egy félhold alak nyújtózik, ahová még a tövisek sem mernek behatolni. A padlót egy vibráló mozaik díszíti egy csillaghullásról: ragyogó fények hullanak alá a mennyekből. És négy rózsa nő egy kis területnyi dús földből.

Az egyiknek rózsaszín szirmai vannak, és a festett üveg smaragd fénybe vonja. Mellette egy türkiz szirmú nő, ami sárga fényben fürdik. Amellett egy élénk narancssárga nyújtózik, az üveg sötétvörös színűre árnyalja. És végül, ott van egy meglepően kék rózsa, színe annyira markáns, hogy azt az érzést kelti bennem, hogy lefagyasztana, ha hozzáérnék.

És a rózsák hervadoznak.

Négykézlábra zuhanok, a rózsákból áradó varázserő úgy csap le rám, mint az özönvíz.

A rózsák úgy néznek ki, mint amikben már alig lüktet az élet. A szirmok meghajlottak, a levelek elfonnyadtak. Egy drága, kék szirom hullik le a sor végén nyújtózóról, és földet érve hamuvá porlik.

– Mit jelent ez? – kérdezem. – Mit próbálsz megmutatni?

És mintha a Faragvár meghallaná könyörgésemet, fény süt be a festett üvegen át, és mozogni kezd. Összefonódik, kanyarog és meghajlik, fénylő színek szivárványa, amíg képpé nem alakul.

Levegőhöz kapok. Előttem állnak… a hercegeim.

Tudom, hogy ők azok, noha mindössze csak fény alkotta képek. Ezryn a saját virága mögött áll, keze egy kardot markol. Dayton, haja rövidebb, de ugyanaz a mosoly. Farron összegörnyedve és félénken. És Keldarion, haja egy fehér gubancként a fején, arcán vad grimasz.

Rám néznek.

Nem, nem rám. Valamire mögöttem. Valakire.

Ahogy megfordulok, megpillantom egy nő ködös, szürke fényből alkotott körvonalát. Alakja átcsillog a testemen, miközben előrelép, és megáll a hercegek előtt. Eléjük tart négy rózsát. Mind a négy úgy ragyog, mintha sajátos prizmából készültek volna.

Most már értem.

– Faragvár – suttogom. – Egy emléket mutatsz nekem.

A hercegek lenéznek a nőre, fényjátszó hasonmásaik ismerős mozdulatokat használnak. Ezryn hátat fordít a nőnek, Dayton nevet, Farron visszahúzódik és Keldarion… Keldarion vádló ujjal mutat rá.

A rettegés mélyről feltörő érzése önt el. Mert tudom, hogyan végződik ez a történet. Láttam már ezt a rémálmot személyesen. Ez nem egy eltévedt utazó, aki menedéket kér a csípős szél ellen.

Ez a varázslónő.

És hirtelen élénkfehér fény robban körülöttem, mire a nő magába fordul, köpenye beburkolja. Csillagfény alkotta ragyogó lénnyé válik, arcvonásait égi fény fedi el.

Könnyek csorognak az arcomon, és nem tudom, miért. Előrelépek, meg akarom fogni a kezét, de nem érem el.

A hercegek elesnek a nő hatására, saját fényük immár pislákol. A rózsák, amiket egykor a nő tartott a kezében, most a hercegek feje felett lebegnek.

– Az univerzum ciklikus – szól a nő hangja, és olyan, mint a csillagok ragyogása a légkörön keresztül. – A nappal helyet ad az éjszakának, és fordítva. Tavasz a nyárnak, nyár az ősznek, ősz a télnek és tél a tavasznak. Kik meghalnak, ismét a világegyetem részeivé válnak, lelkük fűként, állatként vagy tündérként újjászületik.

Ez a hang… valamit fellobbant bennem, mint egy álom, amiből felébredtem, de nem tudom felidézni. A térdemre zuhanok, karommal az emlék felé nyúlok.

– És minthogy az univerzum ciklikus, úgy a birodalmak varázsereje is – mondja a varázslónő a hercegeknek. – A sors rátok, négyőtökre ruházta ezt a hatalmat. – Hangja elsötétül. – És ti eltékozoltátok ezt a felelősséget.

A négy herceg térdre hull, fejüket lehajtják. A tündér varázslónő még nagyobbra nő.

– Jelenlegi állapototokban nem érdemlitek meg a sorsot, ami rátok vár. A jövőre való tekintettel ezt nem hagyhatjuk figyelmen kívül, mint ahogy ti sem figyeltetek a birodalmatokra és népetekre.

– Kérlek, adj nekünk megbocsátást! – mondják egyszerre.

Hangja olyan, mint az óceán szele és a jég roppanása az első olvadáskor.

– Őszinte megbánást kell tanúsítanotok.

Aztán Ezrynhez fordul.

– Íme, itt áll az igazságosztó, aki a bosszút keresi a megváltás helyett. Aki gyötrelmét vérbe és csontokba fojtja ahelyett, hogy szembenézne azzal, ami alatta húzódik. Íme, itt áll egy szörnyeteg, aki pusztulásra ítéli birodalmát, amíg vér boríthatja kardját.

Ezryn összeesik, a bőrét karmolássza.

Hagyd őt békén! – akarom sikítani, de a hangom a saját testem rabja.

Aztán Daytonhöz fordul.

– Íme, itt áll a bolond, aki menekül, sorsától való félelmében. Aki elpazarolja idejét és tehetségét. Íme, itt áll egy szörnyeteg, aki pusztulásra ítéli birodalmát, amíg elméje oly ködös, hogy fel se fogja világát.

Dayton térde zuhan, háta ívbe hajlik, arcát a kín torzítja.

Ám a varázslónő még nem fejezte be. Farron fölé emelkedik.

– És íme, itt áll a gyáva, aki azt hiszi, tétlenségével a békét szorgalmazza. Aki kutatások mögé bújik ahelyett, hogy elfogadná döntésképtelenségét. Íme, itt áll egy szörnyeteg, aki pusztulásra ítéli birodalmát, amíg függönyét behúzhatja, hogy a világot ne is lássa.

Most Farron zuhan a földre, alakja előregörnyed.

És végül, a varázslónő Keldarionhoz fordul. Ő is térdre zuhan, megalázkodik. De tudom, hogy nem maga miatt. Hanem a többiekért.

A semmibe sikoltok, könyörgöm, hogy ne tegye meg azt, amiről tudom, hogy következik. De hasztalan. Ez csak egy emlék. És az idő folyása a sors kezének áldozata lett.

– Íme, itt áll a Birodalmak Esküdt Védelmezője, az áruló, aki elárulta a népét a szerelemért. – A varázslónő hangja úgy robban, mint ahogy kidőlnek az erdő fái. – Aki dicsőséget és szenvedélyt keresett. Íme, itt áll a szörnyeteg, aki az egész Völgyet a pusztulásba taszítja, amíg a saját, önző szívét mentheti.

– Ne! – sikítom.

Csakhogy a múltat nem tudom megállítani.

A varázslónő kezének győzedelmes felemelkedésétől a hercegek alakja eltorzul, testük valami szörnyűvé, valami borzalmassá változik. Hátuk megtörik, arcukból pofa nő ki, és karmokká válnak azok a kezek, amikkel azóta már engem is tartottak.

És most a farkasok állnak előttem.

A rózsák a fejük felett lebegnek, aztán a varázslónő felnyúl, hogy mindegyiket megérintse.

– Átkot szórok erre a kastélyra, mindenkire, aki benne él, és a Völgy legfőbb hercegeire. Minden este a szörnyeteg szánalmas alakját öltitek magatokra. Ezt az átkot csak úgy törhetitek meg, ha elnyeritek a sors által nektek szánt társatok igaz szerelmét, és elfogadjátok a társkötődést, amit már régen megírtak a csillagokban. – Csillogó könnycsepp szánkázik le csillagfényes arcán. – Csak így bizonyíthatjátok be, hogy méltóak vagytok a sorsotokra.

A farkasok mélyre hajolnak előtte, a gyötrelem még a fényszülte vetületükön is tisztán látható.

A varázslónő még magasabbra emelkedik a levegőben.

– Ezek a rózsák Faragvárban maradnak. Amikor elhervadnak és hamuvá válnak – a varázslónő lehunyja szemét –, az átok örökre megpecsételődik, és ti az idők végezetéig szörnyetegek maradtok.

Felvonyítanak a farkasok, és mintha ezer vihar tombolna egyszerre. A siránkozás és fény zűrzavarán keresztül a varázslónő megpördül, és a kép elillan előlem.

53. FEJEZET

Rosalina

Hirtelen olyan sötét lett.

Levegőhöz kapok, és térdre zuhanok, a tövises ágakba kapaszkodom, amik belekapnak a kezembe. Hát ezt nem árulták el nekem… Erről tudott Caspian.

Miféle bűnt követhettek el a hercegeim a múltban?

Ám sokkal sürgetőbb érzés szorítja a szívemet.

Fogy az idő.

Átkúszok a padlón, nem érdekel, hogy a tövisek a tenyerembe fúródnak, míg el nem érek a rózsákig. Mindegyik lekonyult, a szirmok bágyadtan lógnak a föld felé. Az átok már huszonöt éve kínozza őket… Vajon mennyi idejük van még?

Meg kell mentenem őket. Nem lehetnek örökké elátkozva. Nemcsak a hercegek vesznének el a szörnyetegekben, hanem a személyzet is. Astrid, Marigold… állatként kéne élniük életük végéig. És a hercegek varázsereje nélkül, hogy megállítsák a tüskéket, Faragvár Caspian kezére jutna.

– Ne, ne, ne! – sírom. Ujjammal a földbe túrok. Kell lennie valaminek, amivel több időt nyerhetek. Ha adhatnék némi varázserőt a rózsáknak, hogy tovább éljenek…

Lágy hang susog, és néhány szederág felém rázkódik.

– Segítsetek nekem! – suttogom. – Tartsátok életben a virágokat!

A szederágak lassan felmásznak a testemen, körbefonják a karomat. De nem félek. Mintha energia áramlata futna rajtam végig. Együtt meg tudjuk csinálni. Könnyek csorognak le az arcomon, és bágyadtan észreveszem, hogy lilásan fénylenek. A bőröm alól furcsa, violaszín ragyogás borít fénybe.

– Meg tudom törni az átkot, ígérem. Csak tartsd meg a szirmaidat még egy kicsit!

Tüskékkel tarkított ujjaimmal a virágok felé nyúlok. Először a Tavasz rózsához. Ezrynre gondolok, keze az enyémen, ahogy meggyógyította a sérülésemet. Arra az erőre, ami összetartja megtört darabkáit. Ő egy rejtély, amit kétségbeesetten meg akarok fejteni.

Aztán óvatosan felfutok kezemmel a Nyár rózsán. Dayton titkos mosolyára gondolok, a legritkább kincsre. Csókjának forróságára, a melegségre, amit a karjai közt éreztem. Annyit tud adni – teszek róla, hogy esélye legyen megmutatni.

A szívem nagyot dobban, ahogy az Ősz rózsát cirógatom. Az én drága Farronom. Az első ember az életemben, akit igaz barátnak tartok, olyasvalaki, aki igazán ismer engem. Több napot szeretnék a könyvtárban tölteni vele, és hogy legyen lehetőségünk az éjszakázásra is.

A rózsák, amiket megérintettem… A száruk kiegyenesedik. A szirmaik kivirágzanak. Nincsenek egyben, de van bennük élet.

Ám még nem végeztem. Utoljára a Tél rózsáját érintem meg. Az én Télhercegem. Az én Keldarionom. A fogvatartóm és a megmentőm. El kell neki mondanom. El kell mondanom, milyen sokféleképpen mentett meg engem. El kell neki mondanom, hogy magát is megmentheti. Tudom, hogy képes rá.

Rózsája felélénkül érintésem alatt. Többet, még többet tudok adni nekik…

Üvöltés hangzik a fülemben, és hirtelen talpra rántanak. Keldarion satuként szorítja a karomat, arcán a színtiszta düh tükröződik.

– Neked tilos ide a belépés! – Hangja mintha a szörnyetegből törne elő. Elenged, gyorsan ellenőrzi a virágokat. – Fogalmad sincs, mit művelhettél volna!

Félelem viharzik a mellkasomban. Keldarionon akkor sem láttam ekkora dühöt, amikor először elkapott engem.

– Sosem mondtátok, hogy fogy az időtök – lehelem.

– Mik ezek? – Megragadja a karomra kúszott szederágakat, és letépi őket.

Felsikoltok, ahogy leszakadnak rólam, és tehetetlennek érzem magam előtte.

– Fogalmad sincs, mit művelhettél volna! – ordítja ismét, és visszasiet a virágokhoz, letépi a közeli tüskés ágakat körülöttük. Mintha sötétség költözött volna belé, egy olyan hellyé vált, ahol a fény csak elhalna.

Hangok csattannak az ajtóból, mire előlép Ez, Dayton és Farron.

– Rosie – szól reszketőn Farron hangja –, mit csinálsz itt?

Csakhogy elegem van, hogy olyan dolgokért hibáztatnak, amikről nem tehetek.

– Hazudtatok nekem. Mindannyian. Elhitettétek velem, hogy a varázslónő gonosz. De mit műveltetek ti mind? – Rettegés fogja el a szívemet. – Szörnyetegnek hívott titeket. Mindannyiótokat!

– Caspian a szörnyeteg! – üvölti Kel. Egy ordítással megragad egy tövises ágcsomót, és kitépi a földből. Megremeg a kastély.

A többi herceg döbbenten áll az ajtóban, de én felkászálódom. Keldarion a falhoz rohan, és még több tüskét tép ki a helyéről. Hangos reccsenés hallatszódik, ahogy a mennyezet egy része leomlik. Egy termetes ág zuhan le, én pedig sikítok, a falhoz lapulok.

De Keldarion nem áll le. Még többet és többet, kitépi a tüskéket a falból és a plafonból. A kastély felnyög, mintha egy fájdalmas kiáltás lenne.

– Kel, állj le! – rikoltom. – Csak rontasz rajta!

– Minden elromlott – vicsorogja. Vér csorog az ujjai közül, ahogy a tövisek az ujjába mélyednek. – Mindennek vége!

A tervem kudarcot vallott, csak rontottam a helyzetén. Kényszerítettem, hogy szembenézzen azokkal az emberekkel, akik elől elbújt. És most felfedtem a legnagyobb titkát.

Egy erős rántással Kel kitép két maroknyi tüskeágat. A kövek kilazulnak a falból, én pedig sikítok, ahogy egy hatalmas ág betör az ablakon, és színes üvegesőt szór ránk.

– Széthullik a kastély! – kiáltja Ezryn. – Gyerünk, még több varázserőre van szüksége!

A hercegek előresietnek a rózsákhoz, egy körben négykézlábra hullanak.

– Irányítsátok az erőtöket a fába! – utasítja őket Farron. – Össze kell tartanunk ezt a helyet.

Dayton felnéz, rémület látszik az arcán.

– Kel, szükségünk van a segítségedre.

De Kel elmélyült a vérben és a tüskeágakban. Felnéz izzadságtól nedves haján át, szemében kék tűz ég. Tekintete rajtam állapodik meg.

– Nem tartozol ide. Távozz!

– Kel – nyüszítem.

– Távozz! – mordul fel ismét.

És ahogy Faragvár, az otthonom, darabokra hullik körülöttem, futni kezdek.

54. FEJEZET

Rosalina

Jég és hó fröccsen fel csupasz bokámra. A lábam már teljesen elzsibbadt, a vékony, ezüst balerinacipőm rég átázott.

Nem érdekel, a testem külseje akár már passzolhat is a szívemhez. Semmi. Semmit sem érzek. Csak azt tudom, hogy el kell innen tűnnöm, haza kell mennem. Az igazi otthonomba.

Senki sem követ, miközben átrohanok a hídon, és a hóval lepett, mély tüskebokrok közé futok.

Jég ropog az óriási bokrokon, ahogy keresztülkanyargok rajtuk. A felkelő hold elefántcsontszín ösvényt mutat. Vissza kell jutnom a rózsabokorhoz, vissza Orca Cove-ba, vissza papához és Lucashoz, és mindahhoz, amit hátrahagytam.

Bolond voltam, hogy valaha azt gondoltam, idetartozom. A könnyek kristályokká fagynak az arcomon, és ügyetlen lépéseimmel a töviseknek botlom, amitől elszakad a gyönyörű ruhám, és vörös csíkokat horzsolnak a karomra és a lábamra.

Nem mintha megérezném őket.

Előreesem, bőröm felszakad a tüskéken, mielőtt egy halom latyakos hóban érnék földet. Egy pillanatig ott fekszem, a leheletem nehéz lélegzetekként távozik belőlem.

A levegőben ismerős, csilingelő nevetés hangzik. Ereimben megfagy a vér. Ne…

Számos sárgán világító szempár kukkant ki a szürkeségből.

Itt vannak a koboldok.

Remegve megmarkolok egy indát, és felhúzom magam. Fuss! Rosalina, fuss! – kiált egy lágy hang a fejemben, olyan hangosan, hogy minden mást kizár. Fuss! Szorult helyzetben vagyok, nem tudok elérni hozzád, nem tudok… – A hang fájdalmas kiáltással elszakad, ám a szavak színtiszta elszántsága adrenalint lő a testembe. Tettre készen felpattanok, bevetem magam a tövisek rengetegébe és a kiszámíthatatlan ösvényre. Ki volt ez? Távolinak, mégis ismerősnek hangzott.

Nem tudok máson aggódni, mint hogy elmeneküljek a koboldok elől. Legutóbb körbevettek engem és Lucast. Még egyszer nem kapnak el ugyanígy. Az izgalom csicsergése hangzik fel, ahogy észreveszik, hogy szaladok. Megrázkódnak a tüskebokrok, mire hó és jég hullik alá, ahogy a koboldok utánam másznak.

– Későre jár, hogy a kis hercegnő elhagyja a kastélyt – fecsegik a koboldok.

– Merre járnak a farkasaid? Merre járnak a farkasaid? – kántálják.

Mélyebbre nyomulok az ágak rengetegében. Magam előtt megpillantok egy kis fényes hézagot, és felé rohanok, csak remélni tudom, hogy legalább valami támpontot nyújt, hogy hol is vagyok. Talán találok egy helyet, ahol elbújhatok vagy elmenekülhetek.

Egy romlott rikoltás vág át az éjszaka levegőjén, amikor egy rút kobold megjelenik előttem, leereszkedett a felettem nyújtózó ágakról. Hatalmas, bogárszerű szeme úgy ragyog, mint a parázs a holdfényben, sápadt bőrét beborítja a csúszós moha és bolondgomba. Szakadt bőrvértet visel, és egy halálos kaszát tart a kezében, amit a tüskékből készített.

Vérfagyasztó sikoly hagyja el a torkomat, ahogy felém tör.

– Milyen csinos kis emberke. – A kobold megnyalja a száját. – Milyen fényes kis ruhácska.

Rettegés facsarja a bensőmet. Mögöttem a tövisek mozognak, ahogy még több kobold vesz körbe. Nem. Nem. Nem fejezem be úgy életem legborzalmasabb estéjét, hogy hagyom, hogy felfaljon egy rohadt kobold.

– Bocs, nem hiszem, hogy jól állna neked ez a ruha – vicsorgom. – A kék nem megy a sárhoz.

Aztán a lehető leghülyébb dolgot teszem, ami eszembe jut. Minden erőmmel felé rohanok, és visszalököm a szederágak közé.

Egy hatalmas tövis átszúrja a kobold beleit, fekete vér fröccsen rám. Ledobja töviskardját, és egy visító üvöltés hagyja el ajkait.

A tüskék forognak és köré záródnak. A tüskebokor mozgolódik. A francba! A tüskék közt megbúvó többi kobold csicsergését és jajveszékelését hallom.

El kell menekülnöm. Nem akarok úgy belegabalyodni és felnyársalódni a tüskéken, mint a kobold haverom. Itt túl könnyű dolguk van azzal, hogy körbevegyenek engem.

Elérek a fényig, és kilököm magam egy meredek, havas domboldalhoz, ami többnyire tüskementes. A domb lábánál lent egy befagyott folyó fut, azon túl pedig fás rengeteg. És ott, egy szemközti domb gerincén, egy résen a fák között, ott a rózsabokor. A vörös virágok éles kontrasztot alkotnak a holdfénnyel szemben. Át kell jutnom a folyón és az erdőn, mielőtt felfalnak a koboldok.

Gyerekjáték lesz egy olyan lánynak, aki báli ruhát visel és gyűlöli a futást.

Nincs más választásom, mint hogy megpróbálom.

Mögöttem a tüskebokor továbbra is kanyarog, mintha csak némi koboldvéráldozatra lett volna szüksége, hogy életre keljen.

Maradj a Tüskebokorban, Rosalina! – követeli egy hang a fejemben. Most már felismerem. Ez a Tüskeherceg. Caspian.

– Persze, hogy a kis barátaid meg tudjanak enni? – vicsorgom, miközben elindulok a hóban. Aligha. Épp az kell neki, hogy ott találjon. Nem adok neki még egy lehetőséget, hogy Kelt kínozza. – És szállj ki a fejemből!

Itt a hóréteg mély, felér a térdemig, ahogy átgázolok rajta. Vad kiáltás szól mögülem, és megkockáztatok egy hátrapillantást a vállam felett. Még több kobold tör elő a tövisek közül.

A tüskebokor mozgása megállt, valószínűleg mert az a hülye herceg rájött, hogy nem sétálok bele a csapdájába. Ám a koboldokat komolyan kiakaszthatta, mert nem csak néhány árad ki a bokrok közül. Tíz, húsz, ötven. Félelem önti el a testemet, ahogy százával rohannak elő a hatalmas bozótok közül. És mind felém igyekszik.

Felkiáltok, és ledobom magamat a domboldalról. Elragad a lendület, és már bukfencezek is lefelé. Próbálom védeni az arcomat, de nem tart soká, míg teljesen elvesztem az irányítást a testem felett. Áttörve a havon a domb lábánál bukdácsolva megállok. Fölöttem minden csak forog és forog.

Talpra kényszerítem magam. Mindenem fáj. A látásom homályos. Sötét alakok száguldanak le a dombon, egyre közelednek és közelednek. Baszki, de gyorsak ezek a szörnyek!

Az egyetlen út a rózsabokorig, ha átkelek a folyón, de egy híd nélkül nem vagyok benne biztos, hogy menni fog. Megállok a part szélén, ám egy örökkévalóságnak tűnő ideig tétovázok, a lábam a jég felett lebeg.

A koboldoknak csak erre a tétovázásra van szükségük.

Vad kántálás csattan fel, ahogy a koboldhorda körbevesz engem. Olyan szorosan húzódnak össze, hogy már megszámolni sem tudom őket. Pánikolva a jégre vetem magam, csúszkálok, ahogy próbálok elmenekülni. Mély roppanás szól alólam. Milyen vastag ez?

Néhány kobold követ a fagyott folyóra, amitől csak még jobban felnyög a jég. Ez az átkozott folyó olyan széles, de nem merek megállni.

Csakhogy ők gyorsabbak. A koboldok belekapnak a ruhámba, én pedig elesem. Ég a testem, ahogy a vérem elárasztja a jeget egy sebből a térdemen.

Fekete árnyak köröznek a fagyott felszínen, amint a koboldok utolérnek és körbevesznek. Egy raj a parton vár. Kopóik mélyre hajolva szaglásznak, vicsorognak, hab csepeg rothadó szájukból.

– Hagyjatok békén! – kiáltom, és feltápászkodom. Körbevettek, és nincs hová futnom. – Mit akartok tőlem?

Sokatmondó pillantást cserélnek egymással, aztán nevetnek, néhányuk csúfolódva provokálnak:

– A hercegekkel keringőzik.

– Töri az átkot. Töri az átkot. Azt hiszi, megtöri az átkot.

Megpördülök, kétségbeesetten keresek rajtuk egy nyílást.

– Anyánk és bátyánk nem örülne neki.

– Nem ám. Nem, nem, nem.

A lények lehelete romlott tejtől és kénsavtól bűzlik, egy gyomorforgató szag, ami a levegőben terjeng, ahogy egyre jobban körém gyűlnek.

– A hercegetek elmehet a pokolba – köpöm.

Észveszejtő fájdalom mar belém, ahogy az egyikük kitör felém, tüskekardjával a combomba vág. Felsikítok, összegörnyedek.

– Hercegünket nem csúfolja! – vicsorogja a kobold, aztán megnyalja ajkát a vérem látványára. – Vörös, mint a rózsa.

– Vörös, mint a rózsa! – Egy másik kobold is rám támad, az arcom felé suhintja kardját.

– Ne! – sikoltom. Felcsapom a karomat, elszántan igyekszem védeni magamat. A penge éles villanása felszakítja a bőrömet, és belevág a felkarom húsába.

– Vörös, mint a rózsa. Vörös, mint a rózsa. Vörös, mint a rózsa. – Kegyetlen vihogás émelyítő csengése vesz körbe, mindegyik nevetés úgy csap a jeges levegőbe, akár egy halálos hullám.

– Le, le, lejössz velünk Anyánkhoz. – Kántálásuk megváltozik, és dobogni kezdenek a lábukkal. Ketten megragadnak engem.

– Nem! – sikítom, és próbálom kitépni magamat a fogásukból. – Nem fogok!

Egyikük furcsa szögbe roppantja a nyakát.

– Csinos lesz a feje egy lándzsára szúrva.

Nyers rémület önti el az ereimet. Ketten ismét megragadják a karomat, egy másik a penészes ujját a ruhámba mélyeszti, feltépi az anyagot. És az, amelyiknél a hosszú tövispenge van, felém lép.

– A csillogó szemed fülbevaló lesz. A hajad bronzos kötél. Fejed egy lándzsán.

Vadul csapkodok, sikítozom. Színtiszta düh lobban fel bennem. És egy hang, ami nem úgy hangzik, mintha teljesen az enyém lenne, sötét ígérettel vicsorog:

– Ki foglak belezni itt a jégen!

Egymásra néznek, aztán vihogásban törnek ki. Előttem a kobold felemeli a tüskekardját.

Fülsiketítő üvöltés vág át a levegőn, mire a koboldok elhallgatnak, épp mielőtt egy fehér mancs áttörne egy csoporton. A koboldok épp akkor fordulnak meg, mikor egy majd háromméteres farkas ugrik a képbe. Egy harapással elnyeli a koboldok fejét.

A maradványukat oldalra dobja, mielőtt vad, kék szemét rám emelné.

Keldarion eljött értem.

55. FEJEZET

Keldarion

Egy olyan tűz mozgatja a testemet, amit még sosem éreztem korábban. És ezúttal hálás vagyok a szörnyetegem vadságáért. Rosalina vére piszkolja ezt a jeget.

Szóval most minden egyes hitvány kis szörnyre lesújt a halál.

– Bukj le! – morgom.

Rosalina engedelmeskedik, és fölé állok, a körülöttünk álló koboldokat vizslatom. Valami vad szállta meg őket, és nem hátrálnak meg. Miért küldtél ilyen sokat? Neki vagy nekem szántad? Ez is egy a gaz játszmáid közül?

Egy koboldcsapat felemeli a kardját, és támadnak. Elsöpröm őket, karmom a húsukba mar. A belük feketére festi a jeget. Megpördülve elkapok még kettőt, érzem erős fogaim alatt, ahogy eltörnek a csontjaik.

– Vigyázz! – szól Rosalina.

Fájdalom szúr a mellső lábamba, amint egy kobold a tövisével belekap. Elsöpröm a koboldot, és beleharapok a maradékba, akik körülvesznek minket. Csakhogy továbbra is több özönlik felénk a folyópartról.

– Az erdőbe! – mordulok fel.

Rosalina bólint, aztán fellöki magát alólam. Futni kezd, de észreveszem ügyetlen járását. Lábán a sérülés egy újabb adag dühöt indít el az ereimben. Nem merem felvenni. Ha a koboldok elkapnak minket, harcolnom kell velük. És nem akarom, hogy annak a közelében legyen.

A folyó túloldalán húzódó erdő közeledik, ahogy elérünk félútig.

– Várj! – Rosalina a bundámba mar. – Túl vékony!

Alattunk a jég pókhálósan megreped.

– Túl nehéz vagyok – mondom.

Kétségbeesetten körbenéz, másik utat keres.

– Feltartom őket – felelem. – Téged elbír a jég.

Rosalina üveges tekintettel néz fel rám.

– Micsoda?

– Menj! – ismétlem. És remélem, hogy pontosan érti, mire gondolok. Menj az erdőbe! Menj a rózsabokorhoz! Menj haza!

Mindig azt gondoltam, hogy nehéz lesz a választás. A birodalmam vagy ő. De végül szó sincs választásról. Hadd essen el a birodalmam, hadd maradjak örökre szörnyeteg. Ő mindent megér.

Rosalina a mindenséget jelenti számomra.

Anélkül, hogy megvárnám a következő mondandóját, visszafutok a koboldok felé. Vad büszkeség tölt el, és hagyom, hogy a szörnyeteg elhatalmasodjon az elmém felett, míg nem ismerek mást, csak a rothadt vér ízét, a roppanó csontok hangját, a rémült sikolyokat és a bomlás orrfacsaró bűzét.

Percek telnek el, vagy talán már órák is, már nem tudom felfogni az idő múlását.

Tüskék fúródnak a húsomba, karmuk a bundámba kap. A fájdalom minden marása semmi ahhoz képest, amit érdemelnék. Hogy elküldtem úgy, ahogy tettem… Testemnek összetörve kéne hevernie a megbánástól.

És talán így is lesz.

Egy újabb hullámnyi kobold mászik a hátamra, és már nincs erőm lelökni őket magamról.

– Tartsatok ki! – kiált az egyikük. – Gyengül! Elvisszük a hercegünkhöz. Kitűnő ajándék lesz.

Vad üvöltés tölti meg a torkomat, aztán közéjük csapok. A halál édesebb lenne, mint hogy visszatérjek a Mélybe. Karmok kapnak az alkaromba, aztán egy kötél.

Ám ez egy olyan választás, amit ezek a szörnyek nem fognak nekem megadni.

Nem számít. A fájdalom fűti a magam ellen érzett haragomat. Összetört testem megfelelő kárpótlás lesz ezért a megbocsáthatatlan bűnért.

– Hé! Rohadékok! – szól egy hang.

Ne!

Rosalina még mindig itt van. Épp ott, ahol hagytam, a jég közepén.

Miért nem futott el?

– Az én fejemet is lándzsára akartátok tűzni, nem? – kiáltja. – Hacsak Anyátokat valójában nem is érdekli.

A koboldok izgatottan csivitelnek.

– Két ajándék a Mélynek. Lemennek. Lemennek.

Néhányuk felé indul. Rosalina leemeli gyönyörű koronáját a fejéről, majd kihúz egy hosszú, egyenes tüskét. Aztán ledöfi a jégbe.

Ne…

Magához akarja csalogatni őket. Oda, ahol a legvékonyabb a jég. Ahol összetörik a súlyuk alatt.

Rosalina meg akar engem menteni.

Hát nem érti? Az sosem fog megtörténni. Mindegy, mit tesz, mindegy, mennyire próbálkozik, a végzetemen már nem lehet változtatni.

És már csak egyetlen egy dolgot tehetek meg érte.

Két hátsó lábamra állok, és erőteljesen lecsapok a jégre. Megroppan és eltöredezik. Még mindig hallom a folyó dübörgő robajlását alatta, termetes jégdarabok emelkednek körülöttünk.

A koboldok pánikszerű félelmükben felkiáltanak, és próbálnak elszaladni az összeomló jégről, de nem tudnak menekülni. Kúszó-mászó testük aláhullik, aztán elrántja őket az özönlő folyó.

Az utolsó dolog, amit hallok, mielőtt elnyelne a jeges víz, az Rosalina kétségbeesett sikolya.

Körbezár a hideg. Olyan hideg, amit még a Tél szörnyetege sem élhet túl. És elgondolkodom, hogy vajon egészen a Mélyig süllyedek-e.

56. FEJEZET

Rosalina

Az egyik pillanatban egy hatalmas farkas és egy koboldhorda áll előttem, a következőben pedig nincs más, csak a téli szél és a zúgó folyó.

Az az idióta jeges seggfej. Én akartam megmenteni őt.

Bármeddig hajlandó lettem volna lesüllyedni, ha az azt jelenti, hogy adok neki még egy esélyt. Annyira furcsa. Egy lélegzetvételnyi idő alatt az, hogy elmerülök a jég alatt, a legnagyobb félelmemből semmivé vált. Mert rájöttem, hogy a valódi legnagyobb félelmem éppen előttem zajlott. Jól tudtam, hogy a koboldok Keldarion elleni csapásaihoz, a jégre csepegő vércseppekhez semmilyen félelmem nem hasonlítható.

Átkozva a hülye nevét, visszateszem fejemre a tüskekoronát, és a törött jéghez bicegek. Lassítok, ahogy egyre közeledem. Még mindig hatalmas darabokban törik szét. Csakhogy ez nem egy tó. Ez egy folyó – bármi esik is bele, azt elviszi az áradat oda, ahol a jég már túl vastag ahhoz, hogy megtörjön.

Nincs sok időm.

A hold élénken világít, és az árnyékok gyorsan suhannak el a jég alatt. A koboldok. Kel.

Futni kezdek, nem törődöm az észveszejtő kínnal a lábamban. El kell érnem hozzá. Nem számít semmi más. A folyó szűkülni kezd a távolban, és még több tüskebokor zárul köré.

Valami döngés szól a lábam alatt, egy kéz lapul a jégre – egy hamuszürke koboldarc, szeme elkerekedett, buborékok törnek elő az orrából, miközben megfullad. Elsüllyed, ahogy egy másik sodródik arra, aztán még egy. Koboldtestek örvénye táncol lent a fagyos mélységben.

A távolban a folyón gátat vet egy vastag, tövises ágcsomó. A testek felhalmozódtak a vastag jégréteg alatt, vagy fennakadtak a vízbe fagyott szederágakon. Koboldtestek kavarognak a talpam alatt, míg én kétségbeesetten dörömbölök a kemény felszínen.

– Kel! – sikítom. – Kel!

Egyik végéről a másikhoz rohanva nem látok mást, csak sötétséget, elrothadt alakokat. Térdre esem, próbálok még mélyebbre látni. Semmi.

Itt kell lennie.

Muszáj.

A jégre zuhanok, nem érzek mást a bőröm alatt, csak a hideget. Miért csinálta ezt? Miért dobta be magát a mélybe?

A folyó gátolva van. Itt kéne lennie. Dühös és elkeseredett könnyek törnek elő a szememből, mégsem tudom elfogadni, hogy elment.

Nem ment el.

Valami felcsillan bennem. Itt van. Felemelem a fejem, érzem, ahogy a szívem kihagy egy ütemet. Valami húzni kezd a mellkasomból, egész testem remeg, mintha megrázott volna az áram.

Mintha felrántottak volna, a talpamra ugrom. Mintha egy nyíl robbanna ki a szívemből, és vezetne engem. A folyó partjához rohanok, és mélyen lógó ágak csomójához kúszom.

Gyorsan elsöpröm a dér felső rétegét, aztán megpillantom a fehér bundát, ahogy a jégnek nyomódik.

– Kel! – Leveszem fejemről a tüskekoronámat. Tekereg a kezemben, és füst száll fel a tenyerem alól. A korona átalakul, kinyúlik, és egy varázslatos, lila karddá változik.

– Fura, de jó – mondom, majd belemélyesztem a tüskét a fagyott folyóba. A jég egy nevetséges nyögő hanggal megroppan. Felpattanok, magammal rántom a kardot is. A lyuk kiszélesedik, néhány jégdarab elsodródik. A fehér farkas teste felemelkedik a felszínre néhány felúszó kobolddal együtt. Mind halott.

De ő nem. Tudom, hogy nem.

Hasra fekszem, és közel kúszom a széléhez, aztán kinyúlok és megragadom a bundáját. Baszki, de nehéz.

– Kel! – kiáltom.

Kezem a csípős, hideg vízhez ér, ujjamat belehurkolom egy szőrcsomóba. Egy dörrenéssel a jég szélének ütközik. Ki kell emelnem az arcát a vízből.

Óvatosan a peremre helyezkedem, és felülök. Mindkét kezemmel megragadom a bundáját, és húzni kezdem. Meg se moccan. Elvesztem a fogásomat, majd hátraesem, jéghideg víz fröccsen rám.

– Ne, ne, ne – mondom, visszamászom, és ismét belekapaszkodom. Meg tudom csinálni. Muszáj. Sikítok, a karizmaim megfeszülnek, de nem mozdul többet, mint korábban. Puha bundája kicsúszik a fogásomból, és ismét visszacsobban.

Újra próbálkozom, a mellkasomat már teljesen a vízbe mártottam, és próbálom felnyalábolni egy mancsát vagy a törzsét. Nem mozdul. És kezdek kifutni az időből.

Kétségbeesett, ösztönös kiáltások hagyják el a testemet, miközben ismét próbálkozom, csakhogy lendületből visszaesek, és keményen beverem a fejemet a jégbe. Átfordulok, és reményveszett sikoltással labdává gömbölyödöm.

Nem tudom megemelni. Túl nagy. Én pedig csak egy gyenge ember vagyok, aki nem tartozik ide.

Értem fog meghalni.

A semmiért fog meghalni.

Megrázkódom a zokogástól, és olyan, mintha a hideg már minden részemet felkaszabolta volna.

Valami lágy hullik rám, bársonyosabb, mint a hó, így felnyúlok, hogy lesöpörjem magamról. Pislogok, ahogy körvonalazódik előttem. Egy aranyló rózsaszirom. Még egy hullik a karomra. Felettem a tüskebokor egyetlen gyönyörű aranyrózsát növesztett.

Ezek a tövises ágak – egy rózsabokor.

Lassan felkelek, és a rózsáért nyúlok, mire a szúrós szárak felém hajlanak.

Épp úgy, mint amikor lezuhantam a hasadéknál az első alkalommal, amikor rám támadtak a koboldok.

Vagy amikor létraként lesegítettek a tömlöcből.

És amikor segítettek megmenteni a rózsákat a Főtoronyban.

A ketrec, amit a koboldok köré húzott, amikor el akartam menekülni.

Mi van, ha nem Caspian az egyetlen, aki irányítani tudja őket?

Amint az arany rózsás tüskeág leereszkedik, felnyúlok és megragadom, mire megcsap egy kapcsolódás. A tudatom a minket körülvevő tüskeágak hálójára pattan.

A hálóba öntöm a dühömet, az idegességemet, az elszántságomat, a szerelmemet. Meg fogom menteni.

Az ágak mozogni kezdenek. Lenyúlnak a vízbe, óvatosan körülölelik a hatalmas farkast, és elkezdik felemelni...

A szívem kihagy egy ütemet, és szorosabban fogom a szárat, érzem, ahogy kapcsolódás egy kissé elenged. Még ne.

A tüskeágak leengedik a fehér farkast a folyó partjára. Levegőért kapok, és elengedem az arany rózsabokrot. Megremeg a lábam. Úgy érzem, mintha évezredek óta rohannék…

Összeesem, a látásom elhomályosul. De még nem állhatok meg. Csak még egy kis erő. Lassan végigmászom a jégen. Ujjaim a folyópart friss hórétegét tapogatják.

Mindjárt…

Hideg, nedves bundát érek. Keldarion megremeg alattam. Megremeg.

Él. Hatalmas erőfeszítéssel mancsra áll, és vizet köhög fel. Kék szeme lepillant rám.

Karomat a nyaka köré vetem, végre érzem, ahogy a húzó érzés csökken, most, hogy eljuttatott oda, ahová tartozom.

57. FEJEZET

Rosalina

A tündérek biztos gyorsan gyógyulnak, mert valami nedves böki meg a hátamat, és homályos látással megpillantok egy hatalmas fehér farkast, ahogy mellettem áll. Lehajtja a fejét, és lassan kezdem felfogni a környezetemet. Óriási erőfeszítéssel a hátára húzom magam.

Szőrszálainak vége deresre fagyott. De nincs más mód. Nem hiszem, hogy bírnék még egy lépést tenni.

Fogalmam sincs, hová megyünk, csak hogy a lágy hóesés betakar, és a tél minden hidege a csontjaimig hatol.

A távolban érzem, hogy a csípős szél alábbhagyott, és amikor pislogva kinyitom a szemem, egy barlang szilárd kőfalait pillantom meg.

A farkas még egy nagyot lök magán, aztán összeesik. Én legurulok róla, és a sziklás földre érkezem. Keldarion szeme rebegve lecsukódik, én pedig felmérem teste sérüléseinek súlyosságát. Egy vérnyom követett minket a vájatba.

És rájövök, hogy a tündérek talán mégsem gyógyulnak olyan gyorsan. Még a szörnyetegformájukban sem. Talán mindent bele kellett adnia, hogy idáig elhozzon engem.

– Hol vagyunk? – kérdezem, fellököm magam, és körülnézek. Egy sima falú, kisebb mélyedés, amit csak az élénk holdfény világít meg.

– Ezryn egyik rejtekhelyén – szűri Keldarion a fogai közt, szavait a fájdalom színezi.

Oké, Rosalina, ideje, hogy összeszedd magad! Keldarion megsérült. Túl messze vagyunk a kastélytól, hogy visszajussunk. Én pedig a kihűlés határán lavírozok.

Ezryn egyik rejtekhelye. Biztos akkor használja ezeket, amikor hosszabb időt tölt a Tüskebokorban, miközben koboldokra vadászik. Ami azt jelenti, hogy tartalékának is kell itt lennie. A hátsó falnál egy fényes faláda áll, amit elfednek az árnyékok. Elmászom odáig, próbálom figyelmen kívül hagyni a fájdalmat a lábamban és a karomban, és azt, hogy egyáltalán nem érzem az ujjaimat a kezemen és a lábamon.

Egy cseresznyevirág alakú, apró lakat zárja, de az érintésemre kinyílik. Elég vacak biztonság, Ez. Bár ismételten, már én is tudom, hogy noha elvetemültek, a koboldok nem éppen zsenik.

Amint felnyitom a tetejét, hálát mondok a Tavaszhercegnek. Ez a láda telis-tele van ellátmánnyal. Takarók, ráadásruhák, szárított ételnek kinéző csomagok, vízzel teli kulacsok, egy egyszerű fémsisak, gyufa és… kinyitok egy szőtt erszényt, ami hosszú kötszercsíkokat és jó néhány erős szagú kenőccsel teli konzervdobozt rejt. Remélhetőleg ez elég gyógyszer, hogy segítsen egy hatalmas farkason.

– Először rakj tüzet! – ugatja Keldarion. – Melegedj fel, aztán lásd el a sebeidet!

– Ez csak egy horzsolás. – Megforgatom a szememet. – Nem én vagyok, akiből egy vértócsa ömlik a földre.

A hátsó lába alatt növekvő vértócsától aggodalmasan összeszorul a szívem. Ám a tűzzel kapcsolatos tanácsát megfogadom. Senkin nem segíthetek, ha az ujjaim olyan hidegek, hogy nem tudok velük dolgozni.

A sarokban áll egy halom tűzifa, a láda alján pedig gyufaszálak. A korlátozott, kínos kempingezési képességeimmel és Keldarion morgásával, hogy mindent rosszul csinálok, sikerül összehoznom egy rendes tüzet.

Néhány válogatott káromkodás hagyja el a számat, ahogy szúrnak az ujjaim, aztán lassan kiolvadnak.

– Most meg kell néznem, milyen komolyak a sérüléseid – fordulok Keldarion felé. – Vissza tudsz változni emberré? Úgy könnyebb volna.

Orrával a barlang bejárata felé biccent. Csillagok pislognak az éjsötét égen.

– Ja, igen. Még mindig éjszaka van. – Összefűzöm az ujjaimat a tarkómon, aztán egy vigyort villantok rá. – Hát, végül is gyerekként állatorvos akartam lenni.

Egy farkas pofájáról nehéz megmondani, de azt hiszem, kiérdemeltem egy mosolyt… vagy egy fájdalmas grimaszt. Ruhámon elolvadt a jég, és most víz csorog a lábamon. De semmi sem számít, amíg Kel nincsen jobban, vagy legalábbis már nem vérzik. Felkapom az elsősegélyes erszényt, aztán mellé ülök, hálás vagyok a tűz hátamat simogató melegéért.

Felsorakoztatom az erszény tartalmát magam előtt, és egy örömittas sóhajtást engedek el.

– Istenem, imádom Ezt!

Kel felvonja farkasszemöldökét.

Felkapom az első konzervet, és az orra elé tartom.

– Számokkal és piktogramokkal jelölte meg a dobozokat. Nagy segítség. Mármint, fogalmam sincs, mire  jók, de már gyógyított meg korábban, szóval bízom benne, hogy Ez tudja a dolgát.

– A gyógyítás olyan varázserő, ami sok Tavasz birodalmi uralkodó birtokában volt – mondja Keldarion. – Ezryn tehetséges. Mesterien bánhatna vele, ha ugyanazt az értéket látná benne, mint más adottságában.

Tovább folytatom a kellékek rendszerezését. Ha tippelnem kéne, van közte egy savszagú fertőtlenítő keverék, egy lágy, fehér balzsam és egy átlátszó fedőgél.

Tudom, hogy a fertőtlenítő csíp, mert Kel kienged egy vicsorgást, és felhúzza ínyét hatalmas agyarairól, amikor felkenem rá. Most már nem ijeszt meg – megpöccintem az orrát, és rászólok, hogy ne viselkedjen ilyen gyerekesen.

A legnagyobb vágásoktól a kisebbekig dolgozom. Szerencsére a fedőgél megállítja a vérzést, a bundájára száradt vérrel viszont nem sokat tudok kezdeni. Óvatosan kell dolgoznom a testét borító, kiálló jégtüskék körül, bár úgy tűnik, a jég róla is kezd leolvadni. Vajon ott lesznek még a sérülések, amikor visszaváltozik tündérré? Miközben elpakolom a készletet, Kel megböki a lábamat nedves orrával.

– Ne feledkezz meg erről!

Magamra is felkenem a balzsamot, aztán a fogam közt szűrve elmormolok egy káromkodást.

– Baszki, ez tényleg csíp.

– Ne légy ilyen gyerekes! – A gyógyító gél biztosan működik, mert humor cseng a hangjában.

– Visszaszívok minden kedves dolgot, amit Ezről mondtam – motyogom, miközben felviszem a krém maradékát.

– Le kell venned a vizes ruháidat – dörmögi Keldarion.

– Ki vagy te, Dayton? – gúnyolódom, de az ellátmányos ládához indulok.

– Megfázol.

– Csak viccelek. – Előveszek egy rongyos takarót, egy finom, hosszú ujjú fekete inget és egy nadrágot. Ezt viseli Ez a páncélja alatt? – Csukd be a szemed!

A farkas horkantása az egyetlen válaszom. De még csak meg sem fordulok, hogy ellenőrizzem. Megbízom benne. Lehántom magamról az immár darabokra szakadt ruhámat, és a gyémánt nyakláncot óvatosan a tetejére helyezem, aztán néhány friss kötszert arra használok fel, hogy a csuklóm köré tekerjem. A hatalmas takarót a vállam köré kanyarítva visszatipegek a tűzhöz, és kiterítem a tönkretett ruhámat és a fekete inget és nadrágot is. A testem még mindig vizes, nem akarom, hogy az egyedüli száraz ruháim is nedvesek legyenek.

– Oké, most már kinyithatod – felelem, és leülök vele szemben a tűz túloldalán. – Ebben várok, amíg megszáradok.

Csakhogy Keldarion összehúzza a szemét.

– Gyere ide!

Azonnal engedelmeskedem, szorosabban összefogom a takarót magam körül, és a mellkasához ülök. Fehér bundája meleg a tűz közelségétől.

– Fázol? – kérdezem. – Csak egy takaró van, de odaadom…

C alakban összegömbölyödik körülöttem, fejét termetes mancsára fekteti.

– Tökéletesen megvagyok, én rózsám.

Én rózsám. A bálon is így hívott, és most ismét. És nem tudom elfelejteni az érzést, ami hozzá hívott, mintha egy csillag robbant volna fel a mellkasomban.

– Bocsánatot kérek mindenért – mondja, szavai végigdübörögnek rajtam. – Mindössze segíteni akartál, de…

– Ne aggódj miatta! – felelem. – Elég, hogy te jól vagy. A többiek…

– A varázserejükkel próbálják életben tartani Faragvárat. – Szenvedés karcolja szavait. – Ám amikor rájöttünk, hogy elhagytad a kastélyt, tudtam, hogy meg kell találjalak.

– Hát, azt mondtad, hogy távozzak.

– Azt gondoltam, visszatérsz a szobádba. Sosem küldenélek egyedül a vadonba – mondja Keldarion. – Rosalina, nagyon sajnálom. Amiért elfogtalak, minden undok megjegyzésért, amiért elküldtelek. Most már tudom, mit kell tennem.

– Pihenned kell. Biztos, hogy nem fázol? – A nyakhajlatába bújok, ujjaimmal beletúrok a lágy, fehér bundájába. – Amikor én estem jeges vízbe, én vagy egy hétig fáztam.

Fülei kiegyenesednek, és azt morogja:

– Mikor volt ez?

– Nagyon régen.

– Mondd el! – Füleit lassan lejjebb engedi, és közelebb kúszik. – És nem, nem fázom. A hideg ritkán zavar engem. Bár csapdába esni egy befagyott folyóba még az én határaimat is súrolja.

Tudattalanul végigsimítom a heget a bal csuklómon.

– Tizenöt éves voltam, és Orca Cove-ban befagyott a tó – kezdem. – Papa távol volt, mint mindig. A Sziklás-hegységben vagy talán Nunavutban. Már nem emlékszem, de a gyerekek az osztályomban arról beszélgettek, hogy elmennének korcsolyázni a hétvégén. Az összes félretett pénzemet korcsolyára költöttem, és nagyon bűntudatom volt, mert tudtam, hogy papának szüksége lehet arra a pénzre. De nagyon akartam menni, noha senki sem hívott meg.

– Miért nem hívott senki?

– Nem tudom – sóhajtom. – Sosem tudtam beilleszkedni az iskolatársaim közé. Azon néhány alkalommal, amikor beszélgetni próbáltak velem, végül valami kínosat mondtam, például a legutolsó könyvről kezdtem fecsegni, amit olvastam, vagy egy tévéműsorról, amit kedveltem. Azt hiszem, egy alkalommal harminc percen át magyaráztam azt, hogy ha csillagokat nyelsz le, varázserőhöz jutsz.

– Hát, a magam részéről ezt nagyon érdekesnek tartom – dörmög Keldarion mély hangja.

– Sok könyv van, amit felolvasnék neked – suttogom. – Szóval, felbukkantam, reméltem, hogy majd mindenki azt gondolja, hogy valaki meghívott. Nem voltam jó korcsolyázó. A csapat szélén bukdácsoltam.

– Aztán egy hosszú reccsenést hallottam a lábam alatt, a jég üvegként tört szilánkosra. Aztán a következő pillanatban nem éreztem mást, csak a hideget. Mintha súly lett volna a bokámon. A téli ruháim olyan nehezek voltak. Az első reakcióm az volt, hogy sikítsak, de a hideg leözönlött a torkomon.

Kel szívverése felgyorsul. Talán eszébe jutott az ő élménye.

– Csak süllyedtem és süllyedtem. Aztán karok kanyarultak körém, és megmozdultunk. Majd hirtelen jeges szél csapott az arcomba, és egy hang kiáltott a fülembe: „Taposs, Taposs!”. Szóval tapostam. Köhögtem, kiköptem a vizet. Rájöttem, hogy valaki utánam ugrott.

Egész testem lemerevedik az emléktől, ahogy karjai körém zárultak. A testem nem az enyém, magáévá tette a hideg, a nedvesség és ő.

– Levágta magát a jégre, egyszer sem engedte el a kabátomat vagy hagyta volna, hogy visszasüllyedjek. Aztán teljesen egyedül kihúzott a vízből. Rázuhantam, köhögtem, és amikor kinyitottam a szememet, csak egy fiút láttam, olyan élénk színű hajjal, mint a naplemente. – Azt kérdezte: „Ki vagy te? Hogyhogy sosem láttalak korábban?” A többi gyerek betakart minket a kabátjával, és próbáltak melegen tartani, amíg a mentősök megérkeztek. Elszállítottak minket egy mentőautóval, és rettenetesen remegtem. De ott ült mellettem, karját körém fonta, és mondta, hogy most már biztonságban vagyok, és majd ő vigyáz rám. Lucasnak hívták.

Kel felé fordulok, kíváncsi vagyok, hogy egyáltalán érdekli-e a történet. Ő csak figyel engem. Szeme összeszűkül.

– Folytasd, Rosalina! Meg akarom ismerni az életedet, bármennyire is szörnyű hallgatnom, hogy micsoda kínokban volt részed.

– Azt hiszem, még senkinek sem meséltem el ezt a történetet – motyogom. – Nem tudom, miért. Ez olyasvalami volt, amiről a városban már mindenki tudott.

– De sosem a te szádból hallották – mondja Keldarion.

Bólintok, szorosabban összefogom a takarót a vállamon.

– Az apám túl messze volt, hogy hazavigyen a kórházból. Igazából három napig el sem érték. De Lucas családja ragaszkodott hozzá, hogy velük menjek haza. A Vadászházban laktak, és egy saját szobát adtak nekem. Abban az időben azt gondoltam, ez életem legszebb hete. Nem volt ott más, csak forró leves és a tűz melege. Lucas és én mindennap valóságshow-kat néztünk. Egyáltalán nem éreztem furcsának. Állandóan csak azt hajtogatta, hogy el sem hiszi, hogy még sosem találkoztunk. Persze én tudtam, hogy ő kicsoda. A városban mindenki ismerte Lucast. Orca Cove aranyifjúja, tökéletes és helyes…

Mély morgás visszhangzik Keldariontól, és nem tudom megállni, hogy egy kissé ne nevessek fel.

– Amikor visszatértünk az iskolába, mindenki úgy kezelte őt, mint egy hőst, aki legyőzte a sárkányt, és én voltam a hercegnő, akit megmentett. Az iskolában még egy kiselőadást is tartottak, hogy hogyan legyünk biztonságban a jégen, és a rendőrség eljött, hogy átadjanak neki egy medált. Ha Lucas népszerű volt korábban, innentől fogva tisztelték is.

A tűz fénye sápadt bőrömön és Keldarion fehér bundáján játszik.

– Ezután olyan volt, mintha mindenki látna engem. A lányok megdicsérték a hajamat, vagy azt mondták, milyen szép vagyok.

– Valóban szép vagy, Rosalina – mondja Keldarion.

– Talán csak ennyi jutott eszükbe, hogy ezt mondják nekem. Olyan érzés volt, mintha minél többször észrevettek volna… annál kevesebb maradna belőlem. Már nem beszéltem azokról a dolgokról, amiket szerettem, és kevesebb olyan dolgot csináltam, amit élveztem. Lucas volt a nap, én pedig az árnyéka. És olyan jól ment nekem, hogy megfeledkezett róla, hogy van sajátja. De elrettentett a gondolat, hogy egyedül legyek. És az, hogy valaki más árnyéka legyek… Hát nem jobb az, mint egyedül lenni?

Mérges morgás dörren Keldarion felől, és közelebb gömbölyödik. Feljebb húzom a takarót, eltűnök testének melegében.

– Itt mi a helyzet? Megjátszod magadat?

– Nem – nevetek. – Mármint, miért is tenném? Nincs mit vesztenem. Egy fogoly…

– Mondtam már neked. Nem vagy fogoly.

Bólintok, eszembe jutnak a bálon elhangzott szavai.

– A korcsolyázás után, azt hiszem, sorsszerű volt. Az életemmel tartoztam Lucasnak, és…

– Megmenteni valaki életét nem azt jelenti, hogy rendelkezhetsz felette.

Szavai leülepednek bennem, mielőtt folytatnám.

– A hősöm volt, én pedig az ő…

– Szereted?

Ujjaimat a csuklóm köré szorítom, amíg már fáj.

– Mindig így gondoltam. Mármint, igen. Bizonyos szempontból. Néha elgondolkodom… minden szeretet jó?

Kel nehezen lélegzik, és egész testében megremeg, mielőtt felelne.

– Nem.

Könnyek szöknek ki a szememből, és a kézfejemmel letörlöm őket.

– Ne gondolj magadra, jó? Most én sajnáltatom magam. A társad nagyon szerencsés lesz, mikor megtalálod őt. – Utolsó szavaimat kész szenvedés kiejteni, rossz érzést keltenek a számban.

– Már megmondtam, Rosalina. Nekem sosem lesz társam.

Lehurroghatnám, ahogy a bálon is tettem, de elhagyott az erőm.

– Újra szerelmes leszel, Kel – suttogom. – Igazából nem olyan nehéz.

Szemem rebegve lecsukódik, és hagyom, hogy a tűz melege magával ragadjon, miközben mély álomba süllyedek. Nem nehéz újra szerelembe esni, mert valahogy velem is megtörtént.

A jég és a sötétség nem törnek be az álmaimba. Csak a melegség. A csillag, ami Kelhez vezetett, virul a mellkasomban, és az elégedettség vízesését zúdítja rám. Képek lebegnek el előttem: lágyan hulló hó, egy fiú, aki gesztenyét süt, és a kandallópárkány felett húzódó, felfűzött narancsszeletek. A fiatalabb Kelt látom, arcán édes mosollyal. Egy idősebb tündér túr a hajába, megcsókolja az arcát. Most egy mezőn vagyunk, és virágokat tűz egy másik kisfiú páncéljának fémlemezei közé, miközben nevetnek. Ez a fiatal Ezryn, tudom.

Az álmaim olyanok, mintha emlékek lennének, csak nem az enyémek, de a legjobb fajátból – azok, amiket a szívedbe zársz. Sötét szaténlepedő feszül Kel hatalmas, eres keze alatt. Egy elszánt csók tekergő forrósággal tölti meg a bensőmet, és az ő rekedtes hangja hangzik a fejemben: „Semmi sincs ezen a világon, amit nem adnék fel érted, nincs áldozat, amit nem hoznék meg.” Szenvedély és vágy önti el a testem minden részét, és a messzeségben érzem a durva takaró érintését csupasz bőrömön. „Akkor bizonyítsd be, Kel! Bizonyítsd be nekem!”

A csuklómon a karkötő égeti a bőrömet, és mélyebbre ereszkedek az álomba. Ebbe az emlékbe. Egy esőtől nedves éjszaka. Egy gyönyörű nő arca, kezében négy rózsával. Aztán egy fény, egy fény, ami olyan erős, hogy nem látok tőle. A varázslónő képe villan a szemem előtt, arca ragyog a csillagok fényétől.

Íme, itt áll a szörnyeteg, aki az egész Völgyet a pusztulásba taszítja, amíg a saját, önző szívét mentheti.

Kipattan a szemem, és levegőért kapok. A tűz parázzsá sistergett, a holdfény még mindig táncol a barlang szájánál. Csillagok villannak az éjszakai égen.

Kiráz a hideg, a takaró félig lehullott rólam, ám egy kar fog szorosan a derekam körül. Visszatér a tudatom, amint megérzem a formát a hátamnak nyomódva. Egy formát, ami nem egy farkasé.

Hanem egy emberé.

58. FEJEZET

Rosalina

Legalább négy dolog küzd a fejemben, amitől teljes pánikba esem. Minden erőmre szükségem van, hogy nyugton maradjak.

Először is, az nagyon világos, hogy Keldarion tündér. Mármint kibaszott világos, hogy tündér, annak ellenére, hogy még mindig este van. Nincs telihold. Ennek nem kéne lehetségesnek lennie. Hogy történhet ez?

Másodszor, meztelen vagyok. Egy hülye idióta vagyok, amiért mindössze egy szál takaróban elaludtam, mielőtt Ezryn tartalékruháiba bújtam volna. Ez még nem lenne akkora probléma, kivéve, hogy…

Harmadszor, a tündérherceg is anyaszült meztelen, és olyan szorosan ölel magához, hogy alig kapok levegőt. Elaludtam egy farkas mellett. Egy farkas! Hát, így nagyon, nagyon más a helyzet.

A fejemben listázom testének minden porcikáját, ami az enyémhez ér. Karja a derekam köré kígyózott, szorosan fog izmos mellkasához. Másik karja párnaként nyúlik a fejem alatt, keze a mellemnél lóg. Nem kifejezetten markolászik engem, de ha egy kicsit megmozdulnék, bizonyosan lehetősége nyílna rá.

Ismételten, mindez felfogható. Csakhogy ami teljes izgalommal tölt most el, hogy a lábaink össze vannak gabalyodva egymással. A csípőm tökéletesen illik az övébe, és meredező farka a fenekemnek nyomódik.

És negyedszer, az a legrosszabb, hogy nem akarok levegőt venni. Nem akarok megmozdulni. Fejét lehajtotta, a hajamba dőlt, és érzem az egyenletes lélegzetvételét, szívének dobbanásait. Nem akarom felébreszteni, mert még soha életemben nem éreztem ilyen jól magam. Örökké ilyen közel akarok nyomódni hozzá. Nem, ez nem igaz. Még közelebb akarok lenni…

Finom forróság rebeg végig rajtam, és összehúzódnak az izmaim. Nedvesség gyűlik a lábaim között. Baszki, fogadni mernék, hogy probléma nélkül be tudna csusszanni. Hát, talán. Egy kész szörnyetegnek érződik.

Az ötlettől bizsergő érzés szalad végig a testemen. A csípőm akaratomon kívül ring az ő testének. Mély dörmögés rezonál a mellkasából, és megmozdul.

Tévedtem, hogy nem tud jobban magához szorítani. Fölül heverő karja végigsuhan a mellemen, a másikkal egy acélerős ölelésbe von. Csípőjét előrebillenti, hogy az enyémmel találkozzon, farka végigcsúszik a fenekemen.

– Kel. – Neve kicsusszan az ajkaim közül, félig nyögés, félig könyörgés.

És pontosan tudom, melyik az a pillanat, amikor felébred. Szorítása enyhül, és élesen beszívja a levegőt.

Aztán mozog, és testének eltávolodása az enyémtől fájdalmas sokkot okoz. Kinyújtja karjait a fejem két oldalán, a csillogó éjszakai égre néz, aztán meztelen mellkasára, végül rám, ahogy a földön fekve alatta terpeszkedem.

Egymásra bámulunk. A tulajdonává válok. Semmi zavartságot nem érzek meztelenségemben, csak egy erős kapcsolódást közöttünk, ami túlmutat a fizikai érzeteken. Szemének minden pillantásával fény söpör rajtam végig, mintha minden részemet arra teremtették volna, hogy ő lássa.

Miközben engem néz, én őt nézem. Széles vállát, a mellkasára hulló haját, orrának tökéletesen egyenes vonalát, és a sötét szemöldökét, ami árnyékot vet arra a jégszilánkos szemére. Bőrén még mindig éktelenkednek a sérülések, ahogy a farkasén is, de már nem tűnnek olyan szörnyűnek. Van valami gyengédség a tekintetében, amit korábban nem láttam, mintha a hűvössége… elolvadt volna.

– Kel – suttogom, mert csak ez az egy szó létezik. Ez az egyetlen szó, amit a lényem képes felfogni. Ahogy ujjaimat végigvezetem arcának vonalain, meglepett dörmögés szól a torkából. Megragadja a kezemet, ott tartja a helyén. Ajkát félrehúzva belecsókol a tenyerembe.

A világ mintha a szívverésünkkel együtt sötétülne el, majd élénkülne fel, és jobb csuklómon látom a jégből és rózsákból készült karperecet – az alku, ami hozzá köt. Ehhez a helyhez. A tükörképét látom az ő karján. De van valami fölötte, egy másik karperec. A teljes összpontosítástól életre kel, egy jeges, lila forma, hegyes tövisekkel…

Egy másik alku?

– Rosalina. – Hangja halk és mély, és izgalomhullámot küld végig a testemen. Megremegek és megvonaglok a puha takarók halma alatt. Többre van szükségem, mint az ajkára a kezemen.

– Hogy lehetsz ilyen? – Ujjamat végighúzom a mellkasán, érzem hajának finom tincseit és feszes izmait.

– Mert – szól gyengéden – több varázslatot láttam a szemedben, amióta megérkeztél Faragvárba, mint amennyit láttam az elmúlt huszonöt évben.

Lassan, szinte már óvatosan, érdes keze felkalandozik a karomon, és finoman megérinti a kulcscsontomat. Aztán, ahogy kezét lejjebb vezeti, ujjpercével a mellem oldalát simítja. Nem tudnám megmondani, mi a varázslatosabb: az érintése, vagy ahogy vonásai a leggyengédebb arckifejezésbe olvadnak, ajkai elnyílnak, szemei kíváncsian figyelnek.

Lágy, suttogó lehelet hagyja el a testemet, ahogy tenyere a hasamra simul, ujjait szétterpeszti, hüvelykujja a köldököm alatt cirógat. Lüktető szükség önt el, és egy kétségbeesett mordulás szökik ki a számon.

– Ez a hang. – Végigköveti ajkam vonalát. Egy reménykedő mozdulat, mintha a kezével rabul ejthetné ezt a hangot.

Nyelvem az ujjait érinti, miközben elhúzódnak. Nem tudom, hogy én emelem-e a csípőmet, vagy az ő teste zuhan rám, de hirtelen egymásnak nyomódunk. Mellem a mellkasához préselődik, acélos vágya a hasamat dörzsöli.

– Széttép engem ez az érzés. – Szája a nyakam bőre fölött rebeg. – Nem tudom őket és téged is megmenteni. Nekem kéne megvédenem a Völgyet, de képtelen vagyok rá. Rose, te fogsz a legjobban gyűlölni mind közül.

– Keldarion. – Arcát a kezembe fogom. – Fogalmad sincs, hányféleképpen mentettél meg.

Egy könnycsepp gördül le az arcán, és odanyomom az ajkamat, nyelvemen érzem sós ízét. Kétségbeesetten felmordul, és keményen megragadja a derekamat, egészen magához húz. Felkiáltok. Farka a bejáratomat dörzsöli. Rebegő forróság kavarog bennem.

– Ha csak elég erős lehetnék, hogy a magamévá tegyelek – morogja.

– Hát tégy a magadévá!

Kezével felcsúszik a derekam kanyarulatához, finoman érinti a mellemet. Egész életemben az ő érintésére vágytam, az ő érintésére volt szükségem.

– Rose – morogja a nevemet, mint egy figyelmeztetést.

De elegem van a figyelmeztetésekből. Elegem van a félelemből. Visszahúzódom, és tekintetemet jégkék szemébe mélyesztem.

– Kel, a tiéd vagyok.

Hosszú szempillái megrebbennek, és vágytól teli tekintettel néz rám.

– És az enyém maradsz.

Hirtelen fellöki magát és elgurul tőlem. Fájdalmas kín szövi át vonásait, mielőtt a varázslat hangos roppanása töltené meg a barlangot, aztán kétrét görnyed. Dér lepi el a testét, aztán a fehér farkas bundája és tüskéi jelennek meg.

Levegőhöz kapok, hideg kavarog be a barlangvájatba. Visszahúzom magamra a takarót.

– Kel!

Ám a fehér farkas a vájat bejáratához cammog, aztán morogni kezd.

– Éleszd fel a tüzet, és aludj vissza! Őrjáratra megyek, és megbizonyosodom róla, hogy a koboldok nem gyűltek össze ismét.

– Kel, várj! – Felkászálódom, ám mire odaérek a bejárathoz, már eltűnt. És itt vagyok egyedül, kibámulok a havas horizontra, szememmel az erdőt, a folyót, a rózsabokrot és a Tüskebokrot kémlelem. És mindenekfelett Faragvárt.

Farron, Dayton és Ez ott vannak. Elegendő varázslatot hoztak vissza? Rendben van mindenki? Remegek Keldarion érintése, szavainak visszhangja után. Talán most elment, de holnap haza fog vinni. És addig fogunk dolgozni, amíg meg nem törjük az átkot.

Nem adom fel őt. Egyikőjüket sem.

59. FEJEZET

Rosalina

A tűz harsogva csattog és ropog, és a fűszerek édes illata tölti meg az orromat. Átfordulok, jobban begubózom a takarók közé, mielőtt lassan kinyitnám a szemem.

A hajnal szelíd fénye tölti ki a barlangot, és Keldarion ül velem szemben. Ismét tündér férfi alakjában van, és úgy tűnik, Ez tartalékruháit vette fel: egyszerű fekete ing és nadrág. Én is felvettem a ruhákat, miután Kel elment.

– Jó reggelt, Rosalina! – Kel mély rekedtsége töri meg a csendet.

– Jó reggelt! – felelem, felkelek, és próbálom lelapítani elaludt hajamat.

Kel a tűz fölé hajol, megkavar valamit egy fémserpenyőben, mielőtt levenné onnan, hogy a tartalmát egy bádogtálba borítsa. Jesszus, Ez tényleg mindenre gondolt.

Kel leteszi elém a tálat.

– Ez nem olyan jó, mint amit a szakácsaink készítenek, de elég erőt ad az úthoz.

– Köszönöm – motyogom. Kuszkusznak néz ki zöldségekkel és fűszerekkel összekeverve. Eszem néhány falatot, hagyom, hogy a gazdag ízvilág és a melegség eltöltsön.

Nem bírom ki, hogy ne pillantgassak zavartan Keldarion felé, amint módszeresen összepakolja a tábort. Nem akarunk beszélni róla? Nem akarunk beszélni arról, hogy meztelenül ébredtem a karjai közt, és úgy nézett rám, mint… nem is tudom leírni azt a nézést, mert korábban még soha senki nem nézett rám így. Kivéve talán Farront, amikor átküldött a tükrön, vagy Daytont, amikor a karjai közt remegtem. Vagy a nézés talán egy érzet, mert esküszöm, Ezryn is ezzel a tekintettel figyelt engem, amikor a szökőkútnál voltunk.

– Hogy vannak a sérüléseid? Tudsz járni? – Keldarion egy pár bakancsot puffant le elém. – Kitömtem az elejét zoknikkal. Megfelelőnek kell lennie.

Leteszem az üres tányéromat, aztán felhúzom a nadrágom szárát, hogy megnézzem a sebet a lábamon. Vékony vörös csíkká lohadt le.

– Nem lesz gond. Veled mi a helyzet?

– Én jól vagyok. – Szinte már komor mosollyal mondja: – Talán állatorvosnak kellett volna tanulnod.

Bedugom a lábamat a bakancsba. Nem lesz a legkényelmesebb viselet, de a célnak megfelel. Kel biztos észreveszi a grimaszomat, mert megszólal:

– Nincs messze.

Talán nincs messze, ha egy szörnyeteg vagy egy tündérherceg vagy. Tudom, hogy sokáig futottam, míg elmenekültem a koboldok elől.

– Találnunk kell egy biztonságos részt, ahol átkelhetünk a folyón. Hacsak nem tudsz egy hidat.

Kel csendben marad, visszapakolja az ellátmányt a ládába. Furcsa hangulatban van. Több minden okozhatja: a tegnap esti bál katasztrófája, az, hogy majdnem megfagyott a jeges folyóban, vagy hogy hogyan ébredt. Nem vagyok benne biztos, hogy kész bármelyikről is beszélni.

Abban sem, hogy én készen állok-e.

– Szerinted a többieket lenyűgözi majd a hír, hogy megmentettelek? – vigyorgok rá.

– Már amúgy is úgy csodálnak, mint egy királynőt – feleli. – Ezek után istennő leszel a számukra.

Melegség költözik a bensőmbe, ahogy hallgatom, hogy beszél a többi hercegről.

– Nagyon helyes – mondom viccelődve.

Kel arca ellágyul, ahogy rám néz.

– Ez a minimum, amit érdemelsz, én rózsám.

– Igazából nem egyedül csináltam.

Miután mindent elpakoltunk, Kel eltapossa a tüzet a bakancsával.

– Ezt hogy érted?

Karcos torokkal nyelek egyet.

– A tüskék segítettek. Mintha mozgatni tudtam volna őket. Felkaptak, és kihúztak a vízből. Mármint a hatalmas fenevadat, ráadásul nedvesen még nehezebb volt…

Azonnal elkalandozom, már tudom, hogy rosszat mondtam. Keldarion lemerevedik, kivéve mellkasának vad fel-le mozgását, vihar tör elő a tekintetéből.

Lassan felállok, és minden erőmmel azon vagyok, hogy ne hunyászkodjak meg a haragja alatt. Ha kiálltam a Tüskeherceggel szemben, akkor meg tudom tenni ezzel a jeges seggfejjel is.

– Nézd, tudom, hogy a tövisek Faragvárt támadják. De mi van, ha nem gonoszak? – Próbálom letisztázni az érvelésemet, ami az elmémben zakatol. – Hallgatnak rám, amikor segítségre van szükségem. Így jutottam ki az első itt töltött napomon a tömlöcből. Létrát alkottak, hogy ki tudjak szökni. És a Tüskebokorban a tövisek védtek meg a koboldoktól. Azt hiszem, a rózsákon is segíteni akartak a Főtoronyban.

Keldarion olyan dermedten áll, mint a megfagyott világ körülöttünk. Csak összeszorított ökle adja a tudtomra, hogy a szavaim eljutottak hozzá.

– Kel – lépek felé.

Ellép az utamból, és vicsorog.

– A Tüskeherceg az egyetlen, aki irányítani tudja a töviseket. Még az anyja sem képes rá. A tüskebokrok egyedül az ő elvetemült kínzásai.

– Rendben, de mi van, ha…

– Nem, Rosalina. – Megragadja a vállamat, kényszerít, hogy ránézzek. – Ez azt jelenti, hogy mindvégig szemmel tartott minket. Lehet, hogy segítségnek tűnt, de csak az ő gonosz játéka volt.

A szívem megremeg a torkomban. Az első éjszakám itt... az a sötét alak, ami a kastélyhoz vitt. Lehet, hogy ő volt?

– Ha ez igaz, akkor megmentette az életedet. – És az enyémet.

Keldarion csak felmordul, és beletúr elfénytelenedett hajába.

– Nem akar holtan látni. Azt akarja, hogy végignézzem, ahogy elnyeli a kastélyt, és átveszi a birodalmainkat. Elvesz mindent, ami kedves nekem.

– Tudom, hogy így érzed – felelem, nem tudom, miért erőltetem. – De éreztem a tüskeágakat, és…

– Rosalina, jól figyelj rám! – mondja Kel. – A Tüskebokor minden egyes része gonosz. Az ő minden porcikája gonosz.

Ellököm magamat Keltől, felcsapnak az indulataim.

– Akkor miért álltál össze vele? Hallottam az embereket a birodalmadban. Mi történt Caspiannal?

Olyan, mintha látnám a repedéseket, ahogy szétválnak Kel arcán, amikor kiejtem a Tüskeherceg nevét.

– Ahhoz neked semmi közöd – feleli.

Odaviharzom hozzá, és felhúzom az ingujját.

– Milyen alkut kötöttél a Méllyel, Keldarion?

Ott is van, a csuklója köré tekerve. Egy megfagyott tövisekből álló karperec.

Bánatos pillantással néz rám.

– Olyat, ami kárhozatra ítélte az egész Elvarázsolt-völgyet.

Halkan levegőhöz kapok, és próbálok elhátrálni, de Keldarion két keze közé fogja az arcomat, és maga felé húz. Mit érthet ezalatt? Az egész Völgyet? Az átokhoz van köze?

– Hát nem érted, Rosalina? – Vad pánik ég a szemében. – Nem hagyom, hogy elvegyen téged.

– Nem fog – dadogom. – Te itt vagy. És Ez és Dayton és Farron. Majd ők megvédenem engem.

– Hamarosan magukat sem fogják tudni megvédeni. Láthattad magad is. Faragvár haldoklik.

Könnyek csorognak le az arcomon, és megrázom a fejemet.

– Nem, mert meg fogjuk törni az átkot, és minden rendben lesz, és…

– Követ téged. Akar téged. – Kel tenyere remeg. – Nem hagyom, hogy elkapjon. Nem látod, Rose? Ezért kell hazamenned.

– De az otthonunk tele van tüskékkel – kezdem, aztán olyan érzés kap el, mintha jeget öntöttek volna az ereimbe. Visszaestem volna a folyóba. – Kel, ne…

– A döntésem megszületett. Több mint eleget tettél értünk. – Kihúzza magát. – Szabad vagy.

Keldarion nem Faragvárba akar visszavinni engem. A rózsabokorhoz akar vinni.

Hogy visszaengedjen a régi életembe.

60. FEJEZET

Rosalina

Miközben a Télherceg átvezet a deres erdőn, a testem zsibbadt és szúr, és borzongás fut végig a gerincemen. Alig tűnik fel a hólepte fák szépsége. Egy részem még mindig fagyos.

Keldarion fürge tempót diktál, én pedig követem a lépteit, a lábam botladozik a rossz méretű bakancsban. Mindig tudtam, hogy el fog jönni ez a nap, amikor vissza kell térnem a régi életembe. Sosem tartoztam Faragvárba, a tündérhercegek, a szörnyetegek és a tüskék közé.

Caspian tévedett. Én pusztán egy ember vagyok.

Kel olyan hirtelen torpan meg, hogy majdnem a hátának ütközöm. Előttünk látható a kanyargó ágú, vérvörös rózsabokor.

Már annyiszor gondoltam erre a helyre, amióta itt vagyok, de hogy újra lássam…

– Bőkezű ellátással küldtem haza apádat. – Kel egy batyut húz a vállamra. – Ám mivel nem tűnik a legfelelősségteljesebb embernek, kérlek, add el a táska tartalmát, hogy egy kényelmes életet tudj biztosítani magadnak.

Tartózkodóan kihajtom a tarisznyát. Benne egy ékköves nyaklánc csillan a fényben.

– Az édesanyád nyakéke… nem adhatom el.

– Megteszed, amit meg kell tenned. Mint mindannyian. – Keldarion ellép tőlem, és mintha a rózsabokor megváltozott volna, amióta itt jártam: most egy sötét alagútba nyílik, hogy azon sétáljak át.

Fel sem nézek Keldarionra, ahogy az alagút felé lépek. Vissza Orca Cove-ba. Vissza haza.

Csakhogy ez a szó többé nem érződik helyesnek a fejemben. Sosem éreztem otthon magamat ott.

– Nem. – Földbe gyökerezett lábbal megállok a rózsák előtt.

– Micsoda?

– Én nem teljesítettem az alkunkat. Fogoly vagyok, vagy sem, ígéretet tettem neked, Keldarion. Mindannyiótoknak.

Szemöldökét mélyre húzza, és megragadja a csuklómat, keze teljesen körbezárja.

– Az alkunk sosem kedvezne neked, Rose. Ha teljesítenéd, elhagynád Faragvárt, de nem nyernéd vissza a szabadságot. Azt most csak én adhatom meg neked.

Valami veszélyes sistereg a szavai mögött.

– Mondd el, mit értesz ezalatt!

– Teljesítetted a feladatodat – vicsorogja. – Az alkunk beteljesült.

Varázslat ropog körülöttünk, aranyló szikrák repülnek, bevilágítják a sápadt reggelt. A csuklóm körül élénk csillanás lobban fel, ahogy a Télherceg karperece darabjaira hullik. Kezem az alkarjába kap, és egy felfoghatatlan ösztönként érzem, hogy van köztünk valami, amit nem lehet megtörni.

– Ne! – kiáltok fel. – Ezt nem teheted! Nem megyek vissza!

– Mi lesz az apáddal? – Nem engedi el a karomat.

– Sosem volt mellettem – válaszolom, és a harag, ami már huszonöt éve gyűlik bennem, végre kiszakad belőlem. – Engedj, hadd mondjam el neki, hogy biztonságban vagyok! Gyere velem, amíg elmondom neki, végre találtam egy helyet, ahová tartozom! Aztán vigyél haza! Kel. Vigyél haza!

– Az otthonod odaát van. – Hangja megremeg, keze reszket az enyémen.

– Nem, nincs ott. Az én otthonom a Tüskebokron és a folyón túl van. Faragvár az otthonom. – Belé kapaszkodom. – Figyelj rám, Kel! Biztosabb vagyok ebben, mint bármiben az egész életemben.

Mély morgás visszhangzik a mellkasából, és felkap engem. Egy pillanatig meglelem a békét, érzem testének kemény síkjait, ahogy hozzám simul. Aztán rájövök, hogy a rózsabokorhoz közelít.

Próbálok kiszabadulni a karjai közül, de erősen tart engem.

– Ez nem vita tárgya.

– Nem! – Olyan hangosan sikítok, hogy esküszöm, beleremegnek a tövises ágak és a fák. Épp elég hangosan ahhoz, hogy Faragvár hercegei is meghalljanak engem.

És nyilván meglepi, mert szorítása annyira enged, hogy a lábam földet ér.

– Nem is hagytad, hogy elbúcsúzzak. Farron… Egyedül nem bírja az egész kutatást. Még annyi mindent kell megtudnom Daytonről. Azt hiszem, Ez végre kezdett megkedvelni. A személyzetnél még van néhány könyv, amit nem vételeztem vissza a könyvtárba. És nem tudtam elmondani Astridnak és Marigoldnak, hogy mennyit jelent nekem a barátságuk, és Kel…

Hangom zokogásba fullad, és a homályos könnyek közt felnézek Kelre.

– Nem találtalak – nyögöm ki. – Nem találtalak, amikor a jég alá estél. De fény gyúlt a mellkasomban. Egy fény, ami hozzád vezetett.

Szeme elkerekedik, ahogy engem figyel, torkából súlyos lélegzetek szöknek ki. Kezemet az ingjébe fonom, közelebb húzom magamat.

– Még most is érzem. Kel, elküldhetsz, de mindig vissza fogok találni hozzád.

– Rosalina. – Hangja épp annyira figyelmeztetés, mint meghívás, miközben kezével felnyúl, hogy az arcomra simítsa.

Megnyílik a szívem, annyira védtelen és törékeny, mint egy hópehely.

– Én vagyok a társad?

Ajka az enyémre zuhan. Elvesztem magamat, mindenemet vissza akarom tölteni belé. Neve az ajkamon táncol, ahogy finoman elnyílik, ízlelgetem csókjának édességét. Szikra lobban bennem, ahogy szorosan ölel a szívéhez.

Elveszek a viharában. Körülöttünk a világ párás köddé foszlik. Szánk egymással táncol, aminek hirtelen minden lépését tudom. Kel engem csókol.

Annyira gyengéd és finom ahhoz képest, milyen erős. A Völgyben tanult minden erővel, minden bátorsággal hozzá préselem magamat. Szánk szétnyílik, és befalom az ízét, mintha az első lélegzetvétel lenne egy hólepte reggelen.

Amikor levegőt kell vennem, zihálva simítom végig ajkamat az állkapcsán. Aztán visszavetem magam a viharába. Morgás rezonál torkában, miközben két foga közé csípi alsó ajkamat, egészben felfal engem. Ujjai a hajamba gabalyodnak, és hatalmas keze úgy fogja a testemet, mintha ez lenne az egyetlen dolog, ami ebben a világban tartaná. Kel áhítatos hódolattal suttogja a nevemet.

– Rosalina, én rózsám. – Durva borosta karcolja az arcomat, miközben ajkát a fülemhez emeli. – Ez az út örökké lezárul előtted.

Aztán zuhanok, indákba, szederágakba és vörös rózsákba akadok. A távolban még látom Kel arcát a tüskék csomóján keresztül.

Elengedett.

A kemény földbe csapódom, és kiengedem a düh és szomorúság reményvesztett kiáltását.

– Keldarion! – Anélkül, hogy egy pillanatot is elvesztegetnék, talpra állok, és visszavetem magamat a szederágak közé. Az ujjamat szúrós hideg sérti, jég terül szét a szárakon, a rózsákon. Elkristályosodnak, aztán elhalnak.

Kel megöli a rózsabokrot. Az egyetlen utat az Elvarázsolt-völgybe. Vad pánik tölt el, és hátrahőkölök, miközben a jég egyre gyorsabban és gyorsabban terjed tovább. Elbotlok egy gyökérben, és addig gurulok, míg arccal egy halom mulcsos avaron végzem.

A sáros földre tenyerelek, aztán felnézek. A rózsabokor utolsó része is lefagy, mielőtt eltűnne a jég és hó ködében. Körülöttem az ismerős erdő, hirtelen eltűnik belőle minden szín, amit megtanultam látni.

Visszatértem Orca Cove-ba.

De nem vagyok otthon.

61. FEJEZET

A Tüskeherceg

Nevetséges. Ez az egyetlen szó, ami eszembe jut, miközben a sarokba roskadt szörnyű lényre nézek. Alig emeli fel a fejét, amikor belépek az ablakon keresztül.

Vagy kezdem elveszíteni a kapcsolatomat vele, vagy rosszabb állapotban van, mint azt gondoltam.

– Mi az? – vigyorgok. – Még egy „szia” sem jut egy régi barátnak?

Mély morgás szól a hatalmas fehér farkasból, amitől megremeg a teste, jégszilánkok és hó hullanak szélcsengőként a padlóra. De néhány még mindig a testéhez tapad: eltört jégtüskék, amik a hátából és a lábából törnek fel, és kéken izzó hegek, amik az arcát szegélyezik. Mind-mind emlékeztető, hogy ő nemcsak egy farkas, hanem a varázslónő átkának áldozata. Az egyetlen, amit nem ért az átok, az a téli égre emlékeztető szeme.

Hát, a szeme és a temperamentuma. Az mindig is gondot okozott.

Kényszerítem magamat, hogy elfordítsam a pillantásomat, át a szoba teljes pusztulására. Széttépett függönyök, romba dőlt bútorok és a tél marása, ahogy eléri a szoba minden pontját. Még a falakon felkúszó sötét töviseken is megült a dér. Ez teljes mértékben az én kezem munkája. Annak kell lennie. Keldarion irányíthatatlan tele állandóan megsemmisíti őket.

Már több mint idegesítő, hogy mindig újra kell kezdenem.

Túlzó módon megrázom a fejemet, aztán lenézek a farkasra.

– Tudom, hogy jobban kedveled a hideget, de ez már nevetséges.

– Kifelé! – vicsorog a szörnyeteg, és mancsával előrekap. Még ebben az alakban is magasabb, mint én, a hatalmas pofa az arcommal kerül egy vonalba.

– Nem várhatod tőlem, hogy kihagyjam ezt, nemde? – Fekete köpenyem aljával végigszántom a jeget, ahogy körbesétálom. – Milyen mélyre zuhantál, herceg.

Nem felel, én pedig tovább járkálok, kezemet végighúzom hátának puha szőrén.

– Micsoda nevetséges lény lett belőled. Fent van a nap, te mégis fenevad vagy még. – Az ablak felé intek. – Nem beszélve arról, hogy a birodalmad a nyílt lázadás határán táncol. Mit fogsz tenni, ha megjelennek az ajtódban? A kastélynak már nincs elég varászereje, hogy sokáig zárva tartsa előttük a bejáratot.

– Távozz, most!

– Mindig is azt gondoltam, hogy majd nekem jár az a megtiszteltetés, hogy végezhetek veled – mondom. – De úgy tűnik, ezt a saját néped fogja megtenni.

Semmi. Teste megrázkódik, még több szilánk hullik le termetes alakjáról, és szemét leszegi.

– Mikor is ment el a lány, egy hónapja? – Megrázom a fejemet, és beletúrok a hajamba. – Megtört téged, nem igaz?

Üvöltése olyan hangos, hogy beleremeg a kastély. Jégpengék zuhannak le a mennyezetről, és tüskék törnek fel a padlóból. Ez a beszéd.

– Rosalina. – Úgy ejtem ki a nevét, akár egy verset, és látom, testére ez úgy hat, mint egy fizikai csapás. – A te…

– Ne!

– Hát persze hogy elküldted őt. Mindig is drámai voltál, ha szóba jött a… szerelem – mondom neki, ám a haragot nem tudom kizárni a hangomból. – Inkább mindenkit kárhozatra ítélnél az Elvarázsolt-völgyben, mint hogy megtörd az átkodat.

Kel előretör, méretes mancsaival a földbe tipor engem. Vicsorgása akkora agyarakat enged láttatni, mint a karom.

– Régen volt már, hogy így feküdtem előtted, Kel.

Megfogom a fülét, és a farkas pofáját közelebb húzom magamhoz. A tüskéim nagy erővel törnek át a fagyott földön, átroppantják a jéglemezt. Lábai és óriási mancsai köré tekerednek, így emlékezni fog, hogy kinél van a gyeplő, és ki a megátkozott, mogorva szörnyeteg, aki a saját keserűségében fuldokol.

– Bár – folytatom – nem rémlik, hogy ilyen büdös lett volna a leheleted.

Visszahúzza a fejét, morog, és megrázza a testét, amitől a tövisek gyorsan lepattannak róla. Olyan idegesítő!

– Darabokra téplek. – Karmai a mellkasomra görbülnek, épp csak annyira, hogy már vékony, vörös csíkot hagyjanak maguk után a bőrömön.

– Ó, Kel, mindketten tudjuk, ha képes volnál rá, már akkor megtetted volna, amikor először elárultalak.

A farkas felszökken, hátán feláll a szőr. Jég és hó reszket a levegőben, mielőtt elárasztanának. Átpislogok a hidegen, hogy egy férfit pillantsak meg. Fehér haja hosszan, szabadon lóg, izmos mellkasa lélegzetért kapkod, akár egy fuldokló ember, aki feltört a felszínre, hogy levegőt vegyen. Bár azt nem mondhatom, hogy az arckifejezése kevésbé szörnyszerű. Valami vad örökre a vonásaiba égett. Szemöldökét összevonta, fogait mutatja nekem. Szinte már csodálkozom, hogy nem habzik a szája.

Hatalmas keze még mindig a mellkasomat nyomja. Lassan megmozdul, keze ökölbe szorítja az ingem anyagát, mielőtt megragadná a csuklómat.

– Oldd fel! – Gyakorlatilag könyörög. – Kérlek, Cas…

Nem tudom, és nem is fogom hagyni, hogy kimondja a nevemet, ezért tövisekkel és árnyakkal áttöröm a jeget. Ám előtte felemelkedem, ajkamat az arcához közelítem, és egy örökös ígéretet teszek:

– Soha!

A tüskéim körém tekerednek, és visszavisznek a Mélybe – egyedül hagyom a Télherceget.

Átfogom a csuklómat, ujjaim a fagyos tüskéket simítják, amik Keldarionhoz kötnek. Nem, sosem fogom feloldozni az egyezségünk alól. Mert egy nap a Télherceg beadja a derekát Rosalinának, és amikor így lesz, alig fogom várni, hogy az alkunk varázslata egyenesen az ajtómba hozza a társát.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Igazi élvezet volt megírni ezt a könyvet. Örömünkre szolgált újraélni gyermekkorunk egyik kedvenc történetét, és újragondolni egy teljesen más formában.

Köszönjük annak a csodálatos közösségnek, akikkel online találkozhattunk, és mindazoknak, akik bármilyen formában támogatták a mi különös történetünket. Örökké hálásak leszünk nektek, amiért segítettetek valóra váltani az álmainkat.

Hatalmas hálával köszönjük meg Susan Velazquez Colmantnek és Stevie Finegannek, hogy az első támogatóink voltak. Végtelenül hálásak vagyunk, amiért hittetek a munkánkban. És köszönjük a JABberwocky csapatának, hogy megannyi új olvasóval oszthattuk meg a történeteinket. Örökké hálásak leszünk.

Különleges köszönetet érdemel Ajebowale Roberts, aki megérti és épp annyira szereti Rosalinát, mint mi. És a Harper Voyager/Magpie csapata. Alig várjuk, hogy folytathassuk a varázslást veletek.

Végtelenül köszönjük a családunknak és a barátainknak a megingathatatlan támogatásotokat. Nagyon szeretünk titeket.

A még több könyvre és természetesen a még több szörnyetegre!

A könyv elektronikus változatának kiadója

Kossuth Kiadó Zrt.

www.kossuth.hu

A kiadásért felel a Ventus Libro Kiadó

és Kereskedelmi Kft. vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A fordítás alapja:

Elizabeth Helen: Bonded by Thorns

First published in 2023 by HarperCollins Publishers Ltd

This edition published in 2024 by Magpie Books,

an imprint of HarperCollins Publishers Ltd

1 London Bridge Street

London SE1 9GF

Fordította

Kesztler Orsolya

Szerkesztette

Eisner Zsuzsanna

Epub: ISBN 978-615-6407-43-6
Mobi: ISBN 978-615-6407-44-3

© Luna Fox Press 2023

© Ventus Libro Kiadó 2025

© Hungarian translation Kesztler Orsolya 2025

Cover Art © Emily Langford/HarperCollins Publishers Ltd 2024

Cover Images © Shutterstock

Map © Tom Roberts

www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com