Elise Kova

ARCANA ACADEMY

ARKÁNUM AKADÉMIA

Kossuth Kiadó

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

Szójegyzék

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Jennynek

Köszönöm, hogy hittél bennem!

1

MEGADÁS VAGY HALÁL. A Halazar börtönben ez a választék. Tőlem egyikre se számítsanak.

Két őr közeledik a cellámhoz. Az első egy bosszantóan fényes lámpást hoz. Legalább egy éve nem láttam a napot, így a puszta lámpafény is elvakít.

Korai még, hogy újra elvigyenek. Arra számítok, hogy továbbmennek, de megállnak az ajtómnál. Egyik sem ismerős, Glavstone igazgató nem győzi váltogatni őket – aki túl sokáig marad, túl sokat megtudhat.

– Clara Graysword? – Graysword, mint minden elárvult és utcára tett gyermek Koronavárosban. Ezt kaptam, amikor elfogtak. Ez közli a világgal, hogy nincs családom, akikre szégyent hozhatnék.

Válasz gyanánt felszegem az állam.

– Audienciára rendeltek! – A férfi felemeli a lámpását, mintha meg akarna nézni magának a rácsokon át. Sok öröme nem telik bennem, megrohadni zártak ide, és olyan is a külsőm.

– Hű de hivatalos! – Elfúl a hangom, a torkom szárazabb, mint a tiszafa hamuja. – Kihez? – Az őrök válasz helyett kulcsot dugnak az ajtóm súlyos lakatjába.

Ezt a lakatot általában hetente egyszer nyitják ki, és három napja már eljöttek értem. Csak azért engednek ki, hogy bedugjanak Glavstone igazgató irodájának rejtett mellékfülkéjébe, ahol tarot-kártyákat festek neki cserébe minden csipetnyi kényelemért, amit ez a kripta nyújthat. De ellenszolgáltatás nélkül is vállaltam volna. Így éles elmével és ügyes kézzel várhatom a szabadulást.

Mert vagy önerőből, vagy családi segítséggel, de ki fogok jutni. Nem itt fogok megdögleni.

Az őrök félreállnak, én pedig a köztük nyíló hézagba lépek. Mihelyt a szemem megszokja a lámpafényt, minden addiginál tisztábban láthatom a rabságom helyét – és visszasírom a sötétséget.

A húsz Nagy Arkánumra mondom, a Halazar rémesebb mindennél!

A falakat vastagon lepi a mocsok, a vér és mindaz, amiről tudni sem akarom, hogy micsoda. Csak elképzelem a mindent betöltő bűzt – olyan régóta ostromolja az orromat, hogy már semmit nem érzek.

A fogolytársaim ránk sziszegnek, aztán az árnyaik védelmébe futamodnak a lámpás éles fénye elől. Állatokká váltak, a testüket rongyok fedik, mint az enyémet, négykézláb kúsznak a koszban.

A rabok elméje és teste megadta magát a sötétségnek. Hiszen ez az Oricalis Királyság legkegyetlenebb börtöne, a legalávalóbbaknak. Gyilkosok, erőszaktevők, ártatlanok bántalmazói, és persze a magamfajták… akik nem átallnak arkánumokat használni a korona felügyelete nélkül.

Egy ismeretlen folyosóra kísérnek, onnan fel egy keskeny lépcsőn. A hátam mögötti őr keze a kardgombján pihen, de minek vonná ki? Semmi szükség burkolt fenyegetésekre, mikor itt a kimondatlan kérdés: Hová mehetnél?

A lépcső tetején egy lőrésből jeges légroham csap az arcomba. Kinézek a tajtékzó folyóra. Pirkad, netán alkonyodik? Ki tudja, mikor be van borulva. Ettől még önkéntelenül hunyorgok. Csak hegyeket látok; nyugatra nézek, el a várostól.

Olyan tiszta levegőt lélegzek, hogy csípi a tüdőmet. A magamfajta nyomorulton már a friss levegő is kifog?

– Gyerünk, mozgás! – taszigál a hátam mögötti őr. Megbotlok, a falba kapaszkodok, tövestől otthagyom az egyik törékeny körmömet. De a testem már annyi mindent kiállt, hogy alig veszem fel a fájdalmat.

Megállunk egy ismeretlen ajtó előtt. Egy felhők közül kiemelkedő magányos kard faragványa díszíti. A hegyén korona ékeskedik, a pengét rózsaindák fonata övezi.

El sem lehet téveszteni – ez a Kardok Ásza. A szín első lapja. Az Oricalis királyi család jelképe. Az ajtót ezüstvértes őrpár vigyázza. Nem városi fogdmegek vagy börtönőrök, hanem királyi lovagok. Stellisnek hívják őket. Elit osztag, a királyság legjobb harcosainak krémje, akik felesküdtek, hogy megvédik a Koronát és a törvényeit. Beszélik, hogy a képzettségüket csak a kegyetlenségük múlja felül. A sisakjuk fülvédőjére karcolt kardlegyezőkből galambfehér és hollófekete tollbokréták ágaskodnak.

Egy pillanatig mintha nem is a Halazarban lennék, visszatérek a Koronavárosban töltött utolsó óráimhoz, amikor egy ugyanilyen páncélos Stellis lefogott az Akasztott Ember klán egyik bírája előtt. Emlékszem az arcomhoz simuló hideg kőpadlóra, ahogy birokra kelt az arcpirító szégyennel. Figyelmeztettek, hogy csapdába sétálok, mégis megtettem.

Erőnek erejével őrzöm a nyugalmamat. A kezem se remegjen. Hogy a jelenben maradjak, pedig a fejemben a bíró szavai visszhangoznak: A Korona a Halazarban letöltendő életfogytiglanra ítéli.

– Fenség, meghoztuk a foglyot – szól be az ajtón a Stellis-lovag.

Fenség? Ne. Ne, ne, ne. Egy hajszál választ el attól, hogy a nyakamba szedjem a lábam.

– Hozzák be – követeli egy hang, alig több, mint egy futó árny suttogása, és annyira meleg, mint a legsötétebb téli éjszaka.

A kitáruló ajtó mögött olyan pompázatos terem fogad, aminek semmi helye a Halazarban. Az ajtót tiszafa szekrények fogják közre – a fényűzés jele, hogy tintához való korom helyett bútort készítettek az anyagból. A hideget súlyos bársonyfüggönyök tartják kint, csak kósza fénypászmák jutnak át rajtuk.

A káprázatos pompától megrökönyödök. A két füles fotel egyikében a szobához illő fenséges, koromfekete öltözékű férfi terpeszkedik, magát Glavstone igazgatót használva zsámolynak.

A börtönparancsnok izmos karja remeg a másik férfi sarkának súlyától – és a testét lepő ezernyi vágástól. Fakó bőrén a vérző vágások brutális kínzásról árulkodnak.

Élvezettel mosolyognék az igazgató megaláztatása láttán, ha nem állna égnek minden egyes szőrszálam. Veszély!, súgja a fotelben ülő férfi puszta kisugárzása. Mintha a fény is félne tőle.

Kaelis herceg, az Oricalis Királyság urának második fia a háromból, a fordult kártyák mestere, az Arkánum Akadémia igazgatója. A herceg egy egész nemesi klánt porrá rombolt. A neve a kétségbeesés szimbóluma szerte Oricalisban. Anyám gyilkosa, legalábbis minden erre mutat… s egyben ő dugott a Halazar börtönbe.

– Clara Graysword. – Lassan beszél, mintha fájna neki kiejteni. Ha a „Graysword” bosszantja, bármit megadnék, hogy halljam a szájából az igazi nevemet. De azt hét lakat alatt őrzöm.

– Királyi fenség! – Tompa, már-már unott hangsúlyt erőltetek magamra. Mintha nem azzal töltöttem volna az elmúlt év minden hónapját, hogy a nevét átkoztam, és bosszút forraltam ellene.

– Leülni. – Ajkán somolygás játszik.

Legszívesebben pofán köpném. De engedelmeskedem, belépek, és megkerülöm a börtönigazgató körül terjeszkedő vértócsát. Menet közben alaposabban megnézhetem a sebeit. Vágások százai, mindegyik makulátlan, tiszta metszés, még a vastag bőrkabátja sem állhatott nekik ellen. Hallottam már, milyen pusztításra képes egy képzett arkánista kezében a Kardok Lovagja. De a saját szememmel még sosem láttam a hatását – és soha nem gyűlöltem senkit annyira, hogy bevessem ellene.

Legalábbis amíg meg nem ismertem Kaelist.

Helyet foglalok a herceggel szemben, ugyanolyan nyíltan méregetem, mint ő engem.

Kaelis maga a testet öltött zordság, a férfiasság legkegyetlenebb fokának művészi megtestesülése. Fekete, kapcsos bőrcsizmája tükörfényesen csillog. Testhez álló nadrág simul az erős combjára. Gombos gallérú fekete ingét csaknem teljesen eltakarja a túlméretezett kabátja, amire ügyes kézzel, ezüstcérnával kardok ezreit hímezték. A nyakába kanyarított láncról pedig sötét, lapos acélkard lóg, a gombján koronával. Mélylila, majdnem fekete fürtjei zilált hullámokban omlanak az arca köré, örökös árnyat vetve a szemére.

A megtestesült hatalom és méltóság, én magam pedig nem is lehetnék különbözőbb: a csontjaim szinte átdöfik a vékony bőrömet. A hajamat, ami sem a tartásával, sem a barna színével nem volt különösebben figyelemre méltó, itt a börtönben durván fülhosszig vágták – a Halazar mélyén amúgy is képtelenség lenne kifésülni. A rabruhám szakasztott olyan, mintha az érkezésem óta viselném, mert így is van.

– Ha tudod, ki vagyok, nyilván sejted, miért jöttem. – Az ajkához emelte egymáshoz illesztett ujjbegyeit.

– Gyanítom, fenség. – A címe marja a nyelvemet.

– Jó. Az még jobb, hogy még működik a beszélőkéd. A Halazarban megesik, hogy az ember… elhallgat – dörmögi.

Elhallgat? Úgy érti, megtörik. Ripityára. Persze, ezen az átkos helyen kevesen vannak, akikért kár lenne. De mindenhol akadnak ártatlanok, mint én, akiket csupán azért büntettek meg, mert megpróbálták jobbá tenni a saját életüket és a szeretteikét.

Kaelis a kabátja belső zsebébe nyúl, és elővesz egy kézzel festett, lélegzetelállítóan részletes mintájú kártyapaklit. Micsoda színek és jelképek! Minden ecsetvonás makulátlan. A pakli tökéletesen illik hosszú, kecses ujjai közé. Herceghez méltó tarot. Elviselhetetlen gondolat, hogy egy magafajta alak is alkothat ilyen szépséget.

Mit nem adnék, ha mindet közelről megnézhetném! A földön épp elvérzik valaki, szemközt pedig az ősellenségem ücsörög, de engem csak a döbbenetes mestermunka érdekel. Remeg a kezem, miközben megkeveri a paklit, és színpadiasan kikap belőle egy lapot ahelyett, hogy varázslattal hívná elő.

– Lenne néhány kérdésem, Clara. S bár nyilván az igazmondás csimborasszója vagy, attól tartok, egyszerűen nem hihetek holmi fegyencnek.

A tenyerére teszi a kiválasztott kártyát. Kardok Kilences. Egy ágyban fekvő nő, félig betakarva, kilenc penge szegezi a matrachoz, az arca a kín maszkja.

Legalább egy nap rámehetett a festésre. A részletessége – s vele a kártyába plántált erő – egyszerűen elképesztő. De a csodálkozásomat rettegés felhőzi. Mert tudom, mit jelent ez a kártya, és azt is, mi következik. Meglep, hogy nem használták rajtam a tárgyalásom idején. Azt gyanítom, csak azért, mert a sorsom már a tárgyalás kezdete előtt megpecsételődött. A magamfajtára kár egy lapot is elvesztegetni.

– Lennél szíves? – mondja. Mintha lenne választásom azon kívül, hogy mindenre készen a Kardok Kilencesre teszem a tenyerem.

Ezüst villanás – mire hideg fehér lángok lobbantják el a kártyát. A tűz kilenc fény- és árnynyárssá alakul, fájdalommentesen a kezembe mélyednek, hogy összekössék a tenyerünket. A herceg szeme merő hév.

Tetőtől talpig megborzongok, és egy pillanatra megfeledkezek magamról, ahogy a mágia gyökeret ver. Az elhanyagolt és meggyötört testemből elillanó feszültség ellazítja a vállamat. Nyugalom!, súgja a kártyába zárt mágia, lazíts!

– A neved?

– Clara – vágom rá. Pedig már tudta. Az egyik villódzó kard elpárolog.

– És miért vagy itt, Clara? – Csak szórakozik velem.

– Mert az Arkánum Akadémia elvégzése és klánba osztás nélkül festettem, árultam és használtam tarot-kártyákat, ami törvényellenes – felelem. Mintha szavakat adnának a számba. Mintha a torkomat mozgató láthatatlan szálak csikarnák ki belőlem őket.

Újabb kard tűnik el.

Azt inkább nem teszem hozzá, hogy ha nem lenne ő, a családja, és az arkánumok oktatását szabályozó törvényeik, akkor a magamfajta, pénz és kapcsolatok nélküli senkik nem kényszerülnének ilyesmire. Hiszen a királyság köznépe csak a magamfajta törvényen kívüli festőknek hála ismerheti az arkánumok áldásos hatását.

– A törvénytelen festés juttatott a Halazarba. – Csettint a nyelvével. – És, mi következett azután, hogy bebörtönöztek a bűneidért?

– Kártyákat festettem Glavstone igazgató parancsára.

– Te szajha – acsarog az igazgató, és úgy veti rám a sárga szemét, mintha kettőnk közül én lennék az aljas áruló.

– Mond valamit – vetem oda félvállról. A herceg csak nem… kuncog?

De egy gyors fejrázással félresöpör minden derűt.

– Az elmúlt évben hány kártyát festettél az igazgatónak?

– Több százat, de talán ezret is. – A válaszom homályos, de őszinte. Nemigen számolgattam. – Naponta néha órákig. – A negyedik kard is eltűnik.

– Melyik színből?

– Mindegyik kicsiből. – Öt.

– Nagy Arkánumot?

– Nagyot nem tudok festeni; senki nem tud – felelem határozottan. Hat. Az a mágia rég elveszett – ha létezett egyáltalán –, mostanra pedig legendának számít.

Vigyorra rándul az ajka.

– Ha értenél hozzá, Nagy Arkánumot is festettél volna?

– Egy próbát megér – ismerem el. Anya, aki az arkánumtanárom volt, a lelkemre kötötte, hogy sose próbálkozzak – mert még soha senkinek nem sikerült, és jobban járok, ha másra használom a tehetségemet. És mert ez akkor is szerencsétlenséghez vezetne, ha sikerrel járnék. De mindig nehezemre esett betartani a szabályokat egy kínálkozó lehetőség láttán. Ha tudnám, hogyan lássak hozzá, biztosan tettem volna már egy próbát.

Két kard marad.

Kaelis herceg félrehajtja a fejét, úgy tanulmányoz, mintha valami kicsi állat lennék.

– Nos, akkor úgy tűnik, mégsem tanultál az itt töltött idődből – közli komoran. – A magadfajtákkal, akik megzavarják az arkánumok törékeny rendjét, akik a társadalmunkat veszélyeztetik azzal, hogy képzetlenek kezébe adják a hatalmat… és akik képtelenek tanulni a hibáikból, példát kell statuálnunk. Mit gondolsz, veled milyen példát statuáljak?

– Enyhét. – Erre még én sem tudom megállni a vigyorgást.

Felhorkan, és a sunyi mosolya – mint egy lecsapni készülő macskáé – fülig érő ragadozóvigyorrá szélesedik. Egyetlen kard marad, egyetlen kérdés. Attól félek, a legrosszabbat tartogatta utoljára. Lélekben felkészülök.

– Ki volt az?

– Ki volt mi? – Fájdalom hasít a kezembe, felcikázik a karomon.  mellébeszélés ára.

– Az Arkánum Akadémia melyik tagja gondoskodott róla, hogy te és a kis bandád hozzáférjen a forrásaimhoz?

Pattanásig feszítem az állam. Sajog a fogam. Ne. Ne! darálom magamban. Nem mondom ki a nevét. Még akkor sem, ha úgy érzem, mintha egy láthatatlan kés komótosan lehámozná a bőrömet a csuklómtól a vállamig.

– Én… én… – próbálok hárítani. A fájdalomtól köd borul az agyamra. A karomat mintha fortyogó savba mártanám.

Kaelis lelódítja a lábát Glavstone hátáról, és felém hajol. A kezünkbe mélyedő mágia fénye kísértetiessé teszi halovány vonásait, és elmélyíti az árnyakat beesett orcáján és a szeme alatt.

Elnézve őt az ember könnyen el tudja képzelni, hogy igazak a pletykák, és tényleg az üresség szülötte – a fordított arkánumok ura, egy förtelem, ami csak a szóbeszédekben létezik. És hogy az egyik ilyen kártya torz mágiájával elsöpörte a Remete klánt, csak emlék maradt utána.

– Halljam.

Megfeszítem az állam, és csendben maradok. Vállalom a büntetést, hogy a szeretteimnek ne kelljen. Még csak az kéne, hogy elveszítsek még valakit, aki fontos nekem. Ráadásul miatta.

– Mi tagadás, lenyűgöző, hogy ennyi fájdalmat kibírsz, főleg ilyen rossz bőrben.

Rávicsorgok. A bőröm alatti kardok elérik a mellkasomat. A tüdőmben vájkálnak.

– De tudod, hogy a fájdalom csak rosszabb lesz. Halljam hát, Clara… Ki lopott nyersanyagot az Arkánum Akadémiától?

– Egy… diák… – Röpke megkönnyebbülés, de sem a kezembe mélyedő fénylő kard, sem a kín nem illan el.

A makacsságom furcsamód derűt lobbant a szemében. Mégis kitart.

– Tudod jól, mit akarok: egy nevet!

– A Clara is egy név. – Küszködve keresek egy kiskaput, amivel kikerülhetem a választ. Sajgó torokkal táncolok el az igazság elől, amiről a mágia tudja, hogy a gazdája akarja. Ezer kés fúródik az izmaimba; csillagrobbanás a szemem előtt. A gyengeség miatt kis híján elájulok a fájdalomtól.

A marka az enyémre feszül, mire mindkettőnk keze megremeg. Mintha erővel kötné a testemhez a tovatűnő tudatomat.

– Hogy hívják a diákot vagy diákokat, akinek a révén hozzáfértél az akadémiának fenntartott alkotóeszközökhöz? – morogja.

– Arina. – A szó úgy röppen ki belőlem, mint nyíl az idegről. Kiröppen a Halazar börtönből, át a folyón, egyenesen az akadémia erődjébe. Oda, ahol a kishúgom – az egyetlen élő vérrokonom – tanul. De valószínűleg nem sokáig. A gyengeségem most ítélte halálra. Dermesztő rettegés söpör végig rajtam, kegyetlenebb a legkíméletlenebb teleknél.

– Remek. Nem hagyott ez nyugodni. – A herceg elveszi a kezét, és eltompul az ezüstös fény. A fájdalom elillan, de a világ súlya zúdul a nyakamba. Minden erőmre szükségem van, hogy ne roskadjak vissza a székbe.

Feláll, fölém magasodik.

– Rád pedig már nincs szükség.

Ahogy felnézek rá, meg se próbálom leplezni a szemembe kiülő gyűlöletet. De a megvetésem csak még jobban felizgatja. Beteg rohadék.

– Elrendelem, hogy alkonyatkor kivégezzenek, Clara Graysword. – Láthatóan végtelen örömmel tölti el az ítélet.

– Micsoda?! – A hangom elfúl a döbbenettől. Arra ítéltek, hogy itt dögöljek meg… de még lélegezem. Szökést tervezek. Még él bennem a remény, legyen az bármilyen halvány.

Kaelis elindul az ajtó felé, a Stellisek egy odavetett parancsára felnyalábolják Glavstone-t, és kicipelik a szobából.

Hátrasandít.

Élvezd az életed utolsó óráját, arkánumáruló!

Becsapja, majd bereteszeli maga után az ajtót.

2

EGYETLEN ÓRA. Nem túl sok idő. De elég ahhoz, hogy összeszedjem magam, és kitaláljam, mihez kezdjek.

Nagyot nyelek, és hátradőlök ültömben. Ha bepánikolok, azzal értékes perceket vesztegetek felelőtlen ostobaságokra. Arina érdekében józannak és hidegvérűnek kell maradnom. Ki kell jutnom, hogy figyelmeztessem, különben Kaelis kezétől fog szörnyű halált halni, mi több, talán billogos lesz, és mehet a bányákba.

Először a szekrényekhez lépek. Természetesen zárva vannak, de a zárak szinte dísznek is törékenyek. Visszamegyek a fotelhez, és kifeszítek egy kárpitszeget a szaténból. Épp elég hosszú ahhoz, hogy elérje a szekrényajtó egyszerű zárszerkezetét, ami enged a fémnek és némi nyers erőnek, így az ajtó kinyílik.

Az első szekrényben porlepte borosüvegek sorakoznak. Áttérek a következőre. Tele van az arkánumokról szóló könyvekkel, alig tudom megállni, hogy nekiüljek átlapozni őket.

Ha úgyis meg kell halnom, legalább egy jó könyvvel a kezemben, és a kábulatig betintázva teszem.

Jöjjön a következő szekrény…

– Ez az! – Azonnal fülig szalad a szám, ahogy feltárul a harmadik szekrény. Rég mosolyogtam már akkorát, hogy tényleg fájt. – Kaelis, te tökkelütött marha. – Arina mindig váltig állította, hogy a herceg figyelmét semmi nem kerüli el, ami megnehezítette az akadémiai sunnyogását. Az elém táruló bizonyíték az ellenkezőjéről árulkodik.

Hacsak nem… azt akarta, hogy megtaláljam, ezért hagyott magamra őrizetlenül. Van benne valami. Ettől még ez nem változtat semmin, ha a másik választás a biztos halál. Ha adódik egy esélyem, én megragadom.

A szekrény festőeszközökkel van tele: emberhaj ecsetek minden méretben. Ritka pigmentek és olajok, szinte csak arra várnak, hogy palettakéssel kikeverjem belőlük a legszebb árnyalatokat. És mellettük a kedvenceim: tintatartók és pennák.

Az egyik polc üres kártyalapoktól roskadozik. Végighúzom az ujjamat a peremükön, lubickolok a papír tapintásában. Minden kártyafestő álma!

Eszemben sincs sunnyogni. Időpocsékolás. Az az egyetlen esélyem, ha a lehető legmesszebb kerülök a Halazartól, méghozzá minél gyorsabban.

Egyetlen kártya festése – még egy spártaian egyszerű mintáé is – legalább tíz percembe fog kerülni. Miközben kipakolom a kellékeket a padlóra, végiggondolom, mely kártyákhoz értek a legjobban. Hármat kell festenem, tökélem el, és munkához látok.

Előveszek két festékporos dobozt, egyikben az Érmék, a másikban a Kelyhek anyaga. De mindkettő üres. Átkozódva nyúlok egy harmadikért, a Botoknak, de az is üres. Egyes-egyedül a negyedikben találok festékport. Rámeredek az irizáló obszidiánporra. Kardok… mit sem ér a tervemhez. De megoldom én, pedig képtelenségnek látszik.

Minden szín egyedi pigmentet igényel. Az általam ismert arkánisták kizárólag a Kopár-hegység sólymainak porított tollával festhettek Kardokat, a Mély-sivatag megszárított és porrá őrölt bogyóival az Érméket, a szörnyjárta Vér-erdő tiszafáinak hamujával a Botokat, Kelyheket pedig csak a Fojtó-bánya mélyének zúzott kristályaival. Anya szerint kész adomány, ha az ember bármelyik színt bármelyik porral festhet. Erre még ő sem volt képes. Ráadásul hiába próbálkoztam azzal, hogy bárkinek átadjam ezt a képességet.

Két tintatartóba kanalazok a porból, és elkeverem néhány csepp vízzel a szekrényben talált üvegből. Aztán az ujjamba szúrok egy töltőtollal. A hegy nyomán vércsepp buggyan. A tintatartó fölé tartom az ujjam, a tintába cseppentem a vérem.

A vér nem nélkülözhetetlen az arkánisták munkájához, de tudomásom szerint csak így sikerülhet a festés egy másik színnek szánt tintával. Anya megtanította, hogy hagyjam ösztönösen áradni a mágiát, hadd legyenek a kártyák a szerves részeim. Mázlista vagyok, amiért felfedeztem, hogy ez a festékkeverésnél is kapóra jön.

Rajzolni kezdtem az erőmmel feltöltött tintámmal. Bár az óra makacsul ketyeg a fejemben, a kezem meg se rezzen. Annyiszor csináltam már ilyet, hogy ösztönössé vált. Olvasni még nem tudtam, de már rajzoltam.

Mentőöv lett a kártyafestés. Amikor annak idején, tizenhárom évesen először magamra maradtam és éheztünk, és Arina belém kapaszkodott, amikor apánk rég lelépett, anyánk pedig meghalt… akkor rádöbbentem, hogy ételre és biztonságra válthatom ezt a képességemet. Arina, a nyakas kis lázadó pedig követte a példámat.

Mihelyt végzek a három kártyával, kettőt a mellemet lefogó kötésbe dugok. A harmadikat a mellkasomhoz szorítom, és egy smaragd fénykitöréssel belém olvad. Mágia önti el a testemet, megtölti, táplálja.

Az Érmék Apródja egyetlen napra mesterré tesz. Most éppen mesteri mászóvá kell válnom. Erőnek híján vagyok, de szakértelemmel fogom pótolni.

Szétrántom a függönyöket, a szürke fénybe pislogok. A messzeségben látom Koronaváros sziporkázó sziluettjét. A közelségének hála akár úszva is eljuthatnék oda, de csak egy bolond merne nekivágni a tengerbe torkolló Farlum folyó örökké fehér vizének.

Úgyhogy ma bolond leszek.

Kinyitok egy másik ablakot, lebámulok a börtön csupasz falára, és nagyot nyelek. Minél tovább bámulom az alanti vizet, annál távolabbra tűnik. Túl messze van az ugráshoz.

Miközben kilendítem a lábam, felötlik bennem, hogy ez még átlagon felüli szerencsével is kész öngyilkosság. Ettől még ez az egyetlen esélyem, és én megragadom. Lehet, hogy ezzel a herceg kezére játszom, de vállalom a kockázatot, és nem adom olcsón a bőröm.

Ahogy elkezdek lefelé mászni, érzem az Érmék Apródjából belém áradó mágiát. A fagyos kőfalon elzsibbad az ujjam, mégis kitartok. A lábujjaim támaszt találnak a repedezett és szélverte köveken. A kártyának hála pontosan tudom, mikor helyezzem át a súlyomat, és mikor feszítsem meg a remegő izmaimat, hogy pótoljam az elveszett erőmet. Apránként haladok.

Ekkor szélroham csap fel az épület oldalán, és a fal egy darabja elmállik a lábam alatt. Tehetetlenül himbálózom. Sikoly támad a torkomban, de lenyelem. A világ megperdül, amikor lenézek, és rádöbbenek, hogy még mindig milyen magasan vagyok, és milyen messze vannak a cakkos sziklák és a folyó. Megfeszülök, visszacsapom a testem a falnak. Az orromból vér robban. De még mindig ez a kisebbik rossz.

Hálát adhatok a tudásért, hogy a törvénysértőn festett kártyákból ételt tehettem az Arinával közös asztalunkra, különben a háztartás legidősebb tagjaként így kellett volna fel-alá futkároznom a Meredély nevű hatalmas szakadék falán, hogy az ott fészkelő ritka sólymok tintához nélkülözhetetlen tollait gyűjtögessem. Addig másztam volna, amíg le nem esik a körmöm, és el nem törnek a lábujjaim. Amíg fel nem adják az ujjaim, hogy a szakadékba zuhanjak, hogy a Meredély mélyének ködébe vesszen a nevem és az arcom.

Anya így járt, ha hihetnék a fogdmegeknek – sosem tettem, ez hazugság. Meggyilkolták. Elvágták a kötelét. De ki, és miért? Még mindig nem tudom. Pedig épp az igazság keresése és a bosszú hajszolása kevert ekkora csávába.

Folytatom az ereszkedést, bízom az Érmék Apródjában, a saját mágiámban és erőmben. És valahányszor a remegő izmaim feladással fenyegetnek, elképzelem, hányféleképpen árthatna Kaelis Arinának. Bár tudom, hogy a makacs húgom sosem ismerné be, de szüksége van rám.

Végül elérem a fal tövét. Legszívesebben ott helyben összeesnék, hogy felszusszanhassak, de erőnek erejével folytatom. Az órám negyvenötödik percében járhatok, és Kaelis herceg olyan ember, aki idejekorán fog eljönni értem. Ha még a Halazar börtönszigeten leszek, amikor rájön, hogy olajra léptem, csak perceim lesznek hátra. Az az egyetlen esélyem, hogy eljutok a folyóig, mielőtt megtudja, hogy elszeleltem.

Nem is olyan messze észreveszek egy hajót. Ezen jöhetett a herceg? Elég kicsi ahhoz, hogy akár egyedül is evezhessem, és senkit nem látok a közelében. Éppen célba venném, hálát adva a szerencsémért, amikor megtorpanok: ez túl könnyű. Ha játszadozik velem, ez csapda. Ha pedig mégsem, a csónakban bárki észrevenne.

Ennyire legyengülve az úszás kész őrültség lenne, de valahogy mégiscsak biztonságosabb.

Előveszem a két megmaradt kártya egyikét, elsőként a Kelyhek Ászát. A víz tükrére fektetem, és finoman megérintem. Felröppenő cseppek ölelnek körbe, hogy nyers erőbe burkoljanak. Pillogva behunyom a szemem, ahogy belélegzem a Kelyhek Ásza, a szín első lapja ősi varázserejét. Amivel uralhatom a vizet.

A Kis Arkánum mindegyik színe egy őselemet ural. A Botok a tüzet, a Kardok a levegőt, az Érmék a földet, a Kelyhek pedig a vizet. A Kettestől a Királyáig a sor mindegyike egyedi képességgel bír… de az Ász? Az a szín ősi esszenciája.

A jelmondatommal fújom ki a nyugtató sóhajomat.

– A szerencse mellettem áll.

A jéghideg víz kifacsarja belőlem a levegőt. Mégis tempózok, és küszködök, hogy a felszínen tartsam a fejem. Az erőlködés hamar átmelegít. Az Ász hatalmával némi befolyást szerzek a víz eleme felett, így könnyedén áttörhetem a kisebb hullámokat. De a nagyobbak legyűrnek.

Elveszítem az időérzékemet. Kaelis herceg mostanra biztosan tudja, hogy elszöktem. Már keres engem. A bizonyítékokból összerakhatja, mit tettem, bár talán már most lefülelt.

Csak. Ússz. Minden szusszanással ezt parancsolom magamnak. Az erőm elillan, s vele a mágia. Az áramlat elnyeléssel fenyeget. És még olyan messze a város…

A Kárhozottak Klubja és az ottani örömök emléke ad erőt. A barátaim. Nem, a családom. Bristara befogadott minket Arinával, reményt adott nekünk. Még a Halazar legborúsabb napjain is eszembe jutott Arina, Gregor, Ren, Jura, Twino, Bristara… Az elmém hiába győzködött, hogy lemondtak rólam, a szívem ezt nem volt hajlandó elfogadni. Várnak engem. Számítanak rám.

Leterít egy hullám. Leránt a helyre, ahol csak hideg, nyomasztó sötétség vár. A rémálmaim az ottani örvényekben ólálkodnak, valóra válnak, azzal fenyegetnek, hogy az utolsó korty levegőtől is megfosztanak.

De legyen bármilyen sötét az éj, eszemben sincs lemondani a hajnalról.

A mellemhez nyúlok, ahol az utolsó kártya várakozik. A legnépszerűbb alkotásom. Egyetlen kártya, de ezerszám csinálhattam. A Kelyhek Kilences – a kívánságkártya, egy esély a sors apró alakítására.

Ments meg!

A Kelyhek Kilences elegyedik az Ász erejének utolsó morzsáival. A víz szétválik, és egy liláskék mágiavillanással újra áttöröm a tükröt. Mély szusszanással fellélegzek, és folytatom a tempózást. A part már nincs olyan messze, és ha a víz felett tartom a fejem, sikerülni fog. Itt van, egy karnyújtásnyira.

Ekkor érzem meg a varázslat zizzenését a habokon át, hallom meg a vizet hasító törzset, és látom meg az egykedvű fényt, minek forrása a lény, ami nem állhatja. Tudtam én, hogy végül elfogy a szerencsém…

Bebizonyosodott a legszörnyűbb félelmem. A rohadék tudta, hogy meglógok. A tárgyalásom napja óta tudhatta, hogy meg fog ölni, és csak azért hagyott a Halazarban rohadni, mert megtehette. Minden igaznak bizonyult, amit Arina mesélt róla.

Neki játékszer az életem, gondolom búcsúzóul, mielőtt eltalál egy röpke varázs, és az izmaim egy kínrohammal görcsbe rándulnak, egy hullám átcsap rajtam, és a világ elsötétül.

3

NEM HAGYNAK FELESZMÉLNI. Valahányszor az éberség kerülget, elhessegetik, vagy belém tukmált szerekkel, vagy a testembe lövellt mágiahullámokkal. Fénypászmák ragyognak be a szobába, és amikor kinyitom az egyik ráncos, csipás szemhéjamat, gyengéd ujjak zárják vissza. Hangok hullámoznak, de mind összemosódnak.

Amikor végre visszanyerem az eszméletemet, riadtan ébredek, el kell csípnem, nehogy újra kámforrá váljon. Nehogy valaki – bárki is az – újra megfoszthasson tőle.

– Csitt, csitt – nyugtatgat egy idős asszonyság –, nehéz napod volt. Pihenj!

Még sosem jártam ebben a szobában. Emlékeznék egy olyan helyre, ami ennyire… gyomorforgatóan hivalkodó.

Az összes bútordarabot és képkeretet ezüsttel futtatták. Minden fal mentén tíz-tíz fekete márványoszlop sorakozik. Két ülőgarnitúrát veszek észre, az egyiket a fekhelyem lábvégénél, a másikat a szoba túlsó felében, a kandallónál, ami akkora, hogy akár egy medvét is meg lehetne sütni benne egészben. A csillárok selymes gyertyafénnyel oszlatják a terem sűrű sötétjét, leleplezve minden furcsaságot és csecsebecsét, amik olyan töménységben borítják a falakat, hogy úgy érezném, ha nem volna a helyiség ekkora, agyonnyomnának. De ebben a térben az egész olyan, mint egy múzeum, hidegebb, élettelenebb, mint egy hálószoba.

Mert a mérete dacára hálószobának vélem. Eltörpülök a baldachinos ágyban, ami akkora, mint egy egész lakosztály. Fekete kövét súlyos függönyök szegélyezik. A lábamnál szőrmeszigetekkel tarkított steppelt bársonytenger borítja a selyemlepedők végtelen vidékét.

– A négy színre, hová kerültem? – Szúrósan meredek az asszonyra, miközben megveszek bármiféle fegyverért. Sajnos nincs semmim. Még a megtépázott rabruhám sem. Csak egy sifon hálóing, remélem, ő adta rám.

– Az Arkánum Akadémiába – feleli könnyedén, pedig magamban köntörfalazásra számítottam. – Rewina vagyok, őméltósága cselédje.

Cselédje? Nem komornyikja van? Milyen fura… De kisebb dolgom is nagyobb a herceg szokatlan személyzetválasztásánál.

– Mit keresek én az akadémián? – Túl az ablakokon, amiket – mily meglepő! – szintén nehéz bársonyfüggönyök kereteznek, Koronaváros ragyog a messzeségben, a Farlum folyó torkolatának túloldalán. Áthatolhatatlan fal zárja el a folyó és a tenger találkozását. Egyszerre híd, ami összeköti a várost az akadémiával, és blokád, amivel az uralkodócsalád a markában tarthatja a királyság és az azon túli területek kereskedelmét.

– A herceg bizonyára el fogja mondani. – Vajon Kaelis engedélyére vár? Vagy ő sem tudja, mit keresek itt? Az igazságot melegnek tűnő mosoly, szarkalábas szemek és őszes hajfodrok rejtik. Rewina halványan Bristarára emlékeztet, bár idősebb a Kárhozottak Klubja matrónájánál. – Erről jut eszembe, biztosan érdekelni fogja, hogy felébredtél. Ha megengeded… – szabadkozik, mintha hatalmamban állna bárkinek bármit megengedni vagy megtiltani.

A cseléd távozik, én pedig magamra maradok.

Azon nyomban lerúgom a takarót, és nagy lendülettel leszállok az ágyról, ami olyan magas, mintha emeletes volna, még a térdem is beleroppan, ahogy a padlóra huppanok. Minden porcikám sajog és recseg. Alig állok a lábamon, a gyomrom a bordáimon korog. Furcsamód rosszabbul érzem magam, mint amikor kijöttem a cellámból. Mégis, meddig lehettem eszméletlen?

Ugyan csak a huszadik évemet taposom – vagy a huszonegyediket, nem tudom, milyen hónap hányadika lehet –, de ettől még háromszor annyinak érzem magam.

Kezdjük a legfontosabbal: fegyver. Rögtön célba veszem a kandallót, megragadok egy piszkavasat. Csúnya véget érne az a koponya, amelyik megismerkedne a kampóval a végén. Bár ilyen bőrben megemelni is nehezemre esik, a semminél azért jobb.

Most kutassuk át a polcokat valami használhatóbb, netán eldughatóbb után. A kártya lenne a legjobb… utána pedig…

– Azzal akarsz megtámadni? – borsódzik végig a bőrömön Kaelis hangja. Ettől megérzem, mennyire csupasz vagyok az alig takaró papírvékony hálóing alatt.

– Felmerült bennem. – Megfordulok, nem hagyom, hogy meglássa a nyugtalanságomat. Kaelis az ágy egyik oszlopának dől, és ráérősen keveri a pakliját. A kártyák ugyanúgy a kezére állnak, mint a fenyegetések, amiket ki sem kell mondania.

– Örülök, hogy összeszedted magad annyira, hogy visszatérj a megszokott, pimasz kis énedhez.

Nem veszem fel a sértéseit.

– Miért vagyok én itt?!

– Nem vagy abban a helyzetben, hogy követelőzz!

– Tudni akarom, a kurva életbe! – A markom a vasra feszül. Képtelen vagyok kiverni a fejemből az érzést, hogy az anyám gyilkosával nézek farkasszemet. Tényleg Kaelis rendelte el a kötele elvágását? Ő felügyeli az arkánistákat és az őket kötő törvényeket.

– Vigyázz a nyelvedre, Clara! Így beszélünk egy herceggel? A modorod csiszolásra szorul.

– Mit számít az, úgyis ki fogsz nyírni! – Vállat vonok, mintha a halandóságom semmiség lenne. – Legalább úgy halok meg, hogy ujjat mutatok neked.

– Azon már túl vagy. – A szökési kísérletemre céloz. A francba! Jól sejtettem. De akkor is próbára tettem volna a szerencsémet, és megpróbáltam volna elmenekülni, ha tudom, nem csak sejtem.

– A büszkeségem nem engedi, hogy újra megtegyem – vetem oda, hátha kicsalhatom belőle a tervét. Mert ha azt akarná, már halott lennék.

– Büszkeség? Egy olyan nő beszél nekem büszkeségről, aki hegyi alagutakban kúszott, és sikátorokban guberált? – Felhorkan. – Bocsánat, nem tudtam, hogy a patkányok királynőjével beszélek.

– Inkább leszek a patkányok királynője, mint a kígyók királya! – vágok vissza. Mióta az eszemet tudom, azóta hallgatom az Oricalis-dinasztia történeteit. Láttam, hogyan uralják az Oricalis Királyságot. Láttam Koronaváros gazdag negyedeinek sziporkázó tornyait, és láttam az árnyékukban a viskókat, tele szegényekkel, akik éheznek, fáznak, és bármit megadnának egy morzsányi könyörületért.

Hümmög.

– Akkor a te logikád szerint mi tökéletes pár lennénk, hiszen te vagy a nekem való tökéletes préda.

Erősebben szorongatom a vasat, nem vagyok hajlandó tudomásul venni izmaim önkéntelen remegését, amit egyszerűen képtelen vagyok megállítani. Se kártyám, se mágiám nincs ellene. Semmivel sem védekezhetek, csak az apadó erőmmel és egy piszkavassal. Bezzeg ő egyetlen csettintéssel csontig nyúzhatna, ha úgy hozná az úri kedve.

– Legyen. – Az eldobott piszkavas nagyot csattan a padlón, és megadás gyanánt kinyújtom az üres tenyeremet. – Miért vagyok még mindig életben?

– Végre jó felé keresgélsz. – Ellöki magát az oszloptól, zsebre vágja a kártyapaklit, és elindul felém. Kaelis herceg közeledtére felötlik bennem, hogy a lábfejemmel visszahúzhatnám a piszkavasat, hátha marad még annyi erőm, hogy a szegycsontjába állítsam. Valószínűleg nem maradna. Egyetlen gondolattal elővarázsolhatna egy kártyát a zsebéből; a biztonságom illúzió. De a puszta próbálkozással beérném. – Szükségem van rád!

– Neked? Rám? – Felhorkanok.

– Mit gondolsz, miért hoztalak ki a börtönből? Miért nem hagytam, hogy ott fordulj fel? – Egy szikra a szemében elárulja, hogy nem hazudik. A börtönből, ahova te juttattál, vágnék vissza legszívesebben. A herceg újabb lépést tesz felém, mire én hátrálok egyet. Elérem a kandalló melletti falat. – Mit tudsz a huszonegyedik tarot-kártyáról?

Huszonegyedik tarot-kártya? A Kis Arkánumok ötvenhat lapot számlálnak, színenként tizennégyet, a Nagy pedig húszat, leszámítva a híres-hírhedt Bolondot – aki mindennek a kezdete, így a száma nulla… hacsak…

– A huszonegyedik tarot puszta mendemonda. – Anya elmesélte a huszonegyedik tarot-kártya, a Világ legendáit. Azok szerint olyan hatalmat ad a vetője kezébe, amivel az megváltoztathat bármit – mindent. Akár a Kelyhek Kilences, csak mérhetetlenül erősebb. Egy felülmúlhatatlan kártya, ami átformálja a valóságot, és átírja magát a világot. De egy ilyen kártya pusztán álom…

– Biztosítalak, nem az. – Fölém magasodik. – Gondolj bele, mi mindent tehetnél, ha megkaparintanád a Világot!

Megteszem. Mire elejét vehetném, már el is képzelem, hogy egy gondosan megfogalmazott kívánság és a Világ néven ismert titokzatos kártya révén én lehetnék a valaha volt legerősebb arkánista. Az enyém lehetne egész Koronaváros – az egész királyság. Eltipornám Kaelist és a családját. Visszahozhatnám az anyámat az életbe, és többé senki nem bánthatna engem, vagy bárkit, akit szeretek.

Kaelis ádázul méricskél, a szeme úgy ragyog a tűz villódzó fényében, mintha látná a gondolataimat, még azokat is, amiket a pusztulásáról szövök. De úgy tűnik, minél jobban dacolok vele, annál jobban élvezi.

– Akarod? – Hangja suttogásra vált, de árad belőle a céltudatosság.

– Nem létezik.

– De igen. És te vagy, Clara, a végső kulcs a megszerzéséhez.

– Micsoda? – Ennek az alaknak elment az esze.

– Meglepettnek tűnsz. – Öntelt kis vigyora kiszélesedik. – Nem te vagy a mestertolvaj, aki állítólag nem ismer lehetetlent? A nő, aki ősi festőecseteket lopott Oricalis nagy múzeumából? Aki makulátlan arkánistákat és törvénytelenül készített tarot-kártyákat csempészett szerte Koronavárosban, és azon is túl? Mindezt húszéves kora előtt.

– Látom, a hírnevem megelőzött – nyögök ki egy élcet, pedig a torkom olyan száraz, mint a királyságtól keletre elterülő végtelen sivatag.

– De ő csak folytatja, mintha a hangomat bekebelezték volna a sűrűsödő árnyak.

– Ugyanaz a nő, aki… – Kaelis lassú, határozott mozdulattal a falra teszi a kezét a fejem mellett, csupán egy hajszálra a rövidre nyírt üstökömtől, és még közelebb hajol, végül már a levegőt is elszívja előlem. Csak ő létezik, annyira rátelepszik az érzékeimre, hogy az minden porcikámat lángra lobbantja.

– …ugyanaz a nő, aki állítólag bármilyen kártyát megfest bármivel? Ami akkora képtelenség, hogy már legendaszámba megy Koronaváros alvilágában. Áruld el, Clara, amikor meglógtál a Halazarból, hogyan festettél Érmék és Kelyhek kártyákat csak Kardokhoz való festékporral?

– Te… te intézted úgy, hogy csak Kardokhoz legyen por – döbbenek rá.

A tekintete azzal fenyeget, hogy egészben lenyel. A hajfürtjei kissé eltakarják a tekintetében lobogó máglyát. Kihasznált. Próbára tett. A szökésem… nem, már előtte is. Az igazgató mindenféle kártyákat készíttetett velem szinte semmiből. Az életem az elejétől fogva Kaelis kezében volt. Talán az egész bebörtönzésem csak egy próba volt, az elfogásom éjszakájától kezdve.

– Mit akarsz tőlem? – térek vissza a korábbi kérdésemhez.

– Tudni akartam, hogy az vagy-e, akinek mondanak, Clara. – Megnéz magának a hosszú pillái mögül. – Látni akartam, hogy nemcsak elég okos, de elég karakán is vagy ahhoz, ami ezután jön. Hogy megadd nekem a Világot.

– Sosem segítek neked – vágok vissza fortyogva.

– Virágozz az én világomban, vagy halj meg a tiédben. Segíts nekem, és akkor megjutalmazlak. Küzdj ellenem, és olyan rettenetes véget ér minden, sőt, mindenki, aki fontos neked, hogy az a legvadabb rémálmaidon is túlmegy majd. – Ígéretnek szánja, nem fenyegetésnek.

Arina jelenik meg előttem. Itt van, az akadémián, az ő markában. Utána a csapatom a klubban, akikről nyilván szintén tud.

A kezem viperaként száll a torkához. Belefúrok a szellembőrébe. Ugyan a Halazarban legalább egy éve nem láttam a napot, egy árnyalatnyit így is sötétebb a bőröm az övénél. Kaelis szája leplezetlen vigyorra hasad.

– Ne merészeld! – Az ujjaim megfeszülnek, de remegnek. Pontosan érzi, mennyire legyengültem. Talán ez is a terve része volt?

– Úgyhogy tedd, amit mondok! – Fesztelenül beszél, fittyet hány a szánalmas fojtogatási kísérletemre. Arra se futja tőlem, hogy lihegésbe fullasszam a szavait.

Meg akarom törni. Addig szorongatni, amíg kidülled a szeme. Teszek a következményekre: az én életemnek így is, úgy is vége. Erre már rájöttem. Kaelis hercegről köztudott, hogy szereti tönkretenni a játékait.

Az ajtó minden előjel nélkül felpattan, de akkora erővel, hogy belerázkódnak az ablakok. Fény robban és mágia sistereg egy olyan kártyából, ami, legalábbis az ajtófélfa mély árkai alapján, csak valamelyik Kard lehet.

A küszöbön egy másik férfi áll. Fekete haja és fekete szeme hasonlít Kaelisére, a bőre árnyalata és a nagyképű kisugárzása pedig szakasztott olyan.

De minden más szempontból egymás gyökeres ellentétei: az idegen méretre szabott aranyzekét visel fehér inggel és fehér nadrággal, a csizmája meleg mézszínű. Még a nyakában lógó kardmedál is másmilyen. Sziporkázó ezüstből készült, ami az erőtlen fényben is olyan vakítóan ragyog, hogy messziről látom.

Döbbenten elengedem Kaelist, mihelyt rádöbbenek, hogy Ravin herceg áll az ajtóban, az Oricalis-trón örököse és Koronaváros régense.

Kaelis a szokásos laza nemtörődömségével lép el mellőlem, mintha nem az előbb akartam volna megfojtani.

– Szervusz, bátyám! Felétek nem szokás kopogni?

– Miért, akkor ajtót nyitnál nekem? – Ravin tekintete ide-oda villan közöttünk. – Mégis, mit művelsz te itt?

Nem vagyok biztos benne, kinek szánta a kérdést, így befogom a számat. Elvégre azt sem tudom, Ravin látta-e a kezemet az öccse torkán.

– Ezt én is kérdezhetném. – Kaelis hangja arról árulkodik, hogy a fivérek kapcsolata korántsem szívélyes.

– Glavstone üzenetét hozom arról, hogy valaki megszökött a Halazarból.

Jéggé dermed a vérem. Főleg akkor, amikor Ravin pillantása megpihen rajtam.

– És ez miért érdekeljen engem? – Kaelis elhúzza a kérdést, sikerül egyszerre bosszúságot és unalmat csempésznie bele.

– Egy illegális arkánista volt az. A kétszázötös cellából. – Az én cellaszámom. – Ez egy komoly ügy, aminek a végére kell járni, méghozzá a törvény teljes erejével!

Ez így is fog történni. Glavstone már biztosan intézkedett.

– Igen. Én pedig elrendeltem, hogy a Halazar őrei átfésüljék egész Koronavárost.

– Ezt igen jól tetted! – Kaelis hangja maga a gunyoros vállveregetés.

– Utána ide jönnek.

– Pompázatos – von vállat Kaelis.

Ravin felkapja a vizet az öccse színpadias könnyedsége láttán.

– Merem remélni, hogy lehetővé teszed majd nekik a kutatást, mivel az akadémia ma este tárt kapuval vár mindenkit.

– Igen, természetesen. – Kaelis beszédesen visszafordul felém. Megdermedek a sokk és a félelem keverékétől. Fogalmam sincs, hová nézzek. És bármit megadnék azért, hogy ne csupán egy áttetsző hálóing fedjen. – Ha megengeded, sok a dolgom.

– Mégis, micsoda? – Ravin figyelme élesebb, mint a lámpafény a Halazar mélyében.

– Tájékoztatom az akadémia legújabb jelentkezőjét, mit várok tőle a ma este esedékes Tűzünnepélyen.

Az ma este lesz? Más szóval, ma van a Botok első napja, a születésnapom. Szép kis ajándék.

– Jelentkező? – visszhangzom szinte egyszerre Ravinnal.

– Nem túlkoros ahhoz egy kicsit? – teszi hozzá Ravin.

– Mintha aggastyán lennék – dörmögöm fojtott méltatlankodással. Ma töltöttem be a huszonegyet. Bár a Halazar után akár nyolcvannak is kinézhetek.

Ettől még a huszonegy évem szigorú értelemben kizáró ok… Oricalisban minden arkánistának kötelessége a huszadik életévében elkezdeni az akadémiát. Ez az időzítés a Nagy Arkánum húsz lapjára utal, egy év jut mindegyikre, abból a meggyőződésből, hogy egy arkánista képességei nem érlelhetők, amíg nem jutott ideje egy évet élni a Nagy Arkánum minden lapja jegyében.

Akik elutasítják az akadémia képzését, vagy utólag, rejtőző arkánistákként bukkannak rájuk a fogdmegek, azok billogosokként mehetnek a pormalmokba. Az akadémia esélyt kínál a jobb életre annak, akinek sikerül bejutni, bár közülük is a legtöbben elbukják az első év vizsgáit, vagy belehalnak az igyekezetbe.

– Ma van a születésnapja. – Sikamlós érzés lepi a húsomat Kaelis megjegyzésére. A jelek szerint utánam nézett.

– Akkor tavaly kellett volna belépnie. Fogalmam sincs, mivel csavart az ujja köré, de a te szórakozásod sem állhat a törvény felett.

– Mondod te – vág vissza Kaelis. A kötekedésre lüktetni kezd egy ér Ravin halántékán.

– Billogozd meg, és küldd egy malomba! Vagy végezz vele! Mindenesetre szabadulj meg tőle! – Ravin tekintete rám villan, és elhúzza a száját.

– A nemesekkel kivételt tehetek – tiltakozik Kaelis. – Nem ez lenne az első eset, hogy egy nemesúr fia vagy lánya egy kicsivel később áll be az akadémiára, hogy elvégezhesse egyéb iskoláit.

– Ez nem nemes. – Ravin nyugtalanítóan biztos ebben.

– Dehogynem az. – Kaelis a kabátja belső zsebéből előhúz egy összehajtott papirost. Megsárgult, cakkos a széle. A herceg a bátyjához lép. – Látod, kutakodtam egy keveset. Tudod, mennyire… emésztett a bűntudat az elmúlt öt évben. – A szavak kimondatlan sugallata terhesen tölti meg a levegőt.

Öt éve… Senki nem tudja, mi történt pontosan aznap, amikor a Remete klán elpusztult. A hivatalos álláspont szerint a nemes klán fellázadt a Korona ellen, így Kaelis felfoghatatlan erővel eltörölte őket a föld színéről. Ártatlan emberek. Mérhetetlen sokaság. Mind oda. Kaelis saját kezétől, olyan ismeretlen, hatásos és hátborzongató mágiával, hogy rögtön elterjedtek a pletykák, hogy ilyesmire csak egy fordult kártya képes. Egy természetellenes erő, ami állítólag nem létezhet. De mi más lehetett?, kérdezték a szóbeszédek és a sugallatok.

– Te utánanéztél a Remete klán dolgainak? – Ravin a döbbenet és a kétség keveréke.

– Felötlött bennem, hogy valaki talán túlélte. – Kaelis átadja az iratot a bátyjának. Innen nem tudom elolvasni, de a következő szavaival kellőképp kitölti a hézagokat. – Ez minden kétséget kizáróan bizonyítja, hogy ő Clara Redwin, Hannah Tymespun főméltóságú úrnő sokadfokú unokahúga… épp eléggé felhígult vérrel ahhoz, hogy megússza azt a rettentő napot, és így ő legyen a Remete klán egyetlen megmaradt örököse.

A Húszra, mégis, miről beszél? Graysword néven ismertek, amikor elfogtak. Előtte Anya azt mondta Arinának és nekem, hogy a családnevünk Daygar. Ez a Redwin nekem teljesen új.

Miközben Kaelis visszasétál hozzám, szóhoz sem jutok a bénultságtól. Sötét szeme úgy ragyog, mint amikor távozott abból a halazari szobából. Kissé kihúzza magát, kisöpri az arcomba hullt fürtöket, és az enyémbe fonja a kezét. Furcsállom ezt a bizalmaskodást, és csak azért nem lököm el magamtól, mert megdermeszt a következő szavai hallatán elöntő hitetlenkedés. – Más szóval, egy klán nemes és majdani főméltóságú úrnőjeként több mint alkalmas nemcsak arra, hogy késve lépjen be az akadémiára, de arra is, hogy ő legyen a majdani feleségem.

4

RITKASÁG, HA ÉN NEM JUTOK SZÓHOZ A MEGRÖKÖNYÖDÉSTŐL, de Kaelis most elérte. Biztosan rosszul hallottam. Én…

– Mi? – Ravin megelőz.

– …legyek én? – mormolom fogvicsorgatva.

– Mióta betöltöttem a húszat, Apa azóta rágja a fülem, hogy egy korombéli férfinak illik nyitnia a lehetőségekre. Én sem tűröm a nyaggatását a végtelenségig. Így, ha történne valami veled, a szeretett Leigh-ddel, vagy a sarjaitokkal, akiket egy szép napon nemzel majd, a korona rám szállna. – Kaelis gyakorlatias hangsúlya dacára Ravin arcára árny borul, amikor arról beszél, hogy „történne valami” vele vagy a feleségével. – Így ideje volt, hogy a másodszülött herceg is tegye a dolgát. És nem az a legjobb gyógyír, ha a feleségemmé teszem annak a klánnak az egyetlen túlélőjét, amit saját kezűleg pusztítottam el?

– Hagyjuk ezt a játékot! – csattan fel Ravin, és félredobja a régi iratot.

– Ez nem játék – közli Kaelis ünnepélyesen. – Megkértem, hogy a Botok Négyesre esküdjön, hogy hozzám jön. Igent mondott, és én is. Visszavonhatatlanul. – Ebből persze egy szó sem igaz, de nem teszem szóvá.

Akarok a herceg jegyese lenni? A négy színre és minden Nagyra, dehogy! De azt még kevésbé akarom, hogy billogot kapjak, és menjek a pormalomba vagy vissza a Halazarba. Így nem szabadítom ki a kezem, és visszafojtom a hányingeremet.

– Azt hiszem, itt egyedül te játszadozol. Hiszen továbbra is rendszeresen hívatlanul bepofátlankodsz az akadémiámra.

Ravin néhány hosszú lépéssel átvág a szobán. Kaelis ujjai megfeszülnek, mintha meg akarná akadályozni, hogy elfussak. Az idősebb herceg megtorpan, rám mered.

Testközelből észreveszem a fivérek közti különbségeket. A magasságuk szinte megegyezik – csak úgy lehetne megmondani, melyikük magasabb, ha egymásnak háttal állnának –, de Ravin izmosabb. Az ajka kissé teltebb, még akkor is, amikor elhúzza. A szeme nagyon sötét barna, nem fekete, mint Kaelisé. A haja pedig a fénytelen fekete tintát idézi. Kaelisé inkább mély éjlila, akár a festékhez begyűjtött sólyomtollak – a feketeség fénytörő árnya.

– Tudom, hogy hazudsz – morogja Ravin.

Kaelis csak somolyog a bátyja bosszankodására.

– Mivel bizonyítod?

– Hagyd ezt az ostobaságot, mielőtt értesítem apánkat!

– Mielőtt értesíted apánkat – visszhangozza Kaelis gúnyos fintorral. Utána suttogásra vált. – Hajrá. Értesítsd csak! Próbáld meg bebizonyítani, hogy a lány vérvonala az én koholmányom, Apa segítségével, vagy anélkül. De a nyomozásod alatt Clara az irányításom és a védelmem alatt áll, pláne a ma este után.

Ravin megfeszíti az állát, kidagadnak az arcizmai. Rám villan a szeme. Egy pillanatig arra számítok, hogy megszólít. Bár arról gőzöm sincs, mit mondana. Végül az elsőszülött beéri egy undorodó fújtatással. Utána minden további nélkül távozik, és olyan erővel csapja be maga után az ajtót, hogy abba kis híján beleremeg az Arkánum Akadémia ősi alapja.

Mihelyt a közönség távozik, Kaelis lelkesen elenged. Legalább az egymástól való kölcsönös viszolygásban egyetérthetünk.

– A lehető leghamarabb be kell íratnunk téged hivatalos tanoncnak, utána megszilárdítjuk az új nevedet a többi nemes között. – Kaelis elővesz egy zsebkendőt, és megtörli vele az ujjait, mintha a puszta tapintásomtól is irtózna. – Mielőtt megérkeznek az őrök vagy a fogdmegek, vagy Ravin holmi légből kapott indokkal újra kavarni kezd az akadémiámon.

A tekintetem a hercegét keresi.

– Nem mondhatnám, hogy ő aggaszt igazán.

– Mondd, miért ártanék a mátkámnak? – Kaelis felvillanó vigyora nem használ az idegeimnek.

– Ezt nem mondhatod komolyan – szögezem le nyersen. Ez nevetséges.

– Úgy gondolod? Inkább lennél billogos, és mennél valamelyik malomba?

– Még csak az kéne! – A legtöbben inkább a halált választanák.

– Akkor tán visszamennél a Halazarba? – Felvonja a szemöldökét, mire válaszul elhúzom a szám. – Sejtettem. – Kaelis egy mozdulattal felém fordul. – Egyes-egyedül nekem köszönheted, hogy nem a börtön legsötétebb mélyén penészedsz a garantáltan rövid és nyomorúságos életed hátralevő részében.

A „legsötétebb mély” csak egyvalamire utalhat: a kazamatákra. Istentelen verem, aminek Glavstone a kényura. A legtöbb halazari őr sem tud róla. Ellenállhatatlan erővel hasít belém a félelem. Csak futólag kellett elviselnem a Halazar legalsó bugyrait – és egyetlen alkalom után többször nem merészeltem feleselni Glavstone igazgatóval. A kazamatákban gyorsan megtanultam, hogy őt nem szabad megkérdőjelezni: onnan hiányzik a fény, a meleg és az emberség. Egy hely, amiről a világ mit sem tud, és ahonnan a sikolyoknak sincs kiút.

Fürkészem Kaelis arcát. Keresem a jelét, hogy nem mond igazat, a jelét annak, hogy még megcsillan a belátás szikrája a két üres kútban, amit szemnek nevez. Hogy talán mégsem olyan szörnyeteg, mint amilyennek mondják.

De Kaelis hercegben sem barátra, sem védelmezőre nem találtam.

Megfenyegette a szeretteimet, ami egyszerűen nem ereszt. Kaelis egyszer már a markába csalogatott, amikor annak idején elfogott. Aztán megismételte, amikor szökni próbáltam. Ez az alak okos, ravasz és veszélyes. Arina és a Kárhozottak Klubja egyaránt kutyaszorítóba került miattam.

– És, mit akarsz cserébe ezért a… szabadságért – alig tudom kinyögni a szót –, amit kínálsz?

– Már mondtam. – Rosszindulattal vegyes derű lángol a szemében.

– A Világot – veszem át a szót.

Bólint.

– Mégis, hogyan szerezzem meg neked? – Ha hozzáférhetnék efféle erőhöz, réges-rég megtettem volna. Arinával visszahoztuk volna az anyánkat, hogy aztán eltiporjuk Oricalist.

– Idővel sort kerítek a részletekre is. Egyelőre azzal törődjünk, hogy megéld, aztán túléld a Tűzünnepélyt. Ahogy így elnézlek, járni is alig tudsz, nemhogy megküzdj a sorsodért a fesztiválon. – Kaelis célba veszi a falakon sorakozó ajtók egyikét.

– Amit kinek is köszönhetek? – Kaelis látványosan semmibe veszi a megjegyzésemet. – És utána?

Megtorpan, hogy értetlenül rám sandítson.

– Utána az akadémia felvett újonca leszel, sikerrel veszed a vizsgákat és a próbákat, hogy rendes diák legyen belőled… különben véged.

– Nem így értem. – Ez nekem is világos volt. – Mi lesz az után, ha megszerzem neked a Világot?

– Azt hiszed, jogod van tudni?

– Van ám, ha kell a segítségem.

– Ó, Clara… – Sötéten kuncog. – Te nem vagy épp alkupozícióban. – Tudom, hogy a rohadéknak igaza van. – Most tisztálkodj, szedd össze magad, és nézz ki úgy, mint a rég elveszett nemes, akinek vallod magad… és a majdani mátkám. Csak az hiányzik, hogy szégyenbe hozz. – Kaelis távozik, a beálló némaságtól cseng a fülem.

A pillantásom az ablakokra és a túlnani Koronavárosra vándorol. Az otthonomra. Az egyetlen otthonra, amit valaha ismertem. Ott várnak azok, akikhez vissza kell térnem. És most, hogy kikerültem a Halazarból, esélyt kaptam, hogy viszontlássam őket. Arina az akadémiára jár. Talált egy titkos alagutat, ami kivezet az iskolából, és meg is mutathatja. Ez az „eljegyzés” csak időleges. Még nem hagyott cserben a szerencsém.

Éppen folytatnám a kártyák – vagy bármi használható – keresését, amikor kinyílik egy másik ajtó, és Rewina lép be, a karját egy köteg sötét szövet húzza.

– Úrnőm, őfensége választékkal készült kegyed számára.

– Bűbájos. – Minek leplezzem az epémet! – Lássuk, szerinte mi illik hozzám!

A herceg ízlése hibátlan, ami, azt hiszem, csak fokozza az iránta táplált gyűlöletemet. Rewina egy koromfekete bőrkabátot nyújt felém. Magas gallérja az államat dörzsöli, oldalt majdnem a hajvégemig ér. Rewina megpróbálja megigazítani, de nem tud mihez kezdeni a halazari kontármunkával és azzal, hogy a közeledő olló láttán önkéntelenül elriadok. A kabát hosszú ujja viszont méretre szabott tökélyként simul a karomra, miután Rewina egy Érmék Hármassal meghúzta a rugalmas bőr varrásait. Ennyi szövetréteg alatt alig látszik, hogy csont és bőr vagyok. Bizonyára tudatos választás volt.

Amennyire tőle telik, Rewina igyekszik orvosolni az utóbbit. Ételt hoz, és meg kell állnom a habzsolást, nehogy felforduljon a gyomrom. Egyszerű koszt, de egy éve nem ettem ilyen táplálót. Továbbá gatyába is ráz néhány kártya segítségével. Végül hátralép, és megcsodálja a keze munkáját. Összetört, majd megragasztott vázának érzem magam. Tele repedésekkel, amiket csak közelről lehet látni.

Kitapintom a bal mellemre tűzött brosst. A finoman megmunkált ezüsték egy lámpás fogantyúját szorító kezet ábrázol. Az egykor az Oricalis Királyság és a világ tudását és történelmét őrző Remete klán jelképe.

Minden klán egy család, amely a maga kis tartományát igazgatja a korona uralma alatt. A klán főura vagy főasszonya felügyeli a családot, a földeket és a többi birtokelemet Oricalis nevében. A Remete klán abba a tízesbe tartozott, ami túlélte a könyörtelen Klánirtást, a háborút, ami leapasztotta a klánok számát az eredeti húszról – minden Nagy Arkánumra jutott egy klán, amiket állítólag a Bolond régi csatlósai alapítottak. Oricalis történelme során a Remete klán túlélte a szerencse fordulatait. De Kaelist már nem tudta.

– A herceg… tényleg elpusztította a Remete klánt? – kérdem halkan.

Rewina összeszorítja az ajkát, ami mindennél többet mond.

– A herceg nem szívesen beszél a Remete klánról. Így úrnőm helyében kerülném a témát. És ha utánajárna, javaslom, bizalmasan tegye. – Ez egyszerre tanács és figyelmeztetés.

– Éppen azt teszem, amikor téged kérdezlek – tromfolok rá. Mintha finom mosolyra látnám görbülni az ajkát.

– Inkább azzal törődjön, mi a teendő, hogy készen álljon a Tűzünnepélyre.

Nyomorban nőttem fel. Mit sem tudok a nemesi létről, konkrétan a Remete klánról pedig annál is kevesebbet, a hercegi jövendőbelik viselt dolgairól nem is beszélve. Főleg úgy, hogy Kaelisre aztán hiába számítok, hogy elmondjon ezt-azt a klán mibenlétéről.

Rewina ugyanazon az ajtón kísér ki, amit Ravin alig egy órája bedöntött. Időközben varázslattal helyrehozták. Egy szerény díszítésű fogadóterem vár rám, benne négy ajtó és középen egy asztal, aminek a közepébe válogatott kardokat állítottak amolyan különös, vészjósló műalkotás gyanánt. Kaelis és egy Stellislovag társalog mellette.

– …elég az állandó bepofátlankodásából – feddi Kaelis halkan, élesen. Csak Ravin lehet a téma.

– Igen, fenség. Kiderítjük, ki volt beosztva a főkapuhoz. És amikor megérkeznek a halazari őrök?

– Tartsátok fel őket. Az akadémiai szokások elsőbbséget élveznek, és már elkezdődött a Tűzünnepély felvonulása.

A Stellis meghajtja a tollas sisakját, és kisiet a szemközti kétszárnyú ajtón. Csak meredek a hűlt helyére. Egész életemben arra tanítottak, hogy rettegjek a Stellisektől, és most hirtelen lépni sem lehet tőlük, annyian vannak körülöttem.

Kaelis felfigyel rám.

– Nem tűnsz elégedettnek. – Vérvörösre festett ajakkal nem lehet elrejteni a fintorgást. Láthatóan szórakoztatja a bosszúságom, de lehalkítja a hangját, nyilván nem akarja, hogy az ajtó túloldalán strázsáló lovagok kihallgassák a beszélgetésünket. – Ha szeretnéd, visszaadom a rongyaidat, és visszavitetlek a Halazarba.

– Már okafogyott ez a fenyegetés, fenség. Számíthat a végtelen engedelmességemre. – Meghúzom a kézfejemre boruló ruhaujj hajtókáját. Minden lépésemre félrecsúsznak a kabátom szárnyai, hogy kivillanjon a combomra feszülő mélyvörös harisnya, ami az övéhez hasonlóan tükörfényesre pucolt csizma szárában végződik. Ez nyilván nem lehet véletlen. A vörös legalább kiemeli a szemem kármin színét.

– Akkor javaslom, hogy ezt tudasd az arcvonásaiddal is. – Kaelis az utamba áll, persze, azt sem tudom, hová kellene mennem. Az akadémia épülete kész labirintus, ahol szüntelen a mágikus építés és átalakítás. Arina elmondása alapján ez a birodalom legtehetségesebb arkánistáinak a játszótere – az egyetlen hely, ahol nyakló nélkül használhatják az erejüket a pont előttem álló, baljós kinézetű igazgató nem éppen szigorúan vigyázó szeme alatt.

Kelletlenül rámosolygok, és összeszorított fogakkal kérdem:

– Megfelel?

Karja a derekamra tekeredik, és alig tudom megállni a viszolygást, ahogy végigsiklik a súlyos szöveteket összefogó széles övön. Az öv ezüstékei szakasztott olyanok, mint a vállamat fedő díszvértek csipkeszerű ötvösmunkája. A vállvértek illenek a Kaelis ingvállába varrt hasonló hímzéshez, és a csatokhoz, amik egyenlő közökben sorakoznak erőteljes felsőtestén.

Kaelis ékes árny, és pusztán az öltözéke által egyértelműen érezteti, hogy a sötétjébe kerültem.

– Fogjuk rá. – Nem tagadhatja, hogy a fintorgásom túlzás. Jogosan tette szóvá. – Tudod, egyes nők ölni tudnának azért, hogy a jegyeseim legyenek.

Ezt úgy mondja, hogy rögtön felötlik bennem, vajon rendezett-e már efféle kihívást szerető-aspiránsoknak.

– Akkor miért nem az egyiküket hálóztad be?

– Az túl könnyű. Unalmas. – Birtoklón, széttárt tenyérrel csípőn ragad, és kikísér a szobából.

Makacsul elnyomom az ingert, hogy undorodva ellökjem. Egyelőre Kaelis pont olyannak bizonyul, amilyennek elképzeltem – felfuvalkodott, kegyetlen, agyafúrt. Miért is lepődnék meg, hogy szívesebben udvarol egy kelletlen jelöltnek egy lelkes és nyílt helyett?

Kaelis hangsúlyt vált, erőt vesz rajta a komolyság.

– Remélem, a kis kémhálózat, aminek tagja voltál, részletesen tájékoztatott a Tűzünnepélyről.

– Eleget tudok. – A Tűzünnepély az Arkánum Akadémia éves nyitóceremóniája – a nyári napfordulón dívó szokás kiterjesztése, mely során lámpások gyújtásával adóznak a Botok színnek.

– Helyes, akkor nem vakon vágsz bele.

Kaelis megáll a súlyos tölgyajtó előtt, amin át a Stellis-lovag távozott. Azt is az Oricalis-család kardos címere díszíti.

– Mennyi királyi minta… Csak nem aggódsz, hogy elfelejtkezel a gyökereidről? – kérdem szárazon.

Kaelis kissé megfeszül. Biztosan elkerülné a figyelmemet, ha nem simulna egymáshoz az oldalunk. Ha a keze nem lábatlankodna a csípőmön.

Érdekes. Nem úgy tűnt, mint aki jól kijön a bátyjával. És az sem tűnt melegebbnek, ahogy az apját emlegette… Rögtön azon agyalok, előnyt kovácsolhatnék-e ebből a fejleményből, és ha igen, hogyan.

– Inkább az a cél, hogy mások ne felejtsék el. – A tekintete összevillan az enyémmel. – A csőcseléknek tudnia kell, ki a gazda.

Hozzám beszél. Gazda. Kaelis herceg felügyeli a birodalom összes arkánistáját, az apja, a király áldásával. Lenyelem a büszkeségem, és előreszegezem a tekintetem. Maradj szerepben, utasítom magam. Nála minden adu – minden erő. A kinézetem lehet bármilyen letaglózó, de ez akkor sem olyan tagló, amivel harcolni lehet. Vissza kell fognom magam, amíg nem kerülök nyerő helyzetbe. Akkor is, ha ez átkozottul fájdalmas lesz.

Kaelis ajtót nyit, és azonnal szembesülök az Arkánum Akadémia minden pompájával.

A gigászi építmény ezüstös holdfényben fürdik, és egy pillanatra elakad a lélegzetem. Hosszú, keskeny híd köti össze Kaelis herceg lakótornyát a főépülettel. Az akadémia erődje még körvonalként is ormótlan, feketén izzik a fakuló fény utoljában. Az íves hidakkal összekapcsolt tornyok úgy nyújtózkodnak, mint egy lehullt isten keze, ami méltatlankodva nyúl vissza a nyílt ég felé. Megdobban a szívem, minden egyes lüktetés félelem és izgalom hullámaival áraszt el.

Éveken át gyönyörködtem ebben az erődben a Farlum folyó túlpartjáról. Éveken át tartottam ezt a monolitot legendának és romhalmaznak egyszerre. Rejtély. Veszedelem. Az arkánisták zarándokhelye. Akadémia. És most itt vagyok. Feltárul előttem a híres intézmény világa és veszélye egyaránt.

Sose tedd be a lábad az erődbe. Sose legyen közöd az ottani gyalázatos szertartásokhoz, int óva az anyám a síron túlról.

Ebben a pillanatban Kaelis felém hajol, az ajka a fülemnél. Suttog, mintha így fojtaná el a figyelmeztetést.

– Üdvözöl az Arkánum Akadémia!

5

ELHALADUNK A LAKÓTORONY BEJÁRATÁT KÖZREFOGÓ KÉT STELLIS-LOVAG KÖZÖTT, akik becsukják mögöttünk az ajtót.

Mellettem Kaelis eleven árny, az éj megtelepszik a ruhája tintaszín fodraiban, minden mozdulata sima és kecses. Magához szorít, a keze a csípőmön, úgy vezet a birodalma szívébe.

Átsietünk a keskeny hídon, aztán egy boltív alatt, ahol elnyelnek minket a fénytelen folyosók. Az átjárók szélesen, végtelenül ásítanak. Világtalan lámpások várják, hogy a fesztivál feltámassza őket. Tapintható erő tölti meg a levegőt, várakozás, ami utat talál a bőrkabátom ujjába. Nehezen tudom eldönteni, hogy az idegesség teszi, vagy a hely ősi varázsereje.

Felidézek minden egyes hírmorzsát, ami valaha a fülembe jutott erről a különös erődről, hogy összeszedjem magam.

Az Arkánum Akadémia idősebb a Koronavárostól messze északra álló, sorshoni Oricalis-kastélynál, és állítólag az ősi Revizai Királyság maradványa. A régmúlt birodalomhoz fűző szálak tiltott földdé tették, a korona minden jogtalan belépőt büntetéssel sújtott. De Naethor Oricalis király a történelmi példa meglepő kiforgatásával fiára, Kaelisre bízta az erődöt, és megengedte neki, hogy a tizennyolcadik születésnapján – botrányosan fiatalon – megalapítsa benne az akadémiát. Két évvel volt fiatalabb, mint az első évfolyam növendékei…

De Kaelis herceget világéletében legendás kártyavetőnek tartották. És ki merte volna nem teljes mellszélességgel támogatni a herceget egy évvel egy klán eltörlése után? A megalapítása óta eltelt négy évben arra használta az akadémiát, hogy intézményesen a korona javára fordította minden arkánista erejét, hogy erődként védje a királyságot, hogy beszűkítse és uralja a Farlum folyó kereskedelmét, és hogy idejekorán eltántorítson mindenkit, akinek a fejében csak megfordult, hogy szembeszálljon a Koronával.

Mi tagadás, Kaelis eredményei megsüvegelendők így, hogy még a huszonhármat sem töltötte be. De ha róla van szó, holtomig tagadok. Hiszen mások szenvedései árán ért révbe. Miközben ő befolyásos és fényűző iskolát alapított, én nincstelenül tengődtem a híd túloldalán.

Kaelis kisugárzása ékesen alátámasztja a róla keringő képtelen történeteket: elismert tudós és könyörtelen hadvezér. Szigorú tanár és szenvedő zseni, akinek a kegyetlenségéhez csak a zsenialitása ér fel.

Menet közben végre nem csupán éj lepte villanásokat csíphetek el az épület csodáiból. Rejtélyek töltenek meg minden szobát, amin átmegyünk. Megkerülünk egy kerengős udvart, a beüvegezett boltívek melegházat alkotnak, de az ablakokon gyöngyöző pára eltakarja a viruló birodalmat. Menet közben a levegőt virágok és tőzeg aromája üli meg.

Utunk következő állomása egy tágas könyvtár. Súlyos fóliánsok várják, hogy segítsék a csendes okulást, három szint magasan sorakoznak a polcokon. Kis híján földbe gyökerezik a lábam, és könyörögni kezdek, hogy a teleírt lapok közt lubickolhassak. Aki nem az akadémia vagy az egyik klán tagja, annak tiltottak az ősi varázskönyvek. E szövegek puszta birtoklása az illető kezébe vagy a szeme világába kerülhet.

Egy elhagyatott auditórium türelmetlenül áhítja a diákok visszatérését, a terem elejét betöltő pulpitus büszkén, várakozón magasodik. Minden bársonykárpitos szék az egykor a diákoknak átadott és azóta nyilván feledésbe merült tudás visszhangját őrzi.

A lépcsők mintha a mennybolt felé kanyarognának. Akadnak furcsamód bereteszelt és kulcsra zárt ajtók, mások tárva-nyitva csábítanak belépésre. A választott utunk egyre mélyebbre vezet, portól ezüstös ablakpárkányok és pókhálót öltött szobrok mellett. Kaelis természetesen szóra sem méltatja a látottakat, én pedig túl büszke vagyok, hogy kérdezzek.

A sétánk egy hosszú csarnokban végződik, a mélyén narancsszínű jelzőfény pislákol, dacolva az egész akadémiát belepő, szinte feneketlen sötéttel. Eleinte azt hiszem, csak a szemem káprázik azok után, hogy milyen sokáig kellett puszta holdfénynél hunyorognom. De ráébredek, hogy akárcsak a zárkámat betöltő lámpafény, a résnyire nyitott ajtón át kiszűrődő világ sem káprázat.

Kaelis keze nem hagyja el a csípőmet. Lehorgonyoz, miközben lassacskán megállunk. Egész idő alatt nyugtalanság gyötört az érintésétől, a túlzott közelségétől. A narancs izzás az arcára vetül. Összefonódik a tekintetünk. Néma kihívásként felszegem az állam. Ő leszegi az övét. Végigfut a hideg a hátamon attól, milyen tüzesnek érzem a jelenlétét a fagyos sötétségben.

– Nos? – Ilyen légkörben muszáj suttogni.

A hosszas hallgatás után meglepően egyenesnek bizonyul.

– A menet azon a folyosón halad. Ha most csatlakozol, középtájra kerülsz. Ha leszeged a fejed, ki van zárva, hogy bármelyik őr kiszúrjon. A többi jelentkezőt követve kanyarodj le, és végül be fognak hívni az Arkánum-kehely kamrájába, ahol…

– Kiteljesítem az arkánista erőmet, és megküzdök a helyemért az akadémia tanoncaként. – Hamiskás vigyorral küszködök. – Így az Arkánum Akadémia négy háza megismeri, mit érek, és ítéletet hoznak arról, „méltó” vagyok-e arra, hogy a soraikba fogadjanak.

A szeme sötét verme az enyémet vizslatja, félő, hogy megfulladok a végtelen tekintetében. De lehet, hogy csak a közbeszólásom bosszantja.

Nem bírok a derűmmel, felhúzza a szám sarkát.

– Félted a menyasszonyodat? – húzom az agyát.

Halkan, baljósan nevet.

– Félteni? Téged? – Kaelis magához húz. Egy pillanatra azt hiszem, meg fog csókolni, a gondolatra felfordult a gyomrom. De elfordult a feje, az orcája szinte súrolja az enyémet. Bekebelez az illata – az olajos bőr zamata, a száraz tinta földszaga, a kölnijének cédrusa és tömjénje. A négy színre, még a szaga is páratlanul gazdag. A herceg a fülemhez férkőzik, hogy belesúgjon.

– Téged soha. Soha az életben. Hiszen a szerencse melletted áll.

Kaelis elenged, és egy szó nélkül magamra hagy. Bár az érintése nélkül megkönnyebbülök, mégsem tudom megállni, hogy ne nézzek utána, miközben egészben elnyeli az éjszaka, a léptei pedig a körvonalával együtt illannak el.

A szerencse mellettem áll… Fejbe kólint a szédítő, kitartó és minden eddiginél vegytisztább rettegés.

Ismer engem.

Hányszor mondogattam ezt a mantrát a Kárhozottak Klubjában a következő felettébb kockázatos vagy ostoba lépésem előtt? Volt – talán még mindig van – egy beépített embere. Hátborzongató, mégis az egyetlen logikus magyarázat. Ráadásul nem először ötlött fel bennem, hogy beférkőztek az utolsó mentsvárunkba.

Eszembe jut az elfogásom előtti legutolsó meló. Az az alak, Griv makulátlan arkánistaként keresett kiutat Koronavárosból, de a kelleténél sokkal többet tudott. Nem csupán festőkellékekkel szolgált, de részletekkel is az anyám haláláról. Miatta ejtettek foglyul… ő vezetett Kaelis herceg csapdájába. Ha Griv eleget tudott rólam ahhoz, hogy elnyerje a bizalmamat, akkor Kaelis is tudhatott ennyit, ha nem többet.

Ökölbe szorítom a kezem. Megfordulok, céltudatosan kinyitom az ajtót, és egy emberáradatban találom magam, ahogy azt Kaelis megjósolta. Beállok a sorba, ügyet sem vetek a pusmogásra arról, hogy valaki késve csatlakozott a menethez.

Tényleg végig fogom csinálni? Minden egyes lépés egyre jobban megdolgoztat. Jobbra-balra nézelődök ajtó vagy oldalfolyosó után. Most nehéz, sőt lehetetlen volna elszelelni. De a tömeg elnyel.

A lehető legészrevétlenebbül hátralesek, úgy látom, legalább százan masíroznak mögöttem, de csak néhány tucatnyian előttem. A csapat elején járhatok. Az emberek közelebb lépnek, középre szorítanak. Nem biztos, hogy szándékosan, de kinézem Kaelisből, hogy megvannak az emberei az akadémián, akik gondoskodnak róla, hogy ott kössek ki, ahol akarja.

Ekkor veszem észre őket: a Halazar őrei. Ezer között is felismerném a drapp színű egyenruhájukat. Hátulról érkeznek.

Újra előrekapom a fejem, nagy levegőt veszek, és elcsitítom a forrongó gondolataimat. Senki – még én magam sem – jár jól azzal, ha pánikba esek. Arina végigcsinálta, és túlélte. Csak akkor lesz esélyem meggyőződni arról, hogy kutya baja, és viszontlátni azokat, akiket szeretek, ha vállalom a Tűzünnepélyt.

Új szemmel fürkészem a tömeget, ezúttal a húgomat keresem, de mivel a fáklyavivők az élen haladnak, így nehéz kivenni az arcokat a sötétben.

A környező tömegben mindenféle ruhát látni. De könnyű megkülönböztetni a jelentkezőket, akik túl fognak esni a varázstűzpróbán, és azokat, akik már hivatalosan is tanulók. Az Arkánum-kehely csak az elsőévesektől követel harcot; a későbbi áldozatok könnyebbek, szóval akiket selyem és bársony ruhakölteményekben látok, már nyilván rendes hallgatók. Kosztümjük és talárjuk olyan, mintha legfeljebb állásra, ülésre és talán ivásra és evésre tervezték volna. A szorosra húzott fűzőjük és feszülő nadrágjuk láttán pedig még az utóbbiban is kételkedem.

Bezzeg a vélt jelöltek annál gyakorlatiasabb, harcra kész öltözéket viselnek, amiben ugyanolyan könnyű a mozgás, mint az enyémben – bár mi tagadás, az övék kevésbé finom.

Néhány jelölt lelkesen sugdolózik. Izgatottan várják a ceremóniát – készek arra, hogy feltáruljanak előttük az Arkánum Akadémia titkai. Szegény párák. Az Arkánum-kehely egy átkozott szertartás, mondta annak idején Anya, amikor rákérdeztem a zarándokútra, amit sok hatalmat hajszoló megtett az erődbe, mielőtt az akadémiává vált.

Bezzeg Kaelis igazgatása alatt az akadémiára már csak a jelentkezők, a tanoncok, a tanulók, a tanári kar és a személyzet teheti be a lábát. Az akadémia szertartásait és tananyagát hétpecsétes titokként őrzik. De a hatalmasok ugyanúgy tisztában voltak velük, mint minden titokkal. Oricalis nemessége olyan lelkesen kufárkodott a titokkal, mint a tarot-val vagy a fényes regill-érmékkel és bankjegyekkel. A meglévő tudásomat csak a Kárhozottak Klubjában végzett munkámnak köszönhetem.

Igyekszem megnézni magamnak azokat, akiket tanulónak vélek. Arina mostanra másodéves lehet. Nehéz elhinni, hogy fölöttem fog járni az iskolában azok után, hogy egész életem azzal telt, hogy a vadóc hugicámat óvtam. Csak egy évvel fiatalabb – hazudott a koráról, hogy tizenkilenc évesen bejuthasson –, de az én szememben még annál is fiatalabbnak tűnt.

Nem tudhatom, milyen ruhát választott, hogy beilleszkedjen az akadémiai diáktársai közé. A kevéske fényben az olyan divathóbortok, mint a magas gallérok, a csuklyák és a bonyolult hajköltemények csak megnehezítették, hogy megkülönböztessem a tanulókat.

Így inkább a nők csuklójára összpontosítok. Mielőtt Arina eljött az akadémiára, megajándékoztam egy ezüst karkötővel – egyszerű, de bárhol felismerném. A kerek lap belsejébe a KK rövidítést karcolták a Kárhozottak Klubja emlékére, hogy soha ne feledje, honnan jött. Senkin nem látok az övéhez hasonló karperecet.

De iszonyatos a zsúfoltság, és annyi a hosszú ruhaujj…, bizonygatom magamnak. Csak érjek a végére, és megkeresem. Vagy meglát a kehely kamrájában, és felkeres. Ugyan a halazari kínzások rajtam hagyták a nyomukat, a húgom kétségkívül így is fel fog ismerni. Ahogy én is őt.

Előttünk egy fali tábla jobbra irányítja a jelentkezőket, és balra a már felvett tanulókat. Jobbra tartok, a társaimmal együtt leereszkedek arra, ahol a hatalom és az áldozat szertartása vár ránk.

6

A LEGTÖBB TANULÓT ÉS TANONCOT ELTALÁLTAM, de néhány jobbra tartó még így is meglep. Egy kecsesen ívelő lépcsősort követek egy pánt nélküli, hosszú, bő szoknyás ruhát és fullasztónak tűnő mellényt viselő nő mögött, akinek a kedvéért remélem, hogy a próba nem jár túl sok mozgással.

A menetünk egy tágas teremben ér véget, amelyben fapadok sorakoznak, és nagyjából ennyi. A bejárattal szemközti ajtónál egy emberalakban életre kelt rapírra emlékeztető nő áll, mintha őrizné. Hosszú, ezüstfehér haját magas lófarokban fogta össze. A teste karcsú és merev, a szeme hűvös és hunyorgó.

Az általa őrzött ajtó mindkét oldalán vékony, vízszintes ablakrések húzódnak a mennyezet közelében. Természetellenes kék ragyogás árad belőlük. Mágnesként vonzzák a jelölteket, akik ügyet sem vetnek a padsorokra.

– – Mindenki kivárja a sorát – adja ki a parancsot a nő, a hangja közönyös, de a pillantása fagyos. – Aki a nevét hallja, a kehely elé áll.

Bár tudom, mi vár rám, mégis csatlakozom az ablakokon átkukucskáló jelöltek sorához. Arina elmesélte az első próba menetét, de magát a helyét nem.

A Kehely Szentélye a vártnál jobban emlékeztet egy arénára. Vaskos falai mentén árnyékba boruló lelátók. A csarnok vázát adó gigászi márványoszlopok támasztják az olyannyira magas mennyezetet, amit a mi félig föld alatti termünkből semmiképp sem látni. Egytől tízig számok futják be az oszlopokat, köztük művészi vésetek örökítették meg a Kis Arkánumok udvari kártyáit – egy-egy jutott mindegyik szín mindegyik tagjának.

De leginkább a legendás Arkánum-kehely ragadja meg a figyelmemet. Az üstszerű tárgy alabástromposztamensen kapott helyet, de több részletet ilyen messziről képtelen vagyok kivenni. Kaelis áll mellette, a lüktető izzásában fürdik.

A tanulók egyesével előrelépnek, hogy kihúzzanak három kártyát a pakliból, amit Kaelis a kehelynek otthont adó emelvényre tett. Kiválasztanak egyet, és beledobják a kehelybe, ami életre lobban, hideg láng kebelezi be a kártyát, és a hullámzó izzás egy pillanatra elnyeli a tanulót. De ép bőrrel vészelik át.

– Mi folyik ott? – kérdi egy rövid vörös hajú nő.

– Ugyanannyit tudok, mint te – csóválja a fejét a másik, akinek egy perce az öltözetén szánakoztam.

– Egyelőre a másod- és harmadévesek mutatnak be új áldozatot a kehelynek, hogy megadja nekik a felsőbb kártyák festésének és használatának adományát. Mivel egyszer már táplálták a Kelyhet, így gyorsabban haladnak, hiszen a kapcsolat már megvan. Nem úgy nekünk. – A hangom olyan, mintha egy tankönyvből olvasnék. A páros riadtan fordult felém. A többiek hátrasandítva hallgatják a szavaimat.

Az Arkánum-kehely Oricalis egyik legendás ereklyéje. Az akadémia ideje előtt az alsó és a felső osztály arkánistái egyformán tiltott zarándokútra indultak az erdőbe, hogy beosonjanak, és a kehely elé álljanak. Utána áldozatot hoztak, amivel felszabadítottak egy mélyebb erőt, mely által rögtön készíthették és vethették a felsőbb kártyákat. Az Arkánum Akadémia megnyitása óta eltelt években az uralkodók elterjesztették, hogy ez az egyetlen módja annak, hogy az arkánisták efféle kártyákat használhassanak – áldozat nélkül nincs jutalom. Még egy ok arra, hogy minden arkánista kénytelen legyen belépni ezeken az ajtókon.

Ettől még – noha az uralkodók ennek puszta említését is tiltották – lehetséges erőt szerezni a kehely nélkül. Csak nehezebb, tovább tart, és semmi nem szavatolja a sikert, mivel minden arkánistának más a veleszületett adománya. Bármennyire is gyűlölöm az akadémiát, azt kénytelen vagyok elismerni, hogy ez az elmés módszer biztosítja, hogy Oricalis arzenáljának minden arkánistája a csúcsra járassa az erejét.

– Amikor a tanulók végeznek – folytatom –, mi jövünk. Aki a nevét hallja, az Arkánum-kehelyhez járul, és kap egy egyszerű háromkártyás vetést, amiben mindegyik kártya egy majdani lehetőséget jelképez. Utána ki kell választani, melyikről mond le.

– Lemondani? – visszhangozza a bő szoknyás hátrahőkölve. – Mire… mire célzol? – Szelíd hang, kedves szem. Itt egyikkel sem ér majd sokat.

Állom a tekintetét.

– Ez az Arkánum Akadémia. A jövő a tandíj.

A szavak tapintható súllyal nehezednek a vállára, hogy legyűrjék. Csak tátogni tud, a homloka ráncai elmélyülnek.

Kegyetlenebb, ha előre tudja, mi vár rá, és kénytelen megbarátkozni e tudás súlyával? Vagy a tudatlansággal járt volna rosszabbul?

– És egyszerűen… oda? – kérdi vörös hajú barátnője.

Bólintok.

– A kiválasztott kártya, amiről lemondunk a Kehelynek, sosem fog valóra válni. Elillan az ember énjének egy meglévő vagy majdani része.

– Örökre? – suttogja valaki más.

– Örökre. Ennél alább nem adják a belépti díjat. – Ami nagyon sok nagyon kevésért.

– Az áldozat bemutatása után tanoncok leszünk? – kérdi jogosan a másik. Halk kuncogást hallatok, amivel még jobban letöröm.

– Nem. Utána harcolnunk kell, és megölni azt a jövőt, miközben az egész akadémia minket néz… és felbecsüli az eredendő képességeinket a kártyákkal. Aki sikerrel jár, tanonc lesz. Aki kudarcot vall, azt forró billog várja, és csak odaút a pormalmokba. – Hátralépek, és intek a szoknyásnak. A barátnőjének volt annyi esze, hogy testhezálló nadrágot vegyen. – Erről jut eszembe… hadd nézzelek!

– Engem? – pislog az ifjú nő. Az akadémia korhatár-követelményét ismerve tudom, hogy húsz lehet. Bár hazudhatott is, mint Arina. Sokkal fiatalabbnak tűnik nálam, így lehetséges. Talán az orcája kereksége, a halvány pírja teszi. Talán az, hogy a szeme alatt túl világos a bőr, míg az enyém merő karika. Talán… az, hogy a tarkója apró barna pamacsai fájdalmasan emlékeztetnek Arinára.

– Igen, téged…

– Luren vagyok – mondja, és látható zavartsággal odalép hozzám.

– Váltóruhával nem tudok szolgálni, így abból élünk, amink van. – Előrenyúlok, összeszedem a szoknya fodrait, a térdéhez húzom a szegélyt, és marokra fogom az anyagot.

– Már megbocsáss! – Ártalmatlanul csap a kezemre. Remélem, a tarot-val félelmetesebben bánik.

– Tőlem ne féltsd az erényedet! Épp ellenkezőleg. Ezt átdugom a lábad között. – Hagyom, hadd segítsen áthúzni a szoknyáit a lába között, pedig láthatóan nem tudja mire vélni az ügyködésünket.

Mihelyt a derekához gyűjtjük a kelme javát, elfelezem az anyagot, és megkötöm a derekán. Látványnak kissé nevetséges, de megteszi.

– Tessék, most már könnyebben fogsz mozogni. Vedd le a magassarkúdat, és állni fogod a sarat azzal, amivel a kehely előáll. Már ha jól látom, milyen szorosra szabták a pruszlikodat.

– Így… így nem mehetek emberek közé – suttogja, és sietősen nekiáll a csomóm bogozgatásának. – Röhejesen festek! Ki fognak nevetni.

Vállat vonok.

– Ahogy tetszik, de ne feledd, hogyan csináltuk, ha úgy alakulna a dolog.

Lurennek esélye sincs válaszolni. A vizsgabiztos szólítja az első nevet. Végignézzük, ahogy az első jelölt a biztos mögötti ajtón át távozik a váróból, és felmegy egy rövid lépcsőn, ami a félig fölénk magasodó arénába vezet. Mindenki az ablakhoz zsúfolódik, miközben Kaelishez lép. Nem ismerem a jelentkezőt – soha életemben nem láttam –, de a torkomban dobog a szívem szegény fiúért. Bár nyilván hallotta a figyelmeztetésemet arról, mi vár rá, igazán nem tudhatja, mibe vág. Arina minden tőle telhetőt kiderített a ceremóniáról, mielőtt eljött az akadémiára, de az első próba még így sem hagyta érintetlenül. Olyan ürességgel töltötte el a szemét, amit néha még én sem tudtam igazán felfogni.

Kaelis beszél, miközben kihúz három kártyát, bár a végtelen terem elnyeli a szavait. Miután felsorakoztatja a kártyákat a kehely előtt, a herceg magára hagyja az ifjút, hogy válasszon a leosztásból. Egy feszült perc után a jelölt bedobja az egyiket a kehelybe. Fényrobbanása betölti az arénát, és mindenkit elvakít.

Amikor a fény elillan, és a szemünk visszanyeri a világát, egy emberként kapunk levegőért.

Az aréna eltűnt. Helyét tágas mező vette át, az egyik végében békés házikóval. A jelölt a rét közepén áll, és megrökönyödve nézelődik.

– Mi történt? – suttogja Luren.

– Erről a jövőről mondott le. – Képtelen vagyok levenni a szemem a fiúról, aki görcsös mozdulatokkal, remegő kézzel indul a kunyhó felé. Bármi is ez a hely… sokat jelentett neki.

Az ajtó kinyílik, a küszöbön egy nő várja tárt karokkal. A fiú odasiet, hogy viszonozza, és a nőnek csapódik. Noha a süllyesztett helyiségben és a vastag ablakon át semmit nem hallunk, látom a zokogását.

Szerencsétlen flótás… lemondott a viszontlátásról, amire mindennél jobban vágyott. Balszerencséjére ennél sokkal többet fog veszíteni. Még csak nem is harcol. Nem taszítja el a nőt és a látomást. Teljesen átadja magát neki, a karjában marad, amíg el nem illan minden a halványkék fényben, ami kámforrá válik, a nyomában tárt karral térdre hull, mintha így könyörögne egy kegyetlen, gúnyos isten kegyelméért.

Két városi fogdmeg masírozik elő a túloldali bolthajtásból. A jelölt nem látja őket. Csak mered fölfelé, könnylepte szemmel és szótlan könyörgéstől résnyire nyitott szájjal.

Az egyik fogdmeg megragadja a bal karját. A másik felemel egy vörösen izzó billogot, és belenyomja a puha húsba a csuklója belső oldalán. Bömbölve vergődik, de az első erőnek erejével lefogja, míg el nem készül a billog.

A csukló belső oldalára sütött A betűt – azaz arkánista – szinte képtelenség eltüntetni. Nincs az a szomszédos királyság, amelyik ne küldené vissza az arkánistákat, akik szökni próbálnak Oricalisból, mert azzal kockára tennék a tarot-erőforrásokhoz való hozzájutást.

A fájdalom visszahozza a fiút a valóságba; megtörik a látomással járó révület. Hirtelen nekifeszül a fogvatartóinak, akik nem számíthattak az ellenállásra, mert sikerül kiszabadulnia a markukból. Kapkod, elmarja a paklit, amit azért hagytak a kehely mellett, hogy legyűrhesse a látomását. Egy kártyát keres.

Fény villan, de nem a megbillogozott arkánistától. Neki vér csordul az állán, tekergő árny és fény kardja nyársalta fel. A többi jelentkező lélegzete elfúl, egyként esik le az álluk a borzalomtól. Bezzeg én úgy csikorgatom a fogam, hogy belesajdul.

A kehely mögötti sötétségből kibontakozik egy árnyék: Kaelis.

Közömbösen zsebre vágja a paklit, és biccent a fogdmegeknek, miután a jelölt élettelenül a padlóra roskad. A két férfi szenvtelenül elvonszolja a testet. Kétlem, hogy a családjának lesz esélye meggyászolni.

Egy jobb élet álma hozta ide. A remény, hogy lehetőséget kap feljebb kapaszkodni – még akkor is, ha cserébe a saját jövőjéről kell lemondania. Azzal jobban járt volna. Jobban járt volna ennél…

A korona nem habozott megfosztani mindenétől, és csak szenvedéssel viszonozta. Ahogy az a korona szokása.

Kaelis pillantása az ablak, a rátapadó jelöltek felé vándorol. Mintha pontosan tudná, hol talál. Mintha érezné a feléje áradó tapintható gyűlöletemet.

– Luren – szólítja a biztos.

A nevezett szemét elönti a pánik. Helyes. Ez a jó válasz.

– Sok sikert. – Csak ennyit adhatok neki.

– Sikerülni fog – biztosítja vörös hajú barátnője. De a szeme elárulja, milyen ingatag a bizalma.

Ahogy Luren kilép, szoknyája már újra a bokáját sepri.

Elfordulok az ablaktól, és az egyik padhoz ballagok, a térdemre könyökölök, és összefonom a kezemet, hogy legyen mire hajtanom a homlokomat. Látom a fényvillanást, de nem nézem Luren próbáját. Ahogy a többiekét sem. Egyes-egyedül azt csípem el, ahogy a sötét hajú nő felköti a szoknyáját, mielőtt nekivág a lépcsőnek.

Legalább valaki megfogadta a tanácsomat… érjen ez bármi keveset.

Annyira feszítem az ujjaimat, hogy végül már remegek. Dobogok a lábammal. Hintázok. Mégsem tudom kiadni a nyugtalan energiámat, ahogy sorra szólítják a jelentkezőket. Kavarog a gyomrom, a nyálam pedig epeként marja a számat ettől a ránk tukmált kegyetlenségtől.

Én vagyok az utolsó. Ami nem lep meg. Hiszen utólag kerültem fel a listára.

– Clara Redwin, a… Remete klánból. – A vizsgafelügyelő minden lépésemet szemmel tartja, viharos pillantása hűvös, mint a tél.

Egy pillanatra összefonódik a tekintetünk. De csak egy pillanatra. Esze ágában sincs sok szerencsét kívánni. Épp ellenkezőleg, úgy látom, készen áll végezni velem.

Egymagam mászom meg a sötét, keskeny lépcsőt, és a végén kilépek a fénybe.

7

A FÖLDSZINTET ÖVEZŐ, a fölénk magasodó lelátókat tartó fal nyílásán bukkanok elő. Az árnyékokban alaktalan massza – az akadémia tanári kara, diákjai és személyzete – súg össze, de olyan halkan, hogy nemcsak a külsejüket, de a szavaikat is homály fedi. Rám nehezedik vizslató pillantásuk együttes súlya.

Idelentről a tekintetem egészen az égre törő kupolás mennyezetig követheti a faragott oszlopokat. A kupola alsó peremén kristályüvegből rajzolódik ki a tarot négy színe. A csúcsán az üveg egy alakot formál, amely az idők végezetéig beleragadt ismeretlen útja első lépésébe: a Bolond. Kalandjairól, próbatételeiről és győzelmeiről az oszlopfők közötti boltíveket ékítő Nagy Arkánumok regélnek.

Kaelis a kehely mellett vár, beborítja őt annak lüktető izzása. A csarnok végtelensége elnyeli a lépteim visszhangját, miközben feléje tartok.

– Üdvözöllek, Clara Redwin a Remete klánból. – Mormogás hullámzik végig a tömegen az üdvözlés hallatán, kis híján elnyomja Kaelis további szavait. – Mátkám, Oricalis leendő hercegnője.

Döbbent hüledezés moraja. Kaelis hatásszünetet tart, hadd járjon át minden tanulót és professzort az ámulat.

– Mosolyogj, mintha ez lenne életed legszebb napja – súgja Kaelis szinte mozdulatlan ajakkal.

Kényszeredetten mosolygok, nem lehetek elég hálás, amiért mindenki túl messze van ahhoz, hogy lássák a szemem gyilkos villanását.

Kaelis folytatja, mihelyt elül a zaj.

– Üdvözöllek az Arkánum Akadémia szent és titkos termeiben. Az akadémia igazgatójaként és az Oricalis Királyság másodszülött hercegeként üdvözöllek az arkánisták jeles társaságában. Az elmúlt években hallhattad a kártyák és a nemes vérvonalad hívását. Most eljött az ideje, hogy kiteljesítsd a képességeidet, érjenek azok bármilyen sokat vagy keveset.

Az elmúlt években. Erre finoman felhorkanok. Anyám azóta tanított festeni, hogy meg tudtam fogni a tollat. Kártyákat hamarabb tudtam olvasni, mint szavakat. Míg a legtöbb arkánistában tizennyolc-tizenkilenc éves kora előtt a tarot-értés kósza gondolata sem merül fel, az én képességeim sokkal, de sokkal hamarabb kicsíráztak – amivel Kaelis nyilván tisztában lehetett.

– Minden arkánistának kötelező felajánlania a hatalmát a kehelynek egy még nagyobb képességért cserébe. Amikor áldozatot hozol, szembe kell szállnod a néhai sorsoddal. Ha diadalt aratsz a végzeted felett, több idő lesz a jussod e szent termekben. Ha veszítesz, kitaszított és megbélyegzett leszel. – A kezében tartott kártyapaklit leteszi az emelvényre, és szétteríti. – Önmagadnak és a királyságodnak, ideje megfizetned az itt őrzött tudás árát. Válassz hármat!

A kártyákra meredek. Sosem hittem volna, hogy egyszer ide jutok… Pedig nem csupán reméltem, hogy elkerülhetem, de egyenesen óva intettek tőle. Nagy levegő, aztán pillogva behunyom a szemem, és kinyújtom a kezem, hogy jobbra-balra mozgassam a kártyák felett. Ujjheggyel finoman megérintem az egyik sarkát, ami bizsergéssel vonzza a tenyerem, és feltolom a kártyát. Még két alkalommal megismétlen a mozdulatot, mielőtt kinyitom a szemem.

Három kártya nekem, és csak nekem. A végzetem. A jövőm.

Kaelis félreteszi a többi kártyát. Egyesével felfordítja a kihúzott hármast, és kihirdeti őket a teremnek.

– Az Érmék Tízes.

Meseszép kártya. Tíz aranyérem ragyog napkorongok módjára egy boldog család felett, a nemzedékek egymásra tromfolnak a boldogságban. Az Érmék Tízes a vagyon, az öröm és a jól végzett munka elnyert eredményének jelképe. A kártyára festett emberek képén a Kárhozottak Klubjának a Minden Érmék-napi ünnepi asztal köré gyűlt tagjait látom.

A következő kártya a Kardok Ötös. Nőalak néz szembe egy véráztatta csatatérrel, mindkét kezében kard. Mögötte három férfi áll, készen arra, hogy a hátába állítsák a saját pengéiket. A konfliktus és a veszteség kártyája. Olyan csatáké, ahol nem elérhetetlen a diadal, de akkor is csak hajszál híján… és a győzelem jócskán megkéri az árát.

A tömeg izgatottan felmorajlik, amikor Kaelis kihirdeti a Kardok Ötöst. Arra számítanak, hogy ezt dobom majd a kehelybe, és kétségkívül látványos műsorban lesz majd részük. De még hátravan egy kártyám olvasása…

Ahogy Kaelis felcsapja az utolsó kártyát, megáll a keze a levegőben. Mindketten épphogy megpillanthattuk az elejére festett képet. De el sem lehet téveszteni – ez jelentős kártya, amit mindenki ismer.

– A Kelyhek Kettes. – A hangja acélkemény, bezzeg a szeme, amiben a kehelyből szóródó fény örvénylik, az enyémet keresi, és érzések kész viharát látom benne. A száját keskeny vonallá préseli, mintha erővel próbálná visszatartani a kimondatlan fenyegetést, amit szinte hallhatóan üvölt magában.

A Kelyhek Kettes románckártya. Egy férfi és egy nő áll egymással szemben, és koccintanak a tele kelyhükkel. Arcuk fesztelen – de méricskélés és izgatottság fűszerezi. Ajkuk szétválik, mint akik lélegzetvétel közben dermedtek meg. A kezük mentén és körül szalagok tekeregnek, összekötik őket, végül galambalakban egyesülnek.

Ez a sorsszerű találkozások, a harmóniában és egyensúlyban gyökerező új szövetségek kártyája. A szerelembe esés kártyája.

– Válassz egyet, és dobd a kehelybe! Válassz egy halálra szánt jövőt!

Kaelis elhúzódik, de a tekintetünk egymásba fonódik, mint két összecsapó kosé. Éles mozdulattal sarkon fordul és elmasírozik, én pedig addig várok a választással, amíg meg nem látom az egyik fölém tornyosuló lelátó magasában. Könnyű észrevenni. Igazgatóként saját páholya van.

Három tanár áll mellette, az egyikük egyenesen odamegy hozzá. Széles vállú, sötétbarna hajú alak. A rám villanó szeme sziporkázó zöldjét nem lehet nem észrevenni. Érezhető rosszallást sugároz felém, mintha eleve tudná, hogy nem az vagyok, akinek eladom magam. Tanácsadó, talpnyaló? Mindent a maga idejében.

Visszafordulok a kártyákhoz. Nem lehet kérdés, melyiket választom. Az Érmék Tízes a barátaim és a családom. A jövő, amit mindig álmodtam magamnak. A Kardok Ötös nehézség… ami sosem volt ismeretlen előttem. Az életemben mindig egymást követik majd a csaták, és sosem leszek biztonságban.

Az ujjaim a Kelyhek Kettes felett torpannak meg. A kapcsolatkártyán. Visszanézek Kaelisre, és érzem a tekintete súlyát.

– Nem leszek a játékod – motyogom. Azt mondta, szereti a kihívást. Tőlem megkaphatja. Megmutatom neki és az egész akadémiájának, hogy nem fogok szó nélkül térdet-fejet hajtani előtte.

A diákok azonnal megvadulnak. Azt se tudják, hova kapjanak a hitetlenkedéstől. Fel sem foghatják, hogyan képes valaki önként lemondani egy ilyen páratlan parti lehetőségéről. Pláne úgy, hogy a Kardok Ötös képében ott a kézenfekvő választás. Pláne amikor egy herceg jegyese vesz búcsút egy sorsszerű találkozástól.

De a döbbenetük mélyén olyasvalami csendül, ami mindent elárul. Amire számítottam. Izgatottság. Szórakozás. Készek arra, hogy lássák, mi vár rám, miként boldogulok a rám váró próbatétellel.

Röpke pöccintéssel vetem a kártyát a kehely aurájába, mintha kesztyűt dobnék. A kártya csillagpor fellegével és ezüstfény sziporkáival robban fel.

Láthatatlan erő cibál, a lelkem velejét ragadja meg, mágiát ránt elő a mélyemből. Levegő után kapkodok, minden izmom remeg. Mintha eltompulna a benső fényem. Felvillan, aztán visszavonhatatlanul ellobban egy csillag. Örökre oda.

Az emelvénybe kapaszkodva maradok talpon. A tömeg megőrül. Tudják, mi következik, és noha az utolsó vagyok majdnem négy tucat jelöltből, többet akarnak. Látványos finálét.

Időközben körbefogott a kehely sugárzása. A súlya leterít, belém fojtja a szuszt, rebegteti a szívem. Behunyom a szemem, de a sötétben csak fényvillanások és érthetetlen káprázatok fogadnak. Csapdába estem a való világ és a majdani között, amit el kell pusztítanom. Félig itt, félig ott – nem létező, de nem is lehetséges.

A következő szavak – álom, látomás, jövő, valóság – minden egyes lüktetésével próbálok egyetlen pontra összpontosítani: a paklira, amit Kaelis az emelvényen hagyott. Emberfeletti erőt követel az, hogy a kártyákért nyúljak. Mégis, mihelyt megérintem őket, megkönnyebbülten sóhajtok, mert azon nyomban megérzem a csomag minden festett lapjának mágiáját. Szerencsére minden pakli egyetlen érintéssel kiismerhető.

Azoknak van a legnehezebb dolga a fesztiválon, akik elfelejtik minél előbb megragadni a paklit, mesélte Arina, amikor megosztotta velem a történteket, mihelyt alkalma nyílt kiosonni az akadémiáról. Ha a jövő világában kell az előkerítésére pocsékolnod az idődet, akkor neked eleve annyi.

Nem is sejthette, hogy a saját kehelypróbámra készített elő. Remélem, most büszkén figyel.

Ellököm magam az emelvénytől, és zsebre vágom a kártyacsomagot. Időközben felerősödött a kehely sugárzása. Bennem van és körülöttem. A szemhéjam mögötti vakító képek és az előttem megszilárduló ragyogás már egy és ugyanaz.

Élesen felszusszanok, miután a kehely elsöprő fénye egészben elnyel. Még egyszer, utoljára pislogok, utána arra nyitom ki a szemem, hogy egy fényesen megvilágított táncterembe kerültem – farkasszemet nézve a férfival, akire a legkevésbé vágytam vagy számítottam.

8

EGY FÉNYŰZŐ BÁLTEREM PARKETTJÉNEK SZÉLÉN ÁLLOK. Ismerem ezt a helyet, a kristálycsillároktól, amik megdermedt esőcseppekként omlanak alá a magasból, egészen a makulátlan márványpadlóig, ami ragyog a táncolók ékkövekkel kirakott cipői alatt.

A Sorshúzók Klubja. A szórakozás és a dorbézolás legrégibb létesítménye Koronavárosban. A Szeretők klán üzemelteti, és a hátszelüknek köszönhetően tarot-használatra is fel vannak hatalmazva.

Miközben a város elitje derűsen pörög, az arcuk elmosódik, mint festék az esőben. Semmi nem tűnik szilárdnak. Ez a hely egyszerre ismerős és idegen, múlt és jövő, ami felhígult jelenben egyesül. Legutóbb egy meló miatt jártam a Sorshúzók Klubjában. És akkor láttam meg…

Őt!

Minden egyetlen pontban összpontosul: az arcában. A mély zafírszemében, ami élénkebb a felhőtlen égnél. A markáns állában és a gödröcskés orcájában, amit külön kihangsúlyoz a finom borosta. Kidolgozott testére remekül szabott öltöny feszül, izmait a családi üzlet kohójában végzett munka edzette. A munkája addig tartott, amíg meg nem jelent a mágiája, és nem sokkal a huszadik születésnapja előtt el nem ment az akadémiára.

– Clara! – Mély és ismerős hangja kifent késként hasítja a kábulatomat. Mintha az lenne az egyetlen igazán valóságos. Mentőövként kapaszkodom belé.

– Liam! – lehelem. Ne itt. Ne most. Ne így…

– Tényleg te vagy az? – A nedves homok színében pompázó haja hosszabb, mint az emlékeimben, méltóságteljesen omlik a homlokába, és a válla felett cirógatja a nyakát. – Bevallom, nem számítottam rád itt.

– Én sem – bukik ki belőlem, de mintha másvalaki beszélne. Odabent sikoltok. Sikoltok a kíntól, amit okozott nekem. És hogy van pofája így félvállról venni azok után, amit velem tett.

A hajába túr, ezt a régi szokást mindig előveszi, amikor eltöpreng vagy ideges.

– Miután elmentem az Arkánum Akadémiára, azt hittem, soha többé nem keresztezik egymást az útjaink… és talán sosem látlak viszont.

Miközben beszél, elöntenek a lopott pillanatok: a nevetés és a röpke csókok forgószele. A közös álmoké, és az olyan titkoké, amiket kettőnkön kívül csak a csillagok ismernek.

Nem tudja, döbbenek rá. Nem tudja, hogy ő ugyan évek óta nem látott, de én láttam őt. Itt, ezen a helyen, nem is olyan régen. Vagy talán épp ellenkezőleg. Azt sem tudom, hol áll a fejem. De arra kínzó pontossággal emlékszem, hogy épp másodéves volt az akadémián, nem hallottam felőle, mióta felvették, és szorosan ölelt egy másik nőt – a Csillag klán egyik tagját. Akinek az ujján fényesen ragyogott egy eljegyzési gyűrű.

Kissé elhúzódok. Elcsípi a mozdulatot. Ráncba szalad a homloka.

– Meglátogathattál volna – mondom.

– Tudod, hogy az akadémián évente két szünet van, és akkor mindig sok volt a dolgom. A családom hazavárt télen. Ráadásul ott volt a Csillag klán… ami még jobban lefoglalt, és amikor beköszöntött a tavasz, parancsba kaptam, hogy mielőbb jelentkezzek a klánhoz, méghozzá…

– Egy másik nővel? – A szavaimnak sosem enyhülő kín kölcsönöz élt.

– Mi…

Azonnal belefojtom a mellébeszélést.

– Láttalak vele. Pont itt.

– Beszélni akartam veled erről. Sőt, megkerestelek volna, miután végzek.

– Hazugság! – Elfordulok, egy percig látni sem bírom az arcát. Épp időben kapom vissza a tekintetem, hogy elcsípjem a kín röpke grimaszát a mesés vonásain.

– A múlt már megtörtént… de a jelen javítható. Táncolj velem!

Erre határozottan hátralépek.

Liam őszinte hívogatással nyúl utánam a közöttünk nyílt szakadékon át.

– Clara, táncolj velem, kérlek! – biztat halkan. – Legalább a régi szép idők emlékére!

Szívesen elutasítanám. Egyszerűen muszáj megvédenem a szívem törékeny maradványait a további csapásoktól.

– Elhagytál – nyögöm ki remegve. Mint Anya…

– Az egyetlen megbocsáthatatlan bűn – helyesel, ismer, mint a tenyerét. – De most itt vagyok. Kérlek, hadd meséljek el mindent! Többé nem hagylak el!

A fájdalomnál csak az részem mélyebb, ami visszasírja, ami köztünk volt. Egy megadónak érződő sóhajjal az övébe teszem a kezem. Liam kivezet a parkettre.

A terem, a tánc, a színek, minden újra elmosódik. Odalesz a tisztasága, minden pillanattal veszít a valóságosságából. Ez egy emlék? Ez a valóság vagy egy lehetőség? Egyes-egyedül Liam és az iránta táplált érzeseim tartanak a jelenben. Az érzések, amik még mindig velőig ható borzongással kísértenek.

Miközben felvesszük a ritmust, a hangja kész cirógatás, édesebb a régi szép idők emlékeinél.

– Sajnálom az egészet, Clara.

– Meséld el, mi történt! – követelem. Az önös, kicsinyes gyűlölet satnya gyógyír a régi sebekre.

Keze a karomra feszül, a szeme az enyémet fürkészi.

– Az első évben megtudtam, hogy a Csillag klán arkánistái közé fognak beosztani. Lehetőséget láttak bennem, és korán kiválasztottak, pedig ezzel általában megvárják a másodévet. Abban a tavaszi szüneteben elmentem hozzájuk… pusztán üzleti ügyben. Próbáltalak értesíteni… de utána minden olyan gyorsan történt. Az egyik kisnemesnek megtetszett az ötlet, hogy egy arkánistához adja a lányát, úgy gondolta, egy kis mágiával fűszerezné a családi vérvonalat, és mire észbe kaptam, már az esküvőről beszéltünk. Hiszen ismered a vakbuzgókat. Azt hiszik, az örökségen és a vérvonalon múlik, fogékony lesz-e a gyerek a mágiára.

Csakhogy az arkánisták születése ugyanolyan megjósolhatatlan, mint az, mi lesz a gyerek lába között. Közismert tény. De akadnak olyan szélsőségesek, akik vallásként tekintenek a tarot-ra… ami különös hiedelmekhez vezet.

– A házasságot elrendezték, alig volt beleszólásunk. Így nemigen maradt esélyem kieszelni valamit. – Bánatos mosoly játszik az ajkán. – A végén meg akartalak találni… de mire úgy éreztem, újra képes lennék a szemedbe nézni, nem tudtam, hová kerültél.

– Mikor ért véget?

– Pár hete.

A fejleményre kihagy a szívem. Rég halottnak vélt lehetőségek tértek vissza a képbe. Elveszettnek hitt jövők…

Elveszett jövők… Zavartan ráncolom a homlokom. Kín perzseli a halántékomat. Méghozzá nem ok nélkül. Mert valamit meg kellene… tennem?

Liam közelebb húz, mintha megérezné a tanácstalanságomat és az újjászülető reményemet. A teste melege egyesül az enyémmel. Nem csitul a vágyakozás, ami a zene ritmusára lüktet közöttünk. Olyan szorosan gúzsba köt minket, hogy a mellem minden lélegzetvételemre az ő testéhez feszül.

– Clara. – A hangja nehéz, szinte részeg. – Egész idő alatt… csak rád gondoltam. Téged akartalak… csak téged…

A szavai nyomát csak elfúló csókok őrzik a nyakamon, ahogy a szája megtalálja az ottani érzékeny bőrt. A zakójába kapaszkodom, nem kerüli el a figyelmemet az erős, izmos alakja. Megperdülünk, a térde megtalálja a lábam közét, a combja elindul felfelé, és elveszek az érzésben.

Pillogva lehunyom a szemem, a védvonalaim hamuvá omlanak. Halk sóhaj tör fel belőlem. Liam cirógató könyörgést súgva biztat.

– Felejtsd el, Clara! Soha ne taszíts el, se most, se máskor!

Egy röpke pillanatra tényleg elfelejtem. Készen állok arra, hogy megadjam magam a vágyálomnak. Kettőnk gondolatának. Hogy legalább valakit újra a karomba kaphassak azután, hogy elveszítettem.

– Elvégre a szerencse mellettünk áll.

Ez az én szövegem. Mihelyt a gondolat belém hasít, rögvest rádöbbenek, hogy nem ő az első férfi, aki ellopta a szavajárásomat. Céltalan harag lobban bennem, míg a lelki szemeim előtt ki nem rajzolódik egy mindennél bosszantóbb férfiárny. Kaelis.

Rebegve kinyitom a szemem. A szoba fájdalmasan fényes, ujjat mutat a valóságnak. Noha nem látok az előttem mindent betöltő, félig való, félig látomás mögé, tudom, hogy ettől még az egész akadémia figyel engem. A gondolat forró viszolygással tölt el.

– Ne vess véget ennek! – Liam ajka az állam vonalát cirógatja. Könyörög. – Ennyi jár neked!

Az éberség fagyos hullámként zúdul rám. Elrándulok, olyan kétségbeeséssel kapok levegőért, mint amikor meglógtam a Halazarból. Visszatér a testembe minden tompa sajgás és éles kín. Nem báli ruhát, hanem feszes bőrdresszt viselek.

A bűbáj megtörik, a látomás elillan. Ha belegondolok… hogy kis híján megadtam magam a sorsnak azzal, hogy engedtem az illúziónak ahelyett, hogy elpusztítom, amint kellett kellett volna, mindvégig.

– Nem tehetem! – A hangom remeg, a szívem sikoltozva követeli, hogy gondoljam meg magam. – Nagyon sajnálom, Liam.

Visszatér közénk a szakadék, széles és helyrehozhatatlan, mint már annyi éve. Kibuggyanni készülő könnyek kísértik a szemem, ahogy lassan előhívom a zsebemben lapuló pakli kártyáit. A lapok a levegőben lebegnek, sziporkáznak a varázsfogástól, amivel nem eresztem őket.

Nem kell rájuk néznem, hogy felismerjem őket – a kissé furcsa festésük dacára sem. A barátaim előtt csak a kártyákra számíthattam. Jobban ismertem a színek udvari kártyáinak képeit a szomszédaim arcánál.

A Kardok lapjai recsegnek és pattognak, mint a nyári villám egy napos hegycsúcs közelében. A Botok tűzként ropognak, a melegük könyékig áthat. A Kelyhek az ereimbe áradó hideg víz zubogásával enyhítik az érzést. Az Érmék pedig kőnehezek, noha puszta papír és festék gyermekei, mint a többi.

A csomag minden színéből hiányoznak a nagyobb számozott lapok, ötnél véget érnek. Az elsőévesek állítólag csak a színek első öt lapját tudják használni, így erre korlátozzák őket. Elvégre arra számítanak, hogy az újoncok nem részesültek igazi tarot-oktatásban a felvétel előtt, pedig a nemesek előnyt élveznek, hiszen a családjuk révén korán megismerkedhettek velük. Továbbá az elsőévesek mágiája túlságosan „kiforratlan”, nem bírna el többet a szín első öt kártyájánál, még a végén megfordulnának, amivel veszélyes, torz és irányíthatatlan erőt szabadítanának el. Még belegondolni is szigorúan tilos abba, hogy túllépjenek ezen.

Liam szeme tágra nyílik. Aztán szinte dühösen ráncolja a homlokát.

– Látom, még mindig a tarot mögé bújsz, amikor megijedsz. – Utána újra jámborságot ölt. – Ne csináld ezt, kérlek!

Amikor beledobtam a kártyát az Arkánum-kehelybe, nem tudtam, hogy ezt fogom feláldozni. Azt hittem, Kaelis abbéli meggyőződésének fogom gyökerestül kitépni az esélyét, hogy békés jövő várhat ránk. Nem egy második esélyt az első férfival, akit őszintén szerettem.

– Meg kell tennem – közlöm, inkább magammal, mint vele. Ő nem igazi. Ez az egész sosem lesz az. Olyasmit készülök tenni, ami felér egy öncsonkítással. A sorsot erővel kell megölni.

Ahogy felkapom a kezem, a Kardok Ötös szinte varázsütésre emelkedik ki a körülöttem lebegő kártyák közül. Két ujjal elkapom, és elhúzom magam előtt. Szélroham támad. A kártyát ezüstös izzás burkolja be, ami hosszú, vékony pengéjű karddá szilárdul; a fény elillan, ahogy megragadom a markolatát. Mihelyt a kezem ráfonódik, a fegyver vérért üvölt az elmém egy rejtett zugában.

A karddal a kézben vetem magam Liamre. A valóság émelyítő bukfencet vetve kifordul a sarkából. A terem eltorzul, mint a napon felejtett viaszbábuk.

Liam arca szintén átalakul. A démon, aki felvette az általam egykor ismert férfi alakját, megmutatja az igazi formáját. A kelleténél kajánabb vigyorát. Élesebb szemét. Nem Liam ez, hanem csak az árnya, a kehely alkotása. A förtelem felemeli a kezét, és a saját kártyáját szólítja a zakózsebéből.

A Botok Ásza. A kártya tűzfalat idéz körülötte. Hátrahőkölök, megtántorodok és elesek. Estemben a lángok a védtelen kezemet nyaldossák, az orcámat is elérik. Csörömpölve elejtem a tőrt, és az égéseknél mélyebb, élesebb agónia nyilall a testembe. A Kardok Ötös olyan fegyver, ami vérontást követel, és ha nem kapja meg, saját kezűleg hajtja be a jussát azon, aki vetette.

Mire visszaszerezhetném a rapírt, Liam visszavág a Kardok Hatossal.

– Ide hallgass! – Bűbájjal erősített hangja kisimítja a homlokom ráncait. Gyógyír a szívem szúró sajgására és a gazdátlan rapír növekvő fájdalmára. – Hagyd a harcot, és felejtsd el a fájdalmat. Együtt nagy dolgokat vihetünk véghez. Boldogok leszünk!

Egy pillanatra elbizonytalanodok. Elönt a Kardok Hatos bűvereje arra, hogy lecsitítsa a szív kínjait. A hangjában rejlő erő, a szeméből sugárzó szeretet… majdnem megingat. És még kísért a testemhez simuló testének emléke. Sosem átélt éjszakák látomásai – amiket még átélhetek, ha jobb belátásra térek – táncolnak a fejemben. Minden kapkodó csók. Érzem az ajkát az enyémen, a körmét a húsomban. Annyi mindent mondhatnék, de a végszó csak egy: még.

Az ujjaim a megidézett kardra fonódnak, és alábbhagy a fájdalom, ahogy visszatér a vérszomj.

– Nem fogom feladni.

Ellököm magam a földtől, és kis híján újra összeesek. Kimerültem. Az izmaim már feladták. Még a varázserőm is ingatag.

Nem úgy az akaratom. Még van bennem egy kártya. Még egy támadás, mielőtt a testem és a varázserőm bedobja a törülközőt. Nem pocsékolhatom el.

Fogcsikorgatva megacélozom magam. Egyetlen csuklómozdulat, és a Kardok Ásza szélrohamot támaszt, ami megtántorítja. Az utolsó szalmaszál. Rávetem magam.

A pengém célba ér, egyenesen átdöfi a mellét. Egymásnak ütközünk. A markom elernyed a fegyveren, ami elillan, végre megkapta a vért, amire éhezett.

– Teljes szívemmel szerettelek volna, Clara – motyogja Liam, s a szája sarkából vér csordogál.

– Tudom – súgom vissza, miközben erősen szorítom. Elsötétül a csillárok vakító fénye. Egyesével.

A Sorshúzók Klubja tükörfényes márványpadlójára roskadunk. Megroppan a súlyunk alatt. Magamhoz húzom, miközben elernyed.

A jövőm – valaha volt végzetem – kitépése a lelkem szövetéből sosem ígérkezett könnyűnek. Arról nem is beszélve, hogy e légből kapott valóság érzékelhető síkján túl az akadémia minden diákja és tanárja engem figyel. Köztük maga Kaelis.

A terem elhomályosul, ahogy a fény kialszik a szemében. A táncoló alakok elpárolognak, mint köd a kelő nappal. Kialszik a legutolsó csillár. Liam tűnik el utoljára, egyenesen a karomból.

Magamra maradok, az Arkánum-kehely előtt térdelek. A tágas csarnokban síri csönd honol.

9

NAGY NEHEZEN ÖSSZESZEDEM MAGAM, lassan belélegzek a számon át, hogy utána remegve, apránként fújjam ki az orromon. A mély szuszogás lecsillapítja a szívemet, de vajmi keveset ér a testem csontig ható kínjai ellen.

A pakli szétszóródott körülöttem. A kártyák, a kezem égései és az arcom csípése az egyetlen jele, hogy az előző jelenet tényleg megtörtént – legalábbis annyira, hogy sérülést okozzon, és teljesen leapassza a mágiámat. Annyival erősebb voltam ennél, annyival erősebbnek kellene lennem! Alig ismerek a remegő nőre, akivé alacsonyodtam.

De eltökélem, hogy nem tudhatják meg, mennyire kimerültnek érzem magam. Feltápászkodom a földről, és igazi győztes módjára kihúzom magam. Bármi is történjék, annak a jövőnek lőttek, mihelyt beledobtam a kehelybe. Legalább a legyőzésével nem vallottam kudarcot, amivel tanoncként kiérdemeltem a helyem az akadémián.

Végignézek a lelátókon. A növendékek néma sóbálványok. Az arcuk alaktalan massza a terem félhomályában, képtelenség kihüvelyezni az érzéseiket. A tekintetem találkozik Kaelisével, és ahogy a szemem ráfókuszál, a helyiség mintha megszűnne létezni. Nem tudom kivenni az arckifejezését. De érzem a belőle sugárzó rosszallást.

Nem, valami annál sokkal hevesebbet. Gyűlöletet. Igen, gyűlölsz engem. Egyenesen utálsz – annyira, mint én téged.

Sikerül kecsesen meghajolnom anélkül, hogy pofára esnék, ráadásul egy karnyújtással is megspékelem. Kihúzom magam, átvágok a kerek termen, és megkerülöm az Arkánum-kelyhet. A diákság végre sutyorogni kezd, el tudom képzelni, miket mondhatnak egy ilyen bemutató után.

Újra elnyel a szinte teljes feketeség, ahogy felmegyek egy lépcsőn. Az út elágazik, de a jobb oldalit elzárták. Kicsit messzebb ki tudom venni egy fogdmeg árnyalakját, mire szöges bakanccsal végigfut a hátamon a hideg. Az lehet a kudarcot vallottak ösvénye.

Folytatom az emelkedést egy fényűző szalonba. E szépség csak kiemeli a bennem felhorgadó haragot: nekünk ilyen kényelem jutott, másoknak pedig billog és menet a szinte biztos halálba. Ha jól gondolom, idén huszonöt tanonccal kalkulálhatunk. Nem tudom, ez soknak számít-e, vagy kevésnek, de mivel legalább negyvenen kezdtünk, közel sem tűnik elégnek.

Azonnal rájövök, hogy a szemközti sarokban ülők, akik csak egymás között beszélgetnek, a nemesek. A puszta kisugárzásuk elárulja, hogy ismerik egymást, egyben távol tartja mindazokat, akik nem tartoznak közéjük.

A maréknyi társunk, akiket láthatóan megbabonáznak a selymek és a steppelt bársonyok, nyilván az enyémhez hasonló szerényebb körökből érkeztek. Meglep – mégpedig kellemesen – a fejlemény, hogy majdnem kétszer annyian vagyunk, mint a nemesek.

A pillantásom elcsíp egy ismerős, égkék szempárt.

– Luren?

Felnéz a puffról, amin kuporog, és integetve hív. Kissé ködösebb a tekintete, mint az áldozat előtt. A gondosan feltűzött haja kiszabadult, hullámai félig kibomlottak. Vörös hajú barátnője még mindig kitart mellette.

– Örömmel látom, hogy neked is sikerült – mondja, amikor odaérek. Készületlenül ér a látványos őszintesége.

– Köszönöm. – Mégis, mi mást mondhatnék?

Meglátja az égéseket.

– Nocsak, megsérültél.

– Csak karcolás, kutya bajom. – Kicsit kirázom a hajamat, hátha elrejthetem az arcom égéseit.

– Ki hitte volna, hogy egy látomás nem csak ugat? – dörmögi a barátnője, miközben a jobb kezét dörzsöli. A karját könyékig ellepik a zúzódások.

– A kehely ősi mágia. – Leülök a kanapé szélére, a lehető legmeszszebb a hölgykoszorútól és a férfiaktól, akiket magukhoz engednek. – Viszonylag keveset tudni róla.

– Nocsak, tényleg? A próba előtt úgy tűnt, egy jelölthöz képest elég sokat tudsz róla. – Vöröske láthatóan kicsit gyanakszik rám. Nem vetem a szemére.

Vállat vonok.

– Ne csináld! Kel barátnőm kissé harapós – mutatja be Luren.

– Nem kell mindenkinek elárulnod a nevünket – dohogja Kel, és félresöpri a szemébe hullt égővörös frufruját.

– Együtt leszünk tanoncok, úgyis ki fog derülni. – Luren láthatóan nem zavartatja magát a barátnője ösztönös kétkedésétől. Egyelőre úgy látom, Kel ismerte ki jobban az akadémiát.

– Kapóra jött a tudásod – ismeri el egy sötét hajú, világos bőrű nő. Felismerem, ő volt az, aki megfogadta a szoknyás tanácsomat. – A ruhatrükköd sokat segített. Köszönöm! – Időközben leengedte a szoknyáját, de gyűrött maradt.

– Örülök, hogy segíthettem – mondom.

– Itt ritkaság az ilyen jótékonykodás – jegyzi meg az egyik férfi. Nem tudok eligazodni a fizimiskáján, már csak azért sem, mert borzas hajkoronája árnyat vet a sápadt arcban ülő seszínű szempárra.

– Még nem tudjuk, hány hely van a házakban az új diákok befogadására. – Tudom, mire céloz, hiába hiszi, hogy nem. Egy uraság kisugárzását árasztja. Kétségkívül szerencsésebbnek tartja magát a magamfajta szerény sorsúaknál, akiknek nem adatott meg az akadémia rendjének ismerete.

– Talán mindannyiunkat tárt karokkal várnak.

Felhorkan.

– Esélytelen.

– Tudod, hány hely van a házakban, Farem? – kérdi egy sötét bőrű, pápaszemes ifjú. A kisfiús arcához meglepően mély hang társul. Gondosan ápolt kurta borostája is nyilván a felnőttesebb vonások megerősítését szolgálja.

– Azt tudom, hogy ő valószínűleg téved, Dristin – feleli Farem.

– Más szóval te sem tudsz semmit – von vállat a Dristinnek nevezett szemüveges férfi.

Farem bosszúsan feláll, és magában motyogva célba veszi a többi nemest a sarokban.

– Rég elveszett nemes? Tőle igazán ne várj tájékozottságot…

A harmadik fiatalember, aki még egy szót sem szólt, maradás helyett inkább Farem nyomába ered. Mindketten egy negyedik férfi mellett foglalnak helyet, aki a többi nemessel tesped a hátsó sarokban. A szeme szinte fénylő sárga, és alig látszik az előreugró homlokcsontja árnyékában. Rövid és kócos ezüstfehér haja olyan arcot keretez, ami élesebb egy tőr pengéjénél. A tekintete találkozik az enyémmel, finoman meggörbülő ajka egyszerre gőgös és gonosz.

Dristin a mennyezetre emeli a szemét, és visszafordul a csapat felé, el a nemesektől. A mozdulatra elszakadok a fakó hajú alaktól, de még érzem magamon az átható pillantását.

– Attól tartok, nem hallottam a neved.

– Clara Redwin – felelem, még barátkozok a legújabb álnevemmel.

A pillantása a mellemre hull. Egy pillanatra meg is feledkeztem a brossról. De a hüledező arca láttán azon nyomban beugrik Kaelis átverése és a színjátékom.

– Remete klán! – Inkább nyögi, mint mondja. – De… ti… kihaltatok…

– Én legalábbis nem – vonom meg a vállam. – Csak nemrég értesültem a távoli rokonaimról. Alig osztozom a vérükön, a névről nem is beszélve… talán ez óvott meg a kiirtástól. – Ennek az átverésnek az az egyetlen előnye, hogy hivatkozhatok arra, hogy még nekem is újdonság. Más szóval senkinek nem tűnik fel, ha legalább egy kicsit a sötétben tapogatózom a klánom és az iskola dolgában. Remélem.

– Tényleg? Pedig már annyi mindent tudsz az akadémiáról. – Lurent sikerült meglepnem.

– Gyorsan tanulok.

– Ami a Remete klán szokása. – Dristin őszintének és biztatónak tűnő mosolyt vet rám. Igyekszem udvariasan viszonozni, pedig alig tudom megállni a viszolygást, amiért egy kalap alá vesznek a nemességgel, amit egész életemben megvetettem.

– Az én nevem egyébként Sorza – teszi hozzá a sötét hajú lány a csoport utolsó hiányzó nevét.

– Örülök, hogy mindenkit megismerhettem. – Igyekszem minden nevet és arcot összepárosítani.

– Ebben Lurennel értek egyet. Végre nem érzem hiábavalónak megtanulni a neveket. Arra nem számítottam, hogy rögtön megbillogozzák azokat, akik kudarcot vallanak. – Sorza hátradől a kanapén, a csuklója belső oldalát dörzsöli.

– Ti találkoztatok már billogos arkánistával? – kérdezi Dristin. Miután egy arkánistát megbillogoznak, csak egy pormalom vár rá, semmi más. Örökre. Az ereje dacára pária marad.

– Nem – feleli Sorza.

– Én sem – ismeri el Luren.

A szoba egy pillanatra elhomályosul, ahogy elönt egy emlék: egy vérlepte padló, egy tőr, egy remegő kéz és egy széthasított csukló. Anya kétségbeesett hangja, ami azt követeli, hogy tűnjek el, és menjek haza Arinához. Ott pedig egy ablakba kitett gyertyával jelezzek a barátainak.

– És te, Clara? – Dristin visszaránt a valóságba, félresöpri a rövid, sűrű fürtöket a szemöldökéről.

– Egyszer-kétszer. – Kiszakítom magam a múltból. Anya később elmondta, hogy aznap este az arkánista nem vérzett el a félsikerű billogeltávolítása után. De azt nem tudtam meg, mi történt vele. Biztonságban van, barátokkal, suttogta, miközben betakargatott. Később arra hajlottam, hogy a hegyi járatokon át szöktették meg, amiket nagyobb koromban mutatott nekem.

Azóta kilenc megbillogozottnak segítettem elmenekülni Koronavárosból Anya alagútjain át a keleti hátságban, és mind elmesélték a megszerzése borzalmait. Továbbá tizenöt még érintetlen arkánistának is segítettem eltűnni, mielőtt erővel elrángatták őket az akadémiára – tizenöt főnek, akik inkább a menekülést választották, semhogy szembenézzenek a kehellyel, az akadémiával és a klánban elhelyezéssel.

Oricalis arkánistái csak két ösvény közül választhatnak: elvégzik az akadémiát, és beosztják őket egy nemes klán szolgálatára, vagy rájuk sütik a billogot, és egy pormalomban kell robotolniuk a korai halálukig. A mágia ritka áru, az elvégzése pedig még ritkább forrásokat követel, így a korona könnyedén kézben tarthatja. A birtokosainak álom a biztonság, a szabadság. Legalábbis az igazi.

– Sikerült beszélned eggyel? – Dristin meglepettnek tűnik.

– Ők is emberek. – Újra megnézem magamnak. Túlságosan finom az öltözéke ahhoz, hogy a szamárlétra aljáról származzon. Talán nemesi fattyú?

A nemesi klánokban a rangok általában örökletesek. Minél közelebb állsz a főúrhoz vagy főasszonyhoz vér szerint, esetleg házasság révén, annál magasabb a te státusod. És minél távolibb a rokonság, annál lazább a kapcsolat… végül teljesen megszűnik. Ritka esetekben a főúr vagy a főasszony rokoni kapcsolatoktól függetlenül is adományozhat címet. De ez ritkaság, hiszen a klánokon belül az egyén hatalmát épp az elérhetetlenség adja.

Dristin olyasvalakinek tűnik, aki a családfa elég távoli ágán ül ahhoz, hogy ne legyen a belső körben. Ettől még a túlzásba vitt kényelem miatt fogalma sincs, milyen az utcán.

– A malmokba küldött billogosok sosem távozhatnak. – Dristin elég finoman fogalmazza meg azt, hogy „ott döglenek meg.” A malmokban csak arkánisták dolgozhatnak, méghozzá látástól vakulásig. Anya ezért kötötte a lelkemre, hogy segítenünk kell a bujkáló arkánistáknak, akár billogosok, akár magunkfajta makulátlanok.

Ekkor új jövevény szakítja félbe a társalgásunkat.

– Üdv, tanoncok! – Egy férfi jelenik meg a bejáratunkkal szemközti ajtóban. – A nevem Lord Vaduin Thornbrow, de szólítsanak Thornbrow professzornak, Lord Thornbrow-nak vagy dékánnak. Mivel én vagyok a kártyavetés tanszék vezetője.

Önteltségnek nincs híján. A professzor a puszta hangsúlyával elárulja, hogy határozott véleménye van arról, milyen „tisztelettel” tartozunk neki. Mihelyt úgy igazán megnézem magamnak, a tarkómon azon nyomban égnek állnak az apró hajszálak. Középmagas termetéhez fekete haj és halványbarna bőr társul, az a fajta, amin semennyi napozás nem tud változtatni. A vesénkbe látó zöld szeme pedig jellegzetes és eltéveszthetetlen. Ő szólította meg Kaelist az erkélyen. Széles válla és örökké ráncolt homloka határozott külsőt kölcsönöz neki, dacára annak, hogy alig tűnik idősebbnek egy harmadévesnél. Sötét haja oldalt ápolt, de felül hagyta megnőni. Biztosan nem csak képzelem, hogy a helyiséget fürkésző tekintete egy szempillantásra megakad rajtam.

– Ha lennének szívesek követni, elkísérném önöket a Tűzünnepélyre. Ott megünnepeljük a győzelmüket, és megtudhatják, mi vár önökre az első, és egyeseknek talán egyetlen tanévük során. – Vaduin hangja mentes mindenféle ünnepélyességtől. Sarkon fordul, és egy Stellis-lovag merevségével masírozik ki az ajtón, majd fel a mögötte kezdődő lépcsőn.

A többiek fellelkesülnek, kezdenek megbarátkozni a gondolattal, hogy már nem mezei jelöltek, hanem hivatalosan is előléptek tanonccá. A mosolyuk alapján könnyű lenne elhinni, hogy túl vannak a nehezén, pedig még csak most jönnek a próbatételek.

Újra végigvezetnek az Arkánum Akadémia folyosóin. De ezúttal két lényeges különbséggel: először is, vargabetűk nélkül vágunk át az iskolán, szobák helyett inkább egy folyosót követünk, amit a jelek szerint arra szántak, hogy a tanoncok közvetlenül a célba juthassanak. A második pedig az, hogy immár tisztábban látom, hová megyek.

A lámpásokat meggyújtották, a fényükben a kőfalak ősi kígyók módjára tekerednek szét. A meleg, hívogató fény gömbjei egyre feljebb és feljebb vezetnek minket, és most, hogy égnek, a korábban komor folyosók elbűvölő látványossággá válnak. A falakon mutatós faragványok és falikárpitok vonzzák a szemet, közöttük egymást érik az olyan élethű olajfestmények, hogy a szemük szinte követi az embert. A számuk és az alájuk írt nevek alapján megörökítették minden szín összes házának nemesét, s hozzá minden Apródot, Lovagot, Királynőt és Királyt.

Végül a folyosónk egy másikba torkollik, ami pedig egy félholdforma terembe nyílik: mintha az akadémia minden útja ide vezetne. Vaduin egy nálunk kétszer magasabb és háromszor szélesebb kétszárnyú fémajtó előtt torpan meg. Nekiveti a hátát, szembenéz velünk, és széttárja a karját.

Lángnyelv csap végig a szárnyak mentén, kirajzolja mind a négy szín véseteit, közben mágia pukkan a túloldalon. Az ajtó kicsapódik, és először terelnek be minket az Arkánum Akadémia nagytermébe, ahol első alkalommal nézhetünk szembe a tanulók és a tanárok seregével, akiken a sorsunk áll vagy bukik.

10

AHHOZ KÉPEST, MENNYIT FAGGATTAM ARINÁT AZ AKADÉMIÁRÓL, sosem kérdeztem tőle, szemre milyen belülről. Nem kellett tudnom. Talán nem is akartam. A szívem mélyén tudtam, hogy bármi is lesz a válasz, forrni fog tőle a vérem. Annyi pompa, annyi összeharácsolt és eltékozolt vagyon!

Mi tagadás, eltaláltam. A főcsarnokban a már megszokott fényűzés fogad. A terem tele van ebédlőasztalokkal, rajtuk annyi az ennivaló, hogy a nagyjából százötven jelenlévő együttes erővel sem tudná eltüntetni. Bár korgó gyomrom szívesen vállalná a kihívást, minthogy nem sokat ért az a néhány morzsa, amit készülődés közben sikerült legyűrnöm.

A csarnok nem olyan nyomasztó, mint a Kehely Szentélye: az egy vár átriumára emlékeztet, ez inkább egy üvegházra, amely az erőd peremén gubbaszt, hogy kilátást nyújtson Koronavárosra és a mögötte húzódó keleti hegyláncra. Vasból és üvegtáblákból készült madárkalitka, amely kint tartja a Farlum folyó torkolatát keretező meredek sziklákról lezúduló csípős szelet. Az üvegfal mentén füstmentes tűztartók és egzotikus fák sorakoznak egymást váltva.

Valahogy sosem fordult meg a fejemben, milyen varázslatos is lehet ez a hely.

Tény, az Arkánum Akadémiát a földkerekség legszörnyűbb alakja igazgatja. Az intézmény megtestesíti mindazt, amit gyűlölök az arkánistákat kötő törvényekben. Védett zug azoknak, akiknek mindenük megvan, és talmi remény azoknak, akiknek nincs semmijük. De mégis… gyönyörű. Érződik rajra, hogy ősi erő bőségszaruja, egy rég elveszett kor maradványa, és olyan lehetőségeket rejt, amelyek elképzelhetetlenek a csupán karnyújtásnyira fekvő Koronavárosban is.

A tarot négy házának terítettek egy-egy L alakú asztalt, amelyek hatalmas négyzetet formáznak. Az abroszok jelölik, melyik melyik: élénkvörös a Botoknak, sziporkázó arany az Érméknek, ragyogó égszínkék a Kelyheknek és palaszürke a Kardoknak. A lelógó damaszton az adott ház címere díszlik. A négyzet közepén két párhuzamos asztal, körülötte huszonöt üres szék. A terem szemközti fala pedig egy félkör alakú asztalt ölel, amelynél az akadémia szigorú arcú tanári kara foglal helyet, méghozzá az élükön Kaelisszel.

Mihelyt találkozik a tekintetünk, a feszültség tagadhatatlan szikrája robban a levegőben. Elszorul a mellkasom, kipréselődik a levegő a tüdőmből. Árny suhan át az arcán, mielőtt szóra emelkedik, de elillan, mire kinyitja a száját.

– Üdvözlünk titeket, tanoncok, az Arkánum Akadémia nemes termeiben, a tanulás fellegvárában és a tarot-mágia vitathatatlan székhelyén. Jól teljesítettetek, sikerrel vettétek a felvételi vizsgát, de az igazi próbáitok még csak most kezdődnek.

Az Arkánum Akadémia teljes képzése három évet vesz igénybe, mindegyik a hagyományos háromkártyás vetés egy-egy elemét jelöli – a múltat, a jelent és a jövőt. Az első évben levedlitek a múltatokat, hogy kiérdemeljétek a tudást, amit át kell adnunk nektek. A jövő, amit biztosra vettetek, immár a múlté, akárcsak a családotok, és mindaz, ami kedves volt nektek, mielőtt közénk álltatok. Aki igazán ide akar tartozni, annak maradéktalanul fel kell áldoznia egykori énjét. – A szeme rám villan, kihívás, netán parancs gyanánt.

A herceg kétségkívül tévképzetben él, ha egy pillanatig is azt hiszi, hogy az első szavára eldobom a múltamat, és elfelejtem azokat, akikkel megosztottam. A klub és a húgom emlékei – a meggyőződés, hogy visszajuthatok hozzájuk, segíthetek rajtuk, velük lehetek – az egyetlen, ami tartotta bennem a lelket a Halazarban. Azt a múltat pedig főképp nem fogom elfelejteni, amelyben egy évre lecsukatott, hogy a játékszerévé gyúrjon a kisded játszmájában.

– A mai estétől azok, akik már az akadémiai házak, az új, hőn áhított családok tagjai, szemmel fognak tartani titeket. Minden tanulónak van egy érméje, amit szabad, de nem kötelező átadnia. A Minden Érmék Napjának őszi záróünnepélyén a tanulók megajándékozzák a méltónak talált tanoncokat a házuk érmével. Akik nem kapnak érmét, nem folytatják az akadémiai tanulmányaikat.

A többi tanonc meglepetten összesúg. Fogalmuk sincs, mibe vágtak bele. Csak néhányunknak fog sikerülni.

– A maradók a téli Kardok Hármas-próbákon fogják bizonyítani a rátermettségüket. Akik nem mennek át a háromból két próbán – márpedig a tanoncok legalább fele, ha nem több, megbukhat –, azok nem folytatják az akadémiai tanulmányaikat.

A suttogást leplezetlen nyögések szakítják félbe.

– Aki sikerrel veszi a Minden Érmék Napját és a Kardok Hármaspróbákat, az jelentkezhet bármelyik házhoz, amelyiktől érmét kapott. A felvételben a házaké az utolsó szó.

Akik maradnak, akiket a társaik méltónak találnak arra, hogy felvegyék a házukba, teljes jogú tanulók lesznek. Ők tavasszal befejezik az első évet, és ünnepelhetnek a Kelyhek Lakomája gálán.

Nem jelentkezhettek olyan házhoz, ahonnan egyetlen érmét sem kaptatok. – Kaelis kissé előrehajol, a tekintete végigvillan a huszonöt fős gyülekezeten. – Nem elég, ha magatoknak vagy a professzoraitoknak bizonyítotok… a társaitoknak is kell. Aki kudarcot vall, annak kizárás és billog a jussa. Aki sikerrel jár, azt várja a hátralevő két év, és az arkánisták minden kötelessége Oricalis iránt.

Körülöttem a tanoncok majd fele fojtott, de kétségbeesett beszélgetésbe kezd, ami hullámokban zúdul rám mindenfelől. A másik felükön a saját közönyömet látom viszont. A nemesek előre tudták, mire számítsanak, akárcsak azt, hogy nincs mitől félniük, ha egyszer eljutottak idáig. Egy ház biztosan befogadja őket, a varázstudásuktól függetlenül, hiszen részükről már adott a kapcsolat a társaikkal, amire Kaelis utalt. A Kardok Hármas-próbákról pedig elég annyi, hogy őket oktatók készítették fel arra, ami rájuk vár, mielőtt egyáltalán betették a lábukat a főbejáraton. Számukra az első év szertartásai és próbái pusztán jelképesek; számukra az egyetlen kihívást az Arkánum-kehely átvészelése jelentette. Mostantól lazíthatnak, hogy a tanulásra összpontosítsanak. A pórnép pedig marakodjon a megmaradt reménymorzsákért, hogy elkerüljék a billogot és a malmokban robotolás jövőjét.

– Ó, és még valami… – A zsigereim ösztönösen ódzkodnak a Kaelis szemében villanó szikrától. Egy ilyen öntelt, hatalomittas villanástól legszívesebben azzal a lendülettel orrba vágnám. – Az akadémia nem bővíthető. A tanoncok hálótermeiben ugyanúgy nem fér el minden jelentkező, ahogy a házak is csak annyi új embert tudnak befogadni, ahányan az év végén távoztak. Kérem ide a Királyokat… – A herceg kitárt tenyérrel int.

Nem lep meg, hogy éppen a Botok asztalának sarkától azonnal felpattan egy ifjú. Mindig a Botoké az első lépés… A hórihorgas alak testfelépítése fájdalmasan idézi Liamét. Rövidre nyírt barna haját takaros frizurába fésülték, benne szőke tincsek kelnek életre a tűz fényében.

– A Botok Házában idén öten végeznek, vagyis öt tanoncot tudunk befogadni – teszi közzé öblös hangon. – Olyanokat keresünk, akik mindent heves szenvedéllyel végeznek, találékony lelkek, akik hajlandóak a hétköznapi határaikat feszegetni. Tüzes, merész és nyughatatlan szabadgondolkodókat.

Az Érméktől egy kifejezetten kislányos külsejű nő áll fel. Gesztenyebarna fürtök zuhataga omlik a vállára. Porcelánfehér bőre szinte szeplőtlen, amit a kihívó öltözéke emel ki a domborulataival együtt.

– Az Érmék Háza kegyeskedik hat tanoncot befogadni – közli kimért, halk hangon. – Mi a gyakorlatiasságot keressük… a tudást, miszerint bizonyosság nélkül a nagyság elérhetetlen marad. S ezzel csak azok bírnak, akik tesznek az egészségükért, a vagyonukért és a családjukért. Akik kiegyensúlyozottak, gondoskodók, és két lábbal állnak a földön.

A Kelyhek asztalától egy férfi áll fel könnyedén, méltóságteljesen. Hullámos fekete haja kócosan simul a füléhez. Bőrének dús barnasága kiemeli a karizmait – annyira nyilvánvalóan, mint az előbb felszólaló nő domborulatait –, és ellenpontozza káprázatos mosolyát.

– A Kelyhek Háza szívesen lát öt tanoncot, akárcsak a barátaink a Botoknál – közli melegen. – Nyitott szívvel jöjjön, aki közénk akar tartozni. Olyanokat keresünk, akik megengedik, hogy a sors ismeretlen vizekre sodorja őket. Akik erőre lelnek az érzelmeik mélyén. Akik gondosak, figyelmesek és könnyedek.

A negyedik és utolsó megint egy nő, aki szinte vonakodva áll fel. Elegáns és halálos, akár egy kivont kard. Éles, szögletes vonásait két platinaszőke hajfürt oldja. A bőre árnyalata az enyémre emlékeztet, nem barna, de nem is túl világos – az a fajta, amit hamar megkap a nap. Világosbarna szeme furcsamód épp engem szúr ki a sokaságból.

– A Kardok Háza csak két tanoncot fogad. – A hangja, bár szelíd, mégis átható. – Olyanokat keresünk, akiknek a nyelvénél csak az eszük élesebb. Akik nem félnek élni a hatalmukkal, de megértik, milyen felelősséggel jár ez. Akikben van ravaszság, hatalom és értelem.

Erősödik körülöttem a mormogás. Először azért, mert a Kardok Háza ilyen döbbenetesen kis számú tanoncot fogad. Másodszor pedig azért, mert ez új felismerésekhez vezet. Öt a Botoknál, hat az Érméknél, öt a Kelyheknél és kettő a Kardoknál – ez csupán tizennyolc hely huszonöt tanoncnak. Így vagy úgy, de néhányan billogosként végezzük az év vége előtt…

A félszeg összenézések alapján a nem nemesek kezdenek rájönni, hogy az elérhető üresedések száma még kevesebb a magunkfajtáknak, akiknek nincs bérelt helye. Számításaim szerint a tanoncok közül legalább tízen nemesként születettek. Más szóval, a házak tizennyolc elérhető helyéből tízet szinte biztosan elígértek a nemeseknek, tehát a tizenöt hozzám hasonló közrendűnek nyolc hely fölött kell marakodnia.

Ökölbe szorítom a kezem, úgy nézek vissza Kaelisre. A tekintete már megtalált, ajkán lopott vigyor, mintha lélegzet-visszafojtva várná, hogy összerakjam a képet. Szinte a fejemben visszhangzik: Látod, Clara, szükséged van rám. Itt csak én gondoskodhatok a biztonságodról.

Legszívesebben beleköpnék a kelyhébe.

– Most, hogy ezen is túl vagyunk, kérem, élvezzétek a Tűzünnepélyt. Ismerkedjetek az Arkánum Akadémia tanulóival. Mert holnap kezdődik az oktatás!

11

AMINT HELYET FOGLALUNK, nem habozok megpakolni a tányéromat. Vissza kell nyernem az erőmet, és újjáépíteni az izomzatomat, ha azt akarom, hogy életben maradjak, és legyen esélyem megszökni.

Emberfeletti önuralommal nem emelem a számhoz a tányért, hogy a szó szoros értelmében belelapátoljam az ételt. Apró falatokra kényszerítem magam. Az éhezés régi ismerős, Anya halála után Arinával közös életünk a bőség és az ínség váltakozó sormintáját követte. Amikor akadt munka, tele volt a hasunk. Amikor bujkálnunk kellett a városi fogdmegek elől, a szemetes lett az étkezdénk.

Meg se tudnám számolni, hányszor kellett a semmiből feltörnöm. Most újra ezt csinálom. Belemegyek Kaelis játszmájába, és magamra, csakis magamra vonom a figyelmét. Hogy sose vetüljön a szeretteimre.

Apropó szerettek… Újra elnézem az asztalokat. A Kelyhek Házáét legalább hetedszerre. Arina is a Kelyhek Házát nézte ki magának, és biztosra vette, hogy rövid idő alatt elég kapcsolatot épített ki a bekerüléshez. Kétségkívül illene közéjük. Talán máshol kötött ki? A többi háznál is szétnézek, hátha megtalálom, de semmi nyoma. Elölről kezdem, mintha időközben történt volna valami, és ő varázsütésre előbukkant. Természetesen nem történt semmi.

A húgom sehol.

A. Húsz. Nevére. Micsoda?

Remeg a kezem, ahogy az ajkamhoz emelem a kelyhemet – a haragtól és az égési sebek kínjától, amik még nem tűntek el a kezemről. A bőr ronda csomókban kezd hámlani róla. Megpróbálom annyi borba fojtani a düh és az epe ízét, amennyit el tudok viselni berúgás nélkül. Ami nem túl sok egy teljes évnyi kényszerű tisztaság után, szinte üres gyomorra. De ha nincs az enyhe borgőz, talán nem tudom megállni, hogy odamasírozzak a tanári asztalhoz, és torkon ragadjam Kaelist.

– Eleve feszültnek tűntél, de a beosztás ismertetése után végképp nem ismerek rád – jegyzi meg Sorza az asztal túloldaláról a maga száraz, higgadt módján. Fekete szeme Dristinre villan, miközben egy hajfürtöt tűr a füle mögé. – A helyedben, Dristin, nem ülnék mellé, a végén még torkon szúr, hadd fogyjanak az ellenlábasai.

– Egyikőtöket sem fogom bántani. – Amilyen zaklatottan beszélek, még én sem hinnék magamnak. Kaelis Arina nevét kérdezte tőlem a Halazarban. Miért, ha nincs is itt? Ki tudja, már beteljesíthette a bosszúját, amíg eszméletlen voltam. Forr a vérem.

– A képességeinktől, és nem a felmenőinktől függ, bejutunk-e vagy sem – vélekedik Luren derűlátón. Egy csepp bortól rögtön pír költözik az arcába, eltakarva sápadt bőre halovány szeplőit. – Ezenfelül felesleges a versengés. Az akadémia célja a tehetség megjutalmazása. Mindenki kihozza magából a legtöbbet, és minden a helyére kerül.

Sorza felhorkan. Dristin szaporán pislog, mint aki képtelen elhinni, hogy Luren tényleg képes volt ezt fennhangon kimondani. A tenyerembe hajtom az állam, és elnézem, miközben újra meghúzom a boroskupát.

– Mi az? – Észreveszi az általános hitetlenkedésünket.

– Üdítő a naiv optimizmusod. – Leteszem a kelyhet. – De ezzel csak annyit érsz el, hogy jobb esetben billogosként, rosszabb esetben holtan végzed, ha nem vigyázol.

– Nem mondhatod komolyan…

Vállon ragadom, és magamhoz rántom, odahajolok, hogy a fülébe súgjak.

– Szerinted az asztaltársaid nem ölnének meg téged „véletlenül”, hogy előbbre jussanak, ha úgy adódna? Szemrebbenés nélkül, Luren. Szemrebbenés nélkül. Mindannyian saját kezűleg végeztünk a jövőnkkel, hogy idáig jussunk. Miből gondolod, hogy veled haboznának végezni?

– Muszáj volt ezt? – grimaszol Kel, amikor visszadőlök.

– Igen, ha életben akar maradni. – Végzek a vacsorám utolsó falatjaival, miközben Luren nyughatatlanul mered a tányérjára. Előbb vagy utóbb meg fogja tudni, milyen ez a hely igazából. Hálás lehetne, amiért tőlem hallotta. Ő biztosan nem így látja… legalábbis egyelőre. De majd megtanulja az első alkalommal, amikor keverés után rossz lesz a lapjárása.

Meglapogatom a vállát, miközben felállok, ugyanazt tanácsolom neki, amit magamnak egész idő alatt.

– Egyél! Szükséged lesz az erődre.

– Hová mész?

– Bemutatkozom a diáktársainknak.

– Még hogy társaink – dohogja fojtott hangon, és felhorkan az önhittségemre.

Elsőként indulok el a központi asztaloktól, így magamon érzem minden tanonc és tanuló pillantását, miközben célba veszem a Kelyhek Házát. Leplezetlenül megbámulnak, senki sem túl melegen, és többen összesúgnak.

– Merész, nemde?

– Ő végzett a kedvesével, ugye?

– Egy rég elveszett nemes, egy titkos szerető…

– A herceg tényleg ezt jegyezte el?

– Képtelenség!

– Ő maga mondta. Hazugnak nevezed a herceget?

– A Csillag klán… Liam…

A név hallatán alig tudom megállni, hogy ne kapjam oda a tekintetemet az illetőre. Talán csak a feláldozott jövőmből csípte el, de kétlem. Nem idegenként emlegette. Csak természetes, hogy ismerik. Elvégre a legtöbb tanuló nemes. Felszegem a fejem, és egyenletes tempót diktálok – csak az a férfi számít nekem, aki a Kelyhek Háza nevében beszélt.

Esélyes, hogy ő tudja, mi történt Arinával. Ha ő az idei Király, akkor tavaly valószínűleg Lovag vagy Apród lehetett. A húgom nemigen említett neveket, amikor az akadémián töltött idejéről mesélt – legalábbis abban a kevéske iskolai történetben, amit a halazari vendégeskedésem előtt meghallgathattam. Így semmiben nem lehetek biztos. De valószínűleg a Kelyhekhez közeledett, hogy megpróbáljon elcsípni egy helyet, szóval nála biztosra megyek.

Közeledve észreveszek egy átlátszó, kerek brosst, amit korona és a Kis Arkánum kelyhe díszít, ahogy azt Arina mesélte. Még hárman viselnek hasonló éket, mindegyik kissé eltérő koronával jelöli tulajdonosa rangját.

A ház négy nemese.

De ők nem igazi nemesek; semmi közük az Oricalis-családhoz. Arina szavaival élve ők „az akadémia nemesei.” Ők képviselik minden Kis Arkánum krémjét – az Apródot, a Lovagot, a Királynőt és a Királyt. Az Apród és a Lovag másod-, a Király és a Királynő harmadéves. Mind éltanulók, a jelképül választott kártya jellegzetességeinek netovábbjai.

– Üdvözlünk, Clara Redwin a Remete klánból! – A férfi a korábbi barátságos hangnemét veszi elő. Mintha az életben semmi nem zaklathatná fel. Ez a nemtörődöm fesztelenség illik a Kelyhek Királyához. – Minek köszönhetjük a megtiszteltetést, hogy a mi házunkat keresed fel először?

– Lehetek olyan merész, hogy elhívjalak egy körre a teremben? – A zene újra erőre kap. A fellépő diákok végeztek a vacsorájukkal. Semmi kétség, nemsokára elkezdődik a Tűzünnepély éjszakáján megszokott, máglyák körüli tánc. Biztosra veszem, hogy mindenki fel akarja kérni a harmadéves Királyt, főképp a háza azon férfi- és nőtagjai, akik most sandán néznek engem. – Annyi itt a növény, amennyit még sosem láttam, hiszen az életem legjavát Koronaváros macskakövei és vasrácsai között éltem le.

– Ha növényekről szeretnél tanulni, inkább az Érmék a neked való kísérő. – Az Érméket társítják a föld eleméhez.

– Talán a te társaságodra vágyom – közlöm nyíltan, kacér hangsúllyal megtoldva.

– Egyenes, mint egy Kard, és merész, mint egy Bot. – A szavaiban kimondatlan célzás: de semmi közöd a Kelyhekhez. Mégsem zavartatom magam.

Ha muszáj lenne választanom egy házat – márpedig elkerülhetetlennek tűnik –, nem a Kelyhek lenne az. Arina a szíve mélyén Kehely volt. Egyetlen pillantással pontosan felismerte, kinek mi a baja, és pontosan mit kell hallania. Vagy hogyan zúzza végleg porrá. A Halazarból is kidumálta volna magát, ha úgy hozza a szükség.

– Állítólag az efféle merészség vonzó lehet egy Kehelynek – közlöm.

– Ki állítja?

– Megbízható forrás. Bár, ha bizonyítanád az ellenkezőjét, állok elébe.

Derű csillan a meleg barna szemében. Feláll.

– Myrion, nem mondhatod komolyan – suttogja a balján a Királynő.

– Az otthonunk vendége, Orielle. Ne legyünk udvariatlanok. – Vendég. Még nem az egyik közülük. Ezt kétségkívül sokszor fogják az orrom alá dörgölni az elkövetkező évben.

Orielle kényszeredetten elmosolyodik.

– Igen, természetesen.

Myrion a Kardok Háza felől kerüli meg az asztalt; én az ellenkező irányba indulva követem, és az arcom hegmentes oldalát fordítom felé. Ha észre is veszi a sérüléseket, nem teszi őket szóvá. Myrion a könyökét kínálja, én pedig érzem a többiek figyelmét, miközben elfogadom.

Ezzel a mozdulattal mondhatni engedélyt adok a társaimnak arra, hogy ők is belevágjanak. A többi tanonc feláll, és célba vesznek minden asztalt, hogy megtörjék a jeget. A zene úgy igazán beindul, Myrion pedig a legközelebbi máglyához vezet.

Semmi kétség, csak egyetlen kört fog rám szánni, így nem vesztegetem az időmet.

– Mondd, előfordulhat, hogy egy tanulót megbillogoznak vagy kitaszítanak?

– Érdekes nyitókérdést választottál. – Alaposan megnéz magának a sűrű fekete pilláin át. – A tanoncokat természetesen megbillogozhatják, ha az első évük folyamán bármikor kudarcot vallanak. – Abban biztos vagyok, hogy ez nem fordulhatott elő a húgommal. – De nem szokás nyakló nélkül kiszórni őket. Mihelyt egy tanoncot felvesznek, és tanulóvá válik, egyedül az igazgatónak áll hatalmában kitaszítani őt. Az akadémia arkánistáinak sorsa fölött csakis Kaelis herceg rendelkezhet.

Eleve erre gyanakodtam, de hallani annál rosszabb. Szinte ég a szemem, de megállom, hogy szúrós pillantásokat lőjek Kaelis felé.

– Ez gyakran megesik?

– Nem. Tudomásom szerint csak egyszer volt rá példa. Épp az én időm előtt. – Furcsán megnyugtató válasz. – Bár tavaly három tanuló is elszökött.

Ha volt valakinek módja és esetleg oka arra, hogy elhagyja az akadémiát, és másokat is magával vigyen, az csak Arina lehetett. Amikor bejutott, keményen dolgozott – keményebben a kelleténél, amit a tudtára is hoztam. Fel fognak figyelni rád, és nem jó értelemben, figyelmeztettem, de falra hányt borsó volt. Néhány hét elég volt ahhoz, hogy a Farlum folyó torkolata felett átívelő, az akadémia szirtjeit Koronavárossal összekötő híd szerkezetében titkos átjárót találjon, és azon át eszközöket csempészett ki, mégpedig Kaelis orra előtt.

– Elszöktek? – Döbbenetet színlelek. – Miért hagyná el bárki önként ezt a nagy hírű intézményt?

– Nem rajong mindenki a klánok szolgálatáért. – Myrion megnéz magának, és egy pillanatra eszembe jut, hogy talán észreveszi Arinával közös vonásainkat. De úgy tűnik, mégsem. Arina az apánk szemét örökölte – az őszi avar aranyát –, hozzá az ő orcáját és az álla formáját. Bezzeg én anyánkra ütöttem. Csak az ő barna haját örököltük mindketten.

– Elképzelhetetlen – méltatlankodok, elhatárolódok Arina világnézetétől, hátha elkerülhetem, hogy összekössenek minket. – Hűtlen árulók.

Myrion hümmög. Mivel nemes, így helyeslő felhangra számítok, de hiába. Nem tudom mire vélni ezt az alakot.

– Én inkább szívszorítónak tartottam, hiszen az egyikük igazi üdvöskének számított a Kelyhek Házában.

Arina! Csak ő lehetett. A fejemet töröm, hogyan kérdezhetnék rá a nevére anélkül, hogy felkelteném a gyanakvását, de semmi nem jut eszembe. Mindketten azzal járunk a legjobban, ha nem derül fény a kapcsolatunkra. Főképp azok után, hogy ő az Anyától kapott álnéven, Daygarként jött az akadémiára az igazi nevünk, Chevalyer helyett, míg én a Redwint használom. Ha olyan néven emlegetném Arinát, amit semmi okom ismerni, ékesen jelezném, hogy kilóg a lóláb.

– El tudom képzelni, milyen szívmelengetőnek találná a herceg, hogy ilyen hévvel beszélsz a hűségről. Különösen a botrány után, amit közvetlenül azután okoztál, hogy bejelentett a jövendőbelijeként.

Fújtatok, szinte nevetek az állításra, sziporkázó mosolyt vetek Myrionra, és lelkesen megragadom az esélyt, hogy eltereljem a témát Arináról. Szánt szándékkal hajolok közelebb hozzá, miközben elmegyünk a tanári asztal előtt. Nem hiszem, hogy Kaelis féltékeny lesz Myrionra, de ettől még remélem, a lelkére veszi, hogy ilyen hamar ennyire közel engedek egy másik férfit. Főleg a kehelynél történtek után.

– Arra célzol, hogy a herceg az a fajta, akinek könnyen csorba esik a büszkeségén? Akit könnyű megfenyegetni?

– Távol álljon tőlem. Bár a herceg olyan ember, aki megkapja… elveszi, amit csak akar. – Myrion hangja színtelen, mégsem hagyom ennyiben. Vajon jól ismeri Kaelist? És ha igen… baráti a kapcsolatuk? A megérzésem az ellenkezőjét sugallja, de nincs elég okom bízni benne. Egyelőre.

– A herceg inkább büszke lehetne rám – mondom elég hangosan ahhoz, hogy menet közben Kaelis is elcsípje. – Hiszen így eggyel kevesebben fognak pályázni a szívemre. – Nem ez volt a szándék… ettől még előnyt kovácsolok belőle. Bármilyen alakot is öltött az a Kelyhek Kettes, a javamra fogom fordítani.

– Nem tagadom – ismeri el Myrion kissé letörten. Észreveszem a mandzsettagombját. Két, szalaggal összefűzött kéz. A Szeretők klán jelképe. Nemesen született, ráadásul az a fajta, aki piedesztálra emeli a szerelmet. – Mivel annyian áhítják a figyelmedet, szerencsésnek is mondhatnám magam, hogy úgy döntöttél, engem lepsz meg vele először. Tényleg nem lehet betelni egy ilyen bűbájos beszélgetőtárssal.

Idejét sem tudom, mikor érdeklődött irántam bárki így, vagy én mikor dobtam be magam utoljára, így szinte el is felejtettem, hogy nem lehet betelni ezzel az érzéssel, amikor nem vegytiszta megvetéssel néznek az emberre. Hiányzott a felhorgadó tűz. Az ismeretlen lehetőségek pezsgése. A flörtölés kötélhúzása. Nem szerelmet keresni jöttem ide, de ettől még nem mondanék nemet egy kis mókára…

– Akkor ne habozz! – Elengedem, amikor a Kelyhek asztalához érve megállunk. – Mert lehet, hogy nemsokára nagyon kapós áru leszek a diákság között.

– Botok és Kardok, nem vitás. – Az önbizalmamra, netán a merész lelkemre céloz. Bár ki tudja, a maga módján talán arra akar kilyukadni, hogy meg se próbáljak bekerülni a Kelyhekhez. Öt helyük van, de lehet, hogy már mind foglalt.

Vajon beavatna puszta szívjóságból?

Én itt bármit képes vagyok túlgondolni, márpedig ezzel csak megőrjítem magam. De ez lehet a legjobb esélyem arra is, hogy mielőbb eltakarodjak innen.

– Vigyázz magadra, Clara. – Myrion távozik, én pedig visszatérek a középső asztalokhoz. Hajszál híján megállítom, hogy név szerint érdeklődjek Arináról. De kockázatos lenne, ha a mostaninál többet megtudna rólam a nagyközönség. Ráadásul Myrion már elmondta, amit tudnom kellett.

Kaelis kizárta Arinát, vagy ő menekült el, vagy megölték.

A zene erőre kap, a diákok java pedig felkel az asztaltól, hogy ismerkedjen. Senki nem közelít hozzám, és én sem keresem mások társaságát. Ma estére elég volt ennyi kavarás.

Amikor Kaelis végre feláll, követem a példáját. Célba veszem a terem szélét, kerülöm a hirtelen mozdulatokat, nehogy felhívjam magamra a figyelmet. A zene és a beszélgetés ritmusára libbenek, végül egy csapat mögött kötök ki a hátsó falnál.

A tanulók és a tanoncok egy emberként válnak szét, és hajtanak alázatosan fejet a terem közepén átvágó hercegnek. Egy időre elhallgatnak a beszélgetések. Egy ujját sem mozdítja, mégis kitárul előtte a hatalmas kétszárnyú ajtó. A tekintete még egyszer megkeresi az enyémet a sokaságban. El sem lehetne képzelni taszítóbbat annál a fagyos, rezzenetlen pillantásnál.

Én mégis csak meghívást látok.

Kaelis kisurran az ajtón, kevéssel lemaradva követem.

12

A TÁVOZÁSOMRA VAGY SENKI NEM FIGYEL FEL, vagy senkit nem érdekel, mert nem állítanak meg. Kaelist rögtön a keblükre ölelik az árnyak, ahogy nekivág a szemközti folyosónak. Egy hátrapillantásra se méltat, pedig biztosan hallja a sietős lépteimet.

Igyekezhetek, ahogy a lábam bírja, így is lemaradok. A testem egyáltalán nem úgy mozog, ahogy kellene, a befalt ételtől nehéz és tohonya vagyok. Kaelis befordul, elindul lefelé egy csigalépcsőn, és eltűnik a szemem elől.

A lépcsősor egy ismeretlen folyosószakaszra vezet. Balra indulok, eleinte a léptek zaját követem, végül mégis lassítok, ahogy beszélgetésfoszlány visszhangzik végig a járat fagyos kövein.

– Távozhattok, de azonnal – közli Kaelis kurtán, élesen.

– Ravin herceg parancsára kutatjuk… – Ismerős hang. Lehetetlen.

– Ravin hercegnek itt nincs szava – szakítja félbe Kaelis a másik férfit. – Az akadémia birtoka egyes-egyedül az én kezem alá tartozik.

Egy közeli szoba bejáratához óvakodom, méghozzá kuporogva és a falhoz lapulva. A nyitott ajtó meleg fénye visszaverődik a szemközti sötét ablakon, amit a túlnani éj tükörré változtat. Kaelist öt, kivétel nélkül egyszerű vászon egyenruhát viselő alak veszi körül.

Vannak ugye a Stellisek, akik közismertek a holló- és galambtollakkal ékesített fényes páncéljukról. Vannak a városi fogdmegek az egyszerű zöld viseletükkel. S végül a férfiak és nők, akiknek a jellegtelen szürkésbarna öltözéke szinte beleolvad a falakba, amelyek között járőröznek.

A vérem megdermed, a szívem pedig háromszoros tempóra kapcsol, hogy mozgásban tartsa, a kétségbeesett kalapálás egy pillanatra elnyomja a beszélgetést. A menetnél látott Halazar-őrök még mindig itt vannak. A Kaelisszel beszélgető férfiban pedig Glavstone mostani jobbkezére ismerek, a neve Savan. Elégszer hallottam, ahogy Glavstone parancsokat vakkantott neki.

– …mivel egy olyan arkánistáról van szó, aki megszökött a Halazarból, pontosabban arról az elítéltről, akit fenséged odajött kivégezni, Glavstone igazgató arra jutott, hogy ön mindenáron kézre akarja keríteni a szökevényt.

Kaelis testtartása mérhetetlen érdektelenségről árulkodik, leszámítva a rángást a szája sarkában, ami fintorrá válik.

– Milyen figyelmes tőle.

– Fenség, tiszteletben tartjuk a helyzet szokatlan voltát. Kérem, engedje meg, hogy gyorsan átkutassunk minden tanulót és tanoncot, és már megyünk is – mondja Savan.

A herceg nem moccan, és én sem. Küldd el őket, könyörgök némán. Az akadémia az ő birodalma. Ha akarná, megtehetné. De Kaelis nem a kedvességéről híres. Pláne nem irántam.

– Igen, természetesen. Remélem, sikerül kézre keríteniük ezt a szökevényt. Bár kötve hiszem, hogy még mindig itt lenne az akadémián. – Kaelis arckifejezése mosollyá enyhül. – Ettől még be fogom engedni önöket a nagyterembe, hogy túlessünk a dolgon, és visszatérjek a Tűzünnepély estéjén szokásos kötelességeimhez.

Megfordulnak, és irány az ajtó. Miközben hátrálni kezdek, a tekintetem találkozik Savanéval a tükörben. A szemében megvillanó felismerés láttán, a perzselő rémülettől felenged a jég az ereimben.

– Mi a… – nyögi.

Elfutok.

Vissza a folyosón, amin érkeztem. Léptek csattannak mögöttem. Kaelis mond valamit, de egy szót sem értek.

Nem mehetek vissza a Halazarba. Soha. Inkább a halál.

Minden léptemet ez az eszelős eltökéltség hajtja. Szinte leröppenek egy lépcsősoron, hogy immár lámpafénybe boruló szobákon cikázzak át – az egész akadémiát kivilágították a kehely szertartására, mintha a feláldozott jövők áldozata új életre keltett volna egy szörnyeteget. A lámpások bár szórványosak, de túlontúl fényesek. Reflektoroknak érzem őket. Ugyanolyan reflektoroknak, mint amik az elfogásom éjszakáján vetültek rám.

Szúró oldallal és fújtatóként járó mellkassal fékezek le, amikor egy másik kijárat nélküli szobában találom magam. Rejtekhelyet keresve méricskélem a polcokat, végül megakad a szemem a középre kiállított hatalmas fémtárgyon. Ami annyira furcsa, hogy egy pillanatra elfelejtem, ki és mi elől menekülök.

Az előttem álló gépezethez foghatót még sosem láttam. Egy fémkereket láthatatlan erő forgat egy súlyos lánccal, ami eltűnik a mennyezetben. Egy hatalmas acéltömb felemelkedik és lecsap egy mozsárra. A gépezet üreges közepében kristályszilánkok kopnak a mozsártörő ütemes csapásai alatt, minden egyes roppanás csillagfelhőt szór, és hűvös, homályos fénybe borítja a mindenséget.

A falakon polcok sorakoznak, dugig tele ládákkal, amiknek a tartalma a mozsárban látott szilánkok ragyogásával kacsingat rám. Eltéveszthetetlen égkék szín, könnyű felismerni. Ez a fény teszi lehetővé, hogy a búvárok megtalálják és felhozzák a kristályokat a Fojtóbányák tintafeketében sötétlő tárnáiból. Ez a szoba a Kelyhek-kártyák festékalapanyagának kisebb kincsesbányája. De a gép…

Egy pormalom, döbbenek rá. De, a korona szerint a malmokat kézzel kell hajtani. A folyamat túlságosan érzékeny és mágiaigényes a gépesítéshez. Tehát az állításuk… hazugság? Vagy billogosok lapulnak az akadémia falaiban, hogy meghajtsák ezt a szerkezetet? Egyik sem lepne meg.

Olyan óvatosan közeledek felé, mint egy veszett állathoz, mintha a gép érző lény lenne, ami képes megijedni és elszaladni. Régi, de nem ősrégi… A fogaskerekek és a tengelyek kopottak, de ettől még jó állapotban vannak. A mozsártörőbe rúnaféleséget karcoltak – nagyon úgy fest, mint egy V, aminek egy P vagy egy E tapad a hosszabbik szárához. De nehéz kivenni a részleteket az állandó mozgása miatt.

Felfigyelek egy homályos mozdulatra mellettem. Ösztönösen lecsapok. Kaelis könnyűszerrel elkapja az öklömet, és találkozik a tekintetünk. A karom megremeg a markában.

– Mire véljem ezt? – A hangja halk, baljós.

A lélegzetem elfúl. A puszta tekintetével képes lenne egészben lenyelni. A nagyteremben még visszafogta a bosszúságát, de itt már nem. A másik keze ujjai a felkaromra fonódnak, és a legközelebbi falhoz kormányoz, ahol a hátam hideg kőnek feszül. A becsapódástól az öklöm enged, az izmaim pedig erőlködő küszködésbe feszülnek, hogy legalább talpon maradhassak.

Két polc közé ékelődünk. A teste perzselően forró a kastély hűvös légköréhez képest, a semmi jót nem ígérő arcát a helyiségben tárolt kristályok ködös ragyogása fogja glóriába.

– Átadsz az őröknek? – Sikerül dacosan kinyögnöm a kérdést, pedig a puszta gondolatra vacogni kezd a fogam.

Kaján szikra lobban a szemében.

– És hagyjam, hogy a Halazarba vessék a leendő feleségemet?

Ennek hallatán felkavarodik a gyomrom.

– Nem világos, hogy semmi kedvem hozzád menni, vagy egyáltalán veled bármiképpen közösködni?

– Ó, igen… bizonyára ezért választottad a Kelyhek Kettest. – Lehajtja az állát, mire még jobban elsötétül az arca a merő rosszindulattól. – Gúny tárgyává akartál tenni. – A szavak szúrnak, és vád mérgével csípnek.

– Pedig azt hittem, lesz annyi eszed, hogy belásd, neked segítettem azzal a kártyával. – Az acsargásához méltó maró élt kölcsönzök a hangomnak.

– Segíteni? – Kaelis még jobban összevonja a szemöldökét. Közelebb hajol, fölém magasodik, a haja a homlokomat csiklandozza. Minden lélegzetvétellel kis híján összeér a mellkasunk. Megfordul a fejemben, hogy egyetlen térdmozdulattal megszabadulhatnék tőle. De megállom.

Itt vannak a Halazar őrei; egyetlen szóval visszaküldhetne… Jobb alkalmam is lesz a herceg bosszantására. Pedig annyira jólesne.

– Segítettem eladni a rég elveszett nemes színjátékát egy titkos, megvetett szeretővel egy másik klánból. Ékesen bizonyítottam az irántad való elkötelezettségemet és a „szerelmünk” valódiságát azzal, hogy írmagja sem maradt a közös jövőmnek valaki mással. – Utálatos gondolat, hogy ez milyen jól sült el neki. Én pedig érjem be azzal a vigasszal, hogy ennek révén gondoskodhatok róla, hogy nem küldenek vissza abba a cellába megrohadni.

– Ki volt az? – követelőzik a herceg.

– Mit érdekel? – Nem árulok el neki többet Liamről annál, amit eleve megtudott abból, amikor végignézte a párbajomat a jövőmmel, ami így is több a kelleténél. – Hiszen világos, hogy ő már nem lesz, nem lehet semmi. – Nem szívesen ismerem be, milyen nehéz ezt kimondani.

Kaelis szeme kissé kitágul, aztán újra összehúzza. Mély, derűs horkantás morran a mellkasában.

– Még mindig szereted.

– Hallgass! – sziszegem.

– Saját kezűleg tépted el a hozzá fűző szálakat… mégis gyászolod őt. – A szavait gyűlölet itatja át, mintha a puszta gondolatot, hogy az ember törődik mással – annyira szereti, hogy akkor is eleped érte, amikor a józan esze erőnek erejével üvölti, hogy ne tegye –, nem egyszerűen idegennek, de egyenesen undorítónak találná.

– Mit tudsz te, és az aszott, kegyetlen szíved a szerelemről?

– Egy aszott, kegyetlen szívet is össze lehet törni, Clara. Nincs vesztenivalóm, és a helyedben ezt a fejembe vésném.

– Máskülönben?

– Máskülönben megmutatom, miért nem lenne szabad olyan lelkesen várnod egy jó kis töcskölést, hogy egy egyszerű illúziónak szétteszed a lábad az egész akadémia szeme láttára.

Megvető morgással eltaszítom, teszek az őrökre, azért én sem tűrök bármit a végtelenségig. Kaelis elcsípi az ujjaimat. Fájdalmas szisszenés szakad ki belőlem. A vonásaira harag helyett zavar ül ki. A kezemről az arcomra néz. Lassan, szinte gyengéden félresöpri az orcámra hullt hajat. A hajthatatlan figyelme dermeszt meg annyira, hogy nem ütöm félre azon nyomban a kezét. Az érintése szinte… kedves. Miután egy évet lehúztam a Halazarban, rá kell jönnöm, hogy fogalmam sincs, hogyan fogadjam az olyan közeledést, amit nem ártó szándék hajt.

– Megsérültél. – Ezt annyi érzéssel mondja, mintha az időjárásról beszélne.

Kitépem az ujjam a kezéből, és a fájdalomra ügyet sem vetve hátrálok egy lépést. A fal megakadályozza, hogy messzebb kerüljek tőle. Rámeredek a csapzott homlokfürtjeim alól.

– Segíthetek… – A pakliért nyúl a kabátjában.

– Inkább nyúznám meg magam a körmömmel, mint hogy elfogadjam a segítségedet.

Kaelis megdermed a mozdulat közben. Egy szempillantásra megenyhül a pillantása.

– Te őszintén gyűlölsz engem. – Szinte csak suttogja a szavakat.

– Úgy őszintén… meglep? – Ezen csak nevetni lehet. – Saját kezűleg okoztad vagy segítetted életem minden kínját és szenvedését. Te juttattál a Halazarba!

– Nem az én hibám, hogy oda kerültél. – Elhúzza a száját. Nyilván úgy érti, hogy magamra vessek, amiért törvényt szegtem. Olyan törvényt, amit ő segített megírni és fenntartani.

– Itt ez a masina – intek a gépre –, ami tintákhoz való port gyárt, mégis megbillogozod és a malmokba küldöd az embereket?

– A gép az előző királyságból maradt ránk. A titka elveszett, és megbízhatatlan. – Érdemtelen bizonyossággal beszél az „elveszett” tudományokról. Amitől még kevésbé bízom meg benne.

– Úgyhogy inkább nem is keresed. – A helyében az utolsó szögig szétkapnám a masinát, hogy rájöjjek, hogyan működik. Hiszen egy effélével szerte a világon minden arkánista élete megváltozna. – Te inkább kedvtelésből öldösöd a billogos arkánistákat.

Megragadja az államat, az ujjai az orcámba mélyednek. A sebeim ugyanolyan perzselően égnek, mint a tűz, ami okozta őket. De hirtelen vált kámforrá az illékony figyelme! Vajon hány nőt babonázott meg vele?

– Ne beszélj úgy, mintha ismernél. – Kaelis szinte acsarog.

– Miért, talán tévedek? – nyelvelek szemrebbenés nélkül. A fejemben ugyanolyan élénken él a kehelyhez elsőként lépő jelölt képe, mint az, ahogy Kaelis elsétált a tetemétől.

– Azt hiszed, kegyesebb lett volna billogosként életben hagyni azt a jelöltet? Ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy a legtöbben szinte abban a pillanatban könyörögnek a gyors halálért, ahogy megérkeznek a malmokba.

– Azt akarod bemesélni nekem, hogy a gyilkosság volt a kisebbik rossz annak, akinek az volt az egyetlen bűne, hogy elbukta a próbádat?

– Inkább gondolj rám olyan emberként, aki bármire képes, hogy megszerezze, amit akar. – A zárszava nem hagy maga után semmiféle kétséget.

– Például magadhoz láncolsz egy nőt, aki nem akar téged a párjának, hogy felhasználhasd, ki tudja, mire…

– Segíteni fogsz, hogy megszerezzem a Világot – közli, megismétli a korábbi kijelentését.

– Miért loholsz így egy mese után?

– A Világ nem holmi mese! – Suttogásra vált, elernyed a marka, mintha nem merné a kelleténél hangosabban a szájára venni a legendás Nagy Arkánum nevét. Ujjai lecsúsznak az arcomról, a simításuk nyomát hideg őrzi a bőrömön. – Biztosítalak, hogy valódi.

A Világ valódi, visszhangzik Anya hangja a gyermekkoromból, és mindenre képes. Ezért nem szabad soha rátalálni. Ne bízz senkiben, aki hajszolja. Néha hittem a figyelmeztetésének, néha pedig nem. Néha úgy éreztem, azt akarja, hogy sose tudhassam biztosra, mi igaz és mi hazugság a történeteiben. De bizonyos dolgokban, például a Chevalyer nevünk titokban tartásában volt annyi eszem, hogy ne nyaggassam a kelleténél többet a kérdéseimmel.

– Hát persze, hogy az – jegyzem meg gúnyosan, nem leplezem a kelletlenségemet a Világ puszta említésére. – És ha annyira kell a segítségem a megszerzésében, akkor áruld el szépen, mi történt Arinával!

– Nem voltam elég világos? Nem vagy alkupozícióban. – Az önteltség és a rosszindulat csatájában az előbbi nyer. Egyelőre.

– Hol van? – Nem terveztem, hogy nagy merészen újra felemlegetem Kaelis előtt, nehogy olyasmit lásson meg bennem, amitől kibukna a családi hasonlóság. De minden terv nélkül szegődtem a nyomába a nagyteremből. Annyira elfáradtam. Minden fáj. Csak kell valaki, akin levezethetem minden kínomat és mérgemet, márpedig Kaelisnél keresve sem találhatnék jobbat.

– Azt sem tudom, az kicsoda. – Kaelis egy vállrándítással ellép, mintha tényleg a sötétben tapogatózna. Ezt kötve hiszem. Hiszen az akadémia az ő külön bejáratú szemétdombja. A hangulatom keserűségről nyíltan epésre vált.

– Arina – ismétlem a húgom nevét, és feléje lépek. – Az, akiről kénytelen voltam bevallani, hogy kisegített az akadémiáról lopott nyersanyagokkal. – Akiről már tudom, hogy olajra lépett. De ezt nem mondom ki.

– Ó, igen. – Micsoda leereszkedés néhány röpke szótagban. – Te loptál tőlem, és most megpróbálod úgy beállítani, mintha nekem kellene szégyellnem magam?

Nem harapok rá a csalijára, csak a húgomra összpontosítok. Szerencsére a jelek szerint Kaelis nem ismerte őt eléggé ahhoz, hogy meglássa a hasonlóságot a szemünk formájában vagy a hajunk színében és tartásában.

– Elméletileg másodéves, de nincs itt. – Talán azért kerüli a választ, mert azzal beismerné, hogy el lehet menekülni az akadémiájáról?

– Talán olyanokba vetetted a bizalmadat, akik korántsem olyan hűségesek, mint képzelted. Sokáig időztél a Halazarban; talán a fejükbe vették, hogy hátat fordítottál nekik, és továbbléptek. – Úgy mondja ezt, mintha rajtam múlt volna a dolog. Kalapál a szívem, és a fülem nemsokára csöngeni kezd a vér zúgásától.

Csak erőnek erejével tudom megállni, hogy ne húzzak be neki még egyszer. Jobban szeretek elegánsan visszavágni azoknak, akik engem és a szeretteimet fenyegetik. De mivel pillanatnyilag egy fia kártya sem akad nálam… arra hagyatkozom, amire tudok. Az önuralmam egy hajszálon függ.

– Én. Senkinek. Nem. Fordítok. Hátat. – Fogcsikorgatva, erőnek erejével nyögöm ki a szavakat.

A szeme csillanására hátralépek és ellazulok, villámgyorsan falakat emelek. A kimerültség forrófejűvé tett. Ügyetlenné. De már késő. Túl eszes ahhoz, hogy elkerülje a figyelmét a mérgem – a fájdalmam – gyökere.

– De neked annál többen. – A szavai fehéren izzó tűkként mélyednek a bordáim között a szívem legérzékenyebb tájaiba. A legmélyebb félelmem, amit soha senkinek nem akarok megmutatni… neki aztán pláne. Kaelis folytatja, mielőtt előállhatnék egy visszavágással. – Most pedig vissza kell térnünk a nagyterembe. – A könyökét kínálja.

– Inkább ennék üveget.

– Nem üveget kell majd enned, hanem a halazari kosztot. – Az ajka vigyorra rándul. Leszegem az állam, hogy szúrósan felnézzek rá. – Ne köntörfalazzunk: nincs választásod, Clara. Hagyd a nyakaskodást!

Ezt hatásszünet követi. Most először legyűröm a haragomat, és nem veszem fel a kesztyűt. Helyeslés ragyog a szemében, mintha a kiskedvence lennék, akinek új trükköt tanított.

– Most karolj szépen belém. – Minden szót kihangsúlyoz.

Kelletlenül megteszem.

– Ügyes kislány.

Megállom, hogy tovább firtassam Arina dolgát, miközben kivezet. Nem fog megnyílni, a további kérdezősködés pedig csak még jobban leleplezne, és új mézesmadzagot adna a kezébe, amit üres ígéretként elhúzhat az orrom előtt. Saját kezűleg kell kiderítenem, mi történt vele. Remélhetőleg kijutott, és Koronavárosban fájdítja Ravin és a fogdmegjei fejét.

Kaelis megáll az ajtónál, és nyomatékosan bezárja mögöttünk. Mágia villan, de nem ismerem fel a kártyát. Jól sejtette, hiába minden figyelmeztetése, vissza akarok jönni ide, hogy minden tőlem telhetőt kiderítsek a gépezetről. Felém sandít, hátha elcsíp valamit. Azt lesheti.

Már majdnem visszaérünk a nagyterembe, amikor egy oldalajtón kilép a folyosónkra három Halazar-beli őr. Földbe gyökerezik a lábam.

– Indulás! – parancsolja Kaelis a bajsza alatt.

Próbálok, de nem mozdul a lábam. Forog velem a világ. Kaelis bicepsze és alkarja satuba fogja a kezem, mintha le akarna horgonyozni, mintha megneszelte volna, hogy alig tudom megállni, hogy a nyakamba szedjem a lábam.

– Itt vagyok. – Ez majdnem biztató, még tőle is.

Éppen megkérdezném, mehetnénk-e másfelé, amikor az őrök felénk fordulnak. Savan tekintete újra az enyémbe fúródik. De ezúttal nem futhatok el. Kaelis előrelép, én pedig kénytelen vagyok követni őt az elkerülhetetlen végzetembe.

– Te. – A Halazar őre csak ennyit mond, mielőtt megindul felém.

13

KAELIS KARJA MÉG JOBBAN MEGFESZÜL, és a következő lépésével odébb mozdul. Ez a futó, de érezhető változás védő árnyékként borul a vállamra. Félig elém lép, elállja Savan útját. De megőrzi a hidegvérét. A lilásfekete hajkoronája minden egyes szálától a csizmája tükörfényes orráig szinte hátborzongatóan árad belőle a felsőbbrendűség.

– Végeztetek már a kutatással?

– Azt mondhatom, igen! – Savan megtorpan, amikor elég közel ér ahhoz, hogy láthassam a sárga karikákat a mogyoróbarna szemében – a tompa fényben szinte macskaszerűnek látszik. – Szökevényt elfogni! – utasítja a két őrt az oldalán, akiket nem ismerek fel.

– Szökevény? – Kaelis visszasandít rám, és elcsípem a szemében táncoló röpke derűt. Aminek zavartság veszi át a helyét, amikor visszafordul Savanhoz. A herceg szavaiból sértettség árad. – Ember, ő a Remete klán utolsó megmaradt sarja, és az én szende menyasszonyom!

– A… menyasszonya, fenség? – Savan szinte dadog.

– Pontosan. Jól teszed, ha ezt az agyadba vésed, mielőtt újabb alaptalan vádakat vágnál a fejéhez, amivel engem is vérig sértenél. – Kaelis hangsúlya maróbb a téli szélnél.

Savan tekintete labdaként pattog kettőnk között. A homlokára mély ráncokat váj az értetlenkedés, amit hamar bosszús haragra cserél.

– Ez a szörnyeteg…

Mire folytathatná, szinte a semmiből bukkan elő egy kártya, hogy baljós mágiát sziporkázva Savan orra elé perdüljön. A kártya lassan megfordul, és azon nyomban felismerem a Kardok Kilencest.

– A leendő feleségem, a nő, aki idővel a hercegnőd lesz. Gondosan válogasd meg a következő szavaidat. Biztosítalak, a torokelvágás minden, csak nem kellemes élmény. – Kaelis olyan meggyőzően adja elő magát, hogy a lélegzetem is eláll, amikor elengedi a könyökhajlatába zárt kezemet, és átölel, hogy magához vonjon. Megtántorodok, a mellére tett kézzel nyerem vissza az egyensúlyomat. Röpke ötlettől hajtva még közelebb hajolok, mintha biztonságot és védelmet remélnék tőle. A mozdulat leplezi a közelségétől rám törő enyhe remegést. Egy szédítő másodpercre elmerülök a szerepben; az vagyok, akinek mond, és Kaelis – Oricalis űrszülött hercege – tényleg az én balsorsú szerelmem.

– Fenség… – Savan nem talál szavakat. Az irántam érzett dühe birokra kel az életösztönével. – Nem tudom, milyen hazugságokkal hálózta be, vagy hogyan babonázta meg, de…

– Van képed azt állítani, hogy valaki képes „megbabonázni” vagy bármiképp megvezetni engem, Oricalis egyik hercegét? Hogy merészeled az eszemet és a rátermettségemet becsmérelni?!

– Félreért, fenség, csak…

Kaelis nem hagyja, hogy Savan összeszedje magát, és mi tagadás, ezzel nem tudok betelni. De az arcomon megőrzöm a döbbent zavar kifejezését.

– Akkor, halljam, mit akarsz kinyögni, Savan? Hogy bármit is állítok, ő egy halazari szökevény? Tudd, hol a helyed! Az Arkánum Akadémia minden talpalatnyi helye az én birodalmam, ő pedig egy tanonc… az alattvalóm. Ráadásul a leendő feleségem. – Kaelis felém fordul, a homloka kisimul az odaadástól, amit nem győzök viszonozni. Visszafordul Savanhoz, mire az arca újra megkeményedik. – Ha nincs cáfolhatatlan bizonyítékod az ellenkezőjére, akkor jobban tennéd, ha megtartanád magadnak a vádjaidat, és távoznál. Elegem van abból, hogy mindig megpróbálod aláásni a befolyásomat.

Savan elernyed. A két őrtársa a tehetetlenségtől szobormereven fogja közre. A Kardok Kilences továbbra is baljósan lebeg előtte.

– Csak a korona szolgálata éltet.

Kaelis egy árnyalatnyit előrehajol.

– Én vagyok a korona – súgja oda.

Savan tiltakozásra nyitja a száját. Az arcára van írva. Mind érezzük. A kimondatlan szavakat. Még hogy maga, szinte tapinthatóan. Kaelis a másodszülött herceg. Az apja, Naethor Oricalis király a korona. Őt az elsőszülött herceg, Ravin követi a sorban. De itt, most… csak Kaelis van, és a markában összpontosuló mérhetetlen hatalom. Méghozzá a saját királysága egyik kihalt kőfolyosóján.

Savan rájön, hogy semmi értelme tovább kakaskodni. Inkább lopva meghátrál, hogy tisztes távolba kerüljön tőlem, Kaelistől és a Kardok Kilencestől, ami továbbra is fenyegetően forog előtte.

– Bocsásson meg, fenség. Attól tartok, a szökevény lefülelése feletti buzgalmamban bakot lőttem. – Minden szava olyan, mintha harapófogóval húznák ki belőle, mire önkéntelenül elégedett vigyorra húzom a számat. Savan tekintete az enyémbe fúródik a nagyképűségem láttán. Sietősen Kaelishez fordulok, hogy elrejtsem. – Ugyanakkor, ha bizonyítékot találnék, elsőként önhöz fordulnék vele, hogy megvédjem a korona tisztességét.

– Úgy legyen. Most pedig takarodj az akadémiámról, mielőtt végképp elfogyna a vendégszeretetem!

Savan megkockáztat még egy megvető búcsúpillantást a szeme sarkából. Azzal az őr sarkon fordul, és távozik, közben int a társainak, hogy kövessék.

A Kardok Kilences visszalebeg Kaelis kabátzsebébe, és belesimul a láthatatlan paklijába.

– Látod? – kérdi a herceg, mire kénytelen vagyok visszafordulni hozzá. Újra fölém magasodik, a karja még mindig a derekamra feszül. Döbbenet, de erősebben a Halazar minden bilincsénél. – Csak én védhetlek meg téged.

Odébblépek mellőle. Szúrósan, de szótlanul nézek fel rá. Kaelis herceg megvéd engem. Ez kész képtelenség. Az előbbi jelenet után nem tagadhatom, de eszem ágában sincs elhitetni magammal, hogy az irántam táplált együttérzés hajtja. Hiszen ez az alak hagyta, hogy egy évig a Halazarban rohadjak… aztán előhúzott abból a feneketlen mélységből, mihelyt hasznomat vette.

Tényleg, igazán utálatos.

Megint az államra fonja az ujjait, és maga felé fordítja az arcomat. Ügyet sem vetek az égések fájdalmára. Kaelis kissé félrehajtja a fejét. Hajfürtök omlanak az arcába.

– Igen, tetszik ez az oldalad.

Még szúrósabban bámulom, mire a szeme még kéjesebben izzik.

– Kapóra jöhet még nekünk a konokságod. – Többes szám, mintha közös lenne a célunk… – Őrizd a tüzed, Clara. – Elenged, aztán hátralép, és fesztelenül jobbra int. – Arra találod a nagytermet. Én megyek, és gondoskodom róla, hogy Glavstone csicskái kitaláljanak innen, vagy csontig nyúzom őket, amelyikhez több kedvem lesz.

Kaelis távozik, a csizmasarkak kopogása elhalkul. Én az ellenkező irányba indulok – vissza a nagyterem felé. A tapintása emlékétől úgy érzem, mindjárt viszontlátom a vacsorámat. Fokozom a tempót, mintha így hátrahagyhatnám az émelygést. De a herceg átitatja az erődjét. Együtt él és lélegzik vele. Nincs menekvés a mostani kutyaszorítóm emlékeztetői elől.

Ettől még kapóra jön a sietségem. Épp időben térek vissza. Alig néhány perccel azután, hogy beosonok, Thornbrow professzor elindul a terem eleje, a tanári asztal felé.

– A tanoncok, kérem, kövessenek, megmutatom a hálótermeket, és elmagyarázom az első évük rendjét.

Thornbrow kivezet minket, aztán egy olyan folyosóra fordulunk, ahol még nem jártam. A hely puszta mérete újra és újra lenyűgöz. Főleg, amikor a keskeny járat egy hatalmas, belső télikertbe torkollik – ezt felismerem, Kaelis erre hozott le a tornyából. Csak ezúttal két szinttel magasabban vagyok.

Mintha lenne időm bámészkodni. Luren bukkan fel mellettem a semmiből.

– Lemaradtál az akcióról – jegyzi meg.

– Miért maradtál le az akcióról? – Kel csatlakozik hozzá, amit már megszokhattam az este alatt. Összehúzott szemmel sandít rám.

– Nem láttad? Kaelis igazgatóval osont ki. A mátkája, ha hihetünk a pletykáknak – tódítja Dristin, aki balról csatlakozik hozzánk.

– Szóval, igaz? – Lurent vajon miért érdekli ennyire? – Tényleg Kaelis herceg jegyese vagy?

– Állítólag maga a herceg tette közzé – mondja Kel.

– Én… igen. – Kényszeredetten mosolygok, ahogy eszembe jutnak a Halazar őrei. A közénk álló Kaelis. Amíg meg nem találom a magam kiútját, el kell hitetnem velük, hogy szeretem őt. – Mi volt az „akció?”

– Felbukkantak a Halazar őrei. – Dristin leveszi a szemüvegét, és az ingébe törli. – Állítólag valaki megszökött a börtönből.

– Kötve hiszem – csóválja a fejét Kel. – A Halazarból senki nem szökik meg.

– Ettől lenne olyan mesésen botrányos, ha tényleg igaz – tódítja Sorza a hátunk mögül. Egy emberként sandítunk hátra, aztán menet közben helyet szorítunk neki. Sorza a füle mögé tűr egy selymes fekete fürtöt. – Gondoljatok bele, milyen képességek kellenek a szökéshez! – Biztosan csak képzelem, hogy Sorza egyenesen engem bámul.

– Vagy milyen kapcsolatok – teszi hozzá Dristin.

– Remélem, hamar előkerül. Ha a Halazarban volt, akkor biztosan veszélyes, és nem hiányzik, hogy szabadon járkáljon. – Megpróbálom átvenni a gyűlölt nemesek hanghordozását, és közben kiverni a fejemből, hány ártalmatlan arkánistát küldenek a Halazarba, hogy az igazi bűnözők mellett rohadjanak.

– Legalább itt nincs okunk aggódni. Kaelis herceg sosem hagyná, hogy bármi történjen az akadémia birtokán. – Dristin láthatóan biztos a dolgában. Bezzeg a gondolatra az én zsigereim tekeregnek, a derekam pedig felforrósodik Kaelis érintése nyomán.

Menet közben elhallgatom a többi tanonc duruzsolását a szökevényről és a Halazar őreiről. Egyikük sem tudhatja, bizonygatom magamnak, pedig úgy érzem, mintha hatalmas céltábla virítana a hátamon. Rettegek, hogy bármelyik mozdulatom leleplezheti, hogy nem az vagyok, akinek mondom magam. Meg kell győznöm őket, hogy Kaelis jegyese vagyok.

Egy tágas szalonba vezetnek minket. Mindenütt könyvespolcok és játékasztalok. Balra és jobbra ülőgarnitúrák öveznek négy nagy kandallót. Minden sarokból lépcső indul, mindegyik felett boltív, azokon a négy ház kerek emblémája, szakasztott olyan, mint amit a tanulók viselnek a nyakukban. A bejárattal szemközt, egy sarok helyett ezúttal középtájon indul egy ötödik, jelöletlen lépcsősor.

– Ez a házak közös helyisége. Mint azt láthatják, mindegyik háznak megvan a maga hálóterme. – Thornbrow nyitott tenyérrel int a négy boltívre. A professzor merev, precíz mozdulatai láttán eltöprengek, hogy egykor talán Stellis lehetett, de legalább városi fogdmeg. Az oldalt rövidre vágott, felül hosszabb, de jól fésült haja is ezt támasztja alá. – A házak hálótermébe csak a tagok léphetnek be. A mostani, tanonci hálóikat szemközt találják. Majd láthatják, hogy tanoncokként ketten osztoznak majd egy helyiségen. A holmijukat már felvitték.

Holmik… Ami nekem nincs. De vajon kik a hordárok? Hiszen logikus, hogy az Arkánum Akadémia alkalmazzon inasokat és egyéb személyzetet, néhányan szorgoskodtak is a folyosón. Komoran eszembe jut, hogy a dolgozók vajon önként jöttek, vagy kényszerből? Újra eszembe jutnak a billogos arkánisták.

– Ott megtalálják a holnap kezdődő óráikra szükséges felszerelést is. Ezeket a korona kegyelmének köszönhetik, így ne felejtsék el kifejezni a hálájukat az igazgatónak, amikor legközelebb találkoznak vele.

Az éves tantervről és az elvárásokról holnap, az első órán kapnak bővebb tájékoztatást. Kérem, a harangszóra mindenképp induljanak el! A lomhaság rossz fényt vetne önökre. – Thornbrow már most türelmetlennek hangzik. Nyilván a tanári kar és a tanulók nem sok értelmét látják a szorosabb kötelékek kialakításának, amikor tudják, hogy a következő két évad a harmadunkat ki fogja rostálni. – Akad valakinek most kérdése?

– Uram! – szólal meg egy halványszőke, inkább ezüst-, mint aranyhajú nő. Mézbarna szeméhez fehér, de nem sápadt bőr társul. Ahogy Thornbrow pillantása megtalálja, a háta mögé teszi mindkét öklét, szoborként húzza ki magát. A bal keblére tűzött bross sziporkázik a kristálycsillárok fényében, melynek egy pászmája omló toronyba csapó villámon szikrázik fel: a Torony klán jelvénye. Az Oricalis-sereg tábornokai, a Stellis vezetői.

– Hallgatom! – Thornbrow finoman fészkelődik; ráng a keze, mintha legszívesebben viszonozná a tisztelgést. S hozzá a hangsúlya… Az Erő vagy a Torony klán tagja. A nyakamat rá.

– Milyen szabályok vonatkoznak az akadémia hálótermeken kívüli részére? Vannak más tiltott területek?

Thornbrow elvigyorodik, mintha személyes élvezetet vagy örömöt okozna neki a kérdés.

– Önök mind nagykorúak, akik képesek helyénvalóan viselkedni. Minden szobát, ahol nincs keresnivalójuk, kiírás, zár vagy torlasz jelöl. Az akadémia folyosóin a kártyák használata is tilos, ugyanakkor mindenkit felelősségre vonunk, aki másoknak kárt vagy sérülést okoz. Az arkánisták sokat érnek a koronának, és a király tulajdonában alapos indok nélkül nem eshet sérelem.

Még billog nélkül is eszközök vagyunk. Csak kissé gondosabban ápolt eszközök. Ettől még felfigyelek az „alapos indok” kitételre. Szándékosan… homályosnak hangzik.

– Javaslom, hogy az est további részét töltsék alvással. Holnap kezdődik az igazi munka. – A professzor távozik.

Azzal a lendülettel célba veszem a hálókat. Sokan követik a példámat. Néhányan a közös szalonban maradnak, semmi kétség, mielőbb be akarnak férkőzni valamelyik ház kegyeibe azzal, hogy megvárják a nagyteremből a hálótraktusba hazatérő diákokat.

A lépcső tetején egy másik közös, nyilván a tanoncoknak szánt terem fogad. A végéből hosszú folyosó nyílik tizenöt ajtóval. Szinte mindegyik ajtón két név áll. Más szóval legfeljebb harminc tanoncot fogadhat egyszerre. Hacsak nem alakították át vacsora alatt. A megfelelő kártyakombinációval nem lehetetlen…

Megtalálom a nevemmel megjelölt ajtót. Felette egy másik: Alor. Sötéten remélem, hogy őt minél előbb eltakarítják az akadémiáról. Ki nem állhatom a lakótársakat.

De egyelőre magam vagyok. És ezt ki is fogom használni.

Díszítés dolgában Kaelis láthatóan nem ismeri a „mérték” fogalmát. Egyetlen szoba ékeinek értéke egy évig eltarthatná Koronaváros egy családját. Ez alól a hálótermek sem jelentenek kivételt.

Az akadémián sehol nem találni ennél fényesebb kőfalakat, a papírvékony habarcs pedig márványszerű jelleget kölcsönöz az egésznek. Ráadásul elefántcsontszínre festették, és kvarcot ágyaztak mindenhová, ahol négy kő sarka találkozik. Az apró kristályok elcsípik a szórt fényt, és szétsziporkázzák az egész helyiségben.

A két jókora ágyat az éjféli égbolt színében pompázó, aranycsillagok százaival hímzett, bársonyosan puha szőnyeg választja el. Az ágykeretek sötét mahagóniját magas támlák koronázzák, rajtuk csillogó aranylevelű indák hálózata díszlik. A matracokat a szőnyeg mély ékkőszínét idéző lepedők és selyemhuzatok fedik. A dunyha és a párna pehelypuha.

A két ágy között, a hátsó fal mentén, egy hatalmas ablak alatt az asztalosmesterség netovábbját tükröző asztalpár áll. Az aranyozott borostyán ismerős mintája nemcsak a lapjukra, de az ágyak végében álló két óriási ruhásszekrényre is átterjed. A kíváncsiságtól hajtva célba veszem azt, amelyik az én nevemet viseli az elején.

A lélegzetem is elakad, ahogy felcsapom az ajtaját. Odabent ruhaálmok fogadnak – tökéletes kollekció egy frissen felemelkedett nemesnek. Sötét selymek – szellős könnyedségük nem is lehetne különbözőbb a súlyos bőröktől. Vásznak és bársonyok, nadrágok, szoknyák és estélyik. Minden szövetvég úgy omlik az ujjaim közül, mint érmék a tenyeremből. Az itteni ruhák árából egy maroknyi, billogozástól menekülő arkánistát felkészíthetnének a hegyeken túli sivatagra…

Becsapom az ajtót, és lehorgasztom a fejem. Ellenállhatatlan ingert érzek arra, hogy marokszám ragadjam meg a rongyokat, hogy a közös helyiségbe rohanva tűzre vessem őket, de legyűröm a késztetést.

A harag értéktelen, ha nincs célja. Ezt számtalanszor Arina lelkére kötöttem, ahogy Anya az enyémre. Most mindennél fontosabb, hogy megfogadjam a tanácsát, hiszen ki tudja, eddig hány óva intését vettem semmibe. A Halazar a feje tetejére állította az önuralmamat és a józan eszemet. Márpedig ezt a kettőt mielőbb helyre kell billentenem.

Elpusztítva a ruhák mit sem érnek. De ha megtartom őket, talán könnyebb lesz a beilleszkedés, amíg ki nem csempészem őket.

Hazudj! Élj! Dacolj!

Egy sóhajba sűrítem a megadásomat. Sietősen levetkőzöm, és magamra kapok egy húzózsinóros selyemnadrágot és egy hozzáillő inget. Bár a hosszú éhezés után a hasam az étel mennyiségét puffadással, a bőségét pedig morgással érezteti, ettől még a kelleténél erősebben kell meghúznom a madzagot.

Mágnesként vonz a másik ruhásszekrény. Az ezüsttel szedett ALOR kacsingat rám a gyenge fényben. Hátralesek a bejáratra, aztán kinyitom az ajtaját, hogy gyorsan belekukkantsak.

Minden szürke árnyalatokban pompázik. Hímzett kardok kacskaringóznak végig a ruhaujjakon, hajtókákat kereteznek. A Torony jelképe láttán minden gyanúm igazolást nyer.

Baszottul jellemző Kaelisre, hogy mindenképp egy olyan alakkal zár össze, akinek a klánja kutyákkal látja el a családját. Undorodva becsukom az ajtót, és továbblépek az asztalokhoz.

Felteszem, a jobb oldali asztal az enyém, hiszen arra áll az ágyam és a szekrényem is. A felső fiók akadálytalanul kinyílik, és én valami olyan hangot hallatok, ami éppúgy lehet döbbent nyögés, mint örömteli sikkantás.

Bűbájos készségek sokasága fogad a fiók mélyén, sziporkázó poroktól kristály tintatartókon át sastollból készített pennákig és drágakövekből faragott tollakig. Ragyognak az asztalok fölé akasztott lámpások fényében, kicsi udvarlókként kacsingatnak rám.

– Egyetlen szerelmeim – biztosítom őket.

A következő fiók még több port, tollat és pennát rejt. Kihúzom a széket és a keskeny középső fiókot a derekamnál, és meglelem az eddig keresett papírt – amit előre kártyaméretre vágtak. Micsoda fényűzés. Hol vannak a lopott fecnik, amikért általában küzdenem kellett, aztán saját kezűleg méretre vágni? Vagy rázsúfolni a cifra mintákat, és remélni a legjobbakat?

Viszont ami igazán megragadja a tekintetemet, az a fiókban lapuló papírhalmot megkoronázó boríték középen: olyan fekete, hogy szinte elnyeli a fényt. Ki sem kell nyitnom, tudom, ki a feladó, és egy pillanatra felmerül bennem, hogy ügyet sem vetek rá, netán kidobom. De a kíváncsiság nagy úr.

Egy ezüst bontókés segítségével kinyitom a borítékot, és előhúzom a benne lapuló vékony papírlapot. Ez áll rajta takaros, elegáns vonalú kézírással, ami csak Kaelishez tartozhat:

Remélem, minden elnyerte a tetszésedet. Most mutasd meg, mire képes a menyasszonyom!

Legszívesebben azzal a lendülettel festenék egy Botok Ászát, hogy elhamvasszam az üzenetet. Majd megmutatom én, mire vagyok képes! Itt, a szobám magányában… senki nem tudja meg, hogy nemcsak megfesteni, de vetni is könnyűszerrel tudok minden Kis Arkánumot. Saját paklit gyártok magamnak. Egyedi fegyvertárat. Soha többé nem leszek senki ártalmatlan, fegyvertelen martaléka.

Jottányit sem bízom a többi tanoncban. Ez nem az én népem.

Az én népem az égre törő falak és a szélfútta sziklák mögött vár rám. Odahaza, Koronavárosban. Arina talált egy kiutat az akadémiáról, és mihelyt visszanyerem az erőmet, én is meg fogom találni.

14

A MÁSNAP REGGEL OLYAN, mint egy álomba ébredni. A puha matrac szinte magába nyel. A paplan lágysága csaknem fojtogató. Meleg fészket csináltam minden elérhető párnából, és egy bő percig átkozom a hajnal szürke fényét.

A szemhéjam mögött más az idő és a világ. Anya gyengéden kisimítja a hajat az arcomból, csókot nyom a homlokomra, mielőtt elmegy a Meredélybe. Oricalis minden nem-arkánistájának öt évet kell dolgoznia az egyik betakarítóhelyen, hogy alapanyagot gyűjtsön a malmoknak. Ugyan kiválthatja, de akkora összeggel, amennyit a nemeseket leszámítva senki nem lát egész élete során. A munkakerülést halállal büntetik. Ő már törlesztett a koronának, de amikor elfogyott a pénzünk, még egy kört vállalt. A pluszmunka bőven hoz a konyhára, de csak akkor, ha az ember végig is csinálja. A halálos veszély mindennél jobban fizet.

Vigyázz Arinára, suttogja. Naplemente után hazajövök. Mindennél jobban szeretlek titeket.

Erőnek erejével kinyitom égő szemem, és a csontfehér falra pislogok. A régi szobám matraca bűzlött a nedvesen beletömött szénától, a takaró durva gyapjúból készült. A pincehelyiségbe alig jutott természetes fény, a nyirkos falakon kövér cseppekben gyöngyözött a lecsapódott pára. De ott ugyanolyan meghitten otthonosan éreztem magam, mint most itt. Bármit megadnék, hogy visszamehessek.

Az ember azt hiszi, értékeli, amije van, amíg el nem veszik tőle… aztán abban is kételkedik, becsülte-e úgy igazán valaha.

Nagy erőfeszítéssel kiemelkedem az ágyam és az emlékeim meleg gubójából. Időtlen idők óta nem aludtam kényelmesen, és képes lennék egész nap az ágyban heverészni. De nem fogom késve kezdeni az első napomat.

Lelendítem a lábam, aztán megtorpanok, ahogy megpillantom a szobatársamat, akinek alakját alig lehet kivenni a paplan halmai alatt. Alor platinaszőke haját ezüstre festi a pirkadat szürke fénye, glóriaként öleli a békés arcát. Még álmában is szinte természetfeletti kecsesség övezi.

Hallottam bejönni az éjszaka közepén, de képtelen voltam mély álomba merülni, amíg nem lehettem biztos abban, hogy megérkezett, és nem fog leszúrni álmomban. Talán ő is osztja az érzést, és a durmolása pusztán nekem szánt színjáték. Amikor felállok, ezüstös villanásra figyelek fel – egy tőr nyele kandikál ki a paplan tetején, a marka ráfeszül.

Keserű vigyorra húzom az ajkam. Okkal aggódtam.

Mezítláb vágok át a puha szőnyegen és a hideg padlón, a ruhásszekrény széles ajtaját spanyolfalnak használva sietősen felöltözöm. Letaglóz a meztelenséggel járó védtelenség érzése. Bármily nyomorúságos volt az életem a Halazarban, a zárkában legalább nem kellett osztoznom a szenvedésen.

Kiválasztok egy éjfekete, merev, magas derekú pamutnadrágot, hozzá egy bő ujjú, ezüstös selyeminget. A derekamra kanyarított széles bőrövet tok egészíti ki, amit a combomat átfogó szíj tart a helyén. Egy tarisznyát vetek át a vállamon, aztán visszatérek az asztalomhoz, hogy összeszedjek néhány alapvető eszközt és a tegnap este festett soványka kártyapaklit. Az előbbi a tarisznyába megy, az utóbbi a tokba. A megfestett kártyák fele nem is lehetne nálam, de azzal a saját fejem dugnám a hurokba, márpedig mostantól egyetlen lépést sem teszek ezen a helyen fegyvertelenül.

Távozás előtt még egy pillantást vetek Alorra. Meg sem moccan. Szuszogása szinte gépiesen szabályos. Egy pillanatra sem hiszem el, hogy valóban alszik, de nem szólítom meg.

Leérve kész zsibvásár fogad a házak közös helyiségében. A tanulóknak nincs előírt egyenruhájuk. Ugyanolyan változatos ruhakölteményeket viselnek, mint tegnap este. Az öltözékük egyetlen állandó eleme a házuk címerét formázó medál.

Minden ház emblémáját más fémből öntötték. A Kardoké sötét, fénytelen, a vasnál egy árnyalattal világosabb – hasonlít ahhoz az ötvözethez, amiből Kaelis Oricalis-családja vereti a címerét. A Botoké rozsdaszín, szénfekete örvényekkel. Az Érméké arany. A Kelyheké pedig szinte áttetsző, üvegszerű, kristályos anyagból készült.

A házak nemesei kivételképpen a rangjukat jelképező brosst is viselik.

A tanulók csapatokban mozognak, a házak tagjai általában összetartanak. Köztük szórványosan tanoncok. Nem közölték tisztán és világosan, mit várnak tőlünk ma délelőtt – azonfelül, hogy harangszóra irány az óra. Más szóval a többi tanonc hozzám hasonlóan nyilván a tanulók példáját fogja követni.

Tapogatózva méricskéljük egymást. Minden medáltalan mellkas felér egy céltáblával.

Mire megérkezem, lépni sem lehet a nagyteremben. Az asztalok szinte rogyadoznak a rájuk halmozott étel súlya alatt. Ismét lenyűgöz a választék, nem habozok megtölteni a tányéromat mézes sonkadarabokkal és ínycsiklandóan párálló péksüteményekkel. A gyomrom előre tiltakozik a nehéz étel ellen, de minél előbb átszokik a férges börtönkosztról a rendes ételre, annál jobb neki.

– Jó reggelt, Clara! – üdvözöl Luren lelkesen, miközben lehuppan mellém. Láthatóan nem tűnik fel neki, milyen sötét gondolatok gyötörnek a Halazarban töltött időmről. Kel szokás szerint mellette terem. Sorzának és Dristinnek semmi nyoma, legalábbis egyelőre.

– Jó reggelt – viszonzom kényszeredetten, mert a hangneme kissé meglep. Nem vagyunk barátok, vágnék vissza legszívesebben. Kel pillantása ugyanerről árulkodik. De Luren virágos jókedve mindkettőnk torkára forrasztja a szót.

– Jól aludtál? – kérdi Luren.

– Fogjuk rá. – Megkóstolom a teámat.

– Hogyhogy nem pompázatosan, ilyen ágyban? – mondja ábrándosan.

– Már biztosan megszokta, hiszen nemes. – Kel körme a bögréje peremén korcsolyázik, mintha csak így tudná megállni, hogy ne szorítsa bosszúsan ökölbe a kezét.

– Ó, igaz. Mindig elfelejtem, hogy ez a hely tele van nemesekkel. – Luren pillantását azon nyomban bánat felhőzi.

– Csak nemrég derítettem fényt a felmenőimre. – Rejtély, miért akarom ennyire meggyőzni őket. – Ha engem kérdezel, hasonlóbb lehetett a fiatalságunk, mint hinnéd. – Hiába igyekszem, a kétkedésük kitart. Végül az óvatos témaváltást választom, remélhetőleg olyan irányba, ami közös nevező felé visz. – Ti hová valósiak vagytok?

Néhány megjegyzése alapján semmiképp sem Koronavárosba.

– Griftonba – vágja rá Luren gondolkodás nélkül, megerősítve a gyanúmat.

– Nem kell minden kérdésére válaszolnod – dünnyögi Kel, miközben két cukrot kavar a teájába.

– Egy kis kedvességbe senki nem hal bele – forgatja a szemét Luren.

– Várd ki a végét! – Kel még mindig kerül a tekintetével.

Grifton egy kis közösség a Szeretők klán határain belül, a kártyákat gyártó papírmalmok és a főút között. Koronaváros északi szomszédja, a várost övező hegyek és dombok túloldalán. Grifton bő egy napra fekszik a főúttól, és csak az jár arra, aki kereskedőként vagy Stellisként papírért megy.

Én is csak azért ismerem, mert egyszer felküldtem arra egy arkánistát, akinek állítólag rokonai éltek ott. Többnyire ahhoz ragaszkodom, hogy minden arkánista a sivatag nyugati peremén húzódó határt vegye célba. De ő kötötte az ebet a karóhoz. Grifton a Szeretők, a legtrehányabb klán fennhatósága alá tartozik, így oda nemigen ér el a korona által irányított városok fogdmegjeinek keze. Egy ilyen helyen minden szerencsés arkánista megúszhatja a kelyhet és a billogot, és nagyjából békében élheti le az életét – amennyiben jól leplezi a tehetségét.

Bár ilyen sokat tudok a városról, mégis kérdezősködni kezdek.

– Grifton messze van innen?

– Egy-, legfeljebb kétnapi járóföld Koronavárostól. – Luren egy kolbászt görget a tányérján. – Elég közel ahhoz, hogy az ember egy szempillantás alatt ideérhessen. Elég messze ahhoz, hogy más világnak tűnjön.

– Ismerős érzés. – A Csupasz-hegység szinte áthatolhatatlan falat alkot. Megakadályozza, hogy Koronavárosból átjáróház legyen. Ráadásul Oricalis mindegyik területének megvan a maga bogara, és mindegyik nemes klánnak megvan a maga területe, amit a korona nevében felügyel, hozzá a házához illő célja, amitől a főurak és a főasszonyok birodalmai amolyan kiskirályságokká váltak. Csak eszükbe ne jusson így gondolni magukra… különben követik a Remete klánt. Csak Koronaváros és a főváros, Sorshon áll egy nemesi ház helyett a korona közvetlen irányítása alatt.

– És te? – Luren a falat közben a hosszú pilláin át méricskél.

– Koronaváros.

– Mázlista, nem kellett utaznod, hogy idejuss. Így biztosan könnyebb hozzászoknod ehhez a hátborzonga… akarom mondani, nagy múltú intézményhez – helyesbít Kel motyogva. Felötlik bennem, hogy a neheztelése nem nekem szól. Hanem ez az egész hely nem fekszik neki. Amitől… csak még jobban kedvelem.

– Ez nem az otthonom – tiltakozom. Erre végképp felfigyelnek rám, de most először nem kétkedőn vagy megvetéssel. – Koronaváros nem az Arkánum Akadémia. Engem is ugyanúgy a szükség hozott ide, mint titeket.

– Szükség? – Luren kivár, a reggelijét rágja, miközben türelmesen várom, hogy kibökje a láthatóan nekem szánt kérdését. Kel ugyanilyen türelmes a barátnőjével. – Nem tölt el örömmel, hogy a szeretett herceged közelében lehetsz?

A francba, igaz, nehogy lebukjak, mennyire a hátam közepére kívánom Kaelist és a kalyibáját…

– Hát persze, az csodálatos. Azért nem lehetek elég hálás. – Jókorát harapok az ételemből, és lassan rágok, hogy időt nyerjek, és gatyába rázzam a gondolataimat. – Csak éppen bármit megadnék, hogy átugorhassam a tanonc- és tanulóéveket, és belevághassak a közös jövőnkbe. – Széles mosolyt erőltetek magamra.

– El tudom képzelni. – Luren láthatóan hisz nekem.

Kel viszont nem. Ő továbbra is szemmel tart a cseresznyevörös haján át, amit oldalra fésül, hogy eltakarja a fél arcát. A kétkedése veszélyes. Kockázatos lenne, ha valaki azt venné a fejébe, hogy nem pontosan az vagyok, akinek Kaelis állít. Nehogy a Halazar őrei legközelebb megmakacsolják magukat.

– Az utolsó pillanatban kerültél be a Tűzünnepélyre, annyira lekötött a Remete klán rég elveszett rokoni szálainak feltárása, amiről az a herceg lebbentette fel a fátylat, aki elpusztította a klánodat, mégis belehabarodtál. – Luren ábrándosan sóhajt. – Költő sem állhatna elő szebbel.

– Egyetlen este alatt ennyi pletykát összeszedtél? – húzom fel a szemöldököm.

– Az itteniek… legalábbis a legjavuk… nem figyel a magunkfajtákra. – Magára, majd Kelre mutat. Világos célzás: közönségesek, nem nemesek vérei. Alig tudom megállni, hogy ne adjak hangot a helyeslésemnek.

– Amíg veszteg maradunk, ugyanúgy ügyet sem vetnek ránk, mintha láthatatlanok lennénk – teszi hozzá Kel. Teljesen igazuk van, én is így láttam volna hozzá – ha Kaelis nem tesz keresztbe ennek a lehetőségnek azzal, hogy kész csinnadrattával mutat be.

– Azt hiszem, segíthetnénk egymásnak – merengek. Én talán nem fogok tudni beolvadni, de ők igen.

– Hogyan? – Luren kíváncsinak hangzik.

– És ha nem kell a segítséged? – Kel megböki a barátnőjét, és sokatmondó pillantást vet rá.

Micsoda?, tátogja Luren hangtalanul.

Kel a szemét forgatja.

Épp előállnék a javaslatommal, amikor felbukkan egy nő. Azonnal megismerem a brossáról. És persze a szeméről, az arcformájáról és az ezüstös hajszínéről, noha az övét rövidre, nyakszirtig vágták.

Itt süllyedjen el mind a húsz Nagy… a szobatársam a Kardok Királya rokona. Arina említette, hogy a Kardok Házzal nem érdemes kukoricázni. Erre itt vagyok én, személyesen a Király tekintetének kereszttüzében.

– Clara. – Hosszan elnyújtja a nevem. – Beszélik, hogy nem semmi festőként érkeztél az akadémiára.

Harapok egyet a bucimból, és alaposan megrágom, hadd várjon a válaszomra, miközben végig állom a tekintetét.

– És mégis, kicsodák? – Tudom én azt. Eddig egyetlen tanonc vagy tanuló neszelhette meg, hogy közöm lehet a festéshez, de az ő szájából akarom hallani.

Fesztelenül vállat von, kihúzza a szemközti széket, és kecses könnyedséggel lehuppan rá. A többi reggeliző tanonc egy emberként elhúzódva összpontosít a beszélgetésre, a puszta jelenlététől borsódzik a hátuk.

– Ó, itt a falnak is füle van.

– És… a húgodnak is? – kockáztatok meg egy tippet.

Tőrnél is gyilkosabb, röpke és féltő szikra villan a szemében, ami elárul mindent, amit tudnom kell.

– A félig teli tok a combodon minden kósza pletykánál többet mond.

Erre elhallgat az asztal duruzsolása.

– Hát aztán? – Vállat vonok.

– Sok festés ez egy estére egy zöldfülű tanoncnak.

– Honnan tudod, hogy meg vannak festve? – Előrehajolok, a tenyerembe támasztom az államat. – Talán mind üresen várja, hogy magába szívja az iskolánk kiváló tanárjainak tudását.

– Ne nézz ostobának. – Fitymálva hátradől. – Aki ilyen magabiztosan veti a kártyákat a Tűzünnepélyen, az már használta őket.

– Az akadémia Királyaként illene tisztában lenned azzal, hogy a kártyák használata és festése két teljesen külön készség.

Összeszorítja az ajkát.

– Egy magadfajta mégis hogyan juthatott kártyákhoz, ha nem maga festette őket?

– Te is ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy a kártyafestést a korona szabályozza az alapanyagok és a kész kártyák adásvételével együtt. A nemesi klánok felügyelik, és megtartják a saját tagjaiknak. – A hangom merő ártatlanság, mintha a puszta feltételezése összezavarna. – Egy magamfajta mégis hogyan szerezhetett gyakorlatot? Hiába vagyok a Remete klán örököse, azért mostanában nem dúskálunk az udvari arkánistákban, sem a pénzben. Csak nemrég szereztem tudomást az őseimről. – Gondosan megválasztott, de nem ripacskodó hangsúlyom az övét gúnyolja.

Nem veszi fel a kesztyűt.

– Talán a herceg egyenesen neked juttatta a klánnak járó forrásokat, hiszen közel álltok egymáshoz.

– Féltékeny vagy? – Őszintén érdekel, mit lép erre. Kaelis említette, hogy sokan ölnének a kezéért, márpedig belőle aztán kinézem.

– Csak szeretnéd – fitymál, és hiszek neki. Látszik rajta, hogy a háta közepére kívánja Kaelis herceg figyelmét. Okos nő. – Csak a tanoncok közti egyenlőségről akarok gondoskodni.

– Mindketten tudjuk, hogy ez az akadémia nem így működik.

Az arca továbbra is rezzenetlen.

– Talán mégis nemes vagy.

Mire felelhetnék, zaj visszhangzik végig az akadémián, hangos és tiszta, lehűti a forrongó feszültséget. A tanulók elindulnak, köztük a Kardok Királya is.

– Ne állj a húgom útjába – veti oda fojtott megvetéssel, miközben feláll. Innen fúj a szél! Őt aztán nem érdekli az „egyenlőség”. Alor annál inkább. – Elég, ha csúnyán nézel Alorra, és úgy megízleltetem veled a Kardok Háza dühét, hogy tőröket fogsz szarni, arról nem is beszélve, mit tenne veled a Torony klán.

Ezzel az elsők között masírozik ki a teremből.

– Igazán… bájos – jegyzi meg Kel halkan.

– Micsoda mázli, hogy a húga lett a szobatársam – jegyzem meg szárazon, és a társaság többi tagjával együtt felállok.

Luren követ, nem törődik a félig tele tányérjával. Az enyém olyan makulátlan, mint amit tisztára nyaltak. Tudom, hogy minden morzsányi élelemre, sőt repetára is szükségem lesz, ha vissza akarom nyerni a régi erőmet, hogy meglógjak innen. Kel sem marad le mögöttünk.

– Alor a mostani Kardok Királya, Emilia Ventall rokona. Mindketten Moreus Ventall főúr lányai – közli Luren egykedvűen. Fantasztikus. A Torony klán örököse most kinézett magának. – Annak idején, az akadémia előtt mindketten a Torony katonaságában kezdtek.

– Ezt honnan tudod? – sandítok rá.

– Ismerjük minden tanonc rokonságát – közli Luren magabiztosan. – Erre tegnap jöttünk rá. Idén egyik háznál sincs sok borítékolható hely.

– Ne ossz meg vele mindent – karol Kel Lurenbe.

– Nemsokára magamtól is rájövök – szólok közbe, mielőtt Kel elrángathatná Lurent. – Talán segíthetnénk egymásnak, amíg itt vagyunk – kanyarodok vissza a korábbi témához.

– Aztán hogyan? – kérdi Kel kétkedőn.

Az első óránkra épp annyi ideig tart eljutni, hogy vázolhassam az ötletemet: ők lesznek a szemem és a fülem, cserébe saját kezűleg gondoskodom róla, hogy elsajátítsanak minden szükséges készséget a Minden Érmék Napjára és a Kardok Hármas-próbákra. Hírekkel és tarot-ismeretekkel segítjük ki egymást – kölcsönösen kitöltjük a másik tudásában tátongó hézagokat. Természetesen kellőképpen visszafogom majd magam, de erről nekik nem kell tudniuk.

Akkor érkezünk meg egy tágas műhelybe, amikor lezárjuk a beszélgetést. Fény szivárog be a magas, boltíves ablakokon, hogy a padok lakkozott lapján táncoljon – mindegyik tanonc saját helyet kap. A falakon hosszú, csaknem a padlót seprő tekercsek lógnak, rajtuk merev vonalú keretekben különféle, diagramokba rendezett szimbólumok, mind-mind nagy műgonddal, kínos pontossággal megörökítve.

– Nagyon szíves… – vág bele Luren.

– Meggondoljuk – hűti le Kel a barátnője lelkesedését, és azzal a lendülettel el is cibálja őt.

– Mindenképp – mondom a hátuknak, ahogy elfordulnak. – Erősebbek vagyunk, ha vigyázunk egymásra. – És mihelyt végre megcsillogtathatom a képességeimet az osztályban, fel fogják ismerni az ajánlatom igazi értékét.

Kel egy nekem szánt kétkedő búcsúpillantással az enyémtől néhány sorral hátrébb és eggyel arrébb álló padokhoz vezeti Lurent. Még sosem éreztem magam ennyire… kinézve. A nemesek megvető pillantások kíséretében messziről elkerülnek, de a köznép is hűvösen méricskél.

Lenyelek egy sóhajt.

– Ez foglalt? – mutat Dristin a szomszédos padra.

– Dehogy. – Nem is hallottam a lépteit.

– Pazar. – Leül.

Mozgás a balomon, mire odakapom a fejem. A másik oldalamon Sorza foglalja el a helyet. Rám villan a szeme, és röpke mosolyra húzza a száját, de nem mond semmit.

Nem a barátaid, int óva egy hang. De lehetnének. Leteszem a tarisznyámat magam elé az asztalra, és nem habozok megtölteni a fiókokat a magammal hozott eszközökkel. Izgatottság cikázik végig a gerincemen. Bár a kérdések és a rám váró teendők nem hagynak nyugodni, nem tagadom, mennyire feldob a lehetőség, hogy megtanulhatom az akadémia festési módszerét, ráadásul szinte korlátlan hozzáféréssel a legjobb kellékekhez.

A professzornő a terem elejébe vonul, és elfoglalja a helyét egy hosszú tábla előtt. Bár a mogyoróbarna szeme elárulja a korát, sötét bőrén szinte nyoma sincs ráncoknak. Éjfekete haja bonyolult fonatokban omlik a vállára, apró ezüsttalizmánok díszítik, de a helyemről nem tudom leolvasni a szimbólumaikat. Hömpölygő zafírkék selyemruháját puha bőröv fogja össze a derekán.

– Üdvözlöm a tanoncokat. – A vártnál kedvesebb a hangja. Határozott, de meleg. Ha tippelnem kellene, Érmeként végezhette el az akadémiát. – A nevem Lady Raethana Duskflame, a festés tanszékvezetője. Szólítsanak Duskflame asszonynak vagy professzornak.

Az első tanévük egyenlő arányban oszlik meg a tarot-mágia három sarokpontja között: festés, vetés és olvasás. Mindegyik egy-egy teszthez kapcsolódik a téli Kardok Hármas-próbák során. Minden délelőtt négyórás irányított foglalkozásokon fognak részt venni valamelyik témában.

Ebéd után lehetőségük lesz önállóan dolgozni, hogy a téli vizsgákra begyakorolják a tanultakat. Ebben az időben a professzoraikat megtalálják a tantermek melletti tanári szobájukban, amennyiben további segítségre lenne szükségük. A tanársegédeinkhez ugyanúgy fordulhatnak.

Van-e kérdésük? – zárja a mondandóját, az asztalnak dől, és karba teszi a kezét. Mindenki mélyen hallgat. – Remek. Akkor utolsó szervezési apróságként közlöm, hogy a választott padjuk az év végéig az önöké. Tehetnek névtáblát a sínbe az elején, és lezárhatják a felső fiókba készített kulccsal. De itt ne felejtsék! És ne hagyjanak benne semmit, amire szükségük lehet a holnapi kártyavetésórán vagy a holnaputáni olvasásórán, mert azok más termekben lesznek.

Most pedig lássunk hozzá az alapokhoz! – A részleteket letudva rögtön belevág a tananyagba.

Arra számítottam, hogy némi előnnyel indulok festésben és vetésben. Remélhetőleg tanulok ezt-azt, de azért nem vártam sokat. A festés álmomból felkeltve is megy – még úgy is, hogy a szó szoros értelmében törvénysértést követtem el a művelésével. De ez a tanóra olyan, mintha idegen nyelven tartanák.

Az erőltetett jegyzetelés csak bosszúságot szül. Az egész csupa szőrszálhasogatás. Módszeresség. Minden lélek nélkül tanít. A kártyaterveket úgy kezeli, mint valami egyenleteket. Egy bekötött szemű ember, két kard, kint a tengeren – a legapróbb részletekig fel van sorolva a Kardok Kettes minden követelménye. S hozzá a minden színhez egyedi, cikornyás keretek, amik a kártyák „hatalmát őrzik”, ha hihetek Raethana zsibbasztó hadoválásának.

– A kártyájuk minden vonalának egy célt kell szolgálnia, a csatornákat, amelyek őrzik és áramoltatják a mágiát – szónokolja a termet járó Raethana, miközben mi dolgozunk. Megáll az asztalomnál. Nem vesztegetem az időm felnézésre, míg a mutatópálcája finoman rá nem koppint a kezemre. – Tisztább vonalvezetést, Miss Redwin, különben a vetése ugyanolyan zűrzavaros lesz, mint azok a kontár skiccek. Idenézzen…

A falakon sorakozó egyik plakáthoz lép, a pálcája sorra veszi a pontos íveket.

A keret nem számít. Már ott van a nyelvem hegyén, de megtartom magamnak. Ma tisztább a fejem, és nem hagyom, hogy kihozzanak a sodromból. Csak akkor jöttem rá, mennyire lüktetett a fejem, miután magamba diktáltam két étkezést és három korsó vizet.

– És nem fogjuk… – Raethanának a torkára forr az előadás. Mindenki odafordul, hogy lássa, mi ragadta meg a figyelmét. – Igazgató úr! – Raethana fejet hajt.

De Kaelis csak engem figyel, mire ólomgolyó lesz a gyomromból. A tekintete a tanárnőre villan, majd felölti a kedvesség álarcát.

– Bocsásson meg az alkalmatlankodásért, professzor. – Finoman fejet hajt, ebbe sűríti a tőle várható minden udvariasságot. – Kölcsönvenném Lady Clara Redwint.

Minden szem rám vetül. Huncut mosoly ül ki az arcomra, így próbálom elhitetni velük, hogy végig erre számítottam. Felkapom a batyumat, bezárom a padom fiókját, és felállok, hogy elinduljak felé.

– Lady Redwin – állít meg Raethana a lehető legudvariasabban. Megállok egy pillanatra. – Mivel kihagyja a tanóra utolsó óráját, megkérném, hogy ma délután pótolja be.

– Velem tölti a nap hátralevő részét – szól közbe Kaelis. Alig tudom megállni az öklendezést.

Raethana mosolya kissé kiszélesedik, a szeme izzása elárulja a fokozódó bosszúságát.

– Micsoda szerencse, hogy az egyik diákunk ilyen sok időt tölthet magával az igazgatóval!

– Bocsásson meg, ki sem látszunk az esküvőszervezésből. – Kaelis a karját nyújtja, ami óvón fonódik a derekamra.

Ne fintorogj!, mondogatom magamnak, ügyelve arra, hogy a mosolyom ne váljon grimasszá.

A diákok összenéznek, minden az arcukra van írva. Szinte a fejükbe látok. Eddig csak rosszak voltak a Kaelist és engem övező szóbeszédek, de mostantól elviselhetetlenek lesznek. Így a legjobb, mondogatom magamnak. Jöjjenek csak a pletykák, győzzenek meg mindenkit, aztán fáradjanak bele, hogy ne kelljen a kelleténél tovább játszanom a szerepemet.

– Lady Redwin, kérem, keressen fel az első adódó alkalommal, hogy megbeszéljük a pótóra időpontját.

– Természetesen, professzor asszony! – Biccentek, és Kaelis kikísér. Türelmesen várom, hogy elég messzire érjünk a hegyezett fülektől. – Most mit akarsz tőlem? – förmedek rá. Biztosan valami semmiség, mert éppen úgy hozta ő hercegi fenségének kedve. De nagyon nagyot tévedek.

– Oricalis első hercege megint eljött egy hívatlan látogatásra. És ezúttal téged szólít.

15

– ENGEM? MIÉRT?

– Reméltem, tőled megtudhatom. – Kaelis fürkésző pillantást vet rám.

– Világos, a bátyáddal kebelbarátok vagyunk, hiszen én rég elveszett nemes vagyok. Egymást érik a társasági vizitjei. A Halazarban is gyakran meglátogatott – felelem fapofával.

Kaelis fújtatva elfordítja a fejét, nyilván nem szokta meg, ha az orra alá dörgölik, amikor zöldségeket beszél.

– Hát azt én sem tudom, hogy mit keres itt, és hogy miért éppen téged akar látni.

– Biztató. – A gyomrom merő görcs, hányinger kerülget.

Kaelis álla megfeszül válaszul. Ezt hosszas csönd követi, leszámítva a lépteink visszhangját. Utána megszólal.

– Csak… vigyázz. Az a cél, hogy Ravin a lehető legkevesebbet alkalmatlankodjon az akadémiámon.

Itt minden Kaelis tulajdona – még én is. Ezt már világosan közölte. Őt viselem magamon, magamban. Az emlékeztetőtől rám feszülnek a ruháim, szinte fojtogatni kezd az ingem legfelső gombja. A szövet minden érintését Kaelis kezének érzem. Borzongással küszködök.

– A te akadémiád… – motyogom lopva.

– Igen. Az enyém. E falak között minden teljesen, véglegesen és kizárólag az enyém – szögezi le Kaelis védelmező – azaz inkább birtokló – éllel.

A súlyos tölgyfa ajtóhoz érve a torkunkra forr a szócsata. Két Stellis fogja közre. Kaelis nem vesztegeti az idejét arra, hogy szólításra várjon, egyszerűen csak bevonul. Egy lépéssel lemaradva követem, túl keskeny az ajtó ahhoz, hogy egymás mellett lépjünk be. De a keze visszatér a csípőmre, magához húz, mintha máris ösztönösen tenné. Mint az előbb, hangját újra átjárja a védelmező habitus. De ezúttal nekem szánja, mintha csak egy bevett erőd lennék, amelyre már kitűzte a zászlaját.

Ravin sötét szeme az öccse kezére, aztán az arcomra villan. A mosolya melegen kiszélesedik, hirtelen váltás ez a fagyos folyosók és a fivére még fagyosabb modora után.

– Clara, annyira örülök, hogy viszontlátlak! Néhány meleg étkezés meg egy alapos pihenés, és már rád sem lehet ismerni!

Elkapja a kezem, és egy kézcsókkal húzza alá a végső állítását. Akkora pálfordulás ez a legutóbbi találkozásunk óta, hogy alig térek magamhoz.

– Ne túlozzon – szerénykedek egy főhajtással. Mert minden szép szava túlzás, semmi több. Pontosan tudom, hogy festek még mindig. A szememet elnyelik a sötét karikák. A hajam fénytelen és zilált a több hónapos alultápláltság után. Még a körmeim is tövig berepedtek a kezemen, amire csókot adott.

Csak az arca derül, a szeme nem, azt felismerés tölti meg a tudattól, hogy átlátok rajta.

– Bocsánatodért esedezem a legutóbbi találkozónk miatt – folytatja. – Csak… szíven ütött az öcsém felettébb váratlan eljegyzésének híre, s hozzá a fejlemény, hogy a Remete klán egyik tagja tényleg túlélte a klánja elsöprését.

A Remete klán és a pusztulása említésére Kaelis álla futólag megfeszül. Eszembe jut Rewina figyelmeztetése arról, hogy a herceggel kerüljem a vérontás témáját. Amit Ravinnak is tudnia kell… de láthatóan magasról tesz rá.

– Teljesen érthető. – Noha egy percig sem hiszek neki, azért vigyázok az udvariasság álarcára. – Nincs miért szabadkoznia, fenség. Engem is ugyanúgy megrázott, mint önt, amikor Kaelis először mesélt a családomról.

– Most, hogy kifejezted a sajnálatodat, mi kéne még, mielőtt elindulsz? – hasítja szét Kaelis az illem papírvékony mázát.

– De hiszen csak most jöttem. – Ravin makacsul ragaszkodik a lapos, de öntelt mosolyához.

– És ez mégis, hogy sikerült a hátam mögött? – Kaelis próbálja leplezni a szavait átható méltatlankodást, de hiába.

– Ha nyíltan elmondom, abban nem lenne semmi vicces. Azt hittem, szereted a rébuszokat, öcsém.

– A betolakodás nélküli rébuszokat. – Kidagad egy ér Kaelis nyakán. Recsegi minden szavát.

– Az Arkánum Akadémia Koronaváros része…

– Nem, nem az – vág vissza Kaelis. – Atyánk mindkettőnknek saját birtokot adott.

– És azt akarja, hogy összefogva igazgassuk őket. – Ravin a falnak beszél.

– Oricalis csak nekem köszönheti az erőd és az arkánisták védelmét, amivel megóvom a Farlum folyót mindenkitől, aki áttörne a királyság szívébe. Az én diákjaim jövője védi a királyságunkat, a kereskedelmét, a forrásait… és a te falucskádat. – Kár, hogy nem is olyan régen az akadémia kiskirályaként tetszelgett, máskülönben biztosan… védelmezőnek, mi több, a maga módján elbűvölőnek találnám a viselkedését.

– Igen, az arkánisták áldozata egész Oricalisnak szól, nem csak neked. Ahogy a klánok is garantálják a földjeik, a munkásaik és a forrásaik védelmét. A Stellis pedig az életét teszi fel a korona megóvására. – Ravin könnyűszerrel leszereli az öccsét. – Ne hidd, hogy egyedül rajtad áll Oricalis jólléte.

– Nélkülem…

– Muszáj mindig marakodnunk? – Ravin szeme megtalálja az öccséét, és nem ereszti. A kínos nevetése elárulja, hogy a könnyedségét csak a közönségnek szánja. – Okkal jöttem ide, és nem azért, hogy kitárgyaljuk a védelmeden tátongó lyukakat.

– Akkor, miért? – Kaelis fogcsikorgatva recsegi a szavakat. Bizonyára szívesebben faggatná a „tátongó lyukak” részleteiről, ha egyenes válaszra számíthatna.

Mindeközben én néma szobor maradok, mintha Ravin elfeledkezhetne rólam, ha elég sokáig nem mozdulok. De a koronaherceg tekintete mégis visszatér rám.

– Clara, az az öröm és megtiszteltetés ért, hogy meghívhatlak egy estélyre a birtokomra Koronavárosban. Műkedvelő vagyok, és a Botok kreatív idényében meg szoktam hívni a legkedvesebb barátaimat, hogy kiélvezhessék Oricalis igazi tehetségei munkájának gyümölcsét. Mivel csak nemrég nyerted vissza a címedet, így ragaszkodom hozzá, mivel ennél csodásabb alkalmat nem is találhatnál, hogy megismerd a nemes társaidat.

A meghívásra elragad a meglepetés, a nyomában egy feltámadó gondolattal: kijuthatok az akadémiáról. És ha a Botok évszakában szervezi ezt az összejövetelt, az itt van a nyakunkon. Ravin kúriája a város kellős közepén áll; gyorsan és könnyen eljuthatnék a Kárhozottak Klubjába. Más szóval, ha ki tudnék osonni az estélyről…

– Teljesen igaza van; megtiszteltetésnek veszem, hogy elmehetek. – Megragadom a pillanatot, mielőtt Kaelis keresztbe tehetne.

Mihelyt kibuknak belőlem a szavak, Kaelis szobormerevvé válik. Szinte érzem a zsigereiben tekergő feszültséget. A méreg hullámokban árad belőle, és úgy zúdul rám, mint az erőd alatti sziklákat csapkodó habok.

– Megtiszteltetésnek vesszük, hogy elmehetünk – pontosít. Meg se rezzen a Ravinnak szánt könnyed mosolyom. – Nem várhatod, hogy a jövendőbelim egyedül menjen egy estélyre. Nem vagyok szörnyeteg, hogy kísérő nélkül hagyjam!

– Ez csak természetes, magától értetődőnek tartottam. – Bezzeg a hangneme alapján erősen kétlem, hogy a meghívását kérés nélkül kiterjesztette volna Kaelisre. De a „magától értetődő” Kaelis szörny voltára is célozhatott. Elfojtok egy vigyort. – Elmondhatatlanul várom! Minden részletről azonnal tájékoztatlak majd titeket. – Már-már túl széles és túl kedélyes mosollyal csap Kaelis vállára. Az alig mozdul, miközben a bátyja rázni próbálja. – Most pedig megyek, mielőtt végleg felforr az agyvized. Nem kell, hogy kikísérj, kitalálok. Vigyázz magadra, öcsém!

Ravin távozik, láthatóan felettébb elégedett önmagával. A két Stellis követi, lépteik zaját csak Kaelis ajtócsukása zárja ki.

Farkasszemet nézünk. Felmerül bennem, hogy talán csak nyílt kihívással vagy megvetéssel vagyunk képesek egymásra nézni.

– Mi ütött beléd, hogy elfogadtad a meghívását? – Két lépést tesz felém, aztán undorodó mordulással megrázza a fejét, és elfordul.

– Nem azt mondtad, hogy játsszam a szerepem? – A saját elvárásait fordítom ellene, megtartom magamnak, hogy a barátaim viszontlátásában reménykedem. – Ha a koronaherceg társasági eseményt szervez, az a legkevesebb, hogy a második herceg és a frissen eljegyzett mátkája megjelenik rajta. És igaza van. Ha nemes leszek, úgy is kell viselkednem!

– Ez nem ilyen egyszerű – dörmögi.

– Persze, hogy nem az. – Mihelyt elismerem, Kaelis futó meglepetéssel néz vissza rám. Karba teszem a kezem, kissé sértő, hogy azt hiszi, nem jöttem még rá, milyen ingoványos vizeken evezünk a veszélyes játszmánkkal. – Halványlila gőzöm sincs, mi hajtja a bátyádat, és mit forral arra az estére, de van annyi eszem, hogy rájöjjek, nem olyan jóhiszemű ez a meghívás, mint állítja. – Kaelis felé lépek, rajtam a közeledés sora, amíg úgy érzem, én vagyok nyeregben. – De egyvalamit leszögezek, Kaelis Oricalis, nem megyek vissza a Halazarba. Ha ez azt jelenti, hogy meg kell győznöm az összes klán minden egyes főurát és főasszonyát, s hozzá az alájuk tartozó kisnemeseket is, hogy eszelősen szerelmes vagyok beléd, ráadásul tényleg egy rég elveszett örökösnő vagyok, akkor megteszek mindent, ami csak kell.

Kaelis szeme kissé kitágul. Megmozdul, újra egyenesen szembenéz velem. Furcsamód ez a röpke mozdulat megszilárdít köztünk egy szálat. Egy szusszanásnyi időre egyikünk sem szól.

– A családom veszélyes. – Csak suttog. Mintha maga Kaelis is félne a szavaiban rejlő árulástól. Mintha… ő is félne a saját családjától.

– Ha valakit, engem aztán igazán nem kell erre figyelmeztetned – jegyzem meg, amivel egyrészt kifejezem az egyetértésemet, másrészt emlékeztetem a múltamra. – Még megvannak a hegek.

Kaelis kinyitja a száját, de a készülődő mondandóját belefojtja az akadémia harangja. A folyosókat lassacskán megtölti a tanulók zsivaja, én pedig várok – magam sem tudom, pontosan mire. Csak úgy elgondolkodtatott a szeme… Nevetni tudnék magamon, amiért épp Kaelis hercegtől várok bocsánatkérést.

– Megyek ebédelni – közlöm végül.

Nem állít meg, miközben távozom a szobából. Persze nem is vártam tőle.

A folyosón lépni sem lehet az osztálytermekből kitóduló másod- és harmadévesektől. Néhány sanda oldalpillantásukra inkább félrehúzódok, és a következő lépésen rágódva egérutat keresek a tömeg elől. Elmehetnék ebédelni. Persze, amíg mindenki el van foglalva, hozzáfoghatnék Arina titkos alagútjának kereséséhez is. Csak egyvalakit említett, akivel hamar összebarátkozott, úgy hívta, „a férfi a mélyből.” De fogalmam sincs, ki lehet az…

Mire elmélyedhetnék a gondolataimban vagy a tömegben, valaki rám fütyül az egyik teremből.

Bekukkantok, szúrós sárga szempár néz vissza. A fiú az üres asztalok között áll. Somolyogva félrehajtja a fejét, a mozdulatra az egyik oldalra omlik a bőre árnyalatához szinte megszólalásig hasonlító ezüstfehér kóca.

Ő az: akit tegnap este láttam… a nemesi tanonc, aki az Arkánumkehely szertartása után kitartóan bámult a szeme sarkából.

– Clara. – A nevet meghívásnak szánja. Puha és édes.

– Mi ismerjük egymást? – Megtorpanok.

– Még nem. – A ruhája jobb ujjára holdfázisokat hímeztek – a Hold klán jelképe. – Pedig kellene.

– Na ne mondd! – A pillantása láttán a kezem önkéntelenül a combtokomban lapuló paklihoz rándul.

– De bizony! Én legalábbis sokat tudok rólad.

– Mégis mennyit? – húzom fel a szemöldököm.

– Kétszázöt.

E szó hallatán fagyos hideg fut végig a hátamon. Kétszázöt… a cellaszámom a Halazarban. Az egy dolog, hogy Ravin ismerte ezt a számot. De ez a jöttment tanonc? Ráadásul így az orrom alá dörgöli, amit még a koronaherceg sem tett?

– Ez célzás akarna lenni? – Csevegő hangon beszélek, pedig időközben minden izmom pattanásig feszült.

– Bizony ám! Szeretnéd tudni, mi történt a kis hitszegő bandáddal, amíg te penészedtél, ugye?

Szinte bevetődök a terembe. Abban a pillanatban becsapódik mögöttem az ajtó. Nem csak ketten vagyunk odabent. Hanem még ketten. Meglendül a tenyerem, mágia ropog, de erős kezek fonódnak a csuklómra. Hasztalanul vergődök a támadóim satujában. Gyenge vagyok még ehhez. Mivel az idézéshez mozognom kellene, így a kártyáim pakliban maradnak.

– Horogra akadt! – gúnyol a jobb oldali alak.

– Hajrá, Eza! Lássuk, milyen fából faragták Kaelis új játékszerét!

A figyelmem visszatér Ezára – arra, aki becsábított a terembe, aki a kelleténél többet tud rólam. A tenyerén felfordított kártya, a ráfeszülő hüvelykujjához simul. Nem sikerül elcsípnem a képét. A világ émelyítően kifordul, minden tótágast áll. A padlóból plafon lesz, Eza a lábujjain lóg.

Pislogva próbálom kiszorítani az elmémet eluraló varázserőt. De a szemem minden rebbenése tovább tart az előzőnél.

Amikor a szemhéjam újra felnyílik, a halazari zárkámnál is tökéletesebb sötétség vesz körül.

16

SAJOG A TESTEM A KEMÉNY PADLÓN ALVÁSTÓL, és ropognak az ízületeim, ahogy felülök. A sarkokat penész és mocsok ismerős mintája hálózza be. A kiutamat szorosra zárt rácsok állják el.

Hónapok óta ugyanazokat a szakadt, cafrangos rongyokat viselem, mocsoktól súlyosan tapadnak a bőrömhöz. Megdörzsölöm az anyagot az ujjaim között, a tapintása egyszerre ismerős és idegen. Nem is állhatna távolabb a Kaelistől kapott selyem- és bőröltözékektől – melyek finomságát már kezdtem megszokni. Legalábbis azt hittem, hogy kezdtem megszokni. Sajgó homlokomra teszem a tenyerem.

Kaelis… Miért jutna eszembe a másodszülött herceg?

Kósza láng lobban életre, mintha az ő gondolata idézte volna meg. Megdobban a szívem, és feltápászkodom, tántorgok a fejem kóválygásától. Az ezt követő gyomorkorgás és szédülés régi ismerős, mégis az újdonság erejével hat. A tenyerem a hasam homorú falához és a kitüremkedő bordáimhoz simul.

Végül mégis megtört ez a hely? Az iszonyattól guvadó szemmel meredek a zárkámmal szemközti falon növekvő fényfolt táncára. Meghasad az elmém, egyszerre raboskodik a jelenben – az engem körülvevő cellában – és az akadémián, amely néhány szempillantással ezelőtt még kézzelfoghatónak tűnt. Érzem Kaelis tenyerének súlyát a csípőmön, ahogy finoman magához von. Engem is körülvesz az őt örökké övező erőteljes és óvó kisugárzás.

De ez is tagadhatatlanul igaz. Hallom az őr lépteinek visszhangját a folyosón. Érzem a dohos nedvességet a levegőben. Csak képzeltem az akadémiai napokat? A jövőről álmodtam? Felbukkan az őr.

– Gyerünk! – parancsolja mogorván, miközben kinyitja a cellám ajtaját. Tányérnyi szemmel felállok. – Mozgás!

Erre magamhoz térek. Tartom a tempót, miközben végigvezet a fénytelen folyosón. Minden léptemre visszhang sikítja, hogy ez már megtörtént egyszer. Pedig nem… ugye?

Az árnyak rám borulnak, fojtogatással fenyegetnek. Olyan elkeseredetten vágytam a szabadságra, hogy álmomban kitaláltam magamnak?

Az út rövid, de ismerős. Nem visznek fel egy lépcsőn, ahol kósza pillantást vethetek a külvilágra, mielőtt az új részlegben kötök ki, ahol Kaelis herceg vár rám. Ehelyett a foglár Glavstone irodájába kísér, és ott magamra hagy vele.

– Mire vársz, te csitri? – Glavstone igazgató úgy pofoz meg, hogy fel sem néz az asztaláról. A háta mögött függönyök oszlopa takarja el azt, amit világéletemben ablaknak véltem. Sose méltatna annyira, hogy legalább megvillantsa nekem az eget.

Meghúzok egy titkos kart az egyik könyvespolcán, és belépek a feltáruló kamrába. Ez a szoba – pontosabban fülke – még az irodájánál is spártaibb. Csupasz padló, kőfalak és egy asztal, tele a tarotfestéshez legszükségesebb eszközökkel. Leülök.

– Tíz példány kell a Kelyhek Kettesből! – Glavstone olyan nesztelenül mozog, hogy nem is hallottam mögém lépni. Megvető, már-már undorodó pillantással lassan behúzza a könyvespolcajtót. Hallom a helyére kattanó zárat.

Jobb a szag, mint a cellámban odalent. És néha olyan falatokat kapok, amikről egyébként csak álmodhatnék. Legalább nem tompul el az agyam. Betölti a helyiséget a papíron cikázó toll állandó sercegése.

Glavstone időnként visszatér, és minden alkalommal egyre mogorvább.

– Gyorsabban! – vakkantja, amikor meglátja, hogy a tízből még csak öt kártyával végeztem.

Gyerünk, mutasd meg, hogy csináljam gyorsabban! Egy óra alatt megcsináltam a kártyák felét. Más hanyatt esne a tempómtól.

Amikor legközelebb visszajön, épp az utolsó simításokat végzem a nyolcadik kártyalapon. Fölém magasodik, megnézi magának a munkámat. Figyelmeztetés nélkül a hajamba markol, és magához rántja az arcomat. Alig tudom megállni a sikkantást, amit ijedtség és kín egyaránt táplál.

– Kontár munka! Figyelj oda! – Elenged, egy üveg tintát csap az asztalomra, és távozik.

Minden alkalommal egyre eszelősebb és egyre erőszakosabb lesz. A tíz kártya befejezéséért az a hála, hogy megtoldja még öttel, ezúttal Kardok Kettessel. Alig félórára rá visszatér, méghozzá egy izzó billoggal és egy fenyegetéssel, hogy saját kezűleg süti rám az A-t, és odavet a malmoknak, ha nem dolgozom gyorsabban és szebben… pedig a tinta, amit adott, szinte használhatatlan.

Húsz percre rá beváltja a fenyegetését.

Lenyelem a sikoltozást, ahogy a billogvas a húsomhoz ér. Glavstone elhúzza a fémet, aztán azzal a lendülettel a másik felkaromhoz nyomja.

– Söpredék vagy – acsarog. – Szemét! A cellát sem éred meg, amit adtam! A kazamata legmélyébe kellene vesselek, hogy megmutassam, milyen igazi borzalmakat tartogat ez a hely! Azt hitted, az első szint szörnyű? Még van alatta kettő!

Ráharapok a nyelvemre, és leküzdöm a remegést, hogy tarthassam a tollat, pedig a kín ezúttal a szemem közé hasít. Összekoccan a térdem. De a vonalaim élesek, mint a tőr pengéje.

Nem akar véget érni. Vánszorognak az órák, és minden befejezett kártya egyre jobban kimerít. Miféle test lenne képes ennyi mágiát kiadni, ilyen sokáig, ilyen kitartóan összpontosítani csupán puszta akaraterővel?

De nem hagyom nyerni. Mindent elviseltem, amivel előállt. Mindvégig. Nem most fogok megtörni.

Nem győzhet ez a mocsok.

– Kontár – morogja. – Kontár. Kontár. Kontár! – Glavstone egy bömböléssel felmarkolja az egyik ezüsthegyű tollamat, és átdöfi a kezemen, hogy az asztalhoz szögezze.

Tágra nyílt szemmel bámulom a kezemet. A kezem a képességem. A lehetőségem. A mágiám. Bár a sérüléstől még nem fogytam ki a lehetőségekből – hiszen megtanultam mindkét kezemmel festeni (egyeseknek szájjal vagy művégtaggal is megy) –, de a türelemből mindenképp.

Az ép kezem megragadja a legelső útjába kerülő tárgyat – egy poros üveget –, és a halántékának csapja. Glavstone egy komor kuncogással, mintha már várt volna erre a pillanatra, ököllel lesújt az államra. Üssön csak, a saját fájdalmamnál jobban érdekel, hogy minél többet okozzak neki. Ráadásul gyanítom, hogy sokkal, de sokkal jobban tűröm a fájdalmat, mint a gigerli Glavstone, pláne a halazari évek után.

Rám veti magát, letépi az asztalról a felnyársalt kezemet. A hátam a falnak csapódik. A lába közé térdelek, és kikerülöm a markát. A vártnál sebesebben veti rám magát, és alig van időm lesújtani a nyakára a törött üveg egyik szilánkjával.

Elhibázom, Glavstone pedig az asztalra teper, mindkét keze a torkomon. Fojtogat. Egyre szorosabban.

Fújtatok. Újra életre kelnek az árnyak. Életre, mint Kaelis közelségében… Kaelis? Mi köze ehhez az egészhez az űrszülött hercegnek?

Szétszórtan, eszelősen kapkodok bármiért, és a markom ráfeszül az egyetlen dologra, amire mindig számíthattam: egy tollra.

Ökölbe szorított kézzel lecsapok. A toll szinte ellenállás és erőlködés nélkül mélyed a nyakába. Glavstone keze elernyed. Az ajka résnyire nyitva, mintha sóhajtana. Képtelen szavakat formálni, a szeme kitágul és eltompul. Lerúgom magamról. A falnak esik, és a tövébe rogy.

A torkom bedagadt. Ahogy a nyakam dörzsölgetem, a fájdalomtól szinte könnyek csípik a szemem sarkát. Glavstone alakja minden pislogással egyre ködösebb és homályosabb. Szerintem akkor sem tudnék sikítani, ha akarnék.

Minden remegni kezd. Megöltem; a rohadék végre meghalt, méghozzá az én kezemtől. De… mit jelent ez nekem?

Lekászálódok az asztalról. Közönséges, teljesen hétköznapi kártyákat festettem, amiket bárki rendelne egy arkánistától – a könnyen eladható fajtából, átlagembereknek, mindennapos használatra. Nem kellenek harci kártyák annak, aki csak a puszta megélhetéséért küzd. Ha menekülésre akarom őket használni, akkor festenem kell még egyet, vagy sokat. Az odakint strázsáló őrök vajon hallották a csetepatét? A rajzeszközökért kapok, az immár vértől ragacsos tollamért.

A vonalaim girbegurbák. Miért nem mennek egyenesen? Magamban sikoltok. Nem jön a mágia. Összefolynak az alakzatok.

Minden árnyék rémálomba illő vergődéssel kel életre. Ennek a helynek az alapkőzetébe beszivárgott gonosz egészben fog lenyelni. El kell tűnnöm, különben végleg elragadnak ezek a falak.

A szívem kalapálása túlharsogja a dörömbölést az ajtón. Nincs időm, és ha most nem megy a festés, akkor majd később elintézem. Egy marék festőkelléket tömök a nadrágom korcába.

Úgy látom, az ajtó zsanérjai mindjárt megadják magukat, így arra nem mehetek. Becsukom a könyvespolcot, meg sem állok a Glavstone asztala mögötti függönyig, és feltépem.

Se napfény. Se ég. Csak rácsok. Mögöttük egy ismerős zárka. Az én zárkám.

Mi… mi folyik itt? Ez nem lehet igaz!

Kicsapódik az ajtó, mögötte őrök. Jaj, ne!

Az iroda hátsó sarkában nyíló másik ajtóhoz iszkolok, és bevetem magam rajta. A hátsó sarok egy csapóajtót rejt, ami a kazamatákba vezet. A hátam közepére kívánom azt a helyet, de Glavstone szerint a Halazar pincéjében ritkaság az őr. Csak neki van hozzá kulcsa, ám nagy szerencsémre a csapóajtó nincs bezárva. Egy rozoga lépcsősorra nyílik.

A lépcsőn és a folyosón lefelé menet minden lépésemet elnémítja a hátulról érkező lábdobogás. Még mindig a nyomomban vannak. Egyre lejjebb és lejjebb kanyargok a Halazar mélyébe. Minden átjáró elkanyarodik, hogy arrafelé tereljen. Eszem ágában sincs odamenni, de nekem már csak az maradt. Üresen, ásítón magasodik, hogy egészben elnyeljen.

– Clara! – Ismerős hang üvölt a mélyből, a hallatán könny marja a szemem. Egy világ messzeségéből bömböli a nevem, mintha ezredszerre tenné. – Meg foglak találni!

– Nem leszek a tiéd! – visítom vissza. Kérem, valaki, akárki, csak egy kiút kell, könyörgöm a sorsom pakliját alkotó láthatatlan lapoknak.

Megfordulok.

Újra Koronavárosban.

– Hogy csinálod ezt? – kérdi egy másik hang rosszindulatúan. Bosszúsan. Majdnem olyan, mint Eza. – Hogy lehet itt is hatalmad?

A világ remegni látszik, és az ismerős, biztonságos utcák zsákutcaként torkollnak arra a helyre, ahová a legkevésbé sem vágyom vissza. Reflektorok villannak, elvakítanak egy pillanatra. A városi fogdmegek csapdájába estem – abba, ami a Halazarba juttatott. Tarot-kártyák és festőfelszerelések hullanak rólam szanaszét. Tetten értek.

Arina óva intett ettől a melótól.

– Hagyd, Clara! Az olvasásaim semmi jót nem ígérnek… Csak várj! Amikor legközelebb eljövök, olyasmit hozok, amit el sem tudnál képzelni! Igazi csemegét! Olyan festőszerszámokat, amik mindent megváltoztatnak – fogadkozott izgatottan.

De én azt feleltem erre, hogy a festőkellékek, amiket az a Griv nevű alak ígért, csak az alku egyik fele. A másikat titokban osztottam meg vele – még a többi klubtag se tudta. Griv állítólag ismert egy fogdmeget, aki a Meredélyben dolgozott aznap, amikor Anya meghalt. Egy esély arra, hogy a munkások szóbeszédeinél hitelesebb, első kézből származó információkhoz juthassak.

Arina ellenállása eddig a hírig tartott. Kiderítjük, ki ölt meg, Anya! Megbosszuljuk a halálodat! Ezt az esküt évekkel ezelőtt kötöttük a húgommal, és forróbban izzott a lelkünkben, mint a billog rücskös hege a malmokban gürcölő arkánisták húsán.

Újra futásnak eredek a szabadság nyomában, amit vak hittel remélek megtalálni.

– A szerencse mellettem áll, a szerencse mellettem áll! – lihegem minden szusszal, miközben Koronaváros elmosódik körülöttem.

– Clara!

– Clara!

Szólítanak engem. Követelnek engem. Megöltem az igazgatójukat. Elszöktem a börtönükből. Megszegtem a törvényeiket. Ezúttal meg fognak ölni.

– Nem megyek a kazamatákba! – üvöltöm válaszul.

– Hová? – feleli az első hang. Testetlen, és ez visszhangzik minden fénytelen szegletből. – Gyere vissza hozzám.

Megbotlom. A kézsebemből fájdalom cikázik végig a karomon. A horzsolás dacára a torkom újra feltárul, és önkéntelenül felsikoltok. Arra állok fel, hogy visszatértem a Halazarba.

Levert, véres térddel. Olyan hévvel remeg az egész testem, hogy félő, az egész Halazart szétrázza. Kitartóan futok végig a zárkák és a házak között, amik minden lépésre villódznak. Az életemért futok – és mindenki életéért, akit valaha szerettem. Egy jövőért, ami ezúttal talán egy mákszemnyi igazsággal kecsegtet.

Kérem!, könyörög a szívem. Kérem, a szerencse mellettem áll! Nem lehet máshol. Ott kell lennie! Csak egy menedék kell! A város egy pillanatra enged. Egy hajszálra vagyok a Kárhozottak Klubjától. Az otthon biztonságától.

A világot alapjaiban rázza meg egy méltatlankodó mordulás, ami tomboló bömböléssé erősödik.

– Hogy csinálod ezt? – kiabálja Eza az ismeretlen messzeségből.

Nem leszek a tiéd!

Befordulok a Kárhozottak Klubjához vezető sarkon, de helyette egy magányos halazari ajtó fogad. Jobb híján feltépem, mire meleg, tiszta légroham csap az arcomba. Egy hegyfokra kerültem, pirkadatkor.

– Anya! – nyögöm ki, ahogy a szemközt álló asszonyt bámulom. Túlságosan kopott és elvékonyodott kötél öleli a derekát és köti egy sziklához. Levegőt vesz, ahogy szélroham csap fel a Meredély – a Csupasz-hegység szívén átvágó könyörtelen szakadék – bércein. Az egyetlen helyen, ahol azok a fekete sólymok fészkelnek, melyeknek a porrá tört tolla nélkülözhetetlen a Kardok-kártyák festéséhez.

Fél kézzel megfogja a kötelet, ahogy felém fordul. Mélybarna haja zilált, a szeme pedig, amely vörös, mint az enyém, megvillan a napfényben. Mosolyog, mintha látna engem… mintha tudná, hogy ott vagyok.

– Anya! – sikoltom, ahogy hátraveti magát a peremen. A szerencsém megadta, hogy még egyszer, utoljára lássam az arcát… csak azért, hogy végignézzem életünk legszörnyűbb napját.

Egyetlen másodperc műve. A kötél megfeszül. Sötét szárnyak csapkodása. Távoli sikoly és hullócsillag. Mennykőcsapás, aztán láthatatlan fürgeséggel cikázó alakok. A kötél egy szempillantás alatt elpattan.

Előrevetem magam, ősi hang szakad ki belőlem. A zajban elegyül a magány, ami a távozása óta minden este eltölt engem, és a hitetlenkedés, hogy ilyesmi történhetett a mi erős és szorgos anyánkkal – hozzá harag, de olyan kegyetlen, hogy a sarkából kiforgatná a világot.

– Clara! – Két kar fonódik körém, megakadályozza, hogy levessem magam a peremen – megakadályozza, hogy még egyszer, utoljára lássam az arcát.

Vergődöm.

– Ne!

– Clara, elég! – reccsen rám nyersen a hang. Reszketek, és a világ remeg körülöttem. Széthasad és összetörik. – Ez nem valóság! Itt vagyok!

Pislogok, kiélesednek a vonásai a férfinak, aki elkapott. Elpárolog az elmebörtönöm minden maradványa. Kaelis veszi át a helyét, sötét körvonalként a késő délutáni fényben. Visszatérek az akadémiára. A rongyaim helyén újra a pompás, puha öltözet. Szenny és rothadás bűze helyett parfüm és füstölő finom illatárja tölti be a levegőt.

De… az a hely tovább él bennem. Most és mindörökké.

– Kaelis! – nyögöm ki. Támaszt nyújt, és mindennél jobban megvetem ezért.

Mindennél jobban köszönöm neki.

A nyakába ugrok, és felzokogok.

17

AZ EGÉSZ TESTE MEGDERMED, ez a mozdulat térít észhez. Elengedem, legszívesebben elsüllyednék, amiért az előbb átkaroltam, és sírtam, mintha közeli barátom lenne. Az arcát nem lehet mire vélni. De remekül csinálja, leplezi a nyilván kölcsönös viszolygást.

A helyiség némaságát csak a szívem dübörgése és halk, erőtlen szusszanásaim törik meg. Szinte hihetetlen, hogy így üvöltenek a kétségbeesett gondolataim, mégsem hallja őket. Bezzeg a tekintete az enyémet keresi magyarázatért, de azt aztán lesheti.

Mit láttál?, cseng a kimondatlan kérdés, amire – és ezt a velőmben érzem – eleve tudja a választ.

Kaelis rántott ki a Halazar végtelen kínzásából mind az álomban, mind a való világban. A maga módján ő nyújtott nekem megváltást és kényelmet. De eleve miatta kerültem oda. Miatta lett az életem egy játszma, hogy bejuttasson az akadémiára. Miatta történt minden, ami valaha szenvedést okozott nekem.

Gyűlölöm őt, emlékeztetem magam. Gyűlölöm őt, és az egész fajtáját! Minden nemest, aki ember helyett eszköznek néz minket. Aki mit sem törődik a kínjainkkal. Bár az apja hozza az arkánistákat gúzsba kötő törvényeket, a betartatásuk Kaelis felelőssége. Ő felügyeli az arkánum áramlását szerte a királyságban. Éppen ezért sosem kételkedtem abban, hogy az elfogásomra állított csapda egyedül az ő lelkén szárad.

– Én… – Szavakat keresek, de hiába. Kaelis bezzeg sikerrel jár.

– Egy kártya volt. – Sietősen elenged, feláll, és hátat fordít nekem. Az ablakhoz sétál, helyet ad arra, hogy összeszedjem magam.

– Nyilván – motyogom a szemem dörzsölve. A pilláim mögötti csillagrobbanásokban futólag felvillannak a kínzó látomásaim. – De annyira valóságos volt… – dörmögöm. Nem akartam, hogy kibukjon belőlem a kósza gondolat, pláne nem Kaelis füle hallatára.

– Elmebörtön, amit az Akasztott Ember idézett fel. – A Nagy Arkánum tizenkettedik kártyája: férfialak, fél lábánál fogva fejjel lefelé lóg egy kötélen; az egyik karja eltakarja az arcát, elleplezi arckifejezését. Kaelis beszéde és hangja közönyt és némi távolságtartást tükröz.

– Az Akasztott Ember… ezt a kártyát nem lehet csak úgy megfesteni vagy használni. – Kihúzom magam, és igyekszem felpörgetni lelassult elmémet. Még mindig érzem a két férfi kezét, akik könnyűszerrel lefogtak. A túlélés érdekében össze kell kapnom magam, de mielőbb.

– Biztosítalak, festhető. Az előbb vetették be ellened.

– A Nagy Arkánum kártyái nem valók arkánisták kezébe, túl erősek. – Beszélik, hogy egyes-egyedül a Bolond forgatta őket sikerrel, éppen ez tette őt olyan legendássá.

– Nem valók a nagy átlag kezébe. De egyesekébe…

– Eza… – Az ő hangját hallottam azon a helyen. Tényleg ő irányította, amit láttam? Eleve innen szerzett tudomást rólam és a halazari fogságomról? Egy Nagy Arkánum-kártyával? – Tudja, hogyan használja a Nagy Arkánum kártyáit? – Egyelőre csak a vitathatatlan tényekre – Kaelis szavaira és célzásaira – szorítkozom… mert szó szerint bármi jobb annál, mint az előbb átélteken őrlődni.

– Ő maga egy Nagy Arkánum – fordul felém Kaelis.

– Micsoda? – Ugye, rosszul hallottam?

– Felteszem, ismered a Bolond mítoszát és az arkánumok eredetét.

– Ismerem. – A puszta említéstől elönt Anya minden egyes esti meséje a Bolond utazásáról. A történetei hasonlítottak ahhoz, amiket a többi gyerek ismert, de eltértek annyira, hogy Anya a lelkemre kösse: tilos továbbadni őket. Hála neki, még formális oktatás nélkül sem voltam híján elmepallérozásnak.

– Halljam!

– Gyerekmeséket akarsz hallani? – Karba teszem a kezem.

– Azt akarom hallani, hogy szerinted mi a történelem, én pedig elmondom utána, hogy mekkorát tévedsz.

– És ha nem tévedek?

– Tévedni fogsz. – Semmi kétség, így akar szóra bírni, én pedig nem fogom vissza magamat.

– A Bolond volt az első, aki megérezte az arkánumok suttogását – vágok bele minél színtelenebb és szárazabb hangon, hogy tűpontosan éreztessem, milyen bosszantónak találom Kaelis bohóckodását. – Senki nem ismeri a mágia eredetét, bár néhányan úgy vélik, a világ ifjúkorában a teremtés ősesszenciája még kitartott, és idővel testet öltött.

A Bolond, akinek az eredeti neve feledésbe merült, és csak azoknak a visszaemlékezéseiből tudunk róla, akik annak idején „bolondosnak” tartották, amiért ezeket a „varázsáramlatokat” hajszolta, bejárta a világot, hogy megértse az általa érzett erő gyökerét. Hogy felfogja és felhasználja.

Kivárok, hátha Kaelis tévedéssel gyanúsítana. De hallgat. Merevebb egy mesterien faragott szobornál. Nocsak, talán többet tudok, mint hitte?

– Az útja során kiállt próbák megváltoztatták. Először megismerte a négy elemi erőt, a színek őseit, eleinte tárgyak – Kardok, Kelyhek, Botok és Érmék –, később kártyák révén igyekezett az uralma alá hajtani őket, és ezzel a Mágussá lényegült. A világ szent titkait kutatta, és így elnyerte a Főpapnő tisztánlátását. Utána hatalomra emelkedett, hogy egy személyben Császárként és Császárnőként vezessen. Aztán…

– Sosem furcsálltad – szakít félbe Kaelis –, hogy a Bolond a Császár és a Császárnő volt egy személyben? Ráadásul a Főpapnő megtestesülése is?

– A tarot mindenkiben él. Egyszerre férfi és női; ugyanakkor egyik sem. Az élet és a természet minden alakjának esszenciája. – Legyűröm a hangomba lopózó békét és enyhe révedezést. Hiszen Anya szavait visszhangzom, és olyan élesen jelenik meg előttem az arca, hogy az fáj. – Te is még mindig őrzöd ezt a szokást az akadémiádon. A kártyák esszenciájának legtisztább megtestesítőiből lesznek a házuk Királyai és Királynői. Nem számít, milyen ruhát viselnek, vagy melyik nembe sorolják magukat.

– Ez tény – ismeri el Kaelis. Azt hiszem, nyertem, de nála? Ki van zárva. – Ugyanakkor ez nem áll a Bolond történetére. Az általad ismert történet csak a Bolond körül forog. Az útja túl hosszú, a szerepei és az eredményei túl számosak egyetlen élethez.

– Ő volt az arkánumok első mestere. Egyesek szerint ennyi erő elnyerésével halhatatlanná vált.

– És mondd, hol van most ez a halhatatlan lény? – Kaelis széttárt karral átfogja a szobát, mintha a Bolond bármelyik pillanatban bemasírozhatna. – Világos, hogy nem minden történet megbízható.

– Akkor halljam, szerinted mi a legenda mögötti igazság? – Kellemetlen és kényelmetlen a gondolat, hogy neki igaza van, én pedig tévedek – és a tarot dolgaiban eltörpül a tudásom az övé mellett. De ezt erőnek erejével félreteszem, hogy meghallgassam a mondandóját.

– A Bolond létezett. Tényleg bejárta a világot. De a legendás Nagy Arkánumokat övező tudásunk forrása nem maga a Bolond, vagy a tettei, a fejlődése. Nem. – Kaelis cicceg, de nem veszem fel a kesztyűt. Lakatot teszek a számra, őszintén érdekel a folytatása. – A Bolond útközben sokakkal találkozott, akik megtestesítették a Nagy Arkánumok lényegét, elsajátították az erejüket, és ezek az egyének megosztották vele a bölcsességüket. Cserébe a Bolond megajándékozta őket a tudással, miként zárják az erejüket kártyákba.

Nem teljesen elképzelhetetlen. Lehet abban valami, hogy ez a valóság idővel átalakult, és leegyszerűsödött egyetlen hősre egy huszonegy fős csapat helyett. Annak idején, gyerekkoromban még én is így képzeltem. Ettől még Anya végig aláhúzta, hogy egyedül a Bolond létezett. Ő, és a mohósága – amit mindig az arkánumokat a tömegektől visszatartó őserőnek képzeltem el. Az ő szájából a Bolond a gonosz megtestesülésének tűnt.

– Jól értem… Eza a Bolond eredeti követőinek egyike? – Próbálok megbarátkozni a gondolattal, de cserébe csak egy térdcsapkodó nevetést zsebelek be Kaelistől.

– Dehogy! – Alig bír magával. – Okosabbnak hittelek…

– Hiszen a halhatatlanságról beszéltünk – vágok vissza szárazon.

– Eza az eredeti Akasztott Ember mágikus leszármazottja, azé, aki először megragadta annak a Nagy Arkánumnak az esszenciáját.

– Mágikus leszármazott? – Még sosem hallottam ezt a kifejezést.

– Ez a megtiszteltetés nem vérrel vagy címekkel, hanem a végzettel, a sors kósza fintora által öröklődik. A Nagy Arkánum alakjainak mágiája örökké él, hogy a hordozója halálával másvalakire szálljon. – Kaelis előrelép egyet-kettőt. Bezárul köztünk a szakadék, amivel a szívem újra erőre kap. – És te, Clara, a Húsz egyike vagy.

– Tessék? – lehelem szinte hangtalanul. Talán nem is hallotta, pedig itt van tőlem egy karnyújtásnyira.

Ha értenél hozzá, Nagy Arkánumot is festettél volna? Felötlik bennem a Halazarban nekem szegezett kérdése. Azt mondtam neki, hogy ahhoz senki nem ért. Még Anya sem tudta megtanítani, hogyan uraljam azt az erőt. A puszta próbálkozásról is lebeszélt. De arról is, hogy betegyem a lábam az erődbe, erre itt vagyok…

Vigyor ível át az ajkán, és Kaelis kissé félrehajtja a fejét.

– Mit szólnál ahhoz, ha bemutatnálak a többi Nagy-testvérednek, Szerencse?

18

VÁLASZUL CSAK FELRÖHÖGÖK.

– Nevetséges vagy! Pedig egy pillanatra megetetted velem a Bolond „ismeretlen múltját.”

Kaelis egy lépéssel beszűkíti a kettőnk közti rést. A mindent elnyelő szempár fagyos ürege elnyeli a vidámságomat is.

– Ez nem tréfa, és ezt te is tudod.

– Nem, fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Dehogynem, csak nem vagy hajlandó elhinni. Bezárkózol előle. – Fintorra rándul az ajka. – Egyszerűen… hihetetlen vagy, Clara.

Mintha undorodna magától a puszta bókja miatt. Ha nincs az erősödő grimasza, biztosan tréfának könyvelem el. De a dicséretet követő önutálat? A tekintetében fortyogó féltékenység? Arra számítottam. Más szóval… Komolyan gondolta a bókot?

– De… – Megneszelem, hogy ez még nem minden. Belőle sosem néznék ki ilyen kedvességet.

– Semmi. – Megrándul a karja. Egy pillanatra felötlik bennem, hogy felém fog nyúlni. A mozdulat újra eszembe juttatja, milyen volt belé kapaszkodni. Erővel paterolom ki az emléket. – Nincs semmi „de”. Tényleg hihetetlen vagy. – Nyilván ezúttal is erővel facsarja ki magából a vallomást. De láthatóan komolyan gondolja, mire alig térek magamhoz. Megkerül. – A kártyafestői szakértelmeddel csak a bosszantó nyakasságod versenyezhet. Ettől lesz igazán döbbenetes, amikor kételkedsz magadban, vagy visszafogod magad.

– Nem kételkedem magamban, és nem fogom vissza magam. – Feléje perdülök.

– Akkor bizonyítsd, és kövess! – Kaelis egy frakkszárnycsattanással távozik, mielőtt visszavághatnék. Eljátszom a gondolattal, hogy ügyet sem vetek rá. A délután az enyém, tanulásra… miután bepótolom Duskflame professzor átkozott festésórájának maradékát. Az enyém az Arkánum Akadémia könyvtára és minden elképzelhető festőkellék, hozzá bőséges idő arra, hogy kieszeljem, hogyan lógjak meg Ravin estélyéről, mihelyt kijutok Koronavárosba. Megkereshetném Arina kiútját. Vagy folytathatnám a hasam tömését és a testem erősítését.

Ezek közül kellene választanom. De helyette…

Futva eredek a herceg nyomába, és a küszöbön befordulva arccal rohanok a mellkasába.

Kaelis mélyet, öblöset nevet, ahogy előrehajol, kis híján összeér az orrunk.

– Nem kapkodtad el. – Azzal újra nekivág, tőlem pedig bizonyára azt várja, hogy kövessem.

– Ha végig azt tervezted, hogy eldicsekedsz velem a többi „Nagy” előtt, akkor eddig miért nem említetted? – Fojtott hangon beszélek, mivel egymás mellett megyünk.

– Kicsit sok volt a dolgunk. – Látszik rajta, hogy számára ennél nem is kell több érv.

– Ettől még mondhattad volna korábban, mielőtt faképnél hagytalak. – Még én is tudom, hogy ez szőrszálhasogatás. Alig két napja vagyok az akadémián. De itt süllyedjek el, ha épp Kaelisszel fogok kesztyűs kézzel bánni.

– Bocsáss meg, amiért úgy gondoltam, fontosabb, hogy tisztességesen megebédelj, és ráérek utána is felkeresni téged. – Ez furcsán figyelmes tőle.

– Aztán meggondoltad magad? – Most már az érdekel, honnan tudta, hogy értem kell jönnie.

– Az ebédnél nem láttalak, és aki a te állapotodban kihagy egy meleg étkezést, az semmi jót nem jelent. – A végére kissé megkeményednek a szavai. El tudom képzelni, ahogy szaporán távozik a nagyteremből, hogy megkeressen.

Miért számítok neked ennyire? A kérdés önkéntelenül, váratlanul merül fel bennem. Megtartom magamnak, nyilván az unalomig ismert magyarázattal traktálna arról, hogy meg kell szereznem neki a Világot.

Lemegyünk egy olyan ódon lépcsőn, hogy a fokok közepe már kikopott, és belépünk egy üres helyiségbe, amely csupán előszobája a mögötte emelkedő építménynek. Az egész hátsó fala üveg, ami ragyog a késő délutáni nap fényétől. Kaelis habozás nélkül kinyitja a vaskeretes ajtót.

Kintről már elcsíptem ezt a helyet, hiszen a konzervatórium füstüvege elüt a környező folyosók díszes árkádjaitól, de mihelyt az ölelésében állok… megdermed a mindenség. Egy pillanatra mintha az egész világ velem lubickolna a napfényben.

– Mi az? – Kaelis úgy tizenöt lépéssel előttem torpant meg. Arcára értetlenkedés és ingerültség keveréke ül ki.

– Rég láttam utoljára napfényt. Tiszta napfényt. – Halkan, epekedve beszélek. Felhős volt az ég aznap, amikor megszöktem a Halazarból.

– Eza a Halazarba zárt, ugye?

Erre újra felé fordulok.

– Csak nem haragot érzek a hangodban, Kaelis? – A könnyed, szinte tréfás hangütésre szinte felnyársal a tekintetével. Mintha azt sugallanám: az lenne a pofátlanság teteje, ha épp te gurulnál be. – Csak nem féltesz engem? – Félrehajtom a fejem. Bár kérdésként mondom, de a testbeszédem kihívást sugároz. – Ne feledd, bármikor kihozhattál volna a Halazarból.

– És mihez kezdtem volna veled? – Ökölbe szoruló kezén csikorogva feszül meg rugalmas bőrkesztyűje. – Rémlenek az őrök? És az, hogy egyetlen szökés a Halazarból mennyire felkavarta az állóvizet?

– Megúszhattam volna a szökést, ha uralkodói rendelettel kihozol.

Kaelis legyint.

– Ha megteszem, a bátyám és az apám a nyakamra járna, hogy miért avatkozom bele egy jöttment fogoly ítéletébe.

– Glavstone a markodban van, nem? Megparancsolhattad volna neki, hogy ne szóljon nekik.

– Nem csak nekem felel, még csak nem is tőlem retteg a legjobban. – Kaelis hangsúlya elárulja, hogy ez nem rajta múlt.

– Tényleg rossz nyomon járok… – merengek halkan, és közben új kép formálódik az elmémben. Gyanítom, hogy igazat mond, de ennél többről van szó. Kaelis tudta, hogy ha egyszerűen elhurcol a letartóztatásom éjszakáján, akkor hiába számított volna a segítségemre bármilyen stikliben. – A szökésem nemcsak arra volt jó, hogy próbára tegyél engem és a képességeimet… hanem arra is, hogy takarosan elvarrjak neked minden szálat.

A szemében villanó megértés elárulja, hogy igazam van.

– Hagyod, hogy kihűljön a nyom, megvárod, hogy a keresés eredménytelenül záródjon, végül „megölöd” a bebörtönzött Clara Grayswordot – folytatom, megindulok felé. – És azzal, hogy hagytál engem megszökni, olyan helyzetbe hoztál, hogy az egyetlen választásom az, ha segítek neked. Mert bármikor leleplezheted az igazságot, hogy visszajuttass.

– És? – kérdi hosszas, nagyon hosszas hallgatás után.

Kinyitom, aztán becsukom a szám.

Kaelis hahotája olyan mély és baljós, mint a bérceken dörgő villámlás. A hallatán megdermed a vérem.

– Ne tégy úgy, mintha nem járnál jól! Hiszen egy herceg jegyese lettél.

– Inkább a halál. – Ökölbe szorítom a kezem.

– Elintézhetjük. – Vállat von. – De rosszabbat is.

– Ez fenyegetés?

Kaelis félrehajtja a fejét, kissé összehúzza a szemét.

– Emlékeztető. Játszd a szerepedet, és a végén szabad ember lehetsz. Amíg az akadémián vagy, megvédhetlek. – Újabb ok arra, miért nem hozott ki hamarabb a Halazarból. A Tűzünnepélyig nem kerülhettem volna be az akadémiára. Tényleg véd engem? Mihelyt felmerül bennem a gondolat, emlékeztet arra, kivel is van dolgom. – Ha kihúzod nálam a gyufát, vagy bárki megneszeli miattad, hogy nem a semmiből előkerült főúri jegyesem vagy, mehetsz is vissza.

Kötve hiszem, hogy felszabadítana. Bármit is forral velem kapcsolatban, biztosan nem akarja, hogy bárki más tudomást szerezzen róla. Más szóval, mihelyt sikerrel járok, nekem annyi.

– Halljam, egyéb elmés megjegyzés az ármánykodásaimról? – Kaelis folyton a zakóját igazgatja. Biztosan majd megfő idebent, fel is merül bennem, hogy hagyom még egy kicsit pácolódni, de megállom.

– Nincs.

– Helyes. – Elindul, és ezzel lezártnak tekinti a beszélgetést.

Én nehezebben hagyom annyiban, pedig már ismerős és ismeretlen növények között kanyargunk. Dús indák borulnak rám az apró, irizáló harangvirágjaikkal. Az árnyas sarkokban világító gyümölcsű fák nőnek. De nekem aztán nőhetnek.

Kaelis legalább két éve sodorja már a szálakat, amikkel az egyetlen védelmezőm szerepébe kerülhetett, és így nemcsak az adósa lettem, de a foglya is, ha keresztbe tennék neki. Ő maga is kockázatot vállal azzal, hogy megkerülte az apját, a királyt – kétlem, hogy Oricalis király örömmel venné, hogy kinek fogadott a fia örök hűséget nagy plénum előtt.

Mégis, mire kellhetek neki ennyire?

Végül egy indákkal befuttatott vaskerítés és egy zárt kapu zökkent ki a gondolataimból. Azt már érdeklődve figyelem, amikor Kaelis megmutatja, hogyan nyissam ki a beleépített zárszerkezetet. Ugyanolyan elképesztő remekmű, mint a tegnap esti gépmalom – csak sokkal kisebb.

Odabent egy ódon mauzóleum előtt torpanunk meg. Viseltes kőfalain tekervényes vésetek sora ábrázol folyókkal szabdalt hegyeket, végtelen sivatagokat és sivár rónákat. A viharvert ajtóba egy lépés közben megörökített ember alakját faragta egy régi mester. A tetőn tekervényes vésetek sora örvénylik egyetlen magányos számjegy felé, amit márványból faragott rózsák kereteznek: nulla.

A Bolond.

Kaelis kitárja a sírbolt ajtaját. Végigfut a hideg a hátamon – a benti hűvösség szíven üt a melegház forrósága után. A meglepően dísztelen beltér közepén szarkofág áll, fedlapján egy nő alakmásával – pedig a Bolond-szimbolika alapján inkább férfira számítana az ember. A békés alak köré kőkártyák szóródtak, szeme örök álomra csukva. Homlokán tömör szalag ível, öt hegye dísztelen – egy korona, döbbenek rá, amit eddig csak Naethor Oricalis király portréin láttam.

– Hová hoztál? – suttogom.

– Az utolsó revizai királynő sírjához. – Kaelis gyengéden a szarkofág peremére teszi a kezét.

A Revizai Királyság történelme csak egy hajszállal frissebb a Bolond mítoszánál. A királyság korokkal ezelőtt elbukott, hogy feudális klánoknak, s végül Oricalisnak adja át a helyét. De minden róla szóló történet inkább tűnik legendának, mint ténynek. Mindig tudtam, hogy az erőd a régmúlt királyság maradványa. De…

– Nem is tudtam, hogy itt van a sírja.

– A fennálló királyság mégis miért foglalkozna bármilyen formában az elődjével? – Kaelis végigsimít a fedlapon, végül a kőasszony kezénél torpan meg. – Ne aggódj, nem azért jöttünk, hogy se füle, se farka történetekkel untassalak, vagy megmutassam egy elfeledett királynő csontjait… inkább hatalmas titkokat.

Megnyomja a királynő gyűrűsujjába ágyazott csillogó zafírt, a szarkofág egyetlen elemét, ami nem szürke kő. Halk kattanás hallatszik a mélyéből. A kőkoporsó láthatatlan síneken csúszik félre, a padlón feltáruló nyílásban lépcsősor nyílik.

Leereszkedünk, körbe és körbe, mélyebbre és mélyebbre az akadémia szívébe.

A csigalépcső tovatűnő sötétsége egy tágas csarnoknak adja át a helyét. Vaskos oszlopok tartják az olyan magasra törő mennyezetet, hogy képtelenség kivenni az ott táncoló véseteket és színeket. A padlót fedő vastag szőnyeg elnyeli a lépteink zaját. S noha semmilyen zaj nem jelzi az érkezésünket, a helyiség maroknyi vendége szinte egy emberként fordul felénk.

Összesen heten vannak, magas, keskeny ablakok sorából vetül rájuk a fény. Ezek annak a bércnek a falát lyuggatják, amelyen és amelyben az akadémia csücsül. Még sosem láttam ilyen közelről az óceán vizét. De nagy ívben teszek a tajtékzó habokra, amikor itt van nekem a három akasztófavirág, akik az egyik oldalt lobogó kandalló körüli felbecsülhetetlen értékű fotelekben és kanapékon lebzselnek. Ezára és a két tettestársára ismerek bennük, de nem hagyom, hogy kiüljön az arcomra a pánik. A pillantásom megtorpanás helyett inkább azzal a lendülettel továbbáll.

A szoba közepén székekkel övezett asztalok sokasága. Mindegyik más célt szolgál, a tarot-olvasástól a játékon át a kártyafestésig. Az egyik festőasztalnál ismeretlen nő áll két másik társaságában.

– Myrion? Sorza? – bukik ki belőlem.

– Nocsak, te is itt vagy? – Sorza riadtan néz fel a munkájából.

– Örülök, hogy te is csatlakoztál hozzánk, Clara – mosolyog melegen Myrion. – Sejtettem én!

– Mi ez a hely? – Terepszemlém a helyiség bal oldalán elnyúló vívópástnál végződik, amin az utolsó jelenlévő épp lelazít az alapállásából.

– Ez a Nagyok Szentélye – feleli Kaelis. – Titkos menedék, ahol mindnyájan szabadon dolgozhattok és csiszolhatjátok a képességeiteket, és közben nem kell titkolnotok, hogy a tudásotok felülmúlja az átlagos tanulókét. – Tehát nem én vagyok az egyetlen, aki rejtegette az erejét… Izgatottság helyett félsz cikázik át rajtam. Azt hittem, fölényben vagyok. – Clara, bemutatom a többi Nagy Arkánumot.

– Azért egy jó tucat hiányzik a teljes sorhoz – mutatok rá a nyilvánvalóra, még mindig a hallottakat emésztgetem.

– Persze, mert mindegyik Nagy Arkánumnak ugyanabban a hároméves időszakban ébred fel az ereje, hogy mind együtt járhassunk az akadémiára – jegyzi meg Eza csípősen és direkt olyan hangosan, hogy meghalljam.

Dacosan semmibe veszem.

– A hiányzó tucat a maga idejében járta ki az akadémiát – vagy nem, ha a megalapítás előtt lettek nagykorúak. Mindazonáltal miután teljesítették a tanulmányaikat és a koronának járó kötelezettségeiket, megkapták a kinevezésüket, mint a diplomás arkánisták általában – magyarázza Kaelis, aztán visszaindul a lépcső felé. – Innentől rátok bízom a dolgot.

– Csak úgy itt hagysz? – bukik ki belőlem.

– Igen, loholj csak a szeretőd után – gúnyol az egyik férfi a tűz mellől megvetéstől csepegő hanggal, amivel az elevenembe talál… és a hercegnek is.

Kaelis rólam újra rájuk szegezi fagyossá vált tekintetét. Közéjük lépek, és megkeményítem a pillantásomat. Igazuk van. Nem függhetek örökre Kaelistől. És nem is fogok. Azok után semmiképp, amiket átéltem miatta és a családja miatt. Nem számít, hogy most véd engem. Fabatkát sem érek neki; csak addig vagyok biztonságban, amíg hasznomat veszi. Egyes-egyedül a családomra számíthatok igazán a Kárhozottak Klubjában.

– Őszintén remélem, hogy fog is loholni – jegyzi meg Kaelis, és noha felém lép, a szemét még mindig rájuk szegezi. Aztán olyan pillantást vet az arcomra, ami azzal fenyeget, hogy egészben felfal. – Elvégre a menyasszonyom!

Kaelis ujjai a vállamról a kezemig cirógatnak, aztán az enyémbe fonódnak. Utána az ajkához emeli a kezem. Az üvegházi beszélgetésünk épp időben emlékeztet arra, milyen fontos a színjátékunk, ha ép bőrrel akarom megúszni.

– Nemsokára találkozunk. – Huncutságot csempészek a hangomba, csak a látszat kedvéért. A kezem felfedezőútra indul, amikor ő elengedi, az arcát cirógatja, aztán finoman az ajkához ér. Puhább a bőre, mint vártam. Kaelis szeme kissé kimered. Az erőltetett mosolyom helyét őszinte kacérság veszi át.

Tartom a tétet, mondanám legszívesebben.

– Alig várom. – Olyan célzás rejlik a dörmögésében, amitől minden nő lúdbőrözne. Amikor elfordul, és távozik, hideget hagy maga után, a kezem pedig egy szempillantásra még őt keresve lebeg a levegőben.

Egy röpke pillanattal Kaelis távozása után máris sebes léptek közelednek hátulról.

19

MEGPERDÜLÖK. A csípőmön lógó tokban rejtőző pakli egyetlen ujjmozdulatomra reagál, három kártya pattan elő a csomagból, hogy legyezőalakban lebegjenek mellettem. Harcra kész mindegyik.

– Nocsak, akkor nemcsak ugat? – Eza gúnyos megadással emeli fel a kezét. Láthatóan a legkevésbé sem ijesztettem meg. – Azt hiszem, meglepte a kis fogadóbizottságunk.

– Nagyon úgy fest – jegyzi meg a jobb oldali társa halk kuncogásal. Sötét szemét barna kóc takarja. – Nézzétek, mozgással kell kártyákat idéznie! Még nem megy puszta gondolattal! Többet vártam Kaelis szíve választottjától.

– Tényleg? Én nem. A maga módján illik a mi dicső vezetőnkhöz – von vállat a harmadik alak Eza balján. Az oldalt leborotvált haja, amiből csak egy magányos, laza tövisekbe rendezett fekete csíkot hagyott meg, nem takarja a fülét szegélyező karikákat és stifteket. A gallérja alól tetoválás kandikál elő, sötét vonalai elütnek a homokszínű bőrétől. Az orrtűjétől kezdve a döbbenetesen lila szeméig minden arról árulkodik, hogy a puszta megjelenése a félelemkeltést szolgálja. De pechje van, egy hegyes tűnél és némi vasnál több kell ahhoz, hogy megijesszen.

– Ebből elég, Eza – figyelmezteti a közénk lépő Myrion. De a szavai láthatóan a legkevésbé sem hatják meg a dühös alakot.

– Örök Szerető vagy, mi? – fitymálja Eza.

– Egyszer megpróbálhatnál szeretkezni háborúzás helyett – vág vissza Myrion. – A jó ég tudja, talán segítene egy kicsit ellazulnod. Ha akarod, szívesen segítek, bármelyikben.

Eza csak fújtat a célzásra, és egy vállba lökéssel elnyomakodik Myrion mellett. Én még nem moccanok. Minden porcikám Eza mozdulatait lesi, válaszra készen. Nem hagyom, hogy visszazárjon abba az elmebörtönbe… inkább megölöm.

– Tudd, hol a helyed, mielőtt én mutatom meg. – Eza hátraveti a fejét, hogy megvetően lenézzen rám.

– Én tudom, hol az enyém. – Kaján vigyort villantok rá. – De ha akarod, szívesen megmutatom neked a tiédet.

– Ha párbajozni akartok, ott a pást. Ez a szabály – jegyzi meg valaki. Nem látom, ki az. Eza viselkedése ékesen elárulja, hogy a legkevésbé sem érdeklik holmi szabályok.

– Párbaj? – Undorodva elhúzza az orrát, de a fintor hamar elillan, és derű lobban a szemében. – Kecsegtető. De a maga idejében. Talán a Kardok Hármas-próbák vetési vizsgáján foglak eltemetni. Akkor majd mindenki láthatja, milyen szánalmas Kaelis úgynevezett mátkája.

Eza távozik, a két társa a nyomában. Mihelyt eltűnnek, rögtön felenged a légkör.

– Ezt nem kellett volna – mondom Myrionnak, és lassan felengedek. A kártyák visszatérnek a paklijukba.

– Én a magam kedvére is szívesen dörgölöm az orra alá, mekkora segg. Nem miattad mondtam neki. – Kedves mosolyt vet rám.

– Nem is akarom. – Sosem fognak tisztelni, ha azt hiszik, átgázolhatnak rajtam. A bosszú ábrándjai már gyökeret vertek a fejemben. De várnom kell vele, amíg meg nem erősödöm. Ugyan nem szívesen ismerem be, de talán jobban jártam azzal, hogy egyelőre még nem keveredtem kártyacsatába Ezával.

– Értem. – Myrion hátralép, csatlakozik a megmaradt hármashoz.

– A nevem Thal – mutatkozik be nekem a pástról lelépő alak, aztán egy asztalra pattan, ügyet sem vet arra, hogy ezzel szétszórja valami félbehagyott játék figuráit. A bőre világos, a haja pedig mézszínű, ami kiemeli a mogyoróbarna szeme melegségét, így a legkevésbé sem lep meg, hogy melyik Nagyként mutatkozik be. – Tizenkilenc, a Nap.

– Elorin – hajt fejet egy nő a Botok Házából. Hullámos haja a fekete tövétől távolodva hamar szivárványszín ombréban omlik a vállára. Rózsás arca, világoskék szeme és telt, vörös ajka élesen elüt a halottsápadt bőrétől, az összhatás szinte babaszerű. – Kettő, a Főpapnő.

– Sorza, mint már tudod… de azt nem, hogy az Igazságosság. – A hangsúlya és az arckifejezése elárulja, hogy osztja a kétségeimet, egyben bizonyítja, hogy nem rejtegette előlem a Nagyok titkát. Azt hiszem, benne még mindig megbízhatok. Valamennyire. Legalábbis egyelőre.

– Tanoncként és tanulóként már természetesen találkoztunk. Nagy Arkánumként én vagyok a Szeretők. – Myrion karba teszi a kezét, és az egyik asztalnak dől. – És úgy látom, már volt szerencséd megismerkedni a hátborzongató hármasunkkal.

– Eza az Akasztott Ember – kezdem abban a reményben, hogy valaki majd kisegít a hiányzókkal.

Myrion megteszi.

– Cael a jobbkeze, a Császár. A barna hajú pedig Nidus, a Torony. Cael és Nidus másodévesek, és mivel Eza hozzád hasonlóan elsőéves, így belőle bőven kijut majd neked.

– Már összemelegedett a másodévesekkel? – Félig kérdezem, félig csodálkozom.

– A nemesség előnyei. Mind ismerősök közé érkeznek. Nidus ráadásul a Hold klán tagja, és noha Cael a köznép sarja, ő Nidus legjobb barátja – közli Thal szárazon. – Bár azt hiszem, kedves „nemrég tudtam meg, hogy rég elveszett örökösnő vagyok” kisasszony, nemsokára csatlakozni fogsz a díszes társasághoz.

– Ti mind másod- vagy harmadévesek vagytok? – Hagyjunk engem és a hamis kutyabőrömet. Thal, Myrion és Elorin mind bólogatnak. – Miután végeztek, a névadó klánotokhoz mentek?

A nemesi klánokat állítólag olyanok alapították, akik leginkább megtestesítették és hitték a saját Nagy Arkánumuk elveit. Most, hogy így belegondolok… ez az állítás mindennél jobban illik Kaelis állítólagos Bolond-eredettörténetéhez. Ha annak idején mindegyik Nagy ember volt, akkor csak természetes, hogy a hatalmuk és a befolyásuk révén vezetők lettek.

– Nem feltétlenül – feleli Elorin. – Kaelis megmondta, hogy a többi arkánistához hasonlóan a Nagyok is klánokhoz kerülhetnek, ha úgy hozza a szükség, netán a klánhoz fűző rokoni szálak. Lefogadom, hogy téged a Remete klánhoz fognak „rendelni”, hiszen nincs saját arkánistátok.

– Pontosabban semmitek, hála a vőlegényed évekkel ezelőtti munkájának – motyogja Thal.

– Kevesen tudnak a Nagyok létezéséről – folytatja Myrion. Vajon véletlen volt ez a hirtelen témaváltás, vagy tud valamit a Remete klánról? – Csak maga Oricalis király, a belső köre, a klánok főurai és főasszonyai és a közvetlen rokonságunk tud rólunk. Bár tulajdonképpen még a családunk elől is titkolnunk kellene a kilétünket, már ha nem derítették ki maguktól.

– Néhány Nagyot a királyi udvarban tartanak, a király vigyázó szeme alatt – teszi hozzá Elorin.

– A király szolgálatában – helyesbít Myrion.

– A szolgálatában – ismétli Elorin. Megváltozik a hangja, amikor szóba került a királyi udvar, de úgy, hogy azt nem tudom hová tenni.

– Melyik nemesi klánhoz tartoztok, már aki? – Van egy sanda gyanúm, hogy az udvarról alkotott véleményét befolyásolhatja, ha egy nemesi klánhoz tartozik, vagy épp nem tartozik.

– Semmi közöm a nemességhez – mondja Elorin. Ami meglep, mert az a csillagokkal megszórt szivárványszín köntös nem lehetett olcsó. – A szüleim a porokat szállító uszályokon dolgoznak.

– Myrion Leva, szolgálatodra. – Myrion tiszteletteljesen fejet hajt.

– Leva? Ismerős név. – A körbevezetéskor kiderült, hogy a Szeretők klán tagja, de fel sem merült bennem, hogy ő az örökös.

– Megtisztelsz. Igen, az apám Ixil Leva, a Szeretők klán főura. – Kínosan érinti a vallomás. Miért? Dagadnia kellene a keblének!

– Így kell megtudnom, hogy az első estémen egy igazi úrral sétáltam?

– Hagyjuk. – Myrion a tarkóját dörzsölve sandít Elorin felé, aki dacosan az egyik sarokra szegezi a szemét.

– Mágus klán, de a családnevemet úgysem ismernéd – közli Thal. – Eléggé a nemesi kupac alján vagyunk.

– Sorza Springspark. – Ó, Koronavárostól északnyugatra, a Vérerdők tájáról való! Az ottani árvák neve Springspark, ahogy itt, délen Graysword.

– Clara Redwin – mutatkozom be, ügyelek rá, nehogy elrontsam a legújabb álnevemet. Kétlem, hogy sokan elmondhatják magukról, hogy életük során négy néven is ismerték őket: Chevalyer-ként születtem, de ezt soha életemben nem használtam – abban a pillanatban, hogy tudomást szereztünk róla, az anyám megesketett minket Arinával, hogy titokban tartjuk. Aztán jött a Daygar, Anya azt mondta, ezen a néven mutatkozzunk be. Ez a név tartott a legtovább. Grayswordként fogtak el és küldtek a Halazarba. Most pedig Redwin. Kaelis szerencsés, amiért van gyakorlatom az álnevek megjegyzésében és fejben tartásában. – Bár azt hiszem, ezt mostanra mind tudjátok.

– Szerintem mindegyik tanuló tudja a neved. – Myrion a hanghordozása alapján ezt nem tartja feltétlenül jó dolognak. – A Szerencsekerék vagy, vagy a Csillag?

– Tessék? – Kell egy pillanat, hogy felfogjam a kérdést. – Ó… – Kaelis Szerencsének szólított. – Szerencsekerék, azt hiszem.

– Há, igazam volt! A Csillag az utolsó! – Thal macskaszerű vigyorral nyújtja a kezét Myrion felé, aki egy szemforgatás kíséretében egy jókora ezüstérmét – egy dolnt – helyez a tenyerébe.

Ezek ketten egy egész dolnban fogadtak arra, ki lesz a következő Nagy? Ennyit arról, hogy Thal állítólag eléggé „alul” van a nemesek között. Az afféléknek nem szokásuk nyakra-főre szórni a pénzt.

– Nos… most, hogy tudjuk, ki kicsoda és melyik Nagy, mi jön? – kérdem.

– Délutáni órák a Nagy Arkánumokról – hirdeti ki Elorin egy kézlendítéssel, amivel táncra perdül a karját fedő hullámzó, színpompás szövet. – És mi leszünk a tanáraid!

Mind összegyűlünk a hátsó asztalnál, ami körül korábban ő, Myrion és Sorza görnyedt. Roskadozik a különböző tapintású minőségi papíroktól, a porokkal teli tégelyektől, az üres edényektől és a kristálypalettáktól. Hihetetlen, de a szobámban talált ecsetek és pennák az itteniek nyomába sem érhetnek. Vajon mit használhat őfensége, a herceg?

– Lássunk hozzá! – csúszik az asztalhoz Myrion.

Ismerős terepről indulunk: az arkánista az erejét szólítja, aztán a tintába plántálja, belekeveri és a kártyába zárja későbbi használatra. De a folytatással már nem tudok mit kezdeni. A Kis Arkánumok anyagai világosak.

A Kardokat irizáló fekete porral festik, ami a Meredélyben fészkelő sólymok porított tollából készül.

A Botokhoz csak a szörnyjárta Vér-erdőkben megtalálható tiszafák halvány hamva kell.

A Kelyhek színjátszó halványkék pora kristályokból készül, amit a Fojtó-bányák búvárjai gyűjtenek.

Az Érmék tintáját a távoli Mély-sivatagot övező lapályokon őshonos érzékeny, tövises növényeken termő zöld bogyók adják.

Minden Kard, Bot, Kehely vagy Érme megfesthető, ha a hozzávaló port elkeverjük a megfelelő kötőanyaggal, mondjuk olajjal vagy vízzel. Minden hozzávalót nehéz beszerezni, és még nehezebb feldolgozni. De ettől még pofonegyszerű… nem úgy, mint egy Nagy Arkánum festése.

– Jól értem, Nagyokként bármilyen kéznél levő porral festhetünk Kis Arkánumokat, de a Nagy kártyákhoz valami különleges kell?

A három másod- és harmadéves zavartan összenéz.

– Kis Arkánumokat is csak a megfelelő tintával festhetünk – feleli Elorin mindannyiuk nevében.

Sorzára sandítok.

– Én nem mondhatom, hogy próbáltam volna… ez még nekem is új. – Látszik rajta a kétkedés.

– Neked megy, Clara? – kérdi Myrion.

– Persze. – Már bánom, hogy felhoztam.

– Lenyűgöző. – Az állát simogatja. – Mindegyik Nagy Arkánum mágiája más, de elég erőteljes ahhoz, hogy mindenkinek egyéni és egyedi előnyöket nyújtson. A Nagy Arkánumunk a hatalmunk elsődleges forrása… és a kártya révén tudunk ténylegesen hozzáférni. A sikeres festés után a kártya ezüstté válik. A Nagyok arra is képesek, hogy a többi Nagy Arkánum-kártyákat forgassák… amire a hétköznapi arkánisták nem képesek.

– Egy hétköznapi arkánista is használhat Nagy kártyát a Főpapkártya áldásával – szól közbe Thal.

– Tény és való. De nagy általánosságban a Nagy Arkánumokat kizárólag a többi Nagy használhatja – folytatja Myrion. – Aztán ott van a többi képesség, ami csak a Nagyok megtestesítőinek jár, ezeket neveztem „egyedi előnyöknek.” Ez minden Nagynak más, és többnyire kisebb, veleszületett képesség, amihez nincs szükség kártyára.

Az én elsődleges erőm a Szeretők. Ha én vagy egy másik Nagy kijátssza ezt a kártyát, elérheti, hogy két ember, akinek tudom a nevét, egymásba szeressen. A velem született képességem pedig az, hogy többnyire első pillantásra meg tudom mondani, ha két ember szereti egymást.

– Nem mondod? – Igyekszem megállni a pánikot, ahogy eszembe jut a korábbi előadásom Kaelisszel.

– Többé-kevésbé. – Mire véljem ezt a mosolyt? – Nem olyan, mint a kártyahasználat, nem betonbiztos. De ösztönnek elmegy.

– És ti ketten? – kérdem, hátha magam mögött hagyhatom a gondolatot, hogy Myrion pontosan tudja, hogy Kaelisszel a szerelem ellenkezője dúl közöttünk. Ha eddig nem tette szóvá, akkor talán ezután sem fogja. Vagy… felsült a képessége.

– A közelemben az emberek hajlamosak elszólni magukat; olyasmiket árulnak el, amiket amúgy nem ismernének be, főleg, ha rákérdezek – mondja Elorin.

– Hihetetlenül bírom a fájdalmat – mondja Thal.

– A tiéd pedig az, hogy bármelyik Kis Arkánumot megfestheted bármelyik tintával. – Sorza hümmögve végigmér. – Vajon az enyém mi…?

– Idővel megtudod – biztatja Elorin. – De egyelőre maradjunk az erőd használatának fő módjánál – a Nagy kártyád megfestésénél.

– Ki kell derítened, mit követel tőled a Nagy Arkánumod kártyája – nyomja meg a szót Thal. – Tőlem azt, hogy egy derűs napon szedjek morzsolt mákvirágot.

– Ennek se füle, se farka. – Egyik lábról a másikra állok, nehogy meglássák az értetlenkedésemet. Életemben először nehezemre esik megbarátkozni bármilyen tananyaggal vagy gondolattal. De itt és most, ilyen társak között önkéntelenül felmerül bennem, hogy az arkánumok dolgában most az egyszer le vagyok maradva.

– A Nap… – Thal a laza mellényébe nyúl, és előhúz egy bíbor porral teli fiolát. Még sosem láttam ehhez foghatót. Majdnem vérszínű. Bezzeg amikor az ablak felé emeli, amin még besüt a délutáni nap, a fény tucatnyi szivárvánnyá törik, ki sem látszik alóluk az asztal, amit körbeveszünk. – Minden fájdalmat csillapít. A testét és az elméét. A mákgyógyszer továbbfejlesztett, tökéletesített változata, ami százszor erősebb függőséget okoz.

– Ez valahol logikus. – De mégis, milyen tintaalapanyag „logikus” a Szerencsekeréknek?

– Oda se neki, ezen mind átestünk – bök vállba Thal biztatóan. – Ne feledd, a kártya téged és a szunnyadó erődet jelképezi. Az ár benned rejlik. Fel fogod ismerni, amikor megtalálod.

Csak bólintani tudok.

– Ez a bizonyos festőanyag ugyanúgy szükséges minden kártyához, mint a Kis Arkánumoknál? – kérdi Sorza.

– Nem mindig anyag. – Elorin könnyedén végigsimít a festőeszközök során, egyenesen átnéz rajtuk.

– Neked mi az? – Az arca és a mozdulatai láttán puhatolózva teszem fel a kérdést.

Elorin szeme rám villan. A világoskék árnyalata dacára kevesebb érzés és élet csillan benne, mint Kaelisében.

– Én is ugyanúgy használhatok bármilyen festőanyagot, mint te a Kis Arkánumoknál, akár a töltőtollak tintáját is. De ahhoz, hogy erővel ruházzam fel, ami kártyává teszi, le kell mondanom egy emlékről.

Sorza álla leesik, halkan felnyög.

– Kiválaszthatod, melyiket?

– Igen. És nem lehetek elég hálás, amiért kicsi is lehet. – Elorin kimerültnek hangzik, mint aki már ezredszerre magyarázza ugyanazt, pedig a titokban tartott kilétünk miatt legfeljebb néhány tucatszor kerülhetett rá sor. – Épp ezért kell folyton új emlékeket alkotnom, és gondosan megválogatnom, melyikekről mondok le.

– Alkothatsz újakat, de ettől még… ez szörnyű ár – hüledezik Sorza.

– Áldozat, de az Oricalis-korona szolgálata mindannyiunktól megkéri az árát. – A nyakamat rá, hogy ezek csak üres szavak, amikben Elorin sem hisz.

– És ez az ár összeköt minket – teszi hozzá Myrion. – Olyan áldozat, amit egyedül mi hozhatunk meg, és egyedül mi érthetünk.

Összenéznek, a pillantásuk elárulja, hogy ez még nem minden. De mégis, hogyan kérdezzek rá? Így inkább a mondandója gyakorlati alkalmazását firtatom.

– Hogyan festesz emléket?

– Ahogy a porokhoz használt nyersanyagok is csak megfelelő előkészítés után válnak tarot-festéshez méltó tintává, a pigmentet, amit használnom kell, az emlék puszta feláldozása átalakítja, varázserővel ruházza fel. – Elorin előhúz egy túlméretezett lapot egy kupacból, és Sorzának nyújtja.

Átalakítja a pigmentet… Röpke pillantást vetek a kezemre, ahogy eszembe jut, hányszor szúrtam pennahegyet az ujjamba, hogy olyan tintával fessek Kis Arkánumot, amivel csak akartam. Talán Thal fején találta a szöget, az ár bennem rejlik, és fel fogom ismerni, hiszen ösztönös hit vezetett arra a felfedezésre is, hogy bármelyik kártyát megfesthetem, ha belekeverem a véremet a tintába.

Arra térek magamhoz, hogy egy kartonlapot tettek a tenyerembe. A tekintetem Elorinéval találkozik.

– Kezdésnek – folytatja – először töprengj el a kártyád esszenciáján. Azon, amit jelent. Rajzold le, ami eszedbe jut. Ne erőltesd, hadd jöjjenek a jelképek és az érzések. Kövesd őket. Hadd vezessenek a titkos rejtelmeikhez.

Mintha Anyát hallanám. Erről szót se többet.

– Eza hogy érthet már a kártyája festéséhez? – Nyilván nem titok, hogy képes rá. Ha pedig az, akkor ezer örömmel világgá kürtölöm Eza titkait.

– Kapóra jön, ha az ember az akadémiára bejutás előtt Nagy Arkánumokkal barátkozik – magyarázza Myrion.

– Á, szóval ebben is a nemeseknek áll a zászló – dörmögi Sorza. Legszívesebben vele dohognék, de erőnek erejével közönyt, sőt némi szégyent erőltetek az arcomra, hiszen elméletileg én is nemesféle lennék.

– Egyelőre a saját kártyátokkal törődjetek. – Elorin az asztalra koppant, hosszú körme színpompás, mint a haja.

Sorzával mindketten leülünk a saját festőasztalunkhoz, és az elröppenő órákat csak Myrion szakítja félbe, amikor az elmaradt ebéd helyett könnyű frissítőt hoz nekünk. A tollam életemben először nyugton van. Nem jut eszembe egyetlen jel sem. Felidézem az emlékeimet – Anyáról, Arináról, a tengődésről Koronaváros utcáin, a Kárhozottak Klubjáról, az utcai verekedésekről és a hideg téli éjszakákról, amikor egyes-egyedül egy közeli, meleg test kelhetett birokra a zimankóval. Jelet keresek minden gondolatmenet mentén. Olyasmit, amitől ez az egész értelmet nyer, ha a Szerencsekerék általam ismert jelentésének górcsövén át nézem. Lehetőségek sora táncol előttem, kigúnyolnak, hiába kapkodok utánuk.

A szerencse mellettem áll. Csak erre tudok gondolni. Rádöbbenek, hogy ez is egy jele ennek az állítólagos Nagy Arkánumnak. De most, amikor mindennél nagyobb szükségem lenne rá, cserben hagy ez a szerencse. Ha ez a Nagy Arkánumom eredendő ereje, akkor a legkevésbé sem készséges.

A Szerencsekerék változást jelenthet az ember szerencséjében, ugyanakkor a körülményei gyökeres átalakulását is. Amit egy rajta kívül álló erő okoz. Ebben lehet valami, még sosem éreztem magam ilyen tehetetlennek.

Anya… Legszívesebben hozzá fordulnék.

Ne főjön a fejed a Nagy Arkánumok miatt, szögezte le határozottan. Egyetlen arkánista sem képes festeni vagy használni őket. A helyedben nem törődnék velük túlságosan. Mi több, jobb, ha mindenáron kerülöd őket, mint az erődöt a híd túlvégén.

Lehet, hogy ismerte a titkos énemet? Hiszen a mesék futó említéseit leszámítva mindig mellőzte a Nagy Arkánumok témáját. Talán a kelleténél eltökéltebben… Kétségkívül megneszelte, hogy velem nincs rendjén valami, amikor rájöttem, hogy bármelyik tintával bármelyik Kis Arkánumot megfestem.

Tudtad? Egy kérdés, amit sosem fogok tudni feltenni. A válasz örökre elveszett, a gyilkosa megfosztott tőle. Töprengve dörzsölöm a nyakamat. Ha még egyszer viszontláthatnám… A halála pillanatában siklott ki minden.

– Túlságosan erőlködsz. – Összerezzenek Thal meleg leheletére. Mikor lopakodott a közelembe?

– Jobb, mint ha meg se próbálnám. – Leteszem a tollam és megdörzsölöm a szemem, eddig fel sem tűnt, mennyire ránk sötétedett.

– Senkinek nem könnyű, de ne aggódj, megtalálod. Mint mindenki. Néha az adja a legtöbb erőt, amit meg se látunk magunkban. Biztosan nemsokára kideríted. – Meglapogatja a hátamat, és elhajol. – Mi megyünk vacsorázni. Velünk tartasz?

A három társam a lépcső tövében áll.

– Nemsokára megyek, még van egy kis dolgom. – Ki van zárva, hogy ez kifogjon rajtam, akkor is, ha egész este itt leszek. – Menjetek csak nélkülem.

– Biztos? – kérdi Sorza. Kétségkívül feltűnt neki a beesett arcom.

Bólintok.

– Azt hiszem, közel az áttörés. – Szemenszedett hazugság, de erre magamra hagynak a gondolataimmal és a munkámmal.

A pennahegy a pergamen felett lebeg, tinta csepeg a hegyéről. Rajzolj valamit, akármit. Remegnek az ujjaim, belesajdulnak az előttem elterülő üres lap súlyába.

Rajzolj. Valamit.

Reszketeg szusszanással próbálom legyűrni a feltámadó bosszankodást, ami félő, egészben elnyel, miközben egyre hosszabbra nyúlnak az árnyak. Orrot mutat nekem a papír vakító üressége. Leteszem a tollat, és megrázom a fejem. Miért küszködök ennyire? Kiért? Kaelis miatt? Rémes gondolat.

Ezek a Nagy Arkánumok lehetnek valóságosak. Akár közéjük is tartozhatok. Hát aztán? Majd kiderítem az igazságot, és azt, mit jelent ez nekem, amikor a hátam mögött tudhatom az akadémiát – és Kaelis befolyását, mert csak az hiányzik, hogy épp az ő kezébe kerüljön ez a hatalom.

Szétnézek a teremben, hogy megbizonyosodjak arról, amit eleve tudok: teljesen egyedül vagyok. Nem érdekel a kimerültségem, az alultápláltság, pedig a testem olyan, mintha valaki másé lenne. De a derekamon egy frissen festett pakli vár, s hozzá a tudás, hogy a húgom kijutott erről a helyről. És ha Arinának sikerült, nekem is fog.

Lelépek az Arkánum Akadémiáról.

20

ARINA ELÉG SZŰKSZAVÚAN BESZÉLT A TITKOS ALAGÚTRÓL, amit a hídban talált. És én sem firtattam. Részben azért, mert bíztam és hittem benne – méghozzá a kelleténél jobban, hiszen a húgommal néha elszaladt a ló. Ugyanakkor azért sem kérdeztem, mert nem akartam tudni. Minden tudásmorzsával halálosabb fegyver lehettem ellene. Még az a kevéske tudásom is veszélybe sodorhatta.

Ha nem odakint van… ha Kaelis csinált vele valamit… A gondolatra forróbb lesz a vérem, mint a melegház trópusi levegője, miközben felmegyek a Nagyok Szentélyéből. Kaelis hiába adja az értetlent, átlátok rajta. Átlátok a természetén, első kézből tapasztalhattam, milyen éles szemmel figyeli a drágalátos akadémiáját. Játszadozik velem, de én ezt egy másodperccel sem tűröm tovább.

Viszont ahogy kibontakoznak előttem az akadémia fénytelen folyosói, a kelleténél többet forognak körülötte a gondolataim. Az érzésen, ahogy szorosan átölel, és kiránt abból a rémálomvilágból. Az aggodalmas hangján, a meglepően bátorító jelenlétén – azt idézte, amikor a csípőmre tette a kezét Ravin és a Halazar őrei előtt.

Oltalom. Biztonság. Semmi kétség, pont ezt akarja kelteni bennem. Kaelis mesteri bábjátékos. Az irányítás mestere. Minél tovább maradok itt, annál nagyobb a kockázata, hogy a cselszövése áldozatául esek. A befolyásának láthatatlan szálai már elkezdtek körbefonni, olyan ellenállhatatlanul, mint a kezének szorítása.

A vacsora minden diákot, tanárt és szolgát a nagyterembe terelt, így itt a tökéletes alkalom, hogy elszeleljek. Futólag felmerül bennem, hogy visszamegyek a szobámba némi felszerelésért, de nem kockáztatok. Nehogy felhívjam magamra a figyelmet.

Egyedül azt bántam, hogy nem csórtam némi ételt. Myrion hozott uzsonnát, ami segített, de mégsem pótolhatott egy teljes étkezést. A gyomrom üvöltözik velem. Három rendes étkezés rögtön emlékeztette arra, milyen remek érzés újra megtelni. A világ kissé meginog, ahogy lemegyek a csigalépcsőn.

Csak kerüljek ki innen, és lesz idő enni. Majd kiélvezem Jura főztjét Twinóval egy kanna tűzforró tea felett. A hozzávalók feleannyiba kerülnek majd, mint az itteni koszté, és kétszer olyan finom lesz.

Arina alagútjáról legfeljebb annyit tudok, hogy létezik, és néhányszor futólag említette, így magamnak kell kieszelnem, hol lehet. Az ablakokat használom útjelzőnek, hogy eltaláljak Koronaváros oldalára és a hídóriáshoz, ami összeköti az akadémiával. A híd jóval az akadémia alatt húzódik, így elindulok lefelé, hogy átkutassam az erőd alapjait.

Egymásba torkollanak a folyosók. A Botok Kettes vezeti a lépteimet. A hamvadó kártya sziporkázó narancsfénnyel mutatja a vágyott utat minden kereszteződésnél. De csak hármat festettem belőle, így nemsokára puszta ösztönnel kell tájékozódnom.

A termek egyre sötétülnek, ahogy az akadémia ezen elhagyatott és elfeledett szegletében fogyatkoznak a mágikus fáklyák és lámpások. Nehezemre esik összpontosítani, amikor résnyire nyitott ajtók csalogatnak a mögöttük rejlő titkok ígéreteivel. Elmerengek a gépezeten, amitől Kaelis határozottan eltiltott. Hány rejtély raboskodhat még az akadémia gyomrában? Milyen csontvázakat rejteget az űrszülött herceg a szekrényében?

Minél messzebb jutok, annál merevebben ágaskodnak a pihék a tarkómon. Nem ereszt az érzés, hogy figyelnek. Újra és újra hátralesek, ajtók mögé húzódok, a hátamat a falnak vetem, és a fülemet hegyezem. Egyszer talán még lépteket is hallok. De szinte azonnal elhallgatnak, így nem tudhatom, a vékonyra kopott szőnyegen dobbanó csizmatalpak vagy a saját szívverésem hangja volt.

Gyerünk, gyorsabban!

Minden léptemet ez a két szó hajtja. Sűrűsödnek az árnyak. Szaporábban kapkodom a levegőt. A sietségtől elmosódnak a szobák. Homályba vesznek.

Sosem fogsz kijutni innen.

Olyan élesen hasít belém a gondolat, mintha a fülembe súgták volna. Szinte érzem a hűvös leheletet a gyöngyöző nyakamon. Gyorsabban. Még gyorsabban! Rám zárulnak a falak, hogy kifacsarjanak – összeroppantsanak.

A szerencse mellettem áll. A szerencse mellettem áll. A szerencse mellettem áll.

Életre kelnek az árnyak, mint Kaelis közelében. A fejem mintha körbeforogna a nyakamon. Nem ereszt az érzés, hogy figyelnek. Csak nem üldöznek? Vagy csak a lépteim visszhangoznak? Ha valakire, hát Kaelisre jellemző lenne egy ilyen aljas húzás.

– Elég! – csattanok fel, és megperdülök. De a hátam mögött nincs senki és semmi. A folyosót is alig látom, amin az előbb jöttem végig. – Ebből elég, Kaelis!

Mintha válaszolni akarna, minden fény kialszik.

Futok.

A fogam vacogni kezd a hidegtől és a félelemtől. Láthatatlan kezek nehezednek a vállamra. Megpróbálnak visszahúzni. Sikoltani akarok, de nem adom meg neki azt az elégtételt – bárki is az. A térdem összekoccan, begörcsöl. Megtántorodok, kis híján lebucskázok egy rozoga lépcsőn, hogy a nyakamat szegjem odalent.

De a puszta akaraterőm és a Kaelis és az átkos erődje iránti gyűlöletem elég ahhoz, hogy egyben tartsa a testemet. Ég a tüdőm a hidegtől. Dübörög a szívem a rám tapadó kezek érzésétől. Húznak. Vonnak. Szorongatnak, ahogy a halazari őrök bántak a rabokkal.

S egyszer csak egy tágas térbe tántorodom. Nem látok semmit, de a bezártság elpárolog. Fújtató mellkassal kapkodok lélegzet után, szúr az oldalam. Olyan hűvös levegő fogad, hogy csípi a szemem.

Kinyújtom a kezem, botladozom az immár teljes sötétségben, a tenyerem az egyik fal köveit éri. Ezek mentén tapogatózom tovább, és közben még mindig azt várom, mikor bukkan elő a fülsértően hahotázó és gúnyolódó Kaelis. A Halazarban megszoktam a fény hiányát. De ebben van valami természetellenes. Mágia buzog az állott levegőben, a bőrömön sistereg, aztán előpattan, ahogy a tenyerem ékes faragványokon fut végig.

Hideg ezüstlángok kelnek életre a fáklyatartókban, egy széles ajtónyílást kereteznek. A lángoknak se szaguk, se füstjük. Fény táncol a hátborzongató ajtón, faragott lapját kártyajelképek különös keveréke díszíti.

Körbefordulok, hátha megnézhetem magamnak a termet a fénynél, de az csak néhány lépésre képes áttörni a mindent beborító makacs homályt a hátam mögött. A nyugtalanságom alábbhagy, de nem múlik el. Kivárom, felbukkan-e Kaelis a semmiből, de hiába. Talán leráztam… Visszafordulok az ajtóhoz.

Valahogy így kell kinéznie egy főbejáratnak. Elégszer láttam, ahogy a tanulók és a tanári kar végigvonul a hídon az éves Tűzünnepélykor, így tudom, hogy az akadémia mostani bejárata a hídfőnél nyílik. De az akadémia korát figyelembe véve egykor akár ez is lehetett a főkapu.

Nekiveselkedek az ajtónak, de az nem moccan. Akkor sem, amikor a teljes súlyomat beleadom. Egyik faragott szárny sem enged. Sehol egy kilincs, titkos zár, se egy rejtett gomb a kelyhek és a kardok változatos faragványai között.

Hátralépve elnézem a megmunkált felszínt. Itt mágia lehet a ludas. Hunyorogva félrehajtom a fejem, kisöprök belőle minden zavaró gondolatot és aggályt, hátha kiokoskodhatom az ajtó jelképes és tényleges kulcsát. Eljutottam idáig; nem foghat ki rajtam holmi zár.

Ahogy bámulom, lassan megjelenik előttem egy mintázat. Lassan, de világosan. A tiszta káoszból épp az ellenkezője bontakozik ki. Egy kéz, amely kardot emel a magasba. Botok, amelyek koronát formáznak egy arcprofilon, ami a Kelyhek Királynőjének is elmenne. Mintha négy kártyát tornyoztak volna egymásra. A minták egybeolvadnak, zűrzavaros keverékük hirtelenjében kitisztul.

A Botok Négyes, a Kelyhek Királynője, a Kardok Ásza és az Érmék Hatos emelkedik ki a paklimból. Abban a pillanatban nem belőlem eredő mágia vonzza őket az ajtószárnyakba. Ezüstfénnyé robbannak, ami megvilágítja a titkos mintákat.

Az ajtószárnyak hang nélkül lendülnek befelé, mögöttük sötétség fogad.

Nagy levegőt véve átlépek az eleven árny falán, a túloldalon egy kopár fényű, sima homokpadlójú szoba fogad. Odabent tíz fénypászma világít. Mind pengevékony, függőleges, és szabályos közökben, oszlopokként állnak. Hunyorogva kutatom a forrásukat, de hiába. A fénysugarak mintha a semmiből bukkannának elő, a mennyezet résein áttörve.

A szoba szemközti oldalán boltozatos nyílás hív. Csalogat. A lelki szemeim előtt már látom is a kiutat a túloldalán.

Túl könnyű, sugallják az ösztöneim. Főleg azok után, milyen nehezen engedett át az ajtó. Ettől még lehet, hogy az volt az elsődleges védvonal. Nem, itt valami nem stimmel. Forrás nélküli fénypászmák. Annyira tapintható a feszültség, hogy szinte egy másik embernek érződik… Bár Kaelis még nem jelent meg, és ettől kételkedni kezdek az érzékeimben.

Átpörgetem a paklim kártyáit, hátha akad valami, ami segíthet. Újra azt kívánom, bár jobban készültem volna a szökésre. De nem tudhattam előre, hogy ilyen hamar adódni fog egy lehetőség.

A Botok Hármas – biztonságos utazás – a legjobb esélyem. Az egyetlen, ami érhet valamit. Visszateszem a paklit a tokjába, aztán ledobom a kártyát, és rálépek. Mágia csap át a lábamon, lángoló indákként nyalja végig a testemet, mielőtt ártalmatlanul elillanna.

Összeszedem a bátorságomat, előrelépek, és óvatosan a homokra nehezedem. Nem szippant be azonnal. Mi több, semmi nem változik.

A szemközti kijáratot szemmel tartva újabb lépést teszek előre, majd még egyet. Villanás a szemem sarkában. Mihelyt rájövök, hogy az egyik fénypászma aludt ki, működésbe lép a Botok Hármassal bevetett varázslat. Elindul a csizmám, a lábam pedig követi, hiszen benne van. Két lépést hátrálva a mágia visszavisz az elvileg „biztonságos” ösvényre. A fénypászma ott bukkan elő, ahol az imént álltam.

Kerüljem a fényt? Mire ez tudatosul bennem, a következő pászma is kialszik, hogy mellettem bukkanjon fel. Kitérek, méghozzá emberfeletti sebességgel, ezúttal kihasználom a védelmemre bevetett mágiát. De újabb sugár moccan – vagy eleve közelebb voltam hozzá, mint hittem.

A karom megtöri a fényt, épp csak futólag.

Kínroham hasít egyenesen a fejembe. Nem elég, hogy kiszorítja belőlem a szuszt. Hogy megbénít. De a ruhám ujját is akadálytalanul átvágja. Vér dől az alkaromból a homokpadlóra. Sápadt kőre figyelek fel, ez eltereli a figyelmemet. Egy lábmozdulattal kiszabadítom a homokból. Az nem kő… Az kétségkívül egy baljós intést jelentő csontszilánk.

A Kelyhek Királynője előbukkan a paklimból, és felvillan. A bőr beforr, de a fájdalom marad. Újabb villanás. Mozog a fény. Kitérek.

A pászmák pislákolnak. Körülöttük cikázok. Egy lépés előre, egy hátra. Kettő előre. Három hátra. Oldalvást.

Nem tudok haladni, a Botok Hármas ereje pedig gyorsan apad. Ég minden izmom, a tüze egy sikollyal robban ki belőlem, ahogy a következő fénysugár kifog rajtam. Ezúttal egyenesen a lábfejembe hasít, vér robban a homokra, a tagom szinte azonnal használhatatlan lesz. Rángó ujjakkal keresek még egy Kelyhek Királynőjét, de hiába. A másik, amit festettem, az ajtóhoz kellett.

Ilyen elnyírt lábinakkal nehezemre esik egyensúlyozni. Igazodni próbálok, a lábam elfordul a homokban. Megingok. Kialszik egy fénysugár, hogy a hátam mögött gyulladjon ki. A picsába! Arra sincs időm, hogy leperegjen előttem az életem, amikor esés közben a vállam beleér a borotvaéles pászmába. Sikerül annyira kicsavarodnom, hogy éppen elhibázza a nyaki ütőeremet, de mélyen belém hasít. Olyan mélyen, hogy hangos sikoly helyett ezúttal csak gurgulázó hörgéssel adhatom ki a kínomat.

Miközben felpislogok a szürke mennyezetre, a fények folytatják a villódzást. Egyre közelebb, mintha üldöznének – gúnyolnának. A szemem világára lassan homály és sötétség borul. Minden pislogásért keményen megküzdök. A jobb karomat meg se tudom mozdítani. Minden ízemben remegek, kihűlök.

A klubra, az anyámra, a húgomra akarok gondolni. De még arra sem futja tőlem, hogy kicsiholjak magamból egy megnyugtató búcsúgondolatot. Csak arra, hogy itt fogok meghalni.

21

MIHELYT BELÉM HASÍT A FELISMERÉS, léptek csattognak végig a kövön. Egy férfi homokfelleget szórva, súlyos lábdobbanással landol mellettem.

Na, megjött végre… Úgy fest, Kaelis megelégelte a játszadozást velem.

Mágia villan, miközben két erős kéz nyúl a karjaim alá. Egy Kelyhek Királynője izmot és ínt fon a vállamhoz, a nyomában tompa sajgás. Ugyan a Kelyhek Királynője begyógyítja a sebet, de a fantomfájdalom mindig megmarad. Kész szerencse, hogy fájdalomtűrésben szakértő vagyok.

Visszavonszolnak az árnyfátyolon át, az ajtó küszöbén keresztül, egyenesen a túlnani hideg kőpadlóra, ahol ledobnak, mint egy zsák krumplit. A tudatom az éberség határán egyensúlyoz, miközben a kezek elengednek. Szünet. Aztán távolodó léptek.

Ne már! Csak úgy itt hagy?

– Kaelis, te mocsok – recsegem –, ha holtan akarsz látni, akkor essünk túl rajta, te szarzsák!

Az utolsó léptek visszhangját újabb csönd követi. De érzem, hogy még ott van. Halkan lihegek, alábbhagy a fájdalom.

– Csak el akartad hitetni, hogy lehet esélyem, ugye?

– Nem Kaelis vagyok – szólal meg egy ismeretlen hang. Szelídebb és kissé magasabb, mint Kaelisé, elsuttogott dalra emlékeztet. Megdermeszt a döbbenet.

Nem Kaelis… hanem olyasvalaki, aki elég jól ismeri ezt a helyet ahhoz, hogy a közelben legyen, és meghallja a sikoltozásomat. De talán ez az alak követett, amikor feltámadt bennem a gyanú. Felbámulok a mennyezetre, a lehetőségeimet latolgatom ezzel az idegennel. Legalább az életemet megmentette. Az is valami.

– Kaelisnek dolgozol? – kérdem.

– Ki nem? – Reményt nyújt a kelletlen kérdése. Érezhetően nincs odáig a hercegért – legalábbis e két színtelen szó nem árulkodik szerető rajongásról.

Nehézkesen felülök, és szembefordulok vele. A férfi a fény és a sötétség határán, szinte teljes takarásban áll. Ha nem csal a szemem, nem tűnik tanulónak. Úgy veszem észre, a húszas évei közepén jár, egy hajszállal idősebb, mint Kaelis. Egyszerű ruhákat visel – bő, hosszú ujjú gyapjúinget, és jellegtelen nadrágot, abból a fajtából, ami négy éve kiment a divatból.

Kívülálló? A Húszra, merem remélni! Talán azért akadtunk össze, mert ő is a titkos alagúthoz tartott. Remélem, magamfajta tolvaj patkány, aki borsot tör Kaelis orra alá, hogy megőrjítse.

– Még egyszer ne merészkedj ilyen mélyre az akadémia épületében – figyelmeztet. – A mélység veszélyeket rejt, és legközelebb talán nem lesz olyan szerencséd, hogy a közelben legyek, és megmentselek!

– Rögtön láttam a veszélyt… – A nyakam dörzsölgetem. – Az a kijárat, ugye? – Arina nem győzi majd az orrom alá dörgölni, hogy ő átjutott, bezzeg én első alkalommal kis híján otthagytam a fogamat.

– Nem tudom. Ha kiutat keresel, tartsd be a szabályokat, és használd a híd felső részét, mint a többi tanuló. Ne portyázz az alapok romjai között. – Lassan elhúzódik.

– Várj! – Feltápászkodom, közben megingok. – Kérlek, várj! – Megtorpan. – Látom, ismered az akadémiát. Ide jársz?

Semmi válasz. A lángok tompa fényében nehéz kivenni az arcát.

– Tanuló voltál? Tanár? Szolga?

Még mindig semmi. Újra elfordul.

– Csak úgy itt hagysz? – Feléje lépek, de bizonytalan lábakon, a világ is meginog. – Segítened ke… – Kicsúszik alólam a lábam. A vérveszteség miatti szédüléstől oda az egyensúlyom. De nem zuhanok a padlóra. Helyette az ismeretlen meleg, erőteljes oldala fogad. A karja az enyémbe fonódik, és félig megtámaszt. Találkozik a tekintetünk, és éppen köszönetet mondanék, amikor kibukik belőlem egy kérdés. – Ismerhetlek valahonnan?

– Átlagos az arcom. – Elfordul. – Én nem számítok. Jobb, ha elfelejtesz. Gondold azt, hogy ez csak egy álom. – Elindul, elvezet a titokzatos ajtótól. Épp időben lesek hátra, hogy elcsíphessem, ahogy a vésetek pecsétszerű villanása kíséretében becsukódik. A lángok ugyanolyan hirtelen hunynak ki, ahogy kigyulladtak, a nyomukban puszta sötétség. Amikor pislogok, épphogy ki tudom venni a korábbi helyük kék körvonalait.

– Hová keveredtem? – merengek halkan, leginkább magamnak. Az éj újra életre kel. Legyűr. Fenyeget. Az az őrült gondolatom támad, hogy elég egy a kelleténél hangosabb szó, és felfigyel rám valami veszélyes, szunnyadó szörnyeteg.

– Olyan helyre, ahová ne gyere még egyszer. – Határozottan jobban bírja nálam, ő talán már megszokta a hely nyomasztó taszítását.

– Ezzel az ellenkezőjét éred el. – Hiába a hetvenkedés, még én sem hiszek magamnak.

Megtorpan, felsóhajt, aztán továbbmegy. Hamarosan felfelé tartunk egy kanyargós csigalépcsőn, ami egy holdsütötte folyosóra vezet. Pislogok, amíg a szemem hozzászokik; még a csillagfény is vakítónak tűnik az után, hogy mit láttam… ahol az előbb jártam. A hátrahagyott sötétség teljesen hétköznapinak tűnik, újabb bizonyságul arra, hogy ez csak egy álom.

– Hová viszel? – kérdezem, miközben egy olyan folyosón lépdelünk, ahol még nem jártam – de hát ez igaz az akadémia épületének legjavára.

– A szobámba. – Erre sokkal jobban fel kellene kapnom a vizet.

– Gyakran hurcolsz ismeretleneket a szobádba?

– Korántsem.

– Akkor csak megütöttem a főnyereményt?

– Korántsem – ismétli egy röpke, keserű kuncogással később.

A józan eszem azt sugallja, hogy ettől aggódnom kellene. De az ösztöneim az ellenkezőjét mondják. Ez a férfi nem veszélyes, győzködnek. Az ösztöneimre hallgatok. Általában igazuk van… leszámítva az elfogásom napját.

Menet közben megnézem magamnak a szemem sarkából. Még mindig nehezemre esik kivenni a külseje apró részleteit, de a lámpafény futó pillanatai nagy vonalakban vázolják. Sötét haj, világos bőr, az átlagosnál szélesebb váll. Munkásnak tűnik, nem az akadémia átlagos, kikent-kifent lakójának.

De amikor kinyitja az ajtaját, végre megnézhetem magamnak a szobájából kiáradó meleg fényben. Fekete haja merő kóc, oldalt rövidebb, felül hosszabb, épphogy eltakarja a vaskos szemöldökét és a beesett, túlontúl világos, már-már ezüstös zöld szemét. A színt olyan sötét karikák emelik ki, amik az én szememnek is becsületére válnának. A nyakamat rá, hogy elég borzalmat látott életében.

– Ismerlek. – Ezúttal nem kérdésnek szánom. De honnan?

– Nekem elhiheted, nem.

Hirtelen összeáll.

– Ismerted Arinát.

Erre megtorpan. Tágra nyílt szeme úgy tér vissza rám, mintha végre egymásra ismernénk Arina leírásainak visszhangjaiban. Említett egy benti barátot – egy férfit, akiben a jogos kétkedésem dacára teljes mértékben megbízott. De a meleg szavai, s hozzá az, hogy a húgom ugyanolyan szívesen köszörüli a nyelvét az uralkodó osztályon és a talpnyalóikon, mint én magam, végül mégis meggyőzött, hogy megbízhat benne.

– Silas – szögezem le határozottan. Az arckifejezésénél nem kell ékesebb bizonyíték arra, hogy jó nyomon járok.

– Clara – biccent Silas.

– Felismertél – döbbenek rá. – Ezért követtél… ezért mentettél meg.

– Szakasztott Arina vagy, mélyebbre merészkedsz a kelleténél – csóválja a fejét. Hiába adja az áldozatot, kihallom a hangjából a ragaszkodást. – Még hasonlítasz is rá. Főleg a hajad. – Neki feltűnik az egyetlen kapocs, ami másoknak nem.

Mocorogva karon ragadom, még mindig úgy tántorgok, hogy kis híján mindkettőnket leterítem. Zakatol a szívem. Az ujjaim a vastag bicepszébe mélyednek, ahogy magamhoz rántom. Az orrunk kis híján összeér.

– Te vagy az egyetlen ember ebben az egész iskolában, aki elismeri a létezését. – Megkönnyebbülés és kétségbeesés hadakozik. – Mi történt vele?

A homlokát ráncolja.

– Halljam! – követelem, ahogy elhúzódik a csönd. Cincogni kezdek a visszafojtott sikolytól. – Tudom, hogy megszökött. – Legalábbis biztosra veszem… Silas megerősíti.

– Igen, a hivatalos történet szerint „elszökött” az akadémiáról, elfogták, megbillogozták és egy malomba küldték.

– Hivatalos történet? – Ez a szó marad az egyetlen mentőövem annak hallatán, hogy malomra ítélték.

– Csak annyit tudok biztosan, hogy nyoma veszett. A többit tavaly közölték a diáksággal a Kardok Hármas-próbák előtt. – Vékony vonallá préseli az ajkát.

Mindjárt rosszul leszek. Megingok, elernyed a markom. Nem tudja. Arina még akkor sem avatott volna be minden tervébe egy idegent, ha megbízik benne. De Silas nem a csapatunk tagja. Arina egy kicsit biztosan sötétben tartotta volna. Ettől még meglóghatott, Kaelis pedig biztosan nem verné nagydobra, hogy egy tanulója kicsúszott a markából.

– Gyere, ülj le. – Silas beljebb vezet a jobb szó híján legénylakásnak nevezhető helyiségbe.

A szoba lakkozott fabútora stílusban a saját hálómat idézi. De itt mások a faragványok. Borostyán helyett tollak díszítik a füles foteleket és az alacsony asztalokat. A vastag szőnyegek kész műremekek, élénk színekkel körvonalazzák az Oricalis Királyság térképét. A falakon műalkotások lógnak, a hasonló anyaghasználat, elrendezés és stílus alapján Silas keze munkái.

Mintha valakinek a naplójába lépnél be. Még a szőnyegbe taposott nyomvonal és a bútorok kopásai is a személyiségéről árulkodnak. Az előbbin nyilván a szüntelen fel-alá járkálás hagyott egyenes vonalakat. A székek karfájáról lekopott fényezés pedig a kelleténél erősebb és a kelleténél hosszabb szorongatásról árulkodott. Az egyetlen polcon a könyvek gerince úgy fest, mintha a következő kinyitástól szétesnének. Megártott nekik a sok szeretet.

Nem tudom megállni a kérdést.

– Te itt laksz?

– Igen. – Az egyetlen szó többet mond, mint amit felfogni képes vagyok.

– A mélység lakója – suttogom. Nem kellett több bizonyíték a kilétére, de mégis megkaptam. Noha csak most ismertem meg Silast, mégis régi barátnak érzem. Arina kevés embert emlegetett gyakrabban, mint őt.

– Tessék?

– Így emlegetett a húgom. – Silas segítségével egy fotelbe ereszkedem.

A szoba túlsó sarkából ropogós héjú cipót és sózott húst hoz. Ugyanaz a minőség, amit a nagyteremben felszolgálnak, de az egyszerű tálalás napok óta nem érzett nyugalommal tölt el. – Jellemző rá.

– Azt mondta, te ismered az akadémia mélyebb járatait. – Márpedig azok a járatok állítólag valami nagyhoz vezették – nagyobbhoz, mint a híd alatti átjáró. De hová? A letartóztatásom megakadályozta, hogy kiderítsem. – Te mutattad meg neki a kiutat?

– Nem. – Silas felsóhajt. – Azt egyedül csinálta. Épp ellenkezőleg, óva intettem attól, hogy túl mélyre merészkedjen.

– De ugye ismered a kiutat? – kérdezem, miközben felfalom az ételt. Már kopogott a szemem.

– Az övét nem. – Észbe kap, felemeli a kezét, mintha legszívesebben visszaszívná. – Nem, nem ismerek semmiféle kiutat.

Ráhunyorgok. Silas gondosan kerüli a vizslató tekintetemet.

– Kérlek! – mondom.

– Nem tehetem.

– Ha ismered Arinát, akkor azt is tudhatnád, ki vagyok, és miért gürcöltem. A múltamat. – Őt minek traktáljam a kamu nemesszínjátékkal?

Silas lesüti a szemét, mintha a puszta gondolatát képtelen lenne elviselni annak, amin átmentem. Ettől még nem kímélem.

– Alig öt napja még a Halazarban voltam. – Nem tudom, meddig voltam eszméletlen, miután Kaelis kihúzott a vízből, úgyhogy csak saccolok. – Majdnem egy évet töltöttem ott. Egy évet, Silas! Mit sem tudva azokról, akik a világon mindennél többet jelentenek nekem! Arina… – Elszorul a torkom, és egy pillanatra olyan indulatok fojtogatnak, hogy csak embertelen erőfeszítéssel tudom őket kordában tartani. – Ő a húgom, az egyetlen megmaradt vérrokonom, és nem tudom, mi történt vele. Azután vesztettem el a fonalat, hogy hazudott a koráról, bejutott az akadémiára, megúszta a Tűzünnepélyt, és kinézte magának a Kelyhek Házát.

– Arina hazudott a koráról? – Ez láthatóan őszintén meglepi. Igazam volt, nem mondott el neki mindent.

– Csak egy kicsit. Tizenkilenc volt. – A külseje alapján meg nem mondták volna róla. A mágiája pedig teljesen beérett. – Itt lenne a helye, másodévesként, de nem találom, és sehol egy valamirevaló, hihető válasz. A szeretteim, akiknek a védelmére felesküdtem, veszélyben foroghatnak. Róluk szintén nem tudok semmit. Minden másodperc, amit itt töltök, a sötétben tapogatózva, kitéve az ellenség kénye-kedvének, belülről rohaszt.

Átkarolom magam, és leszegem a fejem egy pillanatra, hogy reszketegen felszusszanjak. Eddig nem okozott gondot egyenesben tartani magam. De most megállíthatatlanul pörgő szalaggá váltam. A szél martalékává. Ráveszem magam, hogy ne eresszem ezeket az érzéseket, és visszanézek rá. Azt akarom, hogy úgy élje át az összeroppantásommal fenyegető érzelmek súlyát, mintha a sajátjai lennének.

– Téged nem érdekel, mi történt Arinával?

– Dehogynem érdekel!

– Akkor segíts kijutni innen. Ha ezt megteszed, bármit megteszek neked cserébe. – A szemem nem ereszti az övét. A hangom fagyos suttogásra vált. – El sem tudod képzelni, milyen ritkán teszek ilyen ajánlatot.

Silas csak tátog. Kis híján megtörik. Végül mégis megrázza a fejét.

– Nem tehetem.

– Amolyan fogoly vagy itt? – Kaelisnek a passziója lehet, hogy embereket tart fogva?

– Csak annyira, mint mindenki más. – És még finoman fogalmazott.

Átlátok rajta. Titkol valamit.

– De nem mehetsz el innen.

– A kártyám miatt.

Ködösít. Kaelis a közelében és titokban tartja ezt a férfit…

– Nagy Arkánum vagy – áll össze a kép.

– A Diadalszekér.

– És mire képes a Diadalszekér? – Van egy olyan érzésem, hogy mihelyt abbahagyom a kérdezősködést, el fog küldeni.

– Amit a név sugall… céltudatos haladás két adott hely között.

Felpattanok.

– Tehát kijuthatsz!

Kitartóan kerüli a tekintetemet.

– Új vagy. Még nem ismered a Nagyok minden szabályát.

– Picsába a szabályokkal! – bukik ki belőlem.

Silas szeme kimered a döbbenettől.

– A Nagy Arkánum kártyáit csak a főurak és a főasszonyok, vagy maga a király használhatja. Nem tehet…

– Teszek rá, mit gondolnak azok, akiket egész életükben egyetlen napig sem érdekeltem – fojtom belé a szót. Düh itatja át a szavaimat, de lehűtöm magam, hadd érezze, hogy nem neki szánom.

– Meg fognak büntetni.

– Teszek arra is!

– Fogalmad sincs, mit csinálhatnak veled!

Vakkantva nevetek.

– Pontosan tudom, mit tehetnek velem. – Silas torkára forr a szó. – Eza is nagy ívben tesz a szabályokra. Kedve szerint használja a Nagykártyáit. Ne légy az a fajta, aki szó nélkül tűri a korona korlátait!

– Eza olcsóbban megússza a festést. A magamfajtákat, akik értékesebbet áldoznak, sasszemmel figyelik. Velünk nem ilyen elnézőek.

– Te mit áldozol? – kérdezem, részben azért, hogy beszéltessem. Bár Silas nem olyan fajtának tűnik, aki békésen tűri a nyers erőt. Csak nyugodtan, Clara! Mintha tudnám, hogyan kellene csak úgy ukmukfukk lenyugodni…

– Csak olyan új helyen festhetem a kártyáimat, ahol még nem jártam. Egy új hely, egy új kártya. Így itt tartanak. A Diadalszekér túlságosan hasznos ahhoz, hogy megkockáztassák, hogy új helyre megyek, és ők bukják a kártyát.

A magánya mérgétől felkavarodik a gyomrom.

– Kaelis a kártyád miatt tart bezárva?

– Szabadon barangolhatok az akadémia nagy részén, amíg nem vagyok szem előtt; így senki nem fog gyanakodni vagy kérdezősködni, miért nem nézek ki diáknak. – Úgy beszél, mintha ennyi elég lenne.

– Mióta tart már ez?

– Mióta négy éve felvételt nyertem az akadémiára. Mihelyt kiderült a Nagy Arkánumom és a festésének az ára, ide dugtak. – Durván huszonnégy éves… igazam volt, kicsit idősebb Kaelisnél.

– Engem a Halazar egy év alatt majdnem megtört.

– Biztosíthatlak, ez sokkal kényelmesebb, mint a Halazar.

– Börtönnek attól még börtön.

Kivár, a tekintete egy homályos sarokra vetül és ott ragad. Könnyen felismerem azokat a férfiakat, akiket saját démonaik emésztenek. Ez arra késztet, hogy szűkítsem a távolságunkat. Amikor az ujjaim hegye a könyökéhez ér, visszatér a jelenbe.

– Ha bárhová eljuthatsz, Silas, akkor menj! – biztatom gyengéden.

– Ha a Diadalszekér el akar jutni valahová, először látnia kell azt a helyet.

– A padlód egy térkép.

Megdermed, a puha fény árnyékot vet az arca markáns vonásaira.

– Nem számít, én mit akarok vagy nem akarok… Ennek így kell lennie, a királyság érdekében.

– Csak magadat áltatod. – Ennél csak csúnyább gondolatok futnak át az agyamon „a királyság érdekében” szófordulat hallatán.

– Nem ismersz engem – emlékeztet. Leejtem róla a kezemet. Igaza van.

– Tényleg nem. De senkinek nem kellene lemondania a világról.

– Épphogy a Világért harcolunk. – Biztató mosolyt vet rám, de a tekintete üres marad, amitől még jobban megsajdul a szívem. – Mihelyt megkaparintjuk a huszonegyedik Nagy Arkánumot, Oricalis úgy virágzik majd, mint eddig soha. Elhozzuk az új kort! – Mintha egy könyvből olvasna. Üresen, színtelenül.

– Elhiszed ezt a süket dumát?

– Biztosítalak, nem süket duma. – Micsoda ünnepélyes komolyság… hozzá ez a komor arc. Jobban szíven üt, mint Kaelis minden addigi tirádája: Silas őszintén hisz ebben.

A Világ, a vágykártyák adu ásza. Ha tényleg létezik, akkor magam is használhatnám… Visszatér az eszelős remény, ami akkor lobbant bennem, amikor Kaelis először említette. Megváltoztathatja az életemet – minden újra olyan lehet, mint Anya halála előtt, amilyennek lennie kellene.

– Tarts velem ma este.

Egy sóhajjal nyugtázza, hogy ott vagyunk, ahol elkezdtük.

– Nem tehetem. És te sem.

Lenyelek egy bosszús nyögést.

– Ha nem énértem, akkor a húgomért, és a szívedben elfoglalt helyéért.

– Ez nem…

– Két kártya, Silas. Elmegyünk, aztán visszajövünk. Még csak le sem fogunk bukni. – A levegőbe beszélek, még azt sem tudom, én magam elhiszem-e. De bármit mondanék, hogy kijussak innen. Silas okkal ölt kétkedő arcot. Finoman változtatok a haditerven.

– Mitől lesz egy hely „új”?

– Ha olyan helyen állok, ahol semmi ismerőset nem látok.

– Remek. Akkor rengeteg új helyen meg fogsz fordulni, miközben előkerítjük a családomat. Két új kártyát is festhetsz majd, ha nem többet. – Két kézzel fogom meg az övét, könyörgő hangsúllyal és tekintettel nézek fel rá. – Kérlek!

Egy sóhajjal kiszabadítja a kezét, és az asztalához lép. Mire eszembe jutna, hogy vesztettem, elővesz két tarot-kártyát az asztala lapját ellepő kacatok és festőkellékek zűrzavarából. Az elsőt egy közeli batyuba teszi a festőkészlete társaságában, utána feltűri a ruhája ujját, amivel megmutatja az alkarja kötélszerű izmait.

Egy percig ráérősen gyönyörködik a második kártyában, aztán hozzám fordul. Észreveszem a tinta ezüstös ragyogását.

– Még sosem láttam ilyen színű tintát.

– A Nagy Arkánumok tintája ezüstté válik, amikor sikeresen megfestenek egy Nagy kártyát. Innen tudják, hogy sikerült – magyarázza.

– Tintától függetlenül? – Ezt már hallottam Myriontól, de jobb biztosra menni. Ha két embertől hallom ugyanazt, esélyesebb, hogy igaz.

Bólint.

– Lenyűgöző… – Legalább megvan a siker jele, ha újabb komoly próbát tennék egy Nagy Arkánum festésével.

– Készen állsz? – A hangja higgadt. Bezzeg a szemében ugyanúgy csilloghat izgatottság, mint félelem. – Csak megyünk, és jövünk.

– Add ide a kártyát, hogy én…

– Nem! – A határozott tiltakozása dacára finoman mosolyog. – Arinára is lehetett számítani sunnyogás vagy makacsság dolgában; te még őt is alulmúlhatod. Nem hagyom, hogy megérintsd ezt a kártyát, és kámforrá válj. Veled megyek, és visszahozlak. Az eltűnésed túl kockázatos lenne nekem.

– Legyen – bólintok. – Ne vidd vásárra a bőröd. Elvégre te teszel szívességet nekem.

Biztosan hisz nekem, mert felemeli a Diadalszekeret. Első kézből láthatom egy Nagy használatát – mégpedig ezúttal nem ellenem –, és ráadásul még ki is juthatok innen? Már nem csak a vérveszteségtől szédelgek. A reménytől is be lehet rúgni.

Gyakorlott könnyedséggel, finoman kifúj. A kártya felemelkedik, a sarkán egyensúlyoz az ujja hegyén. Felizzik, mire távoli lónyihogást hallok. A papír fehér fény sziporkázó szálainak ezreivé bomlik. A ragyogó ezüstszalagok kört alkotnak körülöttünk. A világa olyan hátborzongató árnyat vet Silas arcára, hogy szinte alattomosnak látszik.

De nem kételkedem benne. Egy pillanatra sem. Arina bízott benne, így én is fogok.

Ahogy a kör bekebelez minket, a világ kifordul a sarkából, Silas menedéke pedig elillan előlünk, hogy a messzi külvilág vegye át a helyét.

22

A KETTŐNKET KÖRÜLVEVŐ KÖR KÁPRÁZATOS FÉNYE ELILLAN, egy lelakott hálószoba marad a nyomán. A kupolás mennyezetről lógó csillár az utóbbi időben bizonyosan több pókot látott, mint lángot. A széles, baldachinos ágy legalább annyi port összegyűjtött, mint a kopottas pokrócok.

– Hová hoztál?

– Egy elhagyatott kúriába a Csillagszóró utca szélén. Annak idején itt képezték a város arkánistáit, és titokban még a kehelyhez zarándokoló nemesek is megpihenhettek itt… mielőtt minden arkánumoktatás az akadémia markába és Kaelis fennhatósága alá került.

Az akadémia megalapítása előtt minden klán maga oktatta a sajátjait, önállóan nevelte a családjaiba és a földjére született arkánistákat. Anya mesélte, hogy a klánok ugyanúgy véget nem érő háborút vívtak az arkánistákért, mint egykor királyságokként a kártyák alapanyagaiért. A klánok között csak fokozta a feszültséget, ha valamelyik szerencsésebbnek bizonyult, és több arkánista látott napvilágot a vidékén. Ennek egyenes következménye lett a hatalomirigység és végül a Klánirtás – egy legendás háború, ami a klánok felét eltörölte. E háborúból nőtt ki Oricalis, és megszülettek az arkánistákat szabályozó törvények.

E múlt fényében az akadémia majdhogynem… igazságos. Egyenlő oktatást teremtett minden arkánistának, és lehetővé tette, hogy a klánok – s elméletileg minden tagjuk, származástól függetlenül – egyformán hozzáférjenek a mágiához. Hála neki, minden arkánista a kehely elé járulhatott, hogy a veleszületett képességeitől függetlenül kiteljesítse a benne rejlő lehetőségeket. De az akadémia csupán új köntösbe csomagolt régi módi volt arra, hogy baromként bánjon a néppel, és a felettük állók kezébe terelje a szolgálataikat és az erejüket.

– Honnan tudsz róla? – Eszembe jut, hogy tudnia kellett a helyről, hogy ideteleportálhasson, pedig Kaelis alatt jutott be az akadémiára. Nem járhatott itt.

– Miután fény derült arra, hogy Nagy vagyok, idehoztak… ebbe a szobába. Az akadémia még gyerekcipőben járt, az erőim pedig hamarabb megjelentek, mint másoknál. – Dacos arcán bezártság. A hangja pedig úgy kong, mint a környező elhagyatott szobák. – A családom…

– Mi történt velük? – Az az üveges pillantás, az az üresség… ismerős. – Mit tettek velük azok? – Silas tekintete az enyémet keresi, visszatér belé az élet. Keserű mosollyal fogadom. Nyílt titok, kikre célzok, mindketten tudjuk: Kaelis, a korona, klánok, az egész átkozott rendszer. – Tudom, mit tesznek a magunkfajtákkal, a magunkfajták családjával és szeretteivel. Főleg, ha az a család veszi a bátorságot, hogy rejtegessen minket.

– Mint téged a te családod? – Finom tapogatózásnak szánja a kérdést, mégis engedek neki. Nem tudom megállni: önmagamat látom benne – rokon lelket.

– Nem te vagy az egyetlen, akinek korán kiütközött a képessége. Az anyám… hamarabb tudta, mi vagyok, mint én magam. Mindent megtett, hogy elrejtsen engem… és önmagát.

– Bejegyzetlen arkánista volt?! – suttogja, mintha fogdmegek rejtőznének a közelünkben. – Ráadásul makulátlan is?

Bólintok.

– Az életével fizetett érte. – Talán többel is… ha jó nyomon jár a növekvő gyanúm. Kaelis kétségkívül már tudta egy ideje, mi vagyok. Miközben ő megalapította az akadémiát, Arina és én az utcán éltünk a híd túloldalán. – A húgommal megesküdtünk, hogy megtaláljuk a gyilkosát, és megbosszuljuk, ha addig élünk is.

– Említette.

– Tényleg? – Arra számítottam, hogy szűkmarkúbban bánt az információkkal, de… ezek szerint mégsem.

Bólint.

– Sikerült bosszút állnod, mielőtt a Halazarba küldtek?

Megrázom a fejem.

– Csak a kétségeim és egy megérzés mentén vágtam bele. Utána előkerítettem Anya néhány munkatársát, akik nem egészen ugyanúgy adták elő, mi történt aznap, mint a fogdmegek. Találtam egy alakot, aki látta a kötelét a Meredélynél, és úgy tűnt, elvágták. Egyszer a fogdmegek egyik nyilvántartójába is sikerült belopóznom. De hiába.

– Nyilvántartják a Meredélynél történt baleseteket? – kérdezi tapogatózva. Kihallom az igazi kérdését: foglalkoznak annyira a magunkfajta aljanéppel, hogy feljegyezzék egyáltalán a halálunkat?

– Nem részletesen, de legalább bejegyzik egy főkönyvbe. Főleg azoknak, akik már végeztek a kötelező szolgálatukkal a Meredélynél, és ő már a másodikat csinálta, pénzért. Kiderítettem, hogy előző nap Stelliseket állítottak a Meredélyhez. De az anyám halálának napját nyomtalanul kitépték a könyvből. – A homlokomat ráncolom. Miután Bristara bevett minket Arinával a Kárhozottak Klubjába, a lelkemre kötötte, hogy álljak le a kereséssel. Amikor megtudta, hogy hiába, figyelmeztetett, hogy olyan szellemeket hajszolok, amiket nem szabad megtalálni. Mert ha a fogdmegek elkenték… akkor befolyásos emberekhez lehet köze. Ami csak megerősített abban, hogy folytatnom kell a kutatást. Annyit tudtam, hogy Anya törvényellenes dolgokba keveredett. A kelleténél többször tett keresztbe a koronának, ami könnyűszerrel végezhetett vele. De az a mai napig rejtély, miért ölték meg titokban, amikor bíróság előtt is halálra ítélhették volna. – Egy darabig minden nyom kihűlt… egy szerencsés véletlenig. Legalábbis annak hittem. Nem jött be.

Az egyik ablakhoz lépek, mintha eltávolodhatnék ettől a beszélgetéstől – és a kudarc emlékétől, ami lebuktatott. Hiba volt megbízni Grivben. Csak futólag ismertem, de mintha mindig tudta volna, mit kell hallanom – és mit mondjon, hogy vakon megbízzak benne. Persze nem lehetett nehéz dolga, hiszen ha szóba kerül Anya halála és a nemesség, a mai napig ami a szívemen, az a számon.

A függöny himlőhelyes az éhes molyok nyomán. Meglep, hogy az anyag nem mállik szét az érintésemre, ahogy elhúzom, és feltárom az odakint elterülő Koronavárost.

A városnegyedek úgy állnak össze, mint egy rongyszőnyeg. A lámpásoktól és reflektoroktól ragyogó körzetek határvonal nélkül folynak egybe az olyanokkal, ahol az ablakokat vastagon lepő mocskon még a gyertyafény sem képes áthatolni. Egy ilyen sötét foltot mágia vagy mesterséges világítás helyett inkább csillagfény borít. A nyomornegyed kelet felé terpeszkedik, a várost ölelő hegyek lába felé – a kétségbeesés verme… és egyben az ellenállás fészke.

Silas jelenik meg mellettem.

– Órákig bámultam ki ezen az ablakon.

Hümmögök, a lábamat váltogatom, az ablakpárkánynak dőlök. Elbír, ami meglep ebben a lelakott szobában. Nem szólalok meg, várok.

– Reménykedtem, hogy talán meglátom odalent az utcán sétálni a családomat – böki ki végül Silas.

– Mi történt velük?

– Én… nem tudom. – Silas tanácstalanul dörzsöli a homlokát. Mintha ezt még soha senkinek nem mesélte volna el. – Néha bebeszélem magamnak, hogy ha követem a korona szabályait, és mindent jól csinálok, talán kideríthetem.

Okkal ódzkodott ennyire az elindulástól. A kósza gondolat, hogy faképnél hagyom, lassacskán elfakul bennem. Ezt senki nem érdemli… pláne azok után, amiket én átéltem, és ha még van esély arra, hogy él a családja.

– Használd fel őket, Silas – tanácsolom –, de sose bízz bennük.

– Te bízol Kaelisben?

– Nem.

– Pedig a jegyese vagy.

– Ami egy ideiglenes, előnyös megállapodás – mondom ezt magamnak és neki. – Amikor már nem veszem hasznát, felbontom, és újra ellenségek leszünk.

– Szerinted segíthet megtalálni az anyád gyilkosát?

– Lehetséges. – Felsóhajtok. A tüdőmet megtölti a kárpitból áradó állott levegő. Évek óta ez az egyetlen küldetés éltet. Egyedül ez adott nekünk célt Arinával, amikor minden más veszni látszott.

Anya halála után semmi nem volt ugyanolyan. Szülő és tanár volt egy személyben, mindkettő odalett. Akárcsak az otthonunk. Az igazság kiderítésére adtuk a fejünket. Arra, hogy áttörünk minden korlátot, még akkor is, ha az szembement a koronával és a törvényeivel. A bosszú Anyát nem adhatja vissza, de talán némi békét igen.

– De mindent a maga idejében! Először arról akarok meggyőződni, hogy a családom biztonságban van, és visszatérhetek közéjük, semmi több – mondom.

Silas kissé leszegi az állát, a padlóra süti a szemét.

– Én bármit megadnék, hogy viszontlássam a családomat…

– Talán a klub nyomra vezethet. Megesett már, hogy segítettünk ilyesmiben, ez a dolgunk. – Ellököm magam az ablaktól. – Tudom, hol vagyunk. Itt vannak, egy köpésre. – Idefentről nem látom a Kárhozottak Klubját, de vannak tájékozódási pontok, amiket úgy ismerek, mint a tenyeremet.

– Csak ne felejtsünk el megállni nekem tintáért. – Megrántja azt a vállát, amiről a festőkészletes batyuja lóg.

– Természetesen. – Alig várom, hogy lássam egy Nagy Arkánumkártya sikeres megfestését. Az talán irányt mutat a saját kártyám dolgában.

Kivezet a hálószoba ajtaján, aztán át a letűnt kor e maradványának roskatag szobáin. Miután lemegyünk a lépcsőn, a kapu helyett a konyha felé fordulunk. Hátul egy kisebb személyzeti ajtó nyílik – a mellékutcán át észrevétlenebbül távozhatunk. Ki tudja, mekkora a forgalom azon a főúton, amin ez a kúria áll, bár a ház állapotát elnézve elég gyér lehet.

Silas a küszöbön habozik, a szeme ragyog a tompa fényben. Összemenni látszik, leszegi a vállát. Ahhoz képest, milyen megtermett férfiember, és mekkorák az izmai, ügyesen adja a szürke nímandot.

Náluk van a családja. Nem mondta ki nyíltan, de a körülmények fényében okkal hihetjük, hogy ez a helyzet. Egy kézzelfogható ketrec mit sem érne olyasvalaki ellen, aki bárhová eljuthat a varázserejével.

– Silas… – Habozok, el sem hiszem, mit készülök mondani. Tényleg le fogok tenni a tervemről, hogy hátat fordítok neki, és maradéktalanul visszanyerem a szabadságomat. – Ha itt akarsz maradni, tedd azt, majd visszajövök. Vagy add ide a másik Diadalszekérkártyát, és visszatérek a szobádba, amikor végeztem.

– Nem veszítelek szem elől.

Erre feléje fordulok.

– Igazad van, felmerült bennem, hogy olajra lépjek. De most, hogy tudom, kezükben tartják a családodat, nem fogok. Nem tehetem. Azok után, amit velem és az enyéimmel tettek, nem ítélhetek mást ilyen kínra.

Kényelmetlenül feszeng, az arcizmai belharcról árulkodnak.

– Nem tudok megbízni benned.

– Érthető – bólintok. – Csak most találkoztunk, és én is kételkedem benned.

– Pedig megmentettem az életed. – Őszinte meghökkenéssel mondja.

– Akárcsak Kaelis. – Ez befogja a száját. – Ha készen állsz, mehetünk.

Silas ráérősen átlépi a küszöböt. Megáll, az égnek emeli a fejét, és megtölti a tüdejét. Eszembe jut, mit csináltam abban a pillanatban, amikor beléptem a melegházba. A szabadság első kóstolója a szélben. Még akkor is, ha a „szabadság” alig több puszta délibábnál.

Lassan újabb lépést teszünk, együtt. És még egyet. Ő vezet, én követem. Minden megállását. Minden lépését.

Mire észbe kapnék, már rohanunk is.

Végigloholunk egy sikátoron, aztán ki az utcára. Az élre állok, a Kárhozottak Klubja felé irányítom a lépteinket. Törvény elől menekülő utcakölykök módjára cikázunk a köpenyes-estélyis sokaság között. Kiáltások erednek utánunk, de léptek nem követik őket. Úgysem érnének a nyomunkba.

A sötétség hajt minket. A mocsok. Ki a szűk koporsóból, amibe belepréseltek minket.

Amikor már hasogat az oldalam, mintha fel akarna szakadni, Silast magammal rántom egy benyílóba. Az Ékes-körzet peremén járunk, egyre ritkulnak az aranymázas lámpaoszlopok, amikről a nevét kapta. Szinte ide érződik Patkányvár szaga. Csak gyorsan átvágunk a Kőlépőkön, és aztán fel az Érme-dombra, a Kárhozottak Klubjához.

Amint közeledünk, már a számban van a nagyszalonban felszolgált habzóbor édessége, mint a nyári levegő minden egyes kortya.

– Kaphatok egy másodpercet? – kérdi Silas. Közel sem fulladt ki annyira, mint én. Újabb bizonyíték arra, mennyire elhagytam magam.

Bólintok, és megtörlöm csatakos homlokomat. Silas leül, felhúzza a térdét, felteszi rá a táskáját, és elővesz néhány festőeszközt. Ugyanolyan papírt, amilyet én használok, és az átlagosnál is átlagosabb tintát. Mégis iszonyatos erőhullámot érzek, miközben rajzol. Remélem, nem veszi észre, milyen figyelmesen lesem.

– Hová tartunk? – kérdi.

– A Kárhozottak Klubjába.

Helyeslőn mordul; Arina már biztosan említette. Lecsúszok melléje. Ahogy odalent kuporgunk, a késő esti sétára indult maroknyi járókelő egy pillantásra sem méltat minket. Ettől még Silas egy füzetbe rejti a kártyáit festés közben, hogy úgy tűnjön, mintha csak jegyzetelgetne. Hintók csattognak tova, az utasaiknak nem is létezünk.

– Furcsa visszatérni ide.

– El tudom képzelni, a Halazar után. – Beszéd közben nem néz rám, számára most csak az alkotás létezik.

– Nem csak amiatt… Hiszed vagy nem, én és a húgom innen nem messze születtünk.

– Tényleg? – Megtorpan a pennája. – Azt mondta, Penészlyukban nőttetek fel, mielőtt az utcára kerültetek.

– Nem voltunk mindig ott. De a kora miatt csak ennyi maradhatott meg neki… Anyánkkal mostohán bánt az élet, és Penészlyukban kötöttünk ki, miután jöttek a behajtók. Anya ezért volt kénytelen még öt évet lehúzni a Meredélyben. Az első ötöt még a születésem előtt elvégezte. A másodikért kapott fizetésből húztuk ki. – De nem volt elég az öt év alatt lassan csordogáló bére. Így Anya mellékest vállalt, arkánistáknak segített – pénz és meggyőződés egyaránt hajtotta. Elvből cselekedett, amiben követtem a példáját.

– Miután meghalt – folytatom –, megjelentek a fogdmegek, és kis híján meglátták a nekünk hátrahagyott festőeszközeit. Rögtön azzal jöttek, hogy kezdjem korábban a szolgálatomat a Meredélynél, hiszen én lettem a kenyérkereső… Nem hagyhattam, hogy a tintaalapanyagok gyűjtögetése engem is elszakítson Arinától, mint Anyát. Így az utcára menekültünk, ott elkerülhettük a fogdmegeket.

Ezának hála még élesen él a fejemben Anya arca. Nem is tudom, gyűlöletet vagy furcsa hálát érzek iránta ezért. De az idő lassan már elhomályosítja az alaposan kiérdemelt apró szarkalábait és a derű ráncait. Amiket nem akarok elfelejteni.

– Tényleg a Meredélybe kényszerítettek volna egy gyereket? – Silas látványosan kételkedik. Az akadémiához hasonlóan ott is húszévesen kötelező kezdeni.

– Talán. Talán nem. Eszem ágában sem volt megvárni, hogy kiderüljön, üres fenyegetés-e, vagy nem. – Vállat vonok. – Ráadásul ha ők álltak Anya halála mögött, nem akartam, hogy a nyomunkra bukkanhassanak.

Silas arca elárulja, hogy ezt minden további nélkül meg tudja érteni.

– Apád hol bujkált ezalatt?

– Sosem ismertem. – Halovány, ködös emlékek töltenek el a férfiról, amikor annak idején még abban a csillogással teli úri lakban éltünk. De semmi konkrét. – Anya nem beszélt róla. Csak annyit tudok, hogy miután elment, ránk járt a rúd. Nem értünk neki annyit, hogy visszajöjjön értünk, azaz nekem sem volt okom a nyomába eredni. Ha halottak voltunk a szemében, akkor ő is az nekünk.

– A távoli Chevalyer-rokonokhoz is hiába fordultatok volna?

A nyáréj balzsamos levegője dacára ellenálhatatlanul próbál rám törni a borzongás. Arina elmondta neki a nevünket? Az igazi nevünket? A nevet, amiről Anya a lelkünkre kötötte, hogy csak azokkal osszuk meg, akikre az életünket is rábíznánk? A nevünk a mi különleges kártyánk, mondogatta nekem Anya. A legértékesebb kincsünk és a legféltettebb titkunk.

– Arina említette – mondja szelíden, mintha a fejembe látna.

– Csak így tudhattad meg a nevet. – Erőltetett mosollyal próbálom elűzni a nyugtalanságomat. – Miért nem szólítottál így az elejétől kezdve? Kevésbé kételkedtem volna benned.

– Tényleg?

– Magunknak valók vagyunk – Így is lehet mondani. – Ha ő elmondta neked az igazi nevünket, akkor megbízott benned. – Silas biztosan érzi a pillantásomat, mert felszegi az állát, és állja a tekintetemet. Hosszú, végtelen pillanatokon át viszonzom. – És ha ő ennyire bízott benned, akkor én is.

Kinyitja, majd becsukja a száját, nyilván nem talál szavakat. Végül röpke, őszinte mosoly jelenik meg az arcán.

– Akkor úgy foglak hívni, ahogy neked tetszik. – Aki keres, az talál.

– Egyelőre Redwinnek. A többit verd ki a fejedből.

– Akkor Redwin. – Egy vonással végez a munkával. Lenyűgöz, ahogy a fekete tinta sziporkázó ezüstté szárad. Silas a festőkészlet társaságában becsúsztatja a kártyát a tarisznyájába, annak a pántját pedig átveti a fején.

Mondania sem kell, már fel is állok.

A klubig hátralevő utat lassabban tesszük meg. Egyenletes tempót diktálunk, de időközben eloszlott a szabadság első, részegítő köde, ami induláskor a fejünkbe szállt. Néhány sarkonként kivárunk egy békés szegletben – legyen az egy nyilvános pad, egy sikátor vagy egy bezárt kávéház előtti asztalka.

Ez utóbbi után a lábamon újra úrrá lesz a lendület. Olyan közel vagyunk… Elég közel ahhoz, hogy ne legyen több megálló vagy vargabetű. A barátaim – a családom, a világom élő-lélegző szívverése. Úgy fogom szorítani Arinát, hogy kiugrik a szeme. Felfalom Jura minden sütijét, és addig fogok vitatkozni Twinóval bármilyen zöldségről, amíg el nem kékül az arcunk, Ren pedig a szemét forgatja majd kettőnkre.

Az egyre ismerősebb utcák láttán tovább gyorsítom a tempót. Annyira, hogy fel sem tűnnek az apró furcsaságok. Annak a jelei, hogy az Érme-domb megváltozott, mióta elmentem innen. Itt egy bedeszkázott ajtó, ott egy betört és úgy hagyott ablak, az egykor életteli utcák néma üressége mindenütt. Fel sem fogom, mi ez az egész.

Amíg… be nem fordulok az utolsó sarkon.

Botladozni kezdek. Csak húzom a cipőm orrát, ami beleakad egy repedésbe. Csak Silas ment meg a térdre eséstől. Bár ne tenné. Bár hagyna összeomlani.

A Kárhozottak Klubja… Ami befogadott minket Arinával az utcán töltött évek után. Az első hely, amit Anya halála után otthonnak éreztem, és az utolsó, ahol láttam a húgom arcát…

A helyén csupán hideg, kormos romok tátongó szakadéka fogad.

23

TOMPA BÉNULTSÁG VESZ ERŐT RAJTAM. Ugyanaz a minden pocikámat átható bizsergés, ami Anya halálhírére elöntött. Ugyanaz a zsibbadás, mint amikor a fogdmegek a padlóra tepertek a bíró előtt, aki a Halazarba küldött.

– Nincs… már… – Legszívesebben olyan erővel sikoltanék, hogy betöltse az előttem tátongó vermet. A romok több hónaposnak tűnnek. Régi kegyetlenség nyomai.

– Az épület nincs, de a lakói bárhol lehetnek. – Gyógyír Silas derűlátása.

Igaza van. Noha a szívem szanaszét hasad, a kétségbeesés lehúz, a kérdések pedig szaporodnak, a lábamba visszatér az erő. Nem segítek senkinek, pláne magamnak, ha összeomlok.

– Szerinted hová mehettek végszükségben? – Silas nyilván kapaszkodót próbál nyújtani. Jelen pillanatban egy köszönő szóra sem telik tőlem, de mindenképp be fogom pótolni, mihelyt kitisztulnak a gondolataim.

Kipislogom a mindenáron legyűrt könnyeket, és megragadom az egyetlen reménysugarat, ami átsegített a Halazaron.

– Csak egyetlen helyre.

– Hová?

– Egy alagútrendszer bejáratához… ami kivezet a városból. – Elég közel ahhoz, hogy a klubból könnyen elérhessék. De nem innen indul, nehogy egy razziánál leleplezzék.

– Ki a városból? – Meglepettnek tűnik. Bólintok. Örülök, hogy ezek szerint Arina nem mondott el neki mindent. Mivel Koronaváros határa a tenger és egy folyó, szigorúan szabályozzák, hogy Oricalis továbbra is vaskézzel foghassa a kereskedelmet.

Silasszal a nyomomban vágok neki a mellékutcáknak, amelyek a Kárhozottak Klubjának egykor helyet adó térről szétágaznak. Megállok egy jeltelen vasajtó előtt, utána szétnézek mindkét irányba, végül fel az ablakokra. Életnek sehol semmi nyoma. Amikor visszanézek az ajtóra, elszorul a mellkasom. Feltörték a zárat.

Benyomom az ajtót. Odabent semmi, se szerszámok, se üzenetek. Hátul a tárva-nyitva álló csapóajtó émelyítő látványa fogad.

– Ne…! – A helyiségbe botladozok, hogy lenézzek a csapóajtón. A város alatti alagútrendszerbe vezető létra helyén girbegurba fémroncs tűnik el a törmelékben. Az átjáró beomlott. – Nem, nem, nem!

– Talán máshová mentek?

– Nincs más! – Minden szót elharapok, nehogy ráreccsenjek. – Ez a járat volt a kiutunk. A készletraktárunkhoz vezetett. Sosem hagyták volna így nyitva. Ha lebuktak… – A hajamba túrva töröm a fejem, említett-e Bristara más lehetőséget. Biztosan akadtak még útjaik. De ki tudja, hol? – Picsába! – A falra csapok az öklömmel. De a szó hangosabban visszhangzik az apró, szűk szobában.

– Clara…! – Silas már tehetetlen. Eddig tudott biztatni.

– Nem tudom, hová mehettek még… – Elcsuklik a hangom a beismerés súlyától. – Ha a fogdmegek ismerték ezt az utat, akkor csak arra tudok gondolni, hogy mindet ismerték. – Szembefordulok vele. – Mit mondott még Arina? Talán a letartóztatásom után okkal hitték, hogy szorul a hurok, és felszívódtak, mielőtt a klubot lerombolták, a járatunkat pedig feldúlták.

Megrázza a fejét.

– Még szép, hogy nem… – Szívből sóhajtok. Csak azt tartotta meg magának, amit mindennél jobban akartam hallani tőle. Arina és a többiek még életben lehetnek – ebben fogok hinni, amíg be nem bizonyosodik az ellenkezője –, de fogalmam sincs, hogy találjam meg őket.

– Folytassuk a keresést! – javasolja.

– Megígértem, hogy visszamegyünk.

– Vissza is fogunk. De még van egy kis időnk. – Silas megszorítja a vállamat, mire feléje fordulok. Biztató mosoly sugárzik az arcán. – Ha már eddig eljöttél… bánni fogod, ha meg sem próbálod.

Bólintok, és visszatérünk a sikátorba. Minden út, ami beugrik, zsákutcába vezet. Minden épület, amit egykor ismertem, önmaga árnyéka. A színek és az élet néhai helyét tompa pacák veszik át. Minden elmosódik, egybeolvad az összes épület, az összes utca.

De ekkor Silas hirtelen szusszanására magamhoz térek.

– Clara!

A következő szóra már nem marad ideje. Kérges tenyér tapad a számra. Az ereimet pánik és düh árasztja el, ahogy elmarnak az utcáról, és egy sikátorba vonszolnak.

Megragadom a tettes hüvelykujját, annál fogva fejtem le a kezét az arcomról. Talán még lábadozok a halazari kínok és elhanyagoltság után, de ettől még megmaradtam a régi Clarának, aki ezeken az utcákon nőtt fel. A Koronavárosban leélt ifjúságom olyan gyilkos pengévé kovácsolta az ösztöneimet, ami sosem fog kicsorbulni.

A csípőmhöz kapok, kártyák röppennek a paklimból. Csapásra készen megperdülök.

A Húsznak hála megállom.

– Gregor?! – nyögöm kifulladva a hüledezés és a megkönnyebbülés keverékével.

– Az egyszeri és megismételhetetlen. – Elhúzza a balját az örökké a jobb felkarjára szíjazott paklitól, és átölel. – Elnézést, amiért lefogtalak. Nem akartam, hogy jelenetet rendezz ország-világ előtt.

A Halazar óta még mindig nem barátkoztam meg az emberi érintéssel. Nem bánom. Sosem bántam. De miután hónapokig a verés volt az egyetlen érzés… Olyan merevség költözik a vállamba, amit csak tudatosan lazíthatok el. Erőltetnem kell a karomat, hogy viszonozza Gregor barátságos ölelését. Nem akarom, hogy a Halazar elszakítson a barátaimtól. Nem is fog. Gregor úgy ropogtat meg, mintha ezt ő is tudná. Igyekszem kifújni a börtön legmakacsabb maradványait is.

Megnézem magamnak, miközben hátrébb lépek. Ismerős, kopottas bőrkabátja kiemeli a széles vállát és a tagbaszakadt törzsét. Sötét, bronzszínű szemére busa barna szemöldök borul. Sápadt bőrű állán borosta serceg, a testvére az egykori haja helyén maradt sörtének.

– Leborotváltad a fejed? – Egyszerűen muszáj végigsimítanom a tüskehaján.

– Majdnem egy éve nem láttál, és ezzel kezded? – Öblös nevetést hallat. – Baszod, Clara, azt hittem, meghaltál!

– Én? Soha! – Halványan vigyorgok.

– A hajam fele kihullott, azt hittem, elvisz az aggodalom. A többitől meg inkább megszabadultam. – Ő is megérinti a vékony tüsiréteget. – Vélemény?

– Haj ide vagy oda, még mindig ugyanaz a melák vagy. – Megmaradt a régi oktondi, túlméretezett mosolya, aminek láttán a sírás kerülget a megkönnyebbüléstől.

– De legalább szerethető? – Bizonyságot keres, amire semmi szüksége.

– Mi az, hogy!

– Ezt akartam hallani. – Gregor ellép, és mintha kicserélték volna, ahogy Silashoz fordul. A melegség elpárolog, mint csatornavíz a nyári napon. – Hát te?

– Jóbarát – biztosítom Gregort. – Neki köszönhetem, hogy ide tudtam jutni. – Egyedül vajon találtam volna kiutat? Idővel biztosan. De Silas kétségkívül hozzátette a magáét. És nem kellett a lebukást kockáztatnom azzal, hogy valami sületlenséget művelek Ravin estélyén.

– Ezt a történetet mindenképp hallanom kell. És a többieknek is.

– A többiek? – Megdobban a szívem.

– Igen, erre gyertek, először tűnjünk el az utcáról… ne időzzünk itt túl sokáig!

– Megmaradtál bajkeverőnek? – Beállok mögéje. Silas lesz a sereghajtó, bár megneszelem a habozását. Biztatónak szánt pillantást vetek rá, de láthatóan nincs meggyőzve.

– Miért, lehetnék más is? – Gregor cinkosan mosolyog. – Most pedig, húzzátok be a nyakatokat; csak az hiányzik, hogy felismerjen valaki, aki korántsem ilyen barátságos. Pedig téged is megkopasztottak. – Leszegem az állam. Emberfeletti erővel tudom csak elfojtani a saját kérdéseimet.

Elkerüljük a főutat, inkább a téglaházak közötti mellékutcákon maradunk. Óvatosságból sosem elég, így mélyen hallgatunk, pedig szétfeszítenek a kérdések. Egy vaskapu mögött kerti ösvény indul egy keskeny lakóházhoz. A homlokzat visszafogott, de maga az épület épp olyan méltóságteljes, mint az egyébként tehetős környék. Elernyednek az izmaim, lassul a tempóm, és elpárolog belőlem a feszültség, ahogy eltölt a csak a Kárhozottak Klubja körül ismert biztonságérzet. Egy pillanatra elgyönyörködöm az épületben, a mellkasomban csomó feszül. Előre elönt a hazatérés érzése.

Egy szűkös előtérbe érünk. Amikor becsukom az ajtót, észreveszem az ívelt kilincs feletti betűpárt. K és K. Ugyanez a jelkép díszítette az ezüst karkötő belsejét, amit Arinának adtam, amikor elment az akadémiára.

– A Kárhozottak Klubja – suttogom, az ujjam végigsimítja a szinte észrevétlen éket, ami egykor a világot jelentette nekem.

– Bristara szerint mindenképp életben kell tartanunk a szellemét – jegyzi meg Gregor melegen, bár a szavait bánat árnyalja. A klub még mindig élne és virulna, ha nincs… ki tudja, micsoda. – Menjünk a szalonba! Ott kényelmesebb lesz.

A második ajtón át távozunk az előtérből, ahol a folyosó elágazik. Bal felől keskeny, egyenes lépcsősor visz az emeletre. A jobb oldalon ajtók követik egymást, a sor végén üvegajtó nyílik a hátsó, zárt udvarra. A bejárattól jobbra az első ajtó zárva van, a második, ami előtt elmegyünk, nincs.

Megtorpanok.

A keskeny konyhában Jura dúdolja magában a vidám nótákat, amiket annak idején hajószakácsként hallott a matrózoktól. Ha belegondolok… ezek annak idején a könyökömön jöttek ki. Most esküdni mernék rá, hogy életem legcsodásabb muzsikája. Hosszú, hollófekete haja hullámokban omlik a hátára, bőrének kreol színe kiemeli barna szeme pompáját.

Ez a szempár most felém fordul, és Jura sóbálvánnyá dermed. A kezében tartott fazék csörömpölve csattan a tűzhelyen – szerencsére eleve nem emelte magasra, így alig fröccsen a piros szószból a kövezetre. Jura futva borul a nyakamba. Ahogy átkarolom a derekát, elernyed, a térde összecsuklik. De ezer örömmel támogatom a kissé színpadias barátnőmet.

– Clara! Ne. Ne! El sem tudtam… – Kicsit hátralép, arcomat két tenyerébe fogja, a szeme tányérnyi. – Te vagy az? Tényleg te vagy! Azt hittem, meghaltál.

– Mondtam, hogy ő lógott meg! – Gregor az ajtófélfának dől.

– Azt mondtad, te is halottnak hittél – sandítok hátra Gregorra.

– Annak is, de aztán hallottam a szökevényről. – Vállat von. – Egyedül te lehetsz képes meglógni a Halazarból.

– Már így elterjedt a híre? – Elkomorodva válok el Jurától.

– Mi másról beszélne a város, ha nem a halazari szökevényről? – Hát Jurának ebben igaza van.

– A dokkoknál azt rebesgették a matrózok, hogy valaki úszva közeledett a vízben… egyenesen a Halazarból – teszi hozzá Gregor. – Mire értesítették a fogdmegeket, már nyoma veszett. Csak szóbeszéd volt, de a fogdmegek megerősíthették. Azóta a városban a riadókészültség és a pletyka az úr.

Rohadt élet. Nem tudom, honnan jött ez az ostoba remény, hogy ha meglógok az akadémiáról, nagyobb biztonságban leszek a városban. De Ravin szerint az őrök Koronavárost is átfésülik… Lehet, hogy még mindig a hamis nemességem és az eljegyzés Kaelisszel a legjobb álcám. A puszta gondolat is émelyítő.

– Gregor azóta minden áldott nap kimegy, hogy a régi klub körül keressen. – Jura megszorítja a kezem.

Azonnal a szeretetre méltó hústorony felé fordulok, hálás mosoly terül szét az arcomon. Nem csoda, hogy megtalált… Tudta, hová mennék. Azok után, hogy egy évig csak magamra számíthattam, kis híján elfelejtettem, milyen hihetetlen érzés, ha vigyáznak az emberre.

De mire szólhatnék, lassú, bizonytalan léptektől nyikorog a lépcső.

– Mi ez a zaj?

– Megint elkéstél – ciccegek epésen, pedig a szívem kidurranni készül. – Mihez kezdjek veled. Twino?

– Nem – leheli –, ez képtelenség…

– Dehogy az – biztosítom fennhangon. Twino olyan gyorsan rohan le a lépcsőn, ahogy tőle telik, én pedig elébe sietek a folyosón. Tágra nyílt szemmel és leesett állal mered rám, akárcsak Jura. Smaragdzöld selymei elütnek a bőre buja barnájától. Megnyugtató, hogy még ilyen fejetlenségben sem vesztette el a stílusérzékét. – Mint aki kísértetet látott!

– Ebben lehet valami. – Sebes csoszogását a sétapálcája kopogása húzza alá. A tarkóján vékony, göndör fürtök himbálóznak a lelógó kontyából. Széttárom a karom, szorosan átölelem, és hagyok neki egy percet, hogy visszanyerje az egyensúlyát a hirtelen sietség után. Amikor egyenesbe jön, hátrébb lép, és én alaposan végigmérhetem. Jottányit sem változott. Nyilván a szokásai sem, ha még – vagy már – fent van ezen a korai órán.

– Igazam volt – mondja Gregor Twinónak diadalmasan. – Jössz nekem eggyel!

– Ti fogadtatok arra, hogy én vagyok a híres halazari szökevény?! – Összehúzott szemmel pattog közöttük a tekintetem. Végül Twinón állapodik meg. – És ugye nem te tettél ellenem?

Bűntudatos képpel dörzsöli a tarkóját. Sóhaj tör fel belőlem, de mire tréfásan leteremthetném, félbeszakít egy újabb érkező.

– Végre visszatér a tékozló leány – jegyzi meg egy szelíd hang a lépcső középtájáról. Felnézek. Világéletemben felnéztem Bristarára – a Kárhozottak Klubja matrónájára, tulajdonosára és eredeti alapítójára.

Magasságban kettővel felér. Tekintélyes, pedig az évek során az izomzata veszített a feszességéből. Deres haját zilált kontyba fogta a tarkóján, és éles, lila szemmel néz le rám a téglalap alakú szemüvege felett.

– Hát, itt volnék. – Csak ennyit sikerül kinyögnöm. Mintha újra gyerek lennék, aki kiosont takarodó után.

– Üdv végre újra itthon, Clara. – Bristara tekintete Silasra vándorol. Aki kicsit kihúzza magát. – És ő kicsoda?

– Segített idejutni. – Azonnal rájövök, hogy nincs az ínyére, hogy Silas betolakodott e menedékbe, és nem tudom elfojtani a hangomban csendülő védelmező élt. Szinte tapintható az asszony neheztelése, aki tizenhat éves korom óta nevelt.

– Egy kicsit… menjek ki? – Silas feszengve fészkelődik.

– Azt hiszem, az lenne a legjobb. – Bristara a színtelen hang mestere. Ezt a képességét mindig csodáltam… már amikor nem nekem szólt a közönye. – Az első ajtó egy kis dolgozószobáé. Érezd otthon magad. – Utána a ház hátsó traktusa felé fordul, és a folyosó utolsó ajtajára int. – Mindenki más vonuljon a szalonba.

– Főzök egy teát. – A Jurához illően tárgyilagos közlés rögtön segít lehiggadnom. Bár ez nem az emlékeimben élő Kárhozottak Klubja, azok, akik akkor a legközelebb álltak hozzám, akik az intézmény lelkei voltak, most is itt vannak. Máris úgy érzem, mintha százszor jártam volna már ezen a folyosón.

A szalon díszítése minden részletében azt idézi, amiről hónapok óta álmodok. A bal oldali falat mélylila bársonydrapériák sora takarja. Ahogy célba veszünk két füles fotelt, a lábam hullócsillagmintás fekete szőnyegbe süpped, amely hátborzongatóan emlékeztet az akadémiai szobámra. A fotelek egy négyzet egyik oldalát adják, amit két párhuzamos kanapé és szemközt nagy márványkandalló egészít ki. Twino azon nyomban meg is gyújtja a tüzet a kandallóban, melynek párkányán faragott Kelyhek táncolnak Érmékkel, Kardok párbajoznak Botokkal. A csillagvésetes kristálycsillár meleg fénybe borítja a helyiséget. Azonnal rájövök, ki volt a belsőépítész.

– Öröm látni, hogy a szépérzéked még megvan – osztom meg Twinóval a korábbi gondolatomat.

Hetvenkedve kihúzza magát, végigsimít a hosszú, smaragdzöld köntösén.

– Talán kételkedtél benne?

– Az elmúlt évben szinte mindenben, pláne azután, hogy megláttam a klub maradványait – közlöm komoran, ahogy leülök.

– Hívom Rent. – Gregor célba veszi a lépcsőt, miközben Bristara belép a szalonba. – Ren! – Semmi. – Ren! – Még mindig semmi. – Ren, ébresztő! Clara visszajött!

Odafent mennydörgés támad, ami lezúg a lépcsőn, és tűzvörös haj száguldó maszatjaként torpan meg a folyosón. Röpke, megkönnyebbült sóhaj tör fel belőlem, ahogy belenézek a szeplőkkel övezett szempárba, melynek zöldje Twino ingjeit idézi. A srác vézna testén csak úgy lógnak a ruhák, a csipát dörzsöli a szeméből, aztán pislog, rám mered, megint dörzsöl, megint pislog.

– Clara! – Odaszökell, és szorosan átölel. Annak idején Ren volt a csapat legújabb tagja. Mihelyt tudtam, hogy komolyra fordult a kapcsolatuk Twinóval, számíthatott a feltétlen támogatásomra.

– Nem is más.

– Mi? De azt hittem… hogyan? – Ren kérdéseit ásítások szakítják félbe. Világéletében elsőként feküdt és elsőként kelt, hogy alkonyattól pirkadatig aludjon, mint a bunda. Velem szemben foglal helyet, Twino mellett.

– A számból vetted ki a szót – csatlakozik hozzájuk Gregor.

– Jura, becsuknád az ajtót? – Bristara a szalon közepét elfoglaló asztal végénél álló bőrfotelben foglal helyet, amikor Jura belép a konyhába nyíló tolóajtón.

A kezében ezüsttálca, azon teáskészlet és egy kistányérnyi a híres levendulás sütijéből, ami kétségkívül az itteni kert terméséből készült. Ren mindig szeretett kertészkedni. Jura leteszi a tálcát a kanapék közötti alacsony asztalra – én rögtön kiszolgálom magam –, aztán teljesíti Bristara kérését, végül leül mellém.

Egy éve nem éreztem magam annyira önmagamnak, mint itt, a barátaim körében, egy korty tea és egy falat sütemény után, így elő is veszem a témát, ami a leginkább nyugtalanít. Valaki hiányzik.

– Arina?

Ahogy azok öten összenéznek, a süti kicsúszik az ujjaim közül, és elfeledetten koppan a tányéron. Bristara szólal meg.

– Aznap este, amikor elfogtak… egy órával azután, hogy elmentél, a fogdmegek betörtek a Kárhozottak Klubjába. Hiába küzdöttünk, túlerőben voltak, és felkészülten jöttek…

A letaglózó érzés szinte a párnák közé présel. Az én lelkemen szárad. Semmi kétség… Ha nem megyek el, ha nem sétálok bele a csapdájukba, ötlik fel bennem, amit Bristara neheztelő pillantása húz alá.

– Annyira se törődtek a vendégekkel, hogy élve fogják el őket. – Gregor keze ökölbe szorul.

– Arina? – ismétlem halkabban, gyengébben, de sürgetőbben. Hallani akarom, mi történt velük, de a húgom… tudnom kell, mi történt a húgommal.

– Csak menekülésre futotta tőlünk. Igyekeztünk mindenkit kijuttatni, de kész káosz volt. – Jura leszegi az állát. – Arina… az azelőtti estén láttuk őt utoljára. Eleinte úgy gondoltuk, meghúzza magát, kockázatos lenne kiosonnia az akadémiáról, de később sem került elő a készletekkel, amiket onnan ígért. Azóta sem hallottunk felőle.

– Állítólag meglépett. Silas szerint egy malomba küldték: ez az úgynevezett „hivatalos verzió”. – A kijelentés végén tapintható kétségbeeséssel emelem fel a reszkető hangomat, mintha kérdésnek szánnám. Pedig az igazi kérdést magamban tartom. Mert már tudják.

– Ennyi hozzánk is eljutott. – Twino merő zárkózottság, ami csak fokozza a szorongásomat. – Így utánajártunk.

– És?

Twino Bristarára pillant. Akárcsak a többiek, az elkínzott arcuk mindent elárul. Halálosan komor csönd tölti be a szobát.

– És? – ismétlem.

– Minden elcsípett pletyka és előásott irat szerint meghalt. – Bristara rezzenetlen arccal közli a hírt.

Kifut a vér az arcomból. A kétségbeesés ezer összetörő üvegtábla erejével sújt le rám. Megsüketít a fülemben zúgó vér. Újra elzsibbadnak az ujjaim. Bezzeg a szívem egyáltalán nem hajlandó verni. Megállította a remény egyetlen megmaradt morzsája.

– Megtalálták a testét?

– Nem – rázza a fejét Twino.

– Akkor semmi nem biztos – makacskodom.

– Clara… ismered Arinát – győzköd Gregor szelíden, a szavait fájdalom köti gúzsba. Az eltelt év dacára a szeme kíntól izzik. – Koraérett volt, merész, nagyképű, és nemigen törődött azzal, mi a négy színt várnak tőle. Ha életben lenne, tudnánk róla… vagy azért, mert híre jött volna, vagy ő maga jött volna vissza.

– Talán mégsem, ha úgy gondolta, hogy veszélyes lenne.

– Ilyen sokáig? – kételkedik komoran Bristara.

– El is foghatták.

– Oricalisban nem szokás foglyokat ejteni. – Bristara minden szava külön ökölcsapással ér fel.

– Engem is élve fogtak el.

– Furcsállom is. – Kissé összehúzza a szemét. Bristara kételyeivel nem foglalkozom. Egyelőre.

– Van esély. – Késként szegezem e szavakat bárki torkához, aki ellent mer mondani. Farkasszemet nézek Bristarával. De végül nem veszi fel a kesztyűt. – Arina ugyanolyan erős, mint én, és ezt ti is tudjátok. Amíg nem látom a csontjait, vagy nem öntik a kezembe a hamvait, van esély, hogy él.

– Hidd el, kerestük! – biztosít Jura. – És természetesen még mindig nyitva tartjuk a szemünket.

– Helyes. Mert nekem is jutott egy szál, amit követnem kell. – Felállok. – Méghozzá az Arkánum Akadémián.

24

– MICSODA? – VAKKANT GREGOR. – Te az akadémián jártál?

– Belopóztál? – pontosít Jura.

– Nem egészen… felvettek!

Ren viszolyogva fintorog.

– Azt hittem, lapítottál a szökés óta. Erre egyenesen bemasírozol az ellenség barlangjába?

– Miért iratkoztál be? – kérdi Gregor.

– Akkor biztonságosnak tűnt. – Nem tudom, mennyi magyarázatra futja tőlem, pedig érzem, hogy tartozom nekik az igazsággal. Döbbenet, de Twino ment meg a kifejtéstől.

– Miért mennél vissza? – Twinónak az számít, ami ránk vár, nem az, amin már túlestünk.

– Az az utolsó hely, ahol Arinát biztosan látták. Más szóval ott fogom megtalálni a legelső nyomot. – Akad egy ember, akinek tudnia kell az igazságot, és ezúttal ki fogom húzni belőle.

– Ne menj vissza oda, Clara! Tudod, mit mondott az anyád az erődbe lépésről. Ne kínozd az emlékét azzal, hogy a másik lánya is semmibe veszi a figyelmeztetését – szögezi le Bristara nyersen, de némi feddés felhőzi a hangját. Ismerte Anyát. Nem barátként, de elég bensőségesen ahhoz, hogy ismerje a hegyek alagútjait – ahol végül egy nap megtalált minket Arinával, és befogadott minket a klubjába.

– Az anyám halott. – Nem kiabálok, nem nyavalygok. Csupán egy vitathatatlan tényt közlök. Ki tudja, miért, mégis félrenéznek – mind, kivéve Bristarát. Ő továbbra is higgadtan néz rám. – Magával vitte a sírba, hogy milyen jövőt akart vagy éppenséggel nem akart nekünk.

– Tiszteld a kívánságait, és figyelj az intelmeire – közli Bristara, mintha Anya vele osztotta volna meg a vágyait és a feddéseit.

– Nekem már csak Arina maradt. Egyetlen lehetőséget sem vehetek semmibe, hogy megtaláljam.

– Mi a helyzet ezzel a családdal? – int Bristara az összegyűltekre. Egyikük sem néz felém.

Görcsbe rándul a gyomrom.

– Mind tudjátok… nekem…

– Meg kell találnod – fejezi be Twino helyettem. – A család az első, akár vér szerinti rokon, akár nem, egyre megy.

Egy emberként bólogatnak. De Bristara kétséget sugároz. Nem ereszt a fürkésző tekintete kalodájából. Nem tántorodok meg, és nem visszakozok. Bőven akadnak gyarlóságaim. Meggondolatlan vagyok és vakmerő. Forrófejű vagyok, és elszólom magam, ha tombolnak bennem az indulatok.

De senki, a világon senki nem vetheti a szememre, hogy nem vagyok hű a szeretteimhez.

– Még visszajövök – mondom, pedig én sem tudom, mikor teljesíthetem majd ezt az ígéretet… De Arina talált egy kiutat az iskolából, ami előbb vagy utóbb nekem is meglesz, Silas segítségével, vagy anélkül. Célba veszem az ajtót.

– Várj! – Jura feláll, a konyhába siet, és egy konyharuhába csavart sütiköteggel tér vissza. – Kérlek, vigyázz magadra. Megértjük, muszáj megtalálnod. De ne feledd, mi azt hittük, mindkettőtöket elveszítettünk. Te már visszatértél a halálból. Ne merészelj újra meghalni nekünk!

– Soha. – Puszit nyomok mindkét orcájára, és zsebre vágom a finomságok apró batyuját. – Ne sirass üres koporsót – emlékeztetem őket egy éles pillantással, és távozok.

De mielőtt becsukódhatna az ajtó, Bristara utánam siet. Felállni is alig hallottam, nemhogy elindulni. Most magunk vagyunk a folyosón.

– Szerinted Silas megbízható?

– Az – felelem fojtottan, nehogy a nevezett meghallja. Nyilván még mindig az első dolgozószobában lehet.

– És bízol a saját ítélőképességedben azok után, mi lett a legutóbbi melód vége? – Ez rosszulesik, el is fordulok, a kezem ökölbe szorul és elernyed. Hagy főni a saját levemben. Végül gyengédebbre vált. – Clara, egyszerűen féltelek. Régen is így volt, és most is. Féltem ezt az otthont, amit sikerült újraépítenünk. Ha újra érdemtelenekbe vetjük a bizalmunkat… akkor talán egyikünknek sem lesz második esélye.

– Tudom. – Fejet hajtok. – De valahogy ki kellett jutnom. A nyomotokra kellett bukkannom, hogy kiderítsem… kiderítsem… – Tényleg elvesztettem-e mindenkit. Képtelen vagyok kimondani.

– Alaposan tartsd szemmel! – Egyszerre parancs és tanács.

– Eleve így terveztem.

A vállamra teszi hosszú, karcsú ujjait. Nála ez áll a legközelebb az öleléshez. Vajon tudta, hogy sosem vártam tőle anyáskodást, és tiszteletben tartotta ezt? Nekem volt anyám. Főnök kellett.

Egyelőre húzd meg magad. Deríts ki minél többet. Bár nem szívesen ismerem be, de talán tényleg az akadémia a kulcs ahhoz, hogy kiderítsük, mi történt Arinával.

– Mert az is. – Ebben biztos vagyok. – Mihelyt megtudom, végleg visszajövök.

– Mindenképp. – Rövid szünet. – És ha ennyire nem érdekelnek az anyád óhajai, legalább tartsd titokban az igazi nevedet. – Bristara és az anyám bizalmas viszonyát már az elárulta, hogy tudta az igazi nevemet. Talán csak felületesen ismerték egymást, de Anya kétségkívül bízott benne. Így követtem a példáját.

– Mint mindig. – Egy búcsúbiccentéssel belépek az elülső dolgozószobába. A szívem mélyén nem akarom elhagyni őket, de előbb vagy utóbb visszatérek.

Addig is, jöjjön a hercegvallatás.

Silast egy, az utcára néző ablaknál álló asztal fölé görnyedve találom. Becsukja a noteszét. Már biztosan végzett a kártyájával.

– Ideje indulni.

Futólag elhúzza a száját, miközben a homlokzati ablakon át felnéz az égre. Még sötét van, de a láthatárt már kóstolgatja a hajnal.

– Meghiszem azt.

– Azt mondtad, ismered az akadémia rejtekútjait, ugye? – húzódok mellé.

– Amennyire egy ilyen jellegű épületnél lehetséges. – Kétkedőn méricskél.

– Kiváló. Azt akarom, hogy vigyél minél közelebb Kaelis lakosztályához.

Habozik.

– Miért?

– Lenne néhány kérdésem a herceghez.

– Kaelis ki nem állhatja a hívatlan látogatókat. – Silas lassan elpakolja a batyujába a festőeszközeit. Látványosan húzza az időt.

– Az feltűnt. De ez csak Kaelisre és rám tartozik. Vigyél olyan közel, amennyire lehet anélkül, hogy rád terelődne a gyanú – helyesbítem a korábbi kérésemet. Silas jól bánt velem. Nem akarom, hogy ő igya meg a levét Kaelis haragjának. Silas többet ér nekem egy ismeretlen szövetségesnél. Gyengéden, biztatás gyanánt csuklón ragadom. – Kaelis nem fogja megtudni, hogy segítettél. Már van ötletem, hogyan jussak el a lakosztályához, így semmit nem fog sejteni. Sokat jelent, amit ma este tettél értem; nem azzal fogom viszonozni a kedvességedet, hogy bajba sodorlak.

Silas halk sóhajjal felfordítja a tenyerét, aztán elhúzza a karját, hogy az ujjaim a csuklóján át a tenyerébe csússzanak. Meleg és biztató érintéssel fogja a kezem.

– Legyen!

Egyetlen szó nélkül kikapja a zsebéből a kártyát, amit még az akadémián tett el. A világ eltorzul, és beleolvad a lábunk körül megjelenő varázskörbe. Az otthonos lakóház helyét egy szempillantás alatt átveszi az akadémia rendületlen komorsága. Nem ismerem fel az irodát, amiben megjelentünk, de a függönynek is beillő vastag pókhálók és az ablak sarkát ékítő kettős rózsamintát elhomályosító porréteg láttán azt mondanám, elhagyatott lehet már egy ideje.

– Vissza kellene mennem – mondja Silas, de nem mozdul.

– Vissza bizony. – Most, hogy itt vagyok, a fortyogó harag, ami Arina eltűnésétől lobbant lángra az ereimben, azzal fenyeget, hogy bekebelez, ha nem zúdítom mielőbb Kaelisre.

Silas célba veszi az iroda egyik ajtaját a kettőből, megáll, és a másikra mutat.

– A professzorok szárnyában vagyunk; nincs messze a lakosztálya. Ott ki, aztán egyenesen fel a lépcsőn, jobbra, végig a folyosón, aztán ki a hídra.

– Köszönöm. – Komolyan gondolom.

Biccent, a nyitott ajtó küszöbén időzik. Egy szusszanásra rabul ejt egy megfoghatatlan pillantással.

– Ha szükséged lenne rám, Clara, tudod, hol találsz.

Meghökkent, amit mond. De nem annyira, hogy ne tudjak felelni.

– Ez sokat jelent. Te is számíthatsz rám.

Mindketten elindulunk az ellenkező irányba.

A lépteim zaklatott, de céltudatos ritmusban visszhangzanak ezeken az ismerős, mégis elrettentő folyosókon. Silas utasításait követve eljutok a hídhoz, ami összeköti az akadémia szívét Kaelis tornyával. A szemközti ajtóhoz felállított Stellis-pár gondterhelten les engem, vértjük csillog a két fáklya alatt, amelyeknek a tüze vadul lobog a hegyi szélben.

Harcra készen fogalmazom magamban a mentségeket, az alkukat, a vesztegetéseket, készítem a mágiámat is… ha ez kell ahhoz, hogy bejussak. De egyik őr sem próbál megállítani. Pedig akarnak. Elárulja a tekintetük. A tartásuk. A kardjukhoz közeledő kezük. Mégsem mozdulnak.

A puszta gondolat, hogy Kaelis azt mondta nekik, szívesen lát – hogy szabadon felkereshetem a lakosztályában, amikor kedvem szottyan –, érthetetlen módon haraggal tölt el, noha ebből idővel – és tisztább fejjel – még előnyt is kovácsolhatok.

Egyelőre azzal lendülettel követem az utat visszafelé, amin Kaelis idekísért, amikor a legutóbb erre jártam. Végül elérem a hálóterme fölém magasodó, gigászi és fenyegető ajtószárnyait. Kopogás helyett inkább azzal a lendülettel belököm őket, meglep, hogy tárva-nyitva állnak, miután Ravin berobbantotta őket.

Kaelis az ajtó felé fordulva terpeszkedik egy kanapén a kandalló előtt, ami mellett korábban lefogott. A piszkavas megint előkerült, egyik kezéből a másikba dobálja, és egy lendítéssel felém szegezi.

– Tudtam, hogy eljössz. – Csak úgy sugárzik belőle a hatalom. Nyilván rejtélyesnek próbál látszani. De én csak nagyképűséget látok.

– Cseszd meg. – Nem a legékesszólóbb pillanatom. De ha az ember alig bír magával, mert minden ízében remeg, és a következő elmés megjegyzéstől eldurranna az agya, ott nincs helye szóvirágoknak.

– Tudod, először azt szántam a Halazarnál is szörnyűbb büntetésnek. Aztán felötlött bennem, vajon milyen lehetsz az ágyban. Szeretőként ugyanolyan szívós vagy, mint amikor másba vágsz? Vagy te törsz meg? Élvezel minden lehetőséget a megadásra, ha már olyan keményen törekszel arra, hogy minden mást a markodban tarts magad körül? – Az arcába hulló haj árnyán át fürkész engem.

– Inkább a halál.

– Hát az előjátékodon még egy kicsit dolgozni kellene.

Alig bírok a hangommal. Csak azért csinálja, hogy felmenjen bennem a pumpa.

– Arina. – Egyedül a húgom nevét tudom magabiztosan kinyögni.

– Ki? – Összevonja a szemöldökét, és tényleg nem tudom, direkt csinálja-e. Nem lepne meg, ha fikarcnyit sem érdekelte volna, és teljesen kiment volna a fejéből a legutolsó találkozónk óta. Ahogy az sem, ha csak játszadozna velem.

Lehuppanok a szemközti kanapéra. Szélesre tárt térddel hátradőlök, a lehető legtöbb helyet foglalom el, hogy a magaménak mondhassam, ami az övé.

– A barátom. Aki segített meglovasítani az akadémia készleteit, és a festőszerszámokat kicsempészte egy titkos alagúton. Akiről nagyon, de nagyon biztosra veszem, hogy tudtál, mert nem sokkal az elfogásom után nyoma veszett. – Ha a bebörtönzésem Kaelis műve, akkor miért nem csípte el Arinát a zűrzavarban aznap este, amikor elsöpörte a Kárhozottak Klubját? Akkor azt is tudhatná, hogy a húgomnál jobb ösztönző nem kell ahhoz, hogy megszökjek a Halazarból, és tovább játsszam a szerepemet a nagy terveiben. Annyival értelmesebb lenne. – A nő, akinek a nevét erővel csikartad ki belőlem a Halazarban, csupán a kínzás öröméért… Mert megtehetted! Tudom, hogy tudod, kiről beszélek, mert úgy irányítod ezt az egész romhalmazt, mintha a kis királyságod lenne! Tudsz a tavalyi szökevényekről, és hogy ő közéjük tartozott. – A szavaim egyre zordabbak. Fagyosabbak. Mint a jégfűrészelés. Elegem van a cseszegetésből. – Halljam! Hol van?

– Ó, rendben, a legutóbbi randevúnk után utánajártam a dolognak, hiszen látom, nem hagyod annyiban. – Kaelis feláll, visszaviszi a piszkavasat a helyére, és elindul egy ajtó felé a szoba hátsó ablaka mellett. – Gyere!

– Hová? – Nem mozdulok.

– Megmutatom a jegyzőkönyveket. Felteszem, nekem úgysem hinnéd el, mi történt. Szóval… – Az ajtóra mutat, mire kelletlenül felállok, és követem.

Kaelis a szomszédos dolgozószobába vezet. A három falat, amit nem a városra és a tengerre néző széles ablak foglal el, könyvespolcok takarják. Egy magányos kerevet köré tornyozták őket, amin egy szénfekete macska felemeli a bozontos fejét, hogy álmatagon ránk pislogjon.

– Neked van macskád? – Semmi más nem ragadja meg a figyelmemet. Megütközöm azon, hogy a komor, vigasztalan lakosztály egy másik élőlényt is rejt.

– Mi ebben a meglepő? – A szoba közepe felé tart, amit egy széles asztal ural. Minden mozdulata kiszámított és céltudatos, miközben iratok között turkál egy fiókban.

– Mert te… te vagy…

Kaelis kivár, a tenyerével támaszkodik az asztalra.

– Én vagyok az ifjabbik, az űrszülött herceg, aki képtelen emberi érzésekre?

– Igen. – Ha ő is belátja, miért tagadnám?

Felhorkan. Vagy zord derűtől, vagy mert nagyra értékeli az egyenességemet.

– Prissnek hívják.

– Priss – ismétlem, még mindig hitetlenkedve.

– Tökéletesen elfogadható macskanév.

– Ezt nem is vitattam.

– Az arcod elárult. – Hátat fordít nekem, és odalép az egyik polchoz. Hosszú, elegáns ujjai végigfutnak a könyvgerinceken. Kiválaszt egyet, átpörgeti.

Olyan szédítő a helyzet, hogy alig térek magamhoz; Kaelis herceg személyes dolgozószobájában vagyok… és már Priss állát vakarászom! A hosszú, selymes bundájú állat kimért, koromfekete pillantása és pimasz pofája talán a gazdájáé, de vele ellentétben ez a kislány csupa kedvesség és dorombolás.

– Nesze – mutat Kaelis az egyik lapra. – Amikor felhoztad, és a hollétét firtattad, beugrott három diák, akiknek tavaly veszett nyoma. A te Arinád is bekerült az akadémiáról igazolatlanul távozók közé. Szökevény. Természetesen nyomozást indítottunk. Megtaláltuk, és elküldtük egy malomba. A tél vége előtt halottá nyilvánították.

Egybevág azzal, amit Myrion, Silas és a klubtagok mondtak, ami alátámasztja Kaelis állításait.

Megtorpan az ujjam. Priss méltatlankodva nyávog egyet.

– Mi történt a testével? – Kissé hebegem a kérdést.

– A hivatalos választ akarod? Vagy az igazat?

Kihúzom magam, és állom Kaelis tekintetét. Milyen furcsa ajánlat, nem jellemző rá…

– Az igazat. Mindig az igazat, Kaelis!

– Hivatalosan a teste egy robbanás után darabokban, de azonosíthatóan került elő a romok közül. A malom melletti tömegsírba került. – A malmokban nem számítanak ritkaságnak a robbanások, elvégre feldolgozás közben a porokban rejlő varázserő felettébb instabil. – Nem hivatalosan sosem került elő a teste.

Ne sirass üres koporsót, ötlik fel bennem a klub jelmondata.

– És… a két szökevénytársa?

– Egyikőjük még korábban elment. Őt is elfogták, és be lett jegyezve a malomban. – Kaelis nyilván sejti a következő kérdésemet, és megelőz. – A másik újonc sosem került elő.

Arina talán azért bukott le, mert másnak segített megszökni…

– Hogy hívták a másik tanoncot?

– Selina Guellith.

Nem ismerem a nevet. Bárki is volt az illető, Arina sosem említette nekem. Talán érdemes lesz később utánajárni. Majd megemlítem a klubban, amikor legközelebb találkozunk…

– Indítottak új keresést Arina után, miután megszökött a malomból?

– Titokban igen. – Sosem vernék nagydobra, hogy valaki kijutott egy malomból. – Mielőtt megkérdeznéd, hónapokkal ezelőtt véget ért. Nem került elő.

Akkor van esély. Színtelen hangsúly és ábrázat mögé rejtem a felhorgadó reményemet és izgatottságomat.

– Meglep, hogy nem forgatják fel érte az egész világot. Ha hihet az ember a fogdmegjeidnek, egyetlen eltűnt arkánista elegendő lehet Oricalis megdöntéséhez.

– Nem az én fogdmegjeim. – Ezúttal a hangja hidegebb a télnél.

Az éles szavai egy kis időre belém fojtják a szót. Folytatom Priss vakarászását, miközben gondolatok ezrei cikáznak az elmémben. Eközben egy pillanatra szem elől veszítem Kaelist. Arra térek magamhoz, hogy fölém magasodik.

– Mi az?

– Mi közöd volt hozzá? – Kaelisnek még mindig nem tűnhetett fel a hasonlóság Arina és köztem. Hálát adok, amiért láthatóan jobban figyel a leírt nevekre a valódi arcoknál.

– Most is van – igazítom ki, még nem állok készen beismerni más lehetőséget.

– Mi közöd van hozzá?

– Megmondtam, egy barátom. Semmi több.

– Segíthetek megtalálni – állítja, de én ezt kötve hiszem. Ha elő tudná keríteni Arinát, mostanra már megtette volna. Arinán sosem lehetett fogást találni. Ha valakinek, hát neki biztosan sikerülne elszelelni egy malomból, és hónapokig meglapulni. De hová menne, ha nem vissza Koronavárosba és a klubba? A kérdés egyszerre felvillanyozó és őrjítő… és ijesztő is.

– Ó, ahogy eddig „segítettél”? – nyelvelek, hogy elkanyarodjunk Arina témájától. Mit nem adnék, ha egy kicsit magasabb lennék, és egyenesen a szemébe nézhetnék! Szörnyű, hogy a termetem miatt nem lehetek egy szinten vele.

– Kihoztalak a Halazarból, nem?

– Rám hozod a bajt, aztán dicséretet vársz, amiért kihúztál belőle? – Mellbe bököm. Még csak meg se rezzen.

– Én hozom rád? – Figyelmeztetés nélkül elcsípi a kezem, szorosan markolja. – Nem magadra „hoztad” a bajt azzal, amikor úgy döntöttél, törvényellenesen fested és árulod a kártyáidat?

– Talán, ha te és a családod nem tartaná mindenáron rövid pórázon az összes arkánistát, aki pechjére az Oricalis Királyságban született, akkor…

Még nem ereszti el a kezem, de a másikkal felnyúl, arcon ragad, az ujjai a tarkómra fonódnak. Eleve egyenesen ránéztem, de így már muszáj. Majdnem összeér az orrunk.

– Nem volt választásom. Meg kellett találjalak téged.

– Engem? – pislogok.

– Igen, téged, és a másik tizenkilenc Nagyot. – Jól hallom, visszakozik? Olyan céltudatosan mondta, hogy téged. Mintha valahogy más lennék.

– Ne gyere megint a gyerekmesével a Világról – hunyorgok rá. Silas hitt ebben a zöldségben. Bizonyítsd, nógatom Kaelist kimondatlanul.

– Bár úgy lenne – feleli halkan. A pillantása a dolgozószobája bejáratán túlra vetül. – Talán meg kellene mutatnom.

– Megmutatni? Mit?

Kaelis elenged, és ellép.

– Gyere velem, és megmutatom a helyet, ahol elkezdődött minden, amit tudsz, és ahol nemsokára be is végeztetik.

25

NEMET MONDJAK? Már csak az hiányzik, hogy bárhová kövessem Kaelist. De nem engedhetem meg magamnak a luxust, hogy nemet mondjak… akkor semmiképp, ha józanul mérem fel a helyzetemet, és ha jó eséllyel áhított információkhoz juthatok. És ennek a hercegnek a dolgában a kelleténél gyakrabban hagy cserben a jobbik eszem. Bristara jól mondta – össze kell szednem magam. Nem ilyen tömören fogalmazott, de elég jól ismerem ahhoz, hogy megértsem a kimondatlan célzását.

– Legyen – engedek kelletlenül.

Átvágunk a nagy hálón a szemközti sarokba. Kinyit egy mellékajtót, amit ügyesen elrejtettek az elegáns lambériába. Egy – legalábbis hercegi szemmel – teljesen átlagos gardróbszoba fogad. Dekadencia a mennyezettől a padlóig, falikárpit és a puha bársonyszékek. Középen hosszú asztal húzódik, lakkozott felszíne sziporkázik a csillár fényében.

– Annyira kimerít az öltözés, hogy közben le kell ülnöd? – bólintok a székekere.

– Fárasztó, hogy az ember ilyen jó megjelenésű legyen.

Szórakozott horkantást hallatok. De a diadalittas Kaelis láttán gyorsan elfintorodok.

– Az a jó megjelenésű, hogy csak sötétet viselsz? Azért fekete és szürke mindened, mert így nem kell színeket párosítanod? – Végigsimítok a vállfákon lógó öltözékeken. Ha zavarja is, hogy mocskos kézzel fogdosom a ruháit, nem teszi szóvá.

– Van egy stílus, ami illik hozzám.

Megtorpanok, egy résnyire nyitott ajtón belátni egy hasonlóan csicsás fürdőszobába. Az ajtó polcsorok között áll, azokon parfümös üvegektől koronaékszerekig mindent megtalálni. De nem a fürdőszoba tereli el a figyelmemet, és nem is a másik, zárt ajtó, ami felé Kaelis tart. Nem tudom megállni: kiveszem a helyéről az egyik sötétszürke koronát, és felteszem a fejemre.

Az obszidiánberakásos fejék a legkevésbé sem illik hozzám, és nem csak azért, mert egy kicsit nagyobb a kelleténél. Még nem kerekedett ki az arcom, és a hajam fénye sem tért vissza. Mintha egy koldus viselné egy királyfi koronáját.

– Ilyen izgatottan várod az esküvőnket, és hogy felvehesd a hercegnői koronádat? – Kaelis hangtalanul mozdul, figyelmeztetés nélkül újra mellettem terem. A vállamra fonódnak az ujjai, és egy közös szusszanás erejéig mindketten megjelenünk a tükörben. Ő mögöttem, olyan közel, hogy érzem az illatot, ami csak az egyik itteni kristály parfümös üvegből jöhetett.

– Korántsem. – Leveszem a koronát, és visszateszem a polcra.

A herceg előredől, felém fordul, mintha arcon akarna csókolni. Lassan levegőt veszek, készen arra, hogy újra leteremtsem, de felsuttog.

– Tudod, hogy illik hozzád a korona?

– Nem sül le a bőr a képedről? – vágok vissza nyersen, szárazon. A szavaim mit sem érnek a szívem árulkodó megdobbanása ellen.

Kaelis öblös kuncogással ereszt el, amit szinte a mellkasomban érzek.

– Erre általában ráharapnak a nők.

Megperdülök, szúrósan nézek fel rá.

– Teszek a koronáidra és a címeidre… vagy a korábbi kalandjaidra nőkkel, férfiakkal vagy bárki mással.

– Tudom, és élvezem is a változatosságot. – Ellép. – Ettől még illik rád, a patkánykirálynőre.

Megvető mordulással felelek.

Kaelis egy cikornyás ezüstkulcsot kap elő a kabátzsebéből, és halk kattanással kinyit egy másik, többé-kevésbé rejtett ajtót, amit belépéskor nem vettem észre. Mögötte kopár fényű folyosó csalogat, Kaelis pedig előrelép. Újra követem őt az ismeretlenbe.

Sehol egy elágazás. Lejtő, kanyar, még egy, aztán újra egyenesen. Szinte érzem a meleg nyári levegő ízét, mielőtt meglátnám a kétoldalt sorakozó keskeny, boltíves ablakokat. Ezeken át megpillanthatom az akadémia alatti ködöt, ami beborítja a sziklaalapját és az előttünk magasodó főépületet.

– A lakosztályodhoz vezető átjárón vagyunk – döbbenek rá, mihelyt összeáll a kép. Kaelis bólint. – Miért nem odafent megyünk?

– Azt hiszed, azt akarom, hogy minden lépésem közszájon forogjon? – Cinkos mosollyal sandít hátra rám. – Ha nem jelennék meg váratlanul az akadémia bármelyik szegletében úgy, hogy senki nem tudja, hogy kerültem oda, búcsút vehetnék a titokzatos hírnevemtől.

A jelek szerint erre nagyon büszke, és játéknak tekinti az egészet. De én csak annyit hallok, hogy akárhol és bárhol lehetek. Mintha nem lenne elég okom az óvatosságra.

Visszatérünk az akadémia gyomrába, onnan lefelé, egyre csak lefelé folytatjuk. A falak egyre durvábbak, a levegő hidegebb, végül a nyár dacára a lélegzetem gőzölgő fellegekben gomolyog. A szirtek mélyén járunk, mindenfelé érzem a kövek – a múlt és a mágia – súlyát.

A járat végül egy végtelen, barlangszerű csarnokba torkollik. A nagyságával csak a szépsége vetekedhet – mindkettő lélegzetelállító.

Középen egy androgün figura büszkén égre törő szobra magasodik. Márványra emlékeztető kőből faragták, a színe eléggé alabástromszerű, de szürke erek helyett izzó mágia hálózza be, mintha a kő csupán álcázná a benne buzgó tiszta erőt. Ugyan a szobor ragyogása kellőképpen eloszlatja a sötétséget, a fénye a közelébe sem ér a mennyezet legmagasabb pontjának.

Az alak arca a béke és a kortalan bölcsesség megtestesülése, a szeme behunyva, a mosolya hamiskás. A karja kinyújtva, a kezében egy gömböt dajkál, rajta a világunk minden óceánjának és földrészének kidolgozott mása. Ismert földeké, és olyanoké, amikről még csak nem is álmodtam.

Nem tudom levenni a szemem a talapzatáról. Izzó víznek látszó gyűrű választja el az alakot a külső faltól, aminek húsz megszámozott rekeszét kétségkívül arra szánták, hogy egy-egy kártya foglalja el. Világos célzás.

– Húsz fülke, húsz Nagy Arkánum – motyogom, a kezem megpihen a tízes számmal jelzett középsőn: a Szerencsekeréken – a sajátomon.

– A Bolond utazása. Minden találkozója bizonyíték a világ igazi, mágikus természetére. Minddel számolni kell, mielőtt újra megidézhetnénk és használhatnánk a Világot. – Kaelis halkan beszél, de a visszhangja betölti a nagy ürességet.

A szoborról rá nézek, aztán vissza.

– Tehát igaz. – Máskülönben világraszóló hazugság lenne. Minden szava, a Nagy Arkánumok, a többiek viselkedése, Silas szavai… ez már végképp túl sok bizonyíték az ellen, hogy a Világ csak humbug, semmi más.

– Minden erő középpontjában állsz. Az egyetlen kártya, ami igazán számít. Ahol minden véget ért, elkezdődött, hogy újra véget érjen, és újra elkezdődjön. Ahol királyságok születtek és buktak el. Újra és újra, mióta világ a világ. – Ájtatos hódolattal néz fel a szoborra.

A talapzatnak dőlök, és megnézem őt magamnak.

– Mit akarsz a Világgal?

– Amit mindenki más. – Rám veti a pillantását, mire végigfut a hideg a hátamon. – Mindent megváltoztatni.

– Mégis, mire? – kérdem karba tett kézzel. – Nem elég kedvedre való a világ?

Keserű gúny morgása támad a mellkasából. A hangra feltámad bennem a feszültség. Vajon az érzéki izgalom tette? Vagy a félelem? Úgy néz rám, mintha nyeremény lennék. Ajándék. Tulajdon. Kissé megfeszül a karba tett kezem, mintha azzal megvédhetném magam az alaktól, akinek eleve a markában vagyok. Ki tudja, suttogja bennem valami, talán átlátott rajtad. Ki tudja, talán életedben először jó érzés lenne meghunyászkodni. Hevesen kipaterolom a gondolatot, csak az összpontosítással törődök.

– Nem. A legkevésbé sem. – A válasza olyan egyszerű, nyers és egyenes, hogy alig hiszek a fülemnek.

– Tényleg? – A fejemet csóválom, undort csempészek a szavaimba. – Egy herceg, saját kastéllyal, aki saját kezűleg irányítja a királyság minden mágiáját, aki személyesen gondoskodik arról, hogy minden arkánistát megfosszanak a jövőjétől, aki…

– Ő maga is jövőtlen – csattan fel Kaelis. Az ijedtségtől elhallgatok, ő pedig kihasználja az alkalmat, hogy belém fojtson minden gondolatot, ami amúgy is kiment a fejemből. – Ó, Clara, csak nem hiszed, hogy az arkánisták közül csak a nemeseknek és a köznépnek kellett feláldozniuk a jövőjüket az Arkánum-kehelynek, ugye?

– De te… – Mi tagadás, pontosan így gondoltam.

– Mindenekelőtt és -felett arkánista vagyok. Más szóval ugyanúgy a korona szolgája és az ország törvényeinek rabja, mint mindenki más. – Kaelis céltudatos lépésekkel átszeli a közöttünk tátongó senkiföldjét. Most az egyszer nem azt érzem, hogy ragadozóként üldöz… hanem mint aki egyenlőként közelít hozzám. A gondolat mégis olyan idegen, hogy az elmém azonnal elutasítja. – Az erődbe hoztak, és szó szerint az apám szeme láttára kellett lemondanom a jövőmről. Mindhárom kártyát feláldoztam a kehelynek.

– Erre kényszerített téged, egy herceget? A saját fiát?

– Én csak a tartalék vagyok. Az apám és a bátyám eszközeként létezem. Kézben tartom a mágiájukat, védem a határukat, intézem a kereskedelmüket, és vigyázok a bőrükre. – Kaelis előttem torpan meg.

Igazat mond. Ha nem, akkor úgy tud hazudni, hogy le a kalappal előtte. Ám egyenesen a velőmben érzem, hogy ezúttal őszinte.

– Bocsáss meg, de nem sajnállak. – Leengedem a karom, és megragadom az emelvény peremét. A pillantásom metsző, tudom jól, de eszemben sincs visszafogni. Be akarja beszélni nekem, hogy sorstársak vagyunk, de hiába. – Neked is lehetnek nehézségeid, de nem olyanok, mint a magunkfajtáknak. Ettől még ugyanúgy fényűző otthonban, roskadozó asztaloknál, a kezedben tele kupával tengődsz. Talán szabadságot keresel, de nem pusztán a kártyákat használod. Hanem embereket használsz, hogy megszerezd. Semmivel nem vagy jobb, mint a torz lelkű családod többi tagja.

Kaelis erre előrelép, újra betör a személyes terembe. Úgy dülled a mellkasa, hogy ki tudja, talán a saját szememmel láthatom, milyen, amikor az általában halvérű hercegnek elszáll az agya. De, amikor megszólal, a hangja merő szelídség.

– Szerinted mennyivel volt rosszabb, amikor az apámnak korlátlan hozzáférése volt a világ arkánistáihoz, mielőtt az én kezembe került az intézmény? Ha megfosztotta a saját fiát a jövőjétől, mit gondolsz, a vadidegenekkel kesztyűs kézzel bánt?

Összeáll a kép.

– Nem neki keresed a Világot, ugye? – Válasz helyett Kaelis csak állja a tekintetemet. Világéletemben szentül hittem, hogy az egész királyi családdal Naethor Oricalis király rendelkezik – egyetlen test számos fejjel. Amikor nem szól, kitöltöm a csendet, szakítson csak félbe, ha tévúton járnék. – Ha jól sejtem, az apád bízott meg a Világ előkerítésével… de nem neki. Csakis magadnak csinálod.

– Pontosan. És te létfontosságú vagy a terveimhez.

– Miért? – A megnyomott szó arról árulkodik, hogy a szerepem túlnő a legutóbbi, frissen előkerült Nagy Arkánumon.

Kaelis előrehajol, hogy kénytelen legyek hátradőlni. Közrefog a karjával. A szobor izzása megenyhíti az arca általában nyers vonalait.

– Te vagy a Szerencsekerék, a legtitokzatosabb Nagy Arkánum, mert az erőd maga a szerencse… a sors megváltoztatása. Ennek a szerencsének hála, bármilyen festékből alkothatsz bármilyen Kis Arkánumot.

A szökésem a Halazarból… az akkor előkészített tinták… ahogy teltek a hónapok, Glavstone egyre kevesebb és silányabb nyersanyagot adott… Jól sejtettem: próba volt az egész.

– E vízből minden Nagy Arkánum festeni fog egyetlen aranykártyát.

– Nem ezüstöt? – Ha jól értettem, az ezüst a sikeres Nagy kártyák jele.

– Az ezüst jelzi a Nagy Arkánum használható kártyáit. Hétköznapi kártyákat. Itt különleges darabok készülnek… aranyak. Egy ilyen kártya magában foglalja a Nagy Arkánum valódi lényegét, és csak egy ilyennel lehet megidézni magát a Világot. E kártyákat csak egyszer lehet megfesteni, nem lehet kijátszani, és csak egyetlenegy létezhet belőlük. Az arkánista, aki a helyére teszi az összes Nagy Arkánum-kártyát, és hordozót ajánl a Világnak a megtestesüléséhez, rendelkezhet az erejével. – Az ujjbegye végigcirógatja a szomszédos rekesz vonalait, a kártyám, a Szerencsekerék helyét. – Már tizenhárom aranykártyánál tartok, és hamarosan tizenöt lesz, mihelyt te és Sorza elvégzitek a dolgotokat. Egyes Nagyokat személyesen kerestem fel az akadémián, másokat idehoztam, hogy a Világ vizéből fessék meg őket.

– És a maradék öt?

– A Csillag még hiányzik. A másik négy az apámnál van.

– Nem vasalta ki belőled az aranykártyáidat? – A szavaimban vágni lehet a kétkedést.

– Előttem, nem előtte festették őket, így én kaparintottam meg őket. És úgy gondolja, nálam biztonságban lesznek. – Kaelis vállrándítása elárulja, hogy ezért ostobának tartja az apját. – És egyikünk sem tudja megidézni a Világot az összes kártya nélkül.

– Más szóval patthelyzet – dünnyögöm fojtottan. Ha az apa a kártyákat követeli, szembekerül a fiával, aki minden mágiát a markában tart. Ekkora kockázat csak akkor éri meg, ha rögvest be akarja vetni a kártyákat.

– Itt jössz te a képbe. Én nem szerezhetem meg magamnak a kérdéses kártyákat, az apám pedig sosem mondana le róluk. De… – kissé fejet hajt –, még soha életemben nem láttam hozzád fogható festőt. Soha életemben nem találkoztam olyan mázlistával, akit még egy hercegnek is csak egy ilyen kacifántos csapdával sikerült elcsípnie.

– De csak egy Nagy Arkánum festheti meg a saját kártyáját – idézem fel a többiek korábbi leckéjét.

– Működő kártyát valóban.

– Azt hiszed, hogy a képességeimmel meggyőző hamisítványokat készíthetek minden Nagy Arkánumról, amik az apád markában vannak. – Végre átlátom a háló fonatát, amibe belegabalyodtam. – Azt tervezed, hogy ellopod őket.

– Okos kislány – dicsér dörmögő torokhangon. A testem borzongással akar válaszolni, de nem engedem neki.

– Az apám el fog jönni látogatóba a Minden Érmék Napján. A kártyákat mindig magánál tartja. Inkább a halál, mint hogy másra bízza őket. Majd kieszeljük, hogyan férkőzz a közelébe. – Kaelis a szemét forgatja. Én pedig inkább nem teszem szóvá, hogy a király megölése is hatékony megoldás lenne. – Bízom abban, hogy elég lesz egyszer látnod a kártyákat a hamisítványokhoz. Az év hátralevő részét megkapod arra, hogy tökéletesítsd a munkádat. Utána kicseréljük őket a Kelyhek Lakomája bálján. Ő sosem fog rájönni, nekem pedig mindenem meglesz, hogy megidézzem a Világ erejét.

– Kivéve a Csillag. – Az utolsó hiányzó Nagy.

– Tudom, hol van a Csillag. – Kaelis nyeglén megvonja a vállát. – Ezen ne főjön a fejed.

– És a Világ „hordozója?”

– Azt is elintézem.

– Ha azt akarod, hogy a kezed alá dolgozzak, nem tarthatsz teljesen sötétben.

– Azok után, mennyi mindent elmondok és megmutatok, nem mondhatod, hogy sötétben tartalak. – A szoborra mutat, a hátam mögé, de nem fordulok meg, a tekintetem nem ereszti az övét. – Azt hiszem, a saját feladatoddal is meggyűlhet a bajod. Egyelőre azzal törődj, és miután teljesítetted, rátérhetünk a terv következő lépésére.

Többes szám. Nem ment ki a fejemből, hogy kettőnk közül még mindig az ő kezében a póráz. De… változást szimatolok a viszonyunkban. Valami megváltozott közöttünk. Többet elárul nekem. És ha igazat mond, azzal beavat az áruló tervébe.

– Legyen – bólintok. Egyelőre. A saját szakállamra is utánanézhetek ennek a „hordozónak”. Jó sok kutakodás vár rám a Világról.

– Csak a festői képességeidre van szükségem. Mutasd meg, miért vagy olyan keresett Koronaváros alvilágában. – Újra rám veti a pillantását. Bár nem ér hozzám, mégis az egész testemen érzem. Kósza vágy hasít belém arra, hogy megérintsem, de gyorsan elűzöm.

– Te pusztítottad el a Kárhozottak Klubját? – suttogom. Pofonegyszerű mindenért őt vádolni, de valahányszor megpróbálom… a vádjaim lyukra futnak.

– Semmi közöm ahhoz.

Valamiért továbbra is hiszek neki.

– Nekem miért érné meg? Ha segítek neked, azzal én mit nyerek?

– Egy herceg kezén és az ezzel járó fényűzésen felül?

– Újjáalkotod a világot; ennyivel szúrnád ki a szemem? Még arra sincs garancia, hogy állod a szavad, miután megkaptad tőlem, amit akarsz. – Minden nyugtató szusszanásra a mellem kis híján az övét simítja. A Halazar számlájára írom, hogy így hat rám a közelsége.

– Megadhatom neked azt, amire tudom, hogy mindig is vágytál. – A szeme derűtől fénylik. – Egy új, jobb világot. Ahol az arkánisták azt tehetik, amit csak akarnak.

Eltűnődöm rajta, de csak futólag.

– Üres ígéretek.

A legkevésbé sem lepi meg a kétkedésem. A szeme lustán végigméri az arcomat, az ajkamon állapodik meg.

– Mondd, mit kell tennem, hogy bebizonyítsam, nem muszáj az ellenségednek lennem?

Nem tudom megállni, hogy megnyaljam az ajkamat, a figyelme ráébreszt, mennyire kiszáradt.

– Változtass nevet… és sorsot! Amikor újjáalkotod a világot, mondj le az Oricalis Királyságról, de teljesen! Zúzd össze!

– Ha átadod a Világot, megteszem! Ezer örömmel! – A tekintete olyan akadálytalanul mélyed belém, mintha mindent látna, ami vagyok és valaha voltam. Minden gondolatomat.

– Arina. – Nem zökkenek ki. – Amíg segítek neked, te is segíts előkeríteni.

– Meglesz. – Legalább következetes, ha már korábban is felajánlotta.

A vonásait vizslatom. Az ösztöneim üvöltenek, hogy ne hajoljak meg előtte. De milyen választásom van? Szinte minden szempontból ez a legjobb esélyem.

– Semmi közöd az eltűnéséhez?

– Nem, esküszöm.

Még mindig kétlem, hogy megbízhatok benne. Miért ismerné be, hogy árthatott olyasvalakinek, akiről a napnál is világosabb, hogy fontos nekem? Elvégre szüksége van rám, és ez a tény – ha igaz lenne – az engedelmességembe kerülne. Más szóval értelmetlen lenne nyíltan rákérdezni az anyámra.

De Kaelis közelségét kihasználva folytathatom a saját nyomozásomat az eltűnése ügyében. Használd fel őket!, győzködtem Silast. A korona eszközöknek lát minket. Így igazságos.

Ha Kaelis igazat beszél, akkor arra fogja használni a Világot, hogy minden más, jobb legyen. Ez lenne a legkevesebb. Remélhetőleg a kérdéseimből azt vette le, hogy ebben hiszek.

Addig is… legalább kiderítem az igazat az anyám haláláról. Leleplezem, mi történt Arinával. És rájövök, hogyan lopjam el a Világot magamnak. Nem érem be kevesebbel.

– Szóval, segítesz nekem? – Kaelis felhúzza az egyik szemöldökét. – Hagyjuk a marakodást meg az ellenállást, és csapatként dolgozunk?

– Legyen – egyezem bele kelletlenül, mert nem győzöm emlékeztetni magam, hogy a szememben ez az egész csak egy eszköz. Semmi több.

– Helyes! – Kaelis ellöki magát az emelvénytől, a karja is elsuhan, már nem zár körbe. Időközben kiment a fejemből a csarnok hidege, ami csak aláhúzza a teste melegét. Még egyszer, tetőtől talpig végigmér, de az arca időközben megváltozott. Merengőbb lett. Már-már őszinte. – Most pedig kerítsünk neked valami ennivalót.

– Tessék? – Megrökönyödöm a hirtelen váltásra.

– Még mindig úgy nézel ki, mint akit az első szél elfújna. – Biztosan minden szavamat elhitte, és társaknak tart minket. – Szeretem, ha egy nőn van mit fogni.

– Teszek rá, milyen nőket szeretsz.

– A korábbi pillantásod alapján épp ellenkezőleg. – Somolyog, mire elfintorodok. Kaelis megvárja, hogy visszavágásra nyissam a szám, hogy belém fojtsa. – Arról nem is beszélve, hogy senkit sem fogsz meggyőzni a tehetségedről, ha az első heteden elájulsz. Tudom, hogy kihagytad a vacsorát. – Biztosan keresett a nagyteremben. – Na gyere, egyél egy korai reggelit, és utána pihenj egyet a délelőtti órád előtt. Vár ránk a munka! De nem hiányzik, hogy többet szenvedj miatta.

– Eleget szenvedtem már őfelségéért? – A szokásos undokságom tettre készen visszatér.

Kaelis arca megnyúlik, újra betölti a komolyság. Ráng a keze, mintha legszívesebben ökölbe szorítaná. Harag pezseg a szemében, de nem nekem szól… Kinek?, töprengek.

– Azt hittem, ezen már túl vagyunk – mormogja.

– Egy évnyi Halazart nem lehet néhány szóval semmissé tenni.

– Én sosem akartam, hogy ott kelljen szenvedned. Ha hamarabb ki tudtalak volna hozni, biztosan megteszem. De nem kockáztathattam a Tűzünnepély előtt. A puszta eljegyzés nem lett volna elég. Az akadémia védelmére volt szükséged tanoncként, aztán tanulóként.

Ezúttal is majdnem hiszek neki. Ha összeszűrjük a levet, akkor talán azt akarom gondolni, hogy nem az ősellenségemmel kötök alkut. De nem hagyhatom, hogy túljárjon az eszemen. Ezzel az egyetlen beszélgetéssel már eléggé a bőröm alá férkőzött.

– Clara…

– Most inkább mennék – szögezem le. Bár egyelőre vállalom a kelletlen társ szerepét, de sosem leszek az ölebe. – Vezess vissza a hálótermekhez!

Döbbenet, de Kaelis megteszi. Egy darabon visszavezet a járatokon, utána azonban nem hajlandó tovább jönni, helyette elmagyarázza, onnan hogyan jutok a szobámig, aztán tiszteletteljes fejbólintással magamra hagy. Cseng a fülem a fülsüketítő csendtől és az érzéstől, hogy a szeme még mindig annyi kimondatlan szót sugall.

Mihelyt rájövök, hol vagyok, a hálók helyett a könyvtárat veszem célba. E korai órán teljesen üres, de a lámpások most is égnek. Minden apróságot előások a Világról. Anya történetei életre kelnek a fejemben, miközben vacsora helyett Jura sütijét rágcsálom.

A Világ… Bármire képes. Bármit helyrehoz.

Anya halálával minden összeomlott. Az utcán éltünk. Arina és én verekedtünk és loptunk, szinte minden létező törvényt megszegtünk. Vakmerőek lettünk, Anya gyilkosának megszállottjai. De most visszahozhatnám Anyát. A visszatérésével pedig valamiképp minden értelmet nyerne. Ez a gondolat hajnalig ébren tart, hiába tudom, hogy reggel órára kell mennem.

26

VADUIN THORNBROW, A KÁRTYAVETÉS PROFESSZORA végigmasírozik a terme közepén. A keze hátratéve. A puszta jelenléte csendre int. A pengeélnél élesebb szeme pedig felnyársalja a helyiséget.

Pontosan tudja, mit csinál. Asztalok nélkül, körben ülünk körülötte; én a többieknél fesztelenebbül terpeszkedem a székemen. Hagyom, hadd méricskéljen, a szemem se rebben a fürkészésétől. A maga módján Bristarára emlékeztet. Kihallgattam, amikor a diáktársaim azt rebesgették, hogy ez még csak a második éve az akadémián. Más szóval, ezzel a fenyegető megjelenéssel akarja ellensúlyozni, hogy egyesek szerint még zöldfülű, vagy egyenesen méltatlan a posztjára.

Ez a negyedik óránk vele, és ma végre úgy látszik, készen áll arra, hogy továbblépjünk a vetés puszta elméletén. Képtelen gondolat, hogy már két hét elröppent. Azon kapom magam, hogy beszippantott az órarend egyhangú menete. Mivel a szerepem érdekében eljátszom a hétköznapi tanoncot, így okkal érezhetem, hogy tényleg az vagyok, semmi több.

– A vetés nem pusztán a képességről, hanem a kártyákhoz fűződő kapcsolatról szól – vág bele mély és zengő hangon. – Puszta érzékkel idézitek meg a kártyákat a paklitokból… az erőtök szólítja azt, ami áthatja a papírt. A kártyák festésével tintába és papírba öntjük a természet őserejét. Az olvasással megadjuk magunkat a végzetnek, hogy az vezesse a kezünket. A vetéssel pedig vitán felül magunkévá tesszük e világ fundamentumának igaz erejét.

Úgy fest, nem csak Kaelisnek van drámai érzéke ezen az akadémián.

– A Tűzünnepélyen láttam mindannyiótok vetési kísérletét, és mi tagadás, van mit tanulnotok. – Szétnéz a teremben, mindenkinek jut a becsmérlésből. Még nekem is – amit egy kicsit a lelkemre veszek. – Mire észbe kaptok, nyakatokon a Minden Érmék Napja. Megfelelő hozzáállással aznap akár vetési szakértelem nélkül is bezsebelhettek egy-két érmét a házaktól. De a Kardok Hármas-próbákat már nem úszhatjátok meg. Az egyik próba egy párbaj lesz. A tanoncok egymással vívnak meg, így nagyon is lehetséges, hogy a vizsga vetési szakaszát csak a tanoncok fele teljesíti.

A párbajok hallatán Eza szeme rögtön megtalál. Nem hátrálok meg a tekintetétől, és végigsimítok a soványka paklin az ölemben, ami mindenkit a székén várt belépéskor – minden Kis Arkánum Ásza, Kettese és Hármasa. Egyetlen érintéssel felismertem a kicsi kupac minden kártyáját.

– A pakliból idézés gyakorlásával kezdjük – folytatja Vaduin. Eza előbb néz vissza rá, én csak akkor követem a példáját, amikor leveszi rólam a szemét. – Tartsátok magatok elé a kártyákat!

Minden tanonc, köztük én is engedelmesen egyensúlyozza az alacsony kupacot a nyitott tenyerén.

– Kelyhek Ásza – közli Vaduin.

Erre a tanulók elkezdenek motyogva és homlokráncolva összpontosítani. Sokan úgy néznek ki, mintha görcsölne a gyomruk. Mások fájdalmasnak tűnő fintorra húzzák a szájukat.

Felemeltem a jobb kezemet, és az Ász egy röpke ujjmozdulatra kiemelkedik a paklimból, majd megáll a levegőben.

– Redwin! – Vaduin egyenesen rám szegezi a szemét. – Mozgás nélkül!

– Tessék? – Enged a figyelmem, hogy az Ász visszatérhessen a pakliba.

Vaduin komótosan célba vesz, és lenéz rám.

– Mozgás nélkül idézd meg a kártyát! Kardok Kettes!

– Mit számít, mozgok-e, vagy nem? – kérdem a többi diákot, akik már a paklijukra összpontosítanak. Legalábbis úgy tesznek. A kérdésemre ferde pillantással néznek rám.

– Hogy mondod? – Vaduin grimaszra húzza az ajkát.

– Mit számít, hogy mozgással vagy anélkül idézem meg a kártyát, amíg sikerül?

Finoman kihúzza magát, megvetően mered az arcomba.

– Kardok Kettes – ismétli hűvösen. Összeszorított szájjal újra felemelem a jobb kezem, nem hagyhatom, hogy kifogjon rajtam. A keze gyorsabb egy viperánál. Hideg ujjak fonódnak a csuklómra, ahogy fölém hajol, és felnyársal a smaragdszemével. – Kardok Kettes!

Legyűröm a saját fintoromat, a paklira meredek, mozgásra ösztökélem a kártyát. Megremeg, kis híján kicsúszik. A kártyák szétválnak, aztán…

A padlóra borulnak, szétszóródnak. A kövön csúszó papír még sosem tűnt ilyen hangosnak, vagy ilyen dermesztőnek. A kártyák még sosem lázadtak ellenem.

– Ezért! – ereszt el Vaduin. – A vetés a nyers arkánistaesszencia és a pakli kapcsolata. Aki ehhez mozgásra támaszkodik, az nem adja át magát teljesen a kötelék megtalálásának. Mi több, fegyvert ad az ellenség kezébe a lefegyverzéséhez.

Mint Eza, Cael és Nidus… A rohadt életbe! Utálom, hogy igaza van. Cael és Nidus megjegyezhette a Tűzünnepélyen, hogyan vetek, aztán jelentették Ezának, miközben kifőzték a tervüket. Próbálom megállni, hogy Ezára villanjon a szemem, de hiába. Eszelősen vigyorog.

Azzal, ahogy folytatja, Vaduin csak fokozza a mindenemet elöntő émelyítő, emésztő érzést.

– Ráadásul a mozgás a bejegyzetlen arkánisták ismérve, miközben az utcán futnak a törvény elől. Aki, veled ellentétben, a rangjához illő rendes képzésben részesült, sosem tenne ilyet. – Ez a merev pillantás!

A szavai éle süket csöndet hagy maga után, amit egy másik tanonc tör meg, Marlon, amikor odasúgja az egyik szomszédjának:

– A herceg szajhája ugyanolyan mocskos lehet az ágyban, mint a tarot-ban.

A markom úgy ráfeszül a paklimnak a tenyeremben fekvő maradékára, hogy remegni kezd. Lenyelem a visszavágást. Egy úrihölgy sosem alacsonyodna odáig, hogy tudomást vegyen az élcről. De a Húszra mondom, legszívesebben szabadjára engedném az eltemetett illegális arkánistámat, amit Vaduin olyan lelkesen sértegetett.

– Újra, Redwin. De ezúttal ne cifrázd. – Vaduin úgy tesz, mintha meg sem hallotta volna Marlont, ami ki van zárva. – Botok Hármas – utasítja az osztályt.

Sietősen összeszedem a padlóra szóródott kártyákat. A pakli szinte húzza a kezemet. A vetéssel járó fesztelen, örömteli izgalom odalett. A másik kezem ujjhegyeit a combom alá dugom, és minden figyelmemet a kártyáknak szentelem. Mozogj, fordulj fel!

Reszketegen, lassan és szinte kelletlenül, de megteszi. Még sosem éreztem ilyen aprónak vagy üresnek egy diadalt.

Olyan érzés, mintha az egyik karomat hátrakötve járkálnék az akadémián, ami minden egyes napot egyre bosszantóbbá tesz. Az ötösnél nagyobb kártyákat nem festhetek vagy vethetek – mivel az ilyesmit az elsőéveseknek még nem lenne szabad tudniuk. Az évfolyamomnak egyenesen tilos, hogy egyáltalán próbát vagy kísérletet tegyenek a felsőbb kártyákkal, hiszen az a kártyák átfordulását vagy kezelhetetlenül erős mágia elérését eredményezheti. Az én tudásszintem túl sok kérdést vetne fel.

A kártyák, amikhez hozzáférhetek, idegeneknek érződnek. A vonalak, amikkel festenem kell őket, a legkevésbé sem emlékeztetnek az ábrákra, amiket Anya segített elsajátítani. Vaduin belénk vert vetési módszerétől az elmém, a mágiám és a testem úgy mozog – vagy épp nem mozog –, mint korábban soha.

És az olvasás? A négy színre, az mindig is inkább Arina asztala volt, nem az enyém…

Ezen a helyen minden ismeretlen és kényelmetlen. A másod- és harmadévesek ritkán méltatják figyelemre a magamfajta tanoncokat, de akkor bezzeg a vesénkbe látó méricskéléssel. A társaim között is hiába keresnék menedéket. Már elkezdődött a klikkesedés, de egyik oldalhoz sem tartozom igazán. Nem vagyok elég „nemes” ahhoz, hogy a klántagokhoz üljek, hiába Kaelis hazugsága és a kísérleteim arra, hogy rég elveszett örökösnőnek adjam el magam. Azonban ez a hazugság az alacsonyabb sorúak közül is kizár. Ők sem tartanak közéjük valónak.

Ráadásul egész idő alatt kísértenek a fellángoló pletykák, amiket hiába próbálok kizárni, pedig derekasan próbálkozom. „Hallottál a halazari szökevényről?” „Nem úgy volt, hogy a folyóba veszett?” „A fogdmegek szerint nem került elő a teste.” „Milyen ijesztő!” És így tovább… Megállom, hogy megjegyzést tegyek a szóbeszédekre. Még akkor is, amikor egy este Eza futólag szóvá teszi a közös helyiségben, hogy épp a Tűzünnepély előtt történt, és a szökevény akár a tanoncok egyike is lehet. Bár ezt mindenki kétkedéssel fogadja, utána mégiscsak eldurvul a pletykahelyzet.

Egyetlen menedékem a váratlan közösség, amit Sorza, Dristin, Luren, mi több, Kel társasága jelent az étkezések és a délutánok során. De mihelyt beköszönt az este, elválok tőlük, hogy elnyeljenek az akadémia csöndesebb termei – azok a fénytelen és árnyas járatok, amiket egykor hátborzongatónak, de immár menedéknek látok.

A fürkész szemektől távol azon dolgozom, hogy megerősítsem a testemet.

Futok, körökben, fel három, aztán le három lépcsősoron, el négy szoba mellett – mindig egyre több –, amíg végül, szédelegve, tántorogva öklendezek. Egy asztalt egy ablak alá tolok, és megfogom a sokat látott karnist, hogy felhúzzam föléje az államat. Kidőlt szobrokat emelgetek, visszateszem őket a helyükre, aztán újra a padlóra, aztán még egyszer a helyükre. Addig edzem a testem, amíg remegni kezd a lábam és a karom, és forog körülöttem a szoba. De mihelyt sikerül kifújnom magam, elölről kezdem.

Fáj. Mindenem fáj. De a sajgás édesebb minden cukormázas csemegénél, ami reggelente követi. Mintha a verejtékemmel a Halazar átkos érintését is kiizzadhatnám. Mintha azzal elejét vehetném minden gyanakvásnak, hogy kellően átgyúrom a testem ahhoz képest, ahogy a börtönben kinéztem.

Szánt szándékkal kerülöm a Nagyok Szentélyét, helyette magamnak választok helyet tanulásra és edzésre. Nem éri meg újra szembenézni Ezával, Nidusszal vagy Caellel, mielőtt visszanyerném az erőmet. De ez még nem jelenti, hogy nem futok össze a többi Naggyal.

Köztük Silasszal… akivel a szó szoros értelmében összefutok egy este.

Éppen az erőd külső falát övező folyosón kocogok – keresve sem találni jobb helyet néhány fordulóra –, amikor meghallom.

– Esti séta?

Szinte botladozva fékezek.

Silas lapít, mint egy kölyök, aki sütit csent egy sarki árus kocsijáról.

– Csak én vagyok, ne aggódj.

– Talán épp miattad kellene – vágom rá.

Röpke mosollyal felenged.

– Én is épp sétáltam.

Séta? Az enyém azért többről szól. Dől rólam a verejték.

– Elegem van ebből a… puhányságból – ismerem be magamnak és neki.

– Nem vagy puhány.

– Kedves tőled. És kamu – vigyorgok.

A pillantása alapján alig tud megállni egy szemforgatást.

– Egy „puhány” sosem szökne meg a Halazarból. Vagy vágna át Koronavároson úgy, hogy csont és bőr.

– Megteszem, amit kell. – Őszintén bókol, ami kissé feszélyez.

– Mitől érzed magad puhánynak?

Csatlakozik hozzám, együtt sétálunk, miközben kifújom magam, és beszámolok neki arról, hogy nem lettünk barátok az akadémia mágiamódszereivel. Hogy tarot dolgában most először érzem magam kezdőnek. Szolgál néhány jótanáccsal, amit megpróbálhatok a tanórákon és azokon kívül is alkalmazni.

Meglepően könnyű vele megtalálni a közös hangot, így egyáltalán nem bánom, amikor másnap este is megjelenik. És harmadnapon.

Már látom, miért nőtt így Arina szívéhez.

A rutinból ritmus lesz. Egyik nap a másik után, csak az erősödéssel törődöm. Semmit nem tehetek, ha olyan gyenge vagyok, amilyenné a Halazar tett. Aztán jöhet Arina és Anya rejtélye. A szökés az akadémiáról. A klub kisegítése. Végül ellopni a Világot Kaelis orra elől. Egyikre sincs esély, amíg nem vagyok a régi önmagam.

Olyan vakon, olyan hévvel törekszem erre, hogy fel sem tűnik, hogy már majdnem hat hete nem hallottam Kaelis hangját, de még az árnylepte alakja sem sündörgött körülöttem a folyosón. Délelőtti órák; délutáni tanulás a könyvtárban Luren, Kel, Sorza és Dristin vegyes, de néha hiánytalan társaságában; az esték az enyémek, vagy az edzéséi Silas segítségével.

De a szürke hétköznapok egy délután váratlanul bevégeztetnek – egy doboz által, ami a ruhásszekrényemben bukkan fel. Nincs benne semmi különös, egy egyszerű palaszürke csomag, rajta fekete selyemmasni.

Hozzá egy kártya egy dátummal, egy időponttal és egy címmel, amiben a régens koronavárosi kúriájára ismerek, de aláírás nélkül.

Amikor kinyitom a dobozt, a gyomrom tótágast áll. Egyetlen ujjal felemelem egy bőrszíjnál fogva, amit olyan finom csipke spékel, mintha pókfonálból verték volna.

– Ó, a húsz Nagyra, soha!

27

ÁTVÁGOK A HÍDON KAELIS LAKOSZTÁLYÁHOZ. A mellem szemérmetlenül nekifeszül a kelleténél szűkebb fekete bőrmídernek, amit káprázatos csipke és gyöngyfonat fed. A vállamat galamb- és hollótollak vértje fedi, róla sifoncsíkok omlanak a bokámig, amitől eleven árnyékká válok. A szoknya selymén két botrányosan magas vágás villantja fel a lábamat minden lépéssel.

Ha vissza akartam nyerni az erőmet, sikerült. Ehhez biztosan akkor mértek le, amikor megérkeztem; minden szűkebb a kelleténél. A bőröm minden lélegzetvétellel kibuggyan a bőr és a csipke börtönéből.

De… valahol ebben rejlik az öltözetem vonzereje. Mi tagadás, ellenállhatatlannak tűnök. Így felszegem a fejem, miközben a Kaelis lakosztályát őrző Stellis-pár átenged. Rám tapad a szemük, ami újra eszembe juttatja, milyen rég nem élveztem efféle figyelmet. Az emlékeztető egészen… jólesik.

Meg sem állok Kaelis ajtajáig, és futólag felmerül bennem, hogy kopogjak. De mámorként száll a fejembe, hogy ilyen pompásan érzem magam a bőrömben, úgyhogy ezt mellőzöm, és nem kevés drámai érzékkel benyitok.

Baklövés.

Kaelis az ágya mellett áll. A lakosztályt betöltő tompa fény a bőrére vetülve szinte halottsápadttá teszi. Felém hajtja a fejét, és kivár, még falból sem szégyenkezik, pedig félmeztelen, és a nadrágja vészesen bekötetlen. A hasa közepén végigfutó vékony, sötét szőrvonal egyenesen a madzagokra irányítja a figyelmemet, amik lustán lógnak a ráérős kezében.

– Ha ennyire látni akartál ruhátlanul, elég lett volna, ha szépen kéred – mondja affektálva.

– Neked legalább vannak ruháid – intek a dekoltázsomra és a kivillanó hasamra a míderem és a szoknyám között, még a rám törő enyhe pírtól sem veszítem el a fejem. – Nem az, amit a szabó összedobott abból, amit a szemetében talált.

Kaelis félrehajtott fejjel, sötét tekintettel mér végig. Egyetlen pillantásától láthatatlan kezeket érzek a fedetlen bőrömön. Elfut a libabőr, és nem lehetek elég hálás a szoba homályos fényéért, mert így nem láthatja, mit vált ki belőlem egyetlen pillantással. Talán az öltözék teszi, de egy röpke pillanatra egyikünk sem tűnik önmagának. Most először hiszem el igazán, hogy belebújhatunk a talmi bőrünkbe.

– Jól áll rajtad ez a szemét – jegyzi meg.

Karba tett kézzel dőlök az ajtófélfának, bezárkózom, amíg összeszedem magam.

– Lefogadom, hogy ezt mondod minden nőnek, akit egy évre börtönbe zársz, aztán utána úgy döntesz, elveszed.

– Kivétel nélkül. – Befűzi a nadrágját, aztán inget húz. Egy búcsúpillantást vetek a hullámzó hátizmaira, miközben eligazgatja magán a finom vásznat.

Kaelis inas, karcsú alkat. Az éles ellentétek embere, amihez olyan test dukál, ami szemre… kevés. Ezt érzem az egyetlen illő jelzőnek. Kevés neki az a táplálék, amit nem étel adhat. Kevés neki a kényelem, amit a bársonytól és a szőrméktől kaphat, amikkel körülveszi magát. Kevés neki a rokon lelkek érintése… legalábbis az olyan mély élvezeté, amiben egy időre elfeledkezhet önmagáról. A teste csupa völgy és üreg, amelyek magukba gyűjtik az árnyakat, amik imádják őt. Annyira tele van ürességgel, hogy el sem tudom képzelni, hány éve küszködhet a betöltésükkel. Ami döbbenet, de meg tudom érteni.

– El fogunk késni, ha nem sietsz – mutatok rá, miközben komótosan gombolgatja a mandzsettáját. Kiverem a fejemből az iránta támadt hirtelen együttérzésemet. Tudom, hogy csak magamat áltatom.

– Egy herceg sosem késik. Mások mennek korán. – Most már tudom, hogy szánt szándékkal ilyen ráérős.

– Ezzel a szöveggel szoktál udvarolni? – húzom az agyát. – Hogy te sosem mész el korán?

– Nem ebben reménykedsz? – Lassú, elégedett vigyor terül el a képén, ahogy vadonatúj fekete kabátot kanyarít a vállára.

Égnek emelt tekintettel, erővel félrenézek, érzem, hogy a pír önkéntelenül vissza akar tolulni az arcomba. Szedd össze magad, Clara! A herceg talán, ha úgy vesszük, ha őszinte akarok lenni magammal, a szemnek kellemes. A maga különös, nyugtalanító, mégis lebilincselő módján. Olyan, mint egy inas, mégis káprázatos, karcsú és kegyetlen ragadozó madár.

Kaelis talán észreveszi, hogy szánt szándékkal nem nézek rá, de ezúttal van benne annyi tisztesség, hogy ne dörgölje az orrom alá. Helyette csizmát húz, aztán egy utolsó kabátigazítással később hozzám lép, és a karját kínálja.

– Essünk túl rajta?

– Csak utánad. – A kezem a könyökhajlatába dugom. Betakar a teste melege, miközben kart karba öltve átvágunk az akadémián.

Ügyelek rá, hogy fél lépéssel közelebb húzódjak hozzá, miközben elballagunk a két Stellis között, mintha madarat lehetne fogatni velem, amiért mellette lehetek. Kissé elválunk, miközben szobákon és járatokon át eljutunk egy félhomályos folyosóra, ahol egy fogat és egy hajtó vár. Megengedem, hogy besegítsen a kocsiba, a keze elidőzik a derekamon, a csípőmön és… a combomon. Bezzeg abban a pillanatban, ahogy a hintó ajtaj becsukódik, Kaelis úgy süpped az ülésébe, mintha legszívesebben a lehető legmesszebb lenne tőlem.

– Meggyőzőnek kell lennünk – dörmögi. – A többi nemes szemmel fog tartani minket. A klánok főurai és főasszonyai is ott lehetnek. Az apám fülébe fog jutni, és…

– Kaelis – szakítom félbe. – Hidd el, tudom.

Ráébred, hogy eleve azt csinálom, amiről tanácsokat akar adni. A bíborra festett ajkam mosollyal jutalmazza. Halkan felkuncog.

– Akkor adjuk elő magunkat! – Kaelis karba teszi a kezét, az arcára visszatér a komolyság. – Elmondom, mit kell tudnod, ha szót akarsz érteni a nemességgel, és esélyt akarsz arra, hogy elhiggyék, megérdemled, hogy közéjük tartozz…

Még hogy megérdemlem! Hogy oda ne rohanjak! De befogom a szám, és iszom Kaelis további szavait. Tény és való, nem ismerem a klánok életének és politikájának finomságait. Életem legjavában megvetettem a nemességet, és csak annyit tartottam érdemesnek megtanulni róluk, ami hasznosnak tűnt ahhoz, hogy alkalomadtán szétcincáljam őket.

Most egyes-egyedül ez a tudás választ el a Halazar viszontlátásától.

A lovak nekivágnak a hosszú hídnak, ami átível a Farlum folyó és a tenger találkozása felett, utána bekocognak a belvárosba. Hátradőlve nézem a fényűzést, ahogy tovatűnnek a város legvagyonosabb negyedei. Érzem Kaelis pillantását, szemmel tart, miközben beszél. Talán… fel sem tűnik neki, milyen alaposan.

Végül is ő választotta a ruhát. Ha eltereli a figyelmét, magára vessen. Kissé kihúzom magam ültömben, lassan keresztbe teszem, aztán kinyújtom a lábam, hadd táruljanak fel a csípőmagas hasítékok. Ha nem csal a szemem, megnyalja az ajkát, de ebben nem vagyok egészen biztos.

– Figyelsz te rám? – Kicsit rekedt a hangja.

– Tudok egyszerre figyelni és nézelődni – biztosítom.

– Azért ügyelj a jó modorra nemesek között.

– Mutass egy olyat, aki megérdemli a címét, és én leszek az udvariasság netovábbja.

Nem sértetten, inkább szórakozottan fújtat egyet.

A Ravin hercegnek épített régenskúria fenséges épület, bőséges lámpa- és fáklyafényben fürödve hirdeti a mérhetetlen vagyont. A hintó begördül a robusztus kapun, utána nekivág a kertek között lustán emelkedő felhajtónak. Miután megállunk, Kaelis száll ki elsőnek, és félreinti a hajtót, hogy saját kezűleg segíthessen ki engem.

A kastélyt körbefogó veranda számtalan nyitott ajtaján át csak úgy árad a zene és a nevetés. Festmények sorakoznak állványokon, falakon és bútorokon, közöttük szobrok állnak. Énekmondók lődörögnek, és gumiemberek csavargatják lassan a testüket a céltalanul őgyelgő nemesek csodálkozó gyönyörűségére. A mennyezetről női és férfi akrobaták lógnak mindössze egy-egy selyemfonalon.

A kezem Kaeliséhez ér, miközben felmegyünk a lépcsőn. Még erre az akaratlan mozdulatra is a szememet keresi a tekintetével.

– Számíthatsz rám – suttogja, az enyémbe fonja az ujjait. Van valami a szemében, amitől eltölt a… biztonság. – Csak kövesd a példámat, és gondoskodom róla, hogy ma este egy hajszálad se görbüljön meg.

– Egyikünket sem fogom cserben hagyni. – Megfeszül a markom a kezén. Azt hiszem, nem csak képzelem, hogy halkan felsóhajt, és lassabban veszi a levegőt. De mindketten hamar túllépünk a pillanaton.

Elragad minket az estély tengere. Kaelis sorra veszi a szobákat. A keze sosem tűnik el a testemről. Forrón fogja a combom. Az oldalam cirógatja, vészesen közel a bordáimhoz, miközben menet közben fesztelenül bemutat mindenkinek. Felfigyelek rá, hogy néha szóba kerül a halazari szökés, de a jelek szerint a nemességből senkit nem aggaszt túlságosan. Lassan alábbhagy a feszültség most, hogy két hónapja semmi hír a szökevényről.

Éppen szóvá tenném, hogy de jól megy… amikor felbukkan Ravin.

– Clara, Kaelis! Annyira örülök, hogy mindketten el tudtatok jönni! – Sötét szeme majdnem fekete a veranda tompa fényében.

– Semmi pénzért ki nem hagytam volna – mosolygok, miközben a rend kedvéért kicsit Kaelishez bújok. – Hagytuk volna.

– Pontosan – helyesel Kaelis, és magához szorít. – Hol van Leigh?

Leigh Strongborn Oricalis. Becenevén a Szélvész. Egy amazon, aki állítólag állná a sarat a legképzettebb arkánista ellen is úgy, hogy neki nem jutott varázserő.

– Ó, hiszen ismered – nevet Ravin egy vállrándítással. – Ki nem állhatja az ilyen partikat. Az istállóban lehet a csődörével. – Szünet. Rám villan a tekintete. – Ne értsd félre! Imádja a lovát, jobban, mint a legtöbb embert.

– A sólymát pedig legalább kétszer annyira, mint a lovát – tódítja Kaelis. – Talán még nálad is jobban, bátyám.

Ravin megjátszott sértettséggel a szívéhez kap.

– Kegyelmezz! Bár kétlem, hogy tévednél. Nem mindenkinek jut olyan mély, őrült szerelem, mint a tiétek. Vagy ilyen hozzáillő pár. Már most legendaszámba megy. Talán az egyetlen dolog, amiről a nemesség szívesebben pletykál a halazari szökevénynél. – Ravin sziporkázó szeme az enyémre villan.

Beérem egy udvarias mosollyal. Kaelis ugyanezzel próbálkozik. Legalábbis azt hiszem… inkább vigyornak tűnik.

– Tényleg, Clara, van egy különleges vendégem, akit szeretnék bemutatni neked! – Ravin maga a fesztelenség… de a pillantásától még mindig legszívesebben világgá rohannék. Hátrahajol, és odaint valakit.

Ekkor látom meg.

Liam.

A múlt, amiről azt hittem, rég eltemettem, és a jövő, amit megöltem, hirtelen előttem áll. Élénkkék szeme úgy sziporkázik, mint az emlékeimben – mint a mása az Arkánum-kehelyben. Az a kék szempár találkozik az enyémmel, és érzem, ahogy elernyed a kezem Kaelis csípőjén. Elesnék, ha a herceg nem húzna magához, hogy visszazökkentsen a jelenbe.

– Clara! – hüledezik Liam. A nevem hallatán megdöbbenek. Képes ennyibe sűríteni az összes nyers, fájdalmas igazságot – olyan átkozottul sokat –, ami kimondatlan maradt.

Egy nő áll mellette, aranyszín szeme a párja és köztem villog. Emlékszem rá. Tüzes haját szoros csigákba csavarták. A fürtjeibe tűzött apró ékkövek a klánja névadóját idézik. Emlékszem mindenre, egészen az ujján ragyogó gyűrűig.

– Liam! – érdeklődik szelíden.

– Igen? – Liam megköszörüli a torkát, és végre elszakad tőlem, hogy ránézhessen. – Elara, szerelmem, ő Clara Ch…

– Redwin – vágok a szavába. A múlt marka végre elernyedt a torkomon annyira, hogy megszólalhassak. Elcsípem Liam röpke homlokráncolását. De alig tűnik fel, mert magamra vonok minden figyelmet. – Már Redwin, most, hogy fény derült az örökségemre… Clara Redwin.

– Lady Clara Redwin – teszi hozzá Kaelis szigorúan.

– Régi ismerős – folytatom. – Még azelőttről, hogy fény derült a családi örökségemre – magyarázkodok sietősen, igyekszem minél messzebb kanyarodni az igazi nevem dolgától. El is felejtettem, hogy Liamnek elmondtam a Chevalyer nevet – hiba volt megbízni benne. Sok ostobaságot tettem, amikor azt hittem, tizenhét évesen megtaláltam életem szerelmét.

– Igen, még az Ezüst utcáról ismerem. – Liam színtelen hangja hallatán fellélegzek, mert semmit nem árul el a közös múltunkról. Magamban remélem, hogy ha valaha egy kicsit is szeretett vagy vonzódott hozzám, feltűnik neki, hogy a dolgaimat most érdemes megtartania magának. Tudta egyáltalán, hogy a Halazarban voltam? A biztonság kedvéért azt kell feltételeznem, hogy bőven eleget tud rólam ahhoz, hogy alám tegyen.

– Ó, igen. – Elara begyakorlott mosollyal, udvariasan kezet nyújt. – Liam már említette.

Mire véljem ezt?

– Ó, tényleg? – Ravin alig bír magával, miközben elfogadom Elara kéznyújtását. – Clara egészen feledhetetlen. Különben hogyan tudta volna behálózni az öcsémet?! Bár semmi kétség, a szaftos, mesékbe illő története is fokozza a vonzerejét.

– Be… hálózni… – hápog Liam. – A herceg jegyese… te vagy?

Bólintok. A torkomban gombóc.

– Ó, kérlek, fogadd legőszintébb gratulációmat! – ragyog Elara. Vajon csak játssza az értetlent?

– Köszönöm! – mondom.

– Igen, gratulálok én is – nyögi ki Liam láthatóan kelletlenül.

Legszívesebben a képébe vágnám, hogy te hagytál magamra. De csak mosolyoghatok, mert csapdába estem ebben a színjátékban.

Kaelis makacsul hallgat. De a csípőmre tapadó keze lyukat tudna égetni a húsomba. Liam puszta látványára mintha kicserélték volna.

– Kérem, bocsássatok meg, innom kell valamit. – Elhúzódok, kiszabadulok Kaelis karjából és az egész kutyaszorítóból.

Egy szoba. Aztán a következő. Még egy. Egy lépcső az emeletre, el néhány kobzos és egy párocska mellett, akik felsunnyogtak egy gardróbszobába, amit elfelejtettek bezárni.

Nem kapok levegőt. Minden bőrszíj fojtogat. Egész idő alatt csak rád gondoltam. Téged akartalak. Csak téged. Még mindig hallom Liam hangját az Arkánum-kehelyből. Mintha még létezne. Egy elveszett jövő része…

Közeledő léptek hallatán kibontakozom a saját ölelésemből. Úgy szorongatom magam, mintha távol tarthatnám a cikázó gondolataimat, és vigaszra lelhetnék. Megfordulok, a szívem mélyén Liamben reménykedem.

Pedig a tempó és a ritmus elárulja, hogy nem ő az. Máris megtanultam felismerni a herceg lépéseit?

– Azt hiszem, errefelé hiába keresel italt – jegyzi meg Kaelis komótosan, a falakról rám tekintő olajfestményekre intve. A mennyezeti lámpák markáns árnyakat vetnek az arcára.

– Eltévedtem.

– Elmenekültél.

Bosszúság és feszengés rántja görcsbe a szívemet.

– Stratégiai visszavonulást hajtottam végre. Nehogy olyasmit mondjon, amiből aztán baja lehet.

Kettőnk között szinte teljesen bezárul a rés. Kaelis lenéz rám. A fények és az árnyak minden kiállított szobornál ékesebben emelik ki markáns arcvonásait.

– Túl sokat tud. – Fenyegetésnek hangzik.

– Hallgatni fog, mint a sír – biztosítom Kaelist.

– Liam talán igen – Kaelis szinte dörmögi a nevet –, de Ravin ezt győzelemnek fogja elkönyvelni. Gyanakszik rád, méghozzá okkal, és ha bizonyítékot szerez arra, hogy bármit is állítsunk, nem vagy nemes…

– Mint a sír – kötöm az ebet a karóhoz. – És tőlem nem kap bizonyítékot. – Kihallom a vádat Kaelis hangjából.

– A tetteid másról árulkodnak. – Sötét szeme kész máglya. – Még mindig szereted azt az alakot, ugye?

– Ugyan – felelem keserűen. Ellenállok az érzéseim sugallatának. – Csak egy régi seb, semmi több.

– Ami nem hajlandó beforrni vagy begyógyulni. – Kaelis borzasztóan magabiztos, és ott rohadjon meg ezért. Elfordulok, de újra magára vonja a figyelmemet, amikor az ökle végigfut a karomon, hogy az arcomat cirógassa. – Hány sebedet hagyod így vérezni, Clara?

A hangja suttogásnak is erőtlen. A hüvelykujja begye az alsó ajkamat simítja. Borzongással küzdök, és veszítek.

– Miért, neked hány sebed van? – Tudom, gyenge lábakon áll egy ilyen riposzt. De ilyen gyenge lábakon állok most én magam is.

– Annyi, hogy a világot kell átformálnom, hogy begyógyítsam őket. – A hangja öblös. Nem számítottam válaszra.

Egy alakot veszek észre a küszöbön a szemem sarkából. Egy alakot, akit ezer közül is megismernék – a legédesebb álmaimból, a legrémesebb rémálmaimból. Liam szeme méricskél. Egyedül jött, nyilván olyan kérdésözönnel, amivel csak az enyém vehetné fel a versenyt. Végre tisztába tehetnénk a dolgokat.

De mit mondhatna, ami ér is valamit? Erre nincs mentség.

Pánik és harag cikázik bennem. Egy részem nem akarja, hogy így lásson, Kaelisszel. Egy másik részem Liam tudtára akarja hozni, hogy már nem érdekel. Győz a gonosz késztetés, hogy viszonozzam a kínt, amit okozott nekem. Kaelisért nyúlok. A kezem a tarkójára csúszik, és magamhoz húzom. Az ajkam hirtelen és mohó csókkal tapad az övére.

Kaelis megdermed, mire a hajába markolok. Ne merészelj elhúzódni, sugallja a szorításom a csípőjén, ami a feneke felé tart. De a herceg meglep a lelkes fogadtatásával. A keze lehull az arcomból, és átkarol. Közelebb húz.

Magamon érzem a korábban elcsípett kemény test minden porcikáját. A sajgás, ami elöntött a láttán, tapinthatóvá válik. Életre kel bennem. Olyasmire vágyom, ami emberré tenne egy egész évnyi rideg rabság után. A hetekkel ezelőtt még olyan borzongató érintése immár leterít. A világ az engedélyem nélkül semmivé lesz – és Liamet is magával sodorja.

Az egyik festmény egy csattanással leesik. Az állvány vele dől. A hátam falat ér.

Kaelis nyelve a számba talál. Úgy csókol, mintha évek óta csak erre várna. Felkapom a lábam, hogy a combtövére fonjam, a szoknyám vészesen magasra gyűrődik. A herceg mély morgással harap az alsó ajkamba.

Alig kapok levegőt. Nekem dörgöli a csípőjét, mire megborzongok. Basszus! Gyűlölöm! Gyűlölöm, amiért élvezem. Amiért eddig nem döbbentem rá, mennyire megveszek egy érintésért. De leginkább azt, hogy épp Kaelis kelti ezeket az érzéseket.

Kaelis végre elhúzódik, és arra nyitom ki a szemem, hogy figyelmesen néz le rám. Mindketten kifulladtunk.

– Ő… Liam… – Kétségbeesetten magyarázkodni próbálok, legalább annyira neki, mint magamnak.

– Tudom, én is láttam őt – biccent Kaelis egy tükörre. Tökéletesen lehet látni benne a bejáratot. Vajon Kaelis fél szemét végig nyitva tartotta a csókunk alatt, hogy lássa, mikor menekül el Liam? A herceg még egyszer, utoljára megnéz magának, a tekintetét az érintése is követi, végig az orcámon és a nyakamon, egészen a kulcscsontomig. Ott megáll, a mellem feletti csomagolást cirógatja. Ziháló mellkasom az ujjhegyeihez préselődik – ami mintha folytatásra kísértené. Nem csak őt, mindkettőnket.

– Ügyes kislány… mindig tudtam, hogy veszélyes vagy.

– El se hinnéd, mennyire – suttogom.

A szeme még egy hosszú percig nem ereszt, aztán Kaelis elhúzódik.

– Távozzunk sietősen! A hajad maradjon kócos, a rúzsod elkenődött. – A hatás kedvéért végighúzza a hüvelykujját a számon. – Meg ne igazítsd a ruhádat! Pletykáljanak csak erről, hogy szóba se kerüljön a gyenge lábakon álló vérvonalad vagy a halazari szökevény.

A bólintásomra Kaelis kikísér. Miután hintóba szállunk, nem ér hozzám többet. Még akkor sem, amikor kissé sután és félszegen búcsút veszünk az akadémián. De az érintése nyoma és az ajkamra tapadó ajka forrósága az éj derekáig velem marad.

28

MÁSNAP KAELIS KIVÉTELESEN MÁR A REGGELINÉL MEGJELENIK. Még szép, hogy ezúttal esze ágában sincs kihagyni.

Nekem pedig eszem ágában sincs ránézni.

Megint menekülsz, Clara? Szinte hallom, ahogy a fülembe duruzsolja, miközben kapkodva végzek az evéssel, és elsietek a vetésórára. Egyszerűen hajt a lábam, nem tudom megállni. Mintha a saját testem próbálna keresztbe tenni nekem azzal, hogy a puszta sugallatának behódol.

– Jól vagy? – kérdi Sorza.

– Állítólag sűrű éjszakája volt. – Dristin maga a megtestesült ártatlanság, mégis pulykavörös pírral küzdök tőle. Ha épp az ő fülébe jutott el…

Lurenre sandítok.

– Már kiderült?

– Mint mindig – feleli sajnálkozó mosollyal.

– Azt hittem, a diákok nem hagyhatják el az akadémiát – motyogom.

– Te elhagyhattad. – Dristin megigazítja a szemüvegét, érezhetően a lelkére vette egy kicsit, hogy ő bezzeg nem jöhetett.

– Igen, persze, de… – hebegve keresem a megfelelő szavakat.

– De te egy semmiből előkerült nemes vagy, aki a herceg jegyese; mindig vannak kivételek – zárja le a témát a belém karoló Luren, aztán úgy simogat, mintha ezzel mondaná, hogy oda se neki.

– Például akkor, ha Kaelis hercegnek csókpartner kell egy elhagyatott galérián, ha hihetünk a híreknek – teszi hozzá Kel röpke, önelégült vigyorral.

Vajon örülnöm kellene, amiért a történet e része is közszájon forog? …vagy azt akarom, hogy megnyíljon a padló, hadd süllyedjek el, mert annyira megalázó, hogy mindenki tud a csókomról Kaelisszel?

– Ugyanaz a kivételezés, ami minden nemesnek jár – dünnyögi Dristin.

Luren ügyet sem vet a többiekre.

– Legalább jól szórakoztál az estélyen?

– Túléltem.

– Miért, Kaelis nem jó az ágyban? – jegyzi meg Kel szárazon.

– Ilyesmit sosem mondtam – tiltakozom sietősen.

– Tehát lefeküdtél vele – méricskél Kel a szeme sarkából, és borzasztóan elégedettnek tűnik magával, amiért kifacsarta belőlem a vallomást.

– Egy hölgy nem árulkodik – fújom fel magam, és előrefordulok, tudva jól, hogy érdemes szaftos apróságokkal beetetni a mindenre ráharapó pletykafészkeket, ha Kaelisszel el akarjuk adni a történetet… ettől még nem kell szeretnem.

Órára menet nem kerülik el a figyelmemet a sanda pillantások és a sugdolózás. A bemutatónk Kaelisszel futótűzként terjed. Merem remélni, hogy hála az újabb pletykaalapanyagnak, régi nóta lesz a halazari szökevény emlegetése. Hátha elfelejtik. De láthatóan csalódnom kell, mert arról is új szóbeszédek terjednek. Az estély csak újabb adag olajat öntött a pletykák tüzére.

Akkor már inkább az óra.

Vaduin Thornbrow pofesszor mára hosszú szalonkabátot öltött, a könyökén foltok, mintha kikoptatta volna a sokéves asztalra támaszkodás. Mindenkit a helyére terel, és belevág az Ászok vetésének finomságait taglaló előadásába – arról, hogy melyik milyen apró, elemi hatást kelt, és milyen változatos módon lehet alkalmazni ezeket az alapvető mágiákat.

– Lady Clara Redwin – int a terem közepére –, tartanál egy bemutatót?

Hirtelen elhűl a terem, ahogy minden szem rám villan. Felállok.

– Melyik Ászt kívánja, hogy használjam?

– Nyakunkon a Kardok Hármas-próbák.

– Még százhúsz éj – motyogja Sorza.

Thornbrow vagy nem hallotta, vagy nem érdekli.

– Válaszd annak a háznak a kártyáját, amelyikhez csatlakozni szeretnél!

Nem lehetek elég hálás a gyerekkori titkos svindlik során át elsajátított, semmitmondó fapofáért, mert különben biztosan a professzorra hunyorognék. Veszélyes dolog lenne ilyen korán nyíltan elköteleződni bármelyik ház mellett. Idő előtt bezárhatná az ajtókat az alkalmanként szükséges lehetőségek előtt.

– Legyen úgy. – Karba teszem a kezem, hadd lássa ország-világ, hogy egyetlen ujjmozdulat nélkül idézem meg a kártyát. A régi életemben a Botok felé hajlottam, de itt, azt hiszem, a Kardok lesz az én megbízható, végsőkig kitartó támaszom.

A kártya felizzik, fény és árnyék sarlójává nyúlik. Vaduin felé villan. Az arca bal oldalán finoman megrezzen a sötét haj, utána azon nyomban szélroham rázza meg az edzőbábukat a terem hátuljában.

Eza felhorkan, és Alorhoz hajol – az elmúlt hetekben feltűnt,  hogy a kelleténél közelebb kerültek egymáshoz.

– Ennyi az egész?

A lány felé fordul, de nem látom, milyen pillantást váltanak, és nem hallom, mit beszélhetnek. De egy röpke pillanatra rá a középső edzőbábu feje hangtalanul lecsúszik a nyakáról, és tompa puffanással hull a padlóra. Szalmatömés szóródik szét. A terem torkára forr a szó.

– Nagyon ügyes. – Thornbrow hangjában nyoma sincs őszinte elismerésnek. Nekem ugyan nem hiányzik. Mint ahogy a többieké sem.

Leülök, Thornbrow pedig folytatja az oktatást.

Amikor néhány órával később kicsengetnek, és mindenki szedelőzködni kezd, Alor nem habozik odalépni hozzám. Egy pillantással nyugtázom. Mióta megérkeztünk az akadémiára, alig néhány szót váltottunk. Az éjszakai rutinom gondoskodott róla, hogy ritkán akadjunk össze. Az pedig, hogy még mindig a tőrével alszik, mindent elárul róla, amit tudnom kell. Ő sem barátkozni jött.

– A Kardok Házában csak két hely van – közli nyersen. – Az egyik rám vár, a másik Ezára. – Nem veszem fel a kesztyűt, folytatom a pakolást. De legszívesebben rákérdeznék, mi a Húszért tartja így a hátát Ezának. Talán csak a nemesek szokásos összetartása, márpedig forr a vérem ettől a magyarázattól. – Szóval hiába ácsingózol az egyik után, az veszett fejsze nyele.

Újra rávillan a tekintetem, és egy kurta, hitetlenkedő pillantást vetek feléje. A kívánt hatást érem el: lopva kihúzza magát, mintha elkerülhetetlen támadásra készülne, pedig alig moccantam. A halvány mosolyom pedig láthatóan még jobban bosszantja.

– Segíteni próbálok. – Suttogásra váltva előredől. – Lehetsz nemes, akár főasszony is az iskola után – ha a király elkülöníti a Remeték régi földjét a klán pusztulása után a helyükre telepített hölgyek és urak birtokaiból. – A hangja elárulja, hogy ebben nem csupán kételkedik, de rossz ötletnek tartaná, ha egyáltalán megtörténne. Még én sem vitathatom, hogy nincs olyan főúr vagy főasszony, aki szívesen lemondana a földjéről. – De ne áltassuk magunkat… akkor is csak egy darab senkiföldje főasszonya leszel.

Erre kis híján megszédülök, ahogy felvillan előttem a Kárhozottak Klubja. Kaelisnek köze volt hozzá, hiába állította az ellenkezőjét? Ha egy klánt már sikerült nyomtalanul eltörölnie a föld színéről, miért ne tette volna meg a klubbal is?

– A Kardok Házában a ravaszság a legnagyobb érték; nem fognak olyasvalakit választani, akivel nem juthatnak taktikai előnyhöz – folytatja Alor, és nem veszi észre a bensőmben feltámadt örvénylő vihart. – Mivel új vagy a nemesség világában, hadd húzzam alá, hogy mindennek megvan a módja, és az ideje annak, hogy félreálljunk a másik útjából.

Hümmögök, látványosan úgy teszek, mintha eltöprengenék a tanácsán, mintha tényleg valami mélységes titokba avatott volna be engem.

– Jól értem? Azt állítod, olyan ember vagy, sőt nemcsak te, de a nővéred is, aki beéri azzal, hogy saját érdemek helyett a kapcsolataival kerüljön be egy házba?

– A nővéremet hagyd ki ebből. – Élesebb hangnemre vált, mire minden egyes tanoncnak, aki még nem szivárgott el ebédelni, földbe gyökerezik a lába.

– Csak tisztán akarok látni, és te olyan lelkes tanár vagy – mosolygok haloványan. – És mivel a Kardok Háza Királyának húga vagy, ráadásul a híres és nemes Torony klán egyik magas rangú tagja, feltételeztem, hogy bizonyítani akarsz a társaidnak és a családodnak. És a nemes nővéred is ugyanezt akarja. Mert a legjobbnál sosem adnád alább. S ekképp egyikőtök sem tartana egy kihívástól.

Alor előrehajol, én viszont nem hátrálok. Ha Kaelis nem tud megfélemlíteni, ő sem fog.

– A helyedben vigyáznék a számra – sziszegi.

– Hölgyeknek nem illik fenyegetőzni – csóválom a fejemet helytelenítőleg.

– Majd én…

– Most fogadd meg te az én tanácsomat, Lady Alor. – Lassan felállok. – Lehet, hogy új nemes vagyok, és lehet, hogy nagyra értékelem, amiért ilyen nagylelkűen próbálsz rendreutasítani. – A hangsúlyomba sűrítek mindent, amit nem akarok nyíltan kimondani. – De ne feledd, hogy mivel „új” vagyok, nem olyan előjogokkal nőttem fel, mint te. Hanem egy olyan világban, ahol minden fenyegetőzés következményekkel jár. Ezért mielőtt folytatnád, gondold végig, de alaposan, hogy tényleg magadra akarsz-e haragítani. Elvégre tudom, hol alszol.

– Nem próbállak magamra haragítani – suttogja.

– Akkor rossz végén fogod a dolgot. – Felfigyelek a többi tanonc arcán beálló változásra. A köznép sarjai a jelek szerint egyre többre tartanak… a nemesek viszont egyre kevesebbre. De ha már idáig eljutottam, nem hátrálhatok meg. Amúgy sem tenném, főképp így, hogy Eza közeleg.

– Segítsek meggyőzni, hogy tanuljon tiszteletet? – Eza az örökké zilált, majdnem fehér fürtjeibe túr.

– Ne – húzódik el Alor. – Időpocsékolás lenne.

Nem tudok megállni egy horkantást.

– Mi az? – hunyorít rám Eza.

– Hagyd csak, Eza. – Alor nógatása süket fülekre talál.

– Szerintem olyan bájos, hogy ilyen közel álltok egymáshoz – hazudom. Alor úgy beszélt hozzá, mint egy kutyához. Elismerem, Alornak is megvan a jobbik énje. – Nem is tudtam.

– Azt hiszem, sok mindent nem tudunk még egymásról. – Eza kissé ádáz mosolyt vet rám, amivel emlékeztet, mennyit megtudott a múltamról. Hatásosabb fenyegetés, mint Alor egész beszéde. Ő bezzeg most hallgat, de azért elcsípem az Ezának szánt sanda oldalpillantását. Már nem is érzem őket olyan kebelbarátoknak… érdekes. – Micsoda kár lenne, ha túl sok mindenre derülne fény, nem gondolod? Hiszen olyan vad szóbeszédek keringenek a szökevényről, aki még mindig szabadon jár. Egy ilyen helyzet könnyen félreértésekhez vezethet.

Ökölbe szorítom a kezem.

Észreveszi.

– Még mindig mocorogsz? Milyen rossz szokás. Talán egy nap megszabadítalak tőle azzal, hogy megmutatom, hogyan vet egy igazi arkánista.

– Állok elébe – vágok vissza, mielőtt észhez térhetnék.

– Elég – oszlatja el Thornbrow a feszültséget. – Lady Redwin, az asztalomhoz! A többiek kifelé!

Rejtély, miért csak nekem kell Thornbrow professzor asztalához vonulnom, miközben a többiek távozhatnak. De Eza öntelt mosolya a terem túlvégébe is elkísér. Az ökölbe szorított kezem remeg a combom mellett.

– Óva intelek… – vág bele Vaduin, és összefonja az ujjait.

– Attól tartok, Alor és Eza ezzel már megelőzte – vágok közbe.

Fintorra rándul a szája sarka. De megállja, egyelőre.

– A helyedben tartózkodnék az ilyen hetvenkedéstől.

– Alor és Eza jöttek oda hozzám – motyogom.

– Nem róluk beszélek. Hanem arról, amit az órán csináltál; ha idejekorán túl sokat mutatsz magadból, azzal csak még jobban felhívod magadra a figyelmet.

Tőle számítottam a legkevésbé arra, hogy őszintének tűnő jótanáccsal szolgál.

– Még jobban?

– Kaelis talán nem közkedvelt, ettől még sokan vágynak a hatalomra, amit a közelsége nyújt. – Kényelembe helyezkedik a hatalmas bőrszékében, és szétteríti a kezét az asztalon.

Eszembe jut, hogy Vaduin mindig a herceg körül sündörög, és talán ő is ezek közé tartozik.

– Nem félek tőlük – mondom inkább.

– A pletyka a méregnél is halálosabb lehet. – Tényleg segíteni akar nekem? Mire véljem ezt?

– Ha már úgyis kibeszélnek, akár részt is vehetek benne – vonom meg a vállam.

– Errefelé nem mindig előnyös, ha felfigyelnek az emberre, Clara.

– Én másfelé sem jártam jól vele. – A vállamra kapom a táskámat. Sosem vágytam arra, hogy üldözzenek, vadásszanak rám vagy reflektorfénybe kényszerítsenek. – De most itt vagyok.

– Igen, itt – ismétli halk és baljós, de csipetnyi derűvel fűszerezett hangon. – És nem áldod érte a szerencsédet? – Lopva hunyorít. – Egy ifjú nő, akit a sors fintora és egy herceg szerelme kiemelt a szürke tömegből.

– Mit mondjak, szerencsés fordulat.

– Bizony, szerencsés – mondja töprengve.

Összeszorítom az ajkam, nincs ínyemre a nem túl finom célzás. A pletykák miatt amúgy is robbanni készülök.

– Végeztünk, professzor úr?

– Igen. Egyelőre. – Egy intéssel utamra enged, már alig vártam, hogy megszabaduljak tőle. Ettől még érzem, hogy távozás közben minden mozdulatomat szemmel tartja, és alig tudom megállni, hogy futólépésre váltsak.

A napok egyhangú ritmusban követik egymást. Délelőtt órák – festés, vetés és olvasás váltja egymást –, utána könyvtárban vagy gyakorlással töltött délutánok. Luren, Kel, Sorza, Dristin és én az étkezések során is egymás társaságát keressük. A közelségük kicsit elviselhetőbbé teszi a napokat. Megtudom, hogy a Dristinnel kapcsolatos gyanúim megalapozottak voltak; kisnemes, konkrétan a Diadalszekér klánból.

Végre eléggé megbízom magamban ahhoz, hogy visszatérjek a Szentélybe. Bár az erőmnek csak a töredéke tért vissza, de már nem érzem azt, hogy cukorból vagyok. Sorza barátságos közelsége és az ezzel járó létszámfölény érzése is segít. Ráadásul – bár nem szívesen adok igazat Thornbrow-nak – az is felbátorít, hogy már mozgás nélkül idézem a kártyákat, mivel Eza, Cael és Nidus legutóbb úgy kerekedett fölém, hogy lefogták a karomat.

A napok egyenletes tempóban telnek.

– Ti gondolkodtatok már azon, mit csináltok majd a Minden Érmék Napján? – veti fel Luren, miközben öten visszafelé tartunk a közös társalgóba. Az elmúlt hét során udvariasan rágta a fülemet, hogy segítsek neki a festéssel. Végül beadtam a derekamat, és kisegítettem ahelyett, hogy a Szentélybe sietve a Nagy kártyámon dolgozzak. Ő is kitesz magáért, ahogy megegyeztünk: neki köszönhetően naprakész vagyok az akadémián keringő pletykákból.

Figyelmeztettem Lurent, hogy a festési módszerem még mindig nem felel meg egészen Duskflame elvárásainak – amit a professzor nem győzött az orrom alá dörgölni, amikor nemrég a véleményét kértem –, de minden kártya, amit festek, működik. Márpedig Luren kártyáiról ez nemigen mondható el.

– Szerintem festek – vonom meg a vállam. – Abban vagyok a legjobb.

– Ez jó haditerv. És új nemeseket is megismerhetsz, akik a Minden Érmék Napján szeretnék feltölteni a készleteiket olyan kártyákból, amikhez a klánjuk arkánistái nem értenek – helyesel Dristin.

– A fejembe látsz – hazudom. A Minden Érmék-napon állítólag a közösséget szolgáljuk. De mivel csak a nemesi klánok birtokolhatnak törvényesen kártyákat, hogy felhalmozzák őket, így egyedül a leggazdagabbak „közösségének” segítünk vele.

– A vetéssel sem járnál rosszul. – Sorza megigazítja a könyvkupacát. Rendszeres és lelkes vendég lett a könyvtárban, amire nemegyszer az én szíves segítségemmel vállalkozott.

Továbbra is kitartóan kutatom a Világ kártyát, olyan gyakran és suttyomban, ahogy tőlem telik. De nem bizonyult túl gyümölcsözőnek. Nem lepne meg, ha Kaelis minden ilyesmit kipucolt volna a könyvtárból.

– Lenyűgöző, hogy annyi kártyát fel tudsz használni egymás után, mégsem merülsz ki. Én három után egész napra kidőlök – mereng Dristin, miközben belépünk a közös terembe.

– A kezdők szerencséje lehet – felelem, miközben körbeüljük az egyik asztalkát. Tanulók jönnek és mennek, nemigen figyelnek ránk.

– De most komolyan, úgy használod a kártyákat, mint a harmadévesek, ha nem jobban – hajol felém Dristin, a hangja fojtott.

– Ugyan már – legyintek szerénykedve.

– Talán valami titkos erő, amit nem mond el nekünk – tréfál Sorza. Egyetlen szemvillanással leteremtem. Összeszorítja a száját, nyilván alig tudja megállni, hogy ennyiben hagyja.

– Gondolj csak bele, micsoda lehetőségeket adhat majd a következő áldozatod az Arkánum-kehelynek – nyitja ki Luren a jegyzetfüzetét. Tele van szimbólumok és jelképek vázlataival a festéshez. Dristin követi a példáját. Úgy tűnik, Luren ma hiába vár különórát.

– Most, hogy mondod… – Dristin megigazítja a szemüvegét, és lehalkítja a hangját. – Gondoltatok már arra, hogy talán úgy is lehetne használni a felsőbb arkánumokat, hogy az ember nem áldoz a kehelynek?

Sorzával újra összenézünk. Semmi kétség, mindkettőnknek az ugrott be, hogy Nagyok vagyunk. De nem a levegőbe beszél, amit végül Kel erősít meg.

– Állítólag egyes arkánisták ösztönösen képesek használni a felsőbb kártyákat – jegyzi meg Kel. – Utána kellő gyakorlással és kiképzéssel önerőből, a kehely nélkül is elérhetik ezeket a képességeket.

– Kel! – Luren megbotránkozva nyögi a nevét. – Ilyet mondani is törvényellenes! Aki fejlődni akar a tarot-ban, annak áldoznia kell a kehelynek.

– Nem azt mondom, hogy megteszem, hanem azt, hogy egyesek szerint lehetséges. Egy szóbeszédért nem visznek el a városi fogdmegek – vigyorog Kel huncutul.

Luren vállba böki.

– De ajánlom, hogy szóbeszéd legyen! Nem tudnám elviselni, ha titkolnád előttem a képességeidet.

– Kétlem, hogy bármelyikünk titkolná a képességeit, ha egyszer együttes erővel akarunk átmenni – dörzsöli Dristin a tarkóját.

Sorza felhorkan.

– Mi az? – sandít rá Dristin.

– Jaj, semmi.

– Komolyan, mi az? – Dristint nem lehet átverni.

– Semmi – nevet Sorza.

A beszélgetés elcsitul, miközben átfutom a könyvemet, és előveszem a festőkészletemet. Eddig még nem is töprengtem a következő áldozatomon az Arkánum-kehelynek… Az a jövő év zenéje. Előtte legalább egy érmét szereznem kell egy tanulótól a Minden Érmék Napján. Aztán át kell mennem a Kardok Hármas-próbákon. Utána letennem a kapott garast egy ház mellett, és reménykednem, hogy elfogadnak. Mindeközben végig fenntartani a látszatot, hogy egy örökösnő vagyok, aki eszelősen szerelmes Kaelisbe, s hozzá rájönni, hogyan hamisítsak neki másolatokat a kért Nagy Arkánumkártyákból. Ráadásul a gyanú árnyéka sem vetülhet rám, hogy közöm van a halazari szökevényhez.

Ez több mint elég, hogy lekössön egy darabig. Bőven ráérek még azon aggódni, mit leszek kénytelen feláldozni a második tanévemben. De az nagy könnyebbség lesz, hogy végre minden kártyát használhatok, amit képes vagyok festeni és vetni. Cseppet sem élvezem a képességeim leplezését.

Talán az olvasással gyűlt meg legjobban a bajom. Az elveit évek óta ismertem, de Arina volt az, aki mindig olyan otthonosan mozgott ebben, mint a sólymok a Meredély feláramlásain. Rothou professzor hozzáállása pedig a legkevésbé sem használt az érdektelenségemnek.

Las Rothou világos bőrű, fekete szemű, eléggé hivalkodó megjelenésű asszony. Mindig harsány ékszerektől roskadozik, ami kontrasztban áll az általában selyemből készült ruhái fesztelenségével. Többnyire kiengedi a magányos melírcsíkkal díszített hosszú, fekete, hullámos haját.

A tanítási módszere viszont éles ellentéte a habókos megjelenésének. Las úgy oktatja az olvasást, mint Duskflame professzor a festést. A módszere merev, és teljes mértékben a kártyák bevett jelképrendszerére épül. Ilyen hozzáállás mellett nincs hely a finomságoknak. Szegény Luren ezt első kézből tapasztalja meg.

– Professzor, a példájában nem lenne érdemes pozitívabban olvasni a Kelyhek Hetest? – A szokásos szemérmességével söpri félre a szemébe hullott fürtjeit. De a hangja merő önbizalom. Ha van egy óra, amin Luren kibontakozhat, az az olvasás.

– A Kelyhek Hetes a helyes döntés illúzióját jelképezi – ismétli Las, amit akkor mondott, amikor az előbb felsorakoztatta a példát az osztálynak. Közben megigazítja a díszes fejpántot a homlokán. Mára apró obszidián csillagképek sorát választotta. – A bőség zavarát, ami alaposabban megnézve korántsem olyan ideális, mint első pillantásra.

– De az Érmék Tízes is szerepel a sorban, ami vagyont és hosszú távú sikert jelent. Ez nem arra utal, hogy a Kelyhek Hetes minden lehetősége jó?

– Az Érmék Tízes a jövendő helyén van, és semmi köze a jelen nehézségeit jelképező Kelyhek Heteshez. – Rothou professzor annyira komolyan veszi az olvasást. Ki van zárva, hogy a kártyák jelentésén változtathasson a leosztás egy másik kártyája, a kérdező vagy a helyzet, nemhogy az olvasó puszta megérzése.

– Értem… – Bár nem mondja ki, de Luren szemében látom az ellenkezését. Az olvasási módszere annyira emlékeztet Arináéra, hogy az már fáj.

Arina minden olvasáskor remegve behunyta a szemét, aztán finoman himbálózott, miközben a keze a kártyák felett lebegett. Mintha karmesterként vezényelné az univerzum suttogásának szimfóniáját. Kiemelte a hangokat, amiket hallania kellett. Zsigerből olvasott, és az olvasásai közben minden szava maga volt az önbizalom, ennek köszönhetően mindegyik meglepően tűpontosnak bizonyult.

– És ha a kártyáink fordítottan… fejjel lefelé jelennek meg, professzor? – érdeklődik Kel. A kérdést az egész osztály mormogással fogadja.

A fülem hegyezem. A fordított kártyák témájában még nem kérdeztem ki úgy igazán Kaelist, pedig az őt övező hiedelmek választ követelnek – főleg akkor, ha igazán meg akarom ismerni a férfit, akivel összebútorozok. De azt is gyanítom, hogy szűkszavúan nyilatkozna, így éberen figyelem Las válaszát.

A tanárnő összefonja az ujjait a hasán, amitől halkan összekoccan a gyűrűgyűjteménye. A mozdulat nála mindig a bosszúság jele, mintha ezzel emlékeztetné magát, hogy állja meg a kiabálást. Ritkaság ez az amúgy halk szavú professzortól.

– Olvasáskor minden fordított kártyát vissza kell fordítani a rendes irányba.

– A fordított kártyák nem rossz előjelek olvasáskor? – kérdi Sorza.

– A fordított kártyák gyerekek ijesztgetésére kitalált mese – szögezi le Las. – A tarot-t csak egyetlen módon lehet rendesen olvasni és használni.

– A szó szoros értelmében léteznek átfordult kártyák – mutat rá Alor merészen. – Ha az arkánista alulképzett egy bizonyos kártyához, vagy a festés lett trehány, akkor vetés közben a kártya átfordulhat, és robbanásveszélyessé válhat. A mágia eltorzul. Netán visszafelé sül el.

– Pontosan. – Las szeme finoman sziporkázik, mintha Alor ezzel az ő igazát bizonyította volna. – A fordított kártyák csak futólag léteznek, csupán a hanyag vetés eredményei. Nincs arkánista, aki képes szándékosan fordult kártyát vetni, ahogy olvasni sem. Szerencsére olvasás közben legalább fájdalommentesen igazítható a kártya. Mindegyik kártya egy erővel, egy jelentéssel bír. Se többel, se kevesebbel.

Beszéd közben rám villan a szeme. Egy olyan klánt képviselek, amit a mendemondák szerint egy átfordult kártya pusztított el. De minden szóbeszéd mást állít: szándékosan vetették fordítottan? Vagy kicsúszott Kaelis markából? Az előbbi rémmesékbe illő borzalom. Az utóbbinak puszta gondolata is felségárulás.

Így befogom a számat.

– Nos, ha visszatérhetünk a mostani feladathoz, a mai olvasás a közeledő évszakváltásra szól, amikor üdvözöljük az őszt, az Érmék évszakát. Ne feledjétek, harminc nap múlva itt a Minden Érmék Napja. Ideje, hogy az olvasási készségeiteket csiszolgassátok, mert jó hasznát vehetitek, ha annyira le akartok nyűgözni egy tanulót, hogy érmével jutalmazzon titeket.

Olvasásórára minden tanulót ellátnak egy teljes paklival, bár nem vihetjük ki a teremből, nehogy feltámadjon bennünk a kísértés, hogy olyan kártyát próbáljunk használni, ami elméletileg még túlmutat a képességeinken. Alaposan megkavarom a paklit, utána szétterítem a kártyákat.

Először a leosztás legfelső kártyáját húzom ki – a jelen helyzetemet. Alá kerül a következő évszakban rám váró központi kihívás. A középső kártya két oldalára megy az, amit tudok, illetve amit nem tudok a problémáról, alá pedig a valószínű végeredmény.

Mindegyiket képpel lefelé helyezem el, hogy először egyesével olvassam őket, utána pedig a teljes képet. A kezem a legfelső felett lebeg, de eszem ágában sincs felfordítani. Nyugtalanító energiát sugároz, mintha el akarná taszítani az ujjaimat. Ráveszem magam, hogy egyesével felfordítsam a kártyákat.

FELÜL – JELEN HELYZET: KARDOK HETES

KÖZÉPEN – PROBLÉMA: ÉRMÉK TÍZES

KÖZÉPEN, BALRA – ISMERT: KARDOK HERCEGE

KÖZÉPEN, JOBBRA – ISMERETLEN: KARDOK KIRÁLYA

ALUL – ESÉLYES VÉGKIFEJLET: KARDOK TÍZES

Egy percig csak figyelem a leosztást, utána megfordítom az egyetlen kártyát, ami fejjel lefelé került elő, a Kardok Hercegét. Elidőzik rajta az ujjam. A Kardok Hercege. A kártya képében azonnal Kaelisre ismerek – a szigorú állában és a mélyen ülő szemében, ami alig leplezett vadsággal mered a világra.

Az ismeretlen… a Kardok Királya.

Úgy megsüketítenek a gondolataim, hogy meg sem hallom a mellém lépő professzort, de ő ekkor halk neszt hallat, amit neheztelésnek is vélhetnék, ha nem lenne még rosszabb: a szánalom jele.

– Durva ősz vár rád a teled előtt, Clara.

– A kártyák csak egy lehetőséget mutatnak – tiltakozom.

– Egy nagyon valószínű lehetőséget – próbál gyengéden a lelkemre beszélni.

– De nem teljesen biztosat.

– Egy jobb olvasónak akár azt is. – A megjegyzésére azonnal eszembe jut Arina. Az ő olvasásai sosem tévedtek. Ha itt lenne, pontosan tudná, mi vár rám. Las megütögeti az asztalomat. – Tanulj keményen, Clara. A Kardok Hármas-próbák túlmutatnak a harcokon és a felvágós ecsetvonásokon. A jó olvasó azzal is előnyhöz juthat, ha tudja, mi következik.

Magamra hagy, miközben a kártyákat bámulom, hátha puszta akaraterővel olyasmivé alakíthatom őket, ami más, mint amit világosan tudok. De nem, be kell érnem a Kardok Hercege és Királya párossal, s közöttük a Minden Érmék-napot jelképező kártyával – az Érmék Tízessel. A leosztás üzenete tiszta és egyértelmű. A Minden Érmék-napom Kaelis meg Naethor király martaléka lesz. És a végeredmény?

A Kardok Tízes, amin tíz tüzes penge nyársal fel egy alakot, kétségkívül kínszenvedést ígér.

29

– ELÉG, ELÉG! – Myrion mindkét kezét felkapja, aztán a térdére támaszkodik, és liheg. – Megadom magam!

Kihúzom magam, elengedem a mágiámat, és megtörlöm a homlokom. Néha még mindig egyedül edzek. De ha esténként lejövök a Nagyok Szentélyébe, akár másokkal is gyakorolhatom a bajvívást a keskeny páston. A rázós évkezdés után elhatároztam, hogy úgy tanulom a tarot-t, ahogy az akadémia elvárja. A puszta gondolat, hogy olyasmiben valljak kudarcot, amiről tudom, hogy a kisujjamban van, egyenesen elviselhetetlen. Ráadásul egyedül itt tehetem próbára az erőmet olyanok ellen, akik szintén képesek egy egész pakli vetésére.

– Pedig téged nem szoktak így elnáspángolni – jegyzi meg Elorin Myrionnak a maga dallamos, szinte ábrándos módján. Aztán rám veti a tekintetét. – Bár a Kerék festésébe fektetnél ennyi vesződséget!

– Kopj le! – A hangom éppolyan száraz, mint a torkom, célba is veszem a jókora vizeskancsót, amit Thal készített ki nekünk.

– Nem halogathatod örökké. – Elorin nem hagy békén.

– Szerinted halogatni akarom? – Ivás közben sandán méricskélem.

– Sosem lesz belőled mester, ha kerülöd a festés gyakorlását. – Minden szót hűvös eleganciával ejt, ez illik is a megszokott modorához. Elorin vonásai ritkán árulkodnak örömről, bánatról vagy bármilyen érzelemről. Olyan, mint egy kipingált porcelánbaba: mindene tökéletes – békés nyugalmat sugároz, a külseje hibátlan –, s noha mindig a szivárvány derűs színeit viseli, néha teljesen lelketlennek tűnik.

– Majd a maga idejében. – Myrion utolér, és tölt magának a kancsóból. Miközben felemeli a poharát, meleg, biztató mosolyt vet rám. Myrion azon kevesek egyike, aki mellett sosincs okom résen lenni.

– Nemsokára megyek. Dolgoznom kell a festésemen. – Célba veszek egy asztalt, miközben félreérthetetlen pillantást vetek Elorinra. Ő csak mosolyog, a diadaltól kissé kacéran.

Myrion távozik, Thal rövidesen követi. Elorin a kandalló elé kuporodik, és egy könyvet lapozgat, amit a szentély egyik falát elfoglaló polcról kapott le. Itt jobb és ritkább könyveket találni, mint a könyvtárban. De sajnos egy betűt sem találtam bennük a Világról. Miközben hozzálátok a festéshez, Elorinra sandítgatok a szemem sarkából. Ha észreveszi is, nem teszi szóvá.

Sorza végül egy alapos nyújtózkodással és egy „mára ennyi elég” megjegyzéssel távozik. Órák óta görnyedt már a saját kártyáján szorgoskodva. Ugyanúgy hiába, mint én, de a jelek szerint ő sokkal közelebb áll az áttöréshez. – Jössz, Clara?

Megrázom a fejem.

– Menj csak nélkülem.

– Majd viszek egy kis kaját a szobádba. – Nem először ajánlja fel a segítségét, és eddig kivétel nélkül számíthattam rá.

– Nem érdemlek meg ennyi jóságot.

– Ugyan már! – Integet és távozik.

Kettesben maradok Elorinnal. Nem fogom hagyni, hogy utánam távozzon a korábbi piszkálódása után – nem akarom még egyszer azt hallani tőle, hogy ellébecolom az egészet. Leszegem a fejem, és kitartóan irkafirkálok a lapra. A rajzaim semmit nem jelentenek, és nem érzek irántuk kötődést – ugyanolyan lélektelenek, mint a vonalak, amiket Raethana Duskflame belénk ver. De a látszat a lényeg.

Felkel a hold, és bizonyára mindketten lekéstük a vacsorát, amikor Elorin végre ásít, és színpadias lendülettel becsapja a könyvét. A hóna alá dugja a poros fóliánst. Szinte tapintható a tekintete, mire felemelem az enyémet, hogy viszonozzam. Szótlanul állja, az idő pedig lassabban telik, mint az elmúlt órákat kitöltő kisded játszmánk során.

– Ugye, tudod, hogy hiába?

Megáll a tollam.

– Mi hiába?

– Próbálod kerülni a munkát, nehogy megbízást kapj. De hiába. – Már egészen mást sugall a zaklatott szeme. Felhő borul a kékre, szinte viharossá válik a zaklatottságtól, ami látványosan kerülgeti. Mégis, mennyi szenvedés fortyoghat a világnak mutatott közönyös máz alatt?

– Nem kerülöm a munkát.

– Na persze – tamáskodik.

– Tényleg nem – makacskodom. Aztán kibuknak belőlem a szavak. – Inkább a falra mászok, amiért nem tudom megfesteni a kártyát. Életemben először nem esik kézre a tarot, és ez iszonyatosan őrjítő. – Lakatot teszek a számra, mielőtt elszólnám magam. Elorin bűntudatos pillantással a füle mögé tűr egy hajfürtöt.

A közelemben az emberek hajlamosak elszólni magukat; olyasmiket árulnak el, amiket amúgy nem ismernének el, főleg, ha rákérdezek, mondta Elorin, amikor először jártam a Szentélyben. Mostanáig nem értettem a célzást. A kirohanásom maga volt az igazság, de nem ezt akartam mondani.

– Pedig érdemes lenne kerülnöd – motyogja félrenézve.

– Miért?

– Mert ha sikerül, az övék leszel, és vele minden erő, amit kifacsarhatnak belőled.

– Kiké? – Leteszem a tollamat. A célzás világos, de biztosra akarok menni.

– A nemességé, akikhez beosztanak majd… magához a királyhoz. – A pillantása az ablakra rebben, és vágyakozva mered a semmibe, mintha csak akkor lenne igazán szabad, amikor a láthatárt kémleli. – Értük létezünk.

– Magunkért létezünk. – Ennél kevesebbet nem vagyok hajlandó elfogadni. Visszanéz rám, de vitatkozás helyett inkább egyetlen mosolyba sűríti minden ellenérvét. – Te tudod, melyik klánhoz fogsz kerülni? – kérdezem.

– Nem klánhoz, hanem Sorshon udvarába. A főpapnői képességem túl értékes ahhoz, hogy ne álljon a király rendelkezésére.

– Mi a képességed? – Csak ekkor döbbenek rá, milyen keveset tudok a Nagyok egyedi varázserejéről. Myrion korábban elmondta, hogy a Szeretők kártyával elintézheti, hogy két ember egymásba szeressen. Eza a támadásával megmutatta a kártyája képességeit. Thal az első napon mesélt arról, hogy a Nappal elveheti mások fájdalmát. Sorza, akárcsak én, még ismerkedik az erejével. Silasét első kézből ismerem… De azt nem tudom, mit csinál Cael, a Császár, Nidus, a Torony és Elorin, a Főpapnő kártyája.

– Belenézhetek az emberek fejébe, hogy megtudjam a legféltettebb titkaikat… az igazságot, amit a világ elől rejtegetnek. – Hátradőlök a székemben. Erre csak nevetni tud. – Ne aggódj, nem használtam rajtad, és sosem tenném, csak engedéllyel… vagy a korona parancsára. Nem szívesen mondok le az emlékeimről. Inkább megtartom őket magamnak, nem váltom le másokéra.

– El tudom képzelni.

– A te érdekedben remélem, hogy a Szerencsekerék-festés kisebb áldozattal beéri.

Magamra hagy a gondolataimmal. Az üres firkáimmal teli lapot bámulom. Nem csak az akadályoz a festésben, hogy nem ismerem a Szerencsekerék megfelelő jelét. A gyomrom összeszorul. Azt sem tudom, mit kell feláldoznom. És amíg ki nem derül, kétlem, hogy a mágiám formát öltene. Mi lesz, ha a Szerencsekerék festése többet követel, mint amennyiről lemondanék?

Amikor lépteket hallok, arra számítok, hogy Silas jön értem, mint általában, amikor a legtöbben a hálószobájukban henyélnek. De mihelyt figyelni kezdem a lépések zaját, már tudom, hogy nem az övéi.

A férfi, akinek a haja fehérnek tűnik a holdfényben, vigyorral és a csípőjén viselt paklihoz eresztett kézzel fogad.

– Eza. – A hangomból kiveszett minden melegség. Az elmúlt hetekben csak futólag sodort az útjába a balsors, és egyszer sem úgy, hogy kettesben lettünk volna – szerencsére. Most magunk vagyunk.

Mintha kifigyelte volna…

– Graysword – veti oda a nevet, amin a Halazarban ismertek. Rögtön fel akar húzni. Falból visszafordulok a papíromhoz, és újra tollat ragadok. De őt nem lehet semmibe venni. Még a legapróbb szőrszálam is égnek áll. – Azt beszélik, melegen tartottad az itteni pástot.

– A nevem Redwin – helyesbítek. Honnan tud ennyit rólam? Amikor először megtámadott… és most.

– Mindketten tudjuk, hogy nem az – fitymál. Természetesen igaza van. De a Graysword sem az igazi nevem.

– De az. És az sem éppen titok, mit csinálok itt. – Néhány bosszús jelet körmölök a tollammal.

– Látni akarom, mire képes egy halazari rab.

– Fogalmam sincs, mit vettél a fejedbe rólam, de biztosítalak, tévúton jársz. – Kelletlenül visszanézek rá, a zsigereimet elönti a gyűlölet. – Mi több, eszem ágában sincs bármit mutatni neked.

– Az év elején még olyan lelkesnek tűntél!

Ezúttal nem hagyom, hogy kibabrálj velem.

– Meggondoltam magam.

– És ha én ezt nem hiszem el? – Ragadozómosollyal tart felém a szobán át. – Miért is nem teszem közzé, hogy az a sok történet a halazari szökevényről, az rólad szól? Visszajuttathatlak a ketrecedbe, ahová a magadfajta férgek valók. El tudod képzelni, mit szólna a király egy rüfkéhez, aki a fia ágyába hazudta magát?

A kérdése, bár költői, azért szöget üt a fejembe… Eddig miért nem küldetett vissza a Halazarba? Láthatóan biztos a kilétemben, és igaza van. Akkor miért éri be annyival, hogy szemtől szembe piszkál és támad? Miért nem szól valamelyik professzornak, vagy hívja a fogdmegeket?

– Mert nem küldhetsz vissza. – Nem hagyom, hogy a felismerés betöltse a szavaimat. Hiába lát át rajtam, hiába fenyegetőzik. Nem küldhet vissza. – Máskülönben már megtetted volna.

Eza tekintete megkeményedik.

– Azt hiszed, olyan erős vagy, mi? De ugyanúgy rettegsz Kaelistől, mint mindenki más. – Nevethetnékem támad. A fenébe, Kaelis jól mondta… a jegyességünk jár némi védelemmel.

– Nem tudsz te semmit – recsegi.

– Tényleg?

– A Halazar kevés is a magadfajtának. – Egy kártya emelkedik ki a paklijából, hogy körülötte keringjen. Minden körrel felvillan előttem az Akasztott Ember ábrázata. Nem tudom, milyen áron festi azt a nyamvadt kártyát, de olcsón megússza. – Talán akad valami más a múltadban, amitől észhez térsz. Ami még sötétebb. Vagy kieszelhetek neked egy saját tervezésű elmebörtönt. Lássuk, kinek erősebb a lelke!

Elengedem a tollat, zakatol a szívem.

– Hiszen elég volt néhány tasli és egy tolldöfés ahhoz, hogy megtörj. Igazán semmiség.

Honnan ismeri a látomás legapróbb részleteit? Fagyos ár terít le, moccanni sem tudok tőle. Látja a látomásaimat? Ő tervezte őket, ahogy állítja?

Hiába minden kőkemény edzés, Eza közelében újra elönt a nyers, pőre tehetetlenség. Felkavar a gondolat, hogy végignézte, mi zajlott le az elmémben az Akasztott Embere befolyása alatt.

– Most essek hanyatt attól, hogy mindig ugyanarra a Nagy Arkánumra számítasz a nyeréshez? – állok fel mindenre készen. Vágni lehet a levegőben a feszültséget. – Inkább az jut róla eszembe, milyen erős lehetsz, ha mindig ugyanarra a trükkre hagyatkozol.

Kitágul az orrlyuka. A fajtája olyan kiszámítható.

– A Nagyom nélkül is legyőznélek.

– Ha te mondod. – Ezt már szinte csicsergem, de nem csak gúnyból. Nem tagadom, bosszantom, hogy rám támadjon. De jobb, ha várom a csatát, mint ha lesből rontana rám. – Nidus és Cael nélkül félember vagy. Alorról nem is beszélve. Hihetetlen, mennyire ódzkodsz a harctól, ha nem vagy létszámfölényben!

Ezt szántam az utolsó cseppnek. Arra nem számítottam, hogy a kártyájáról teljesen megfeledkezve átveti magát az asztalon. Az Akasztott Ember cserben hagyott ezüstcsillagként hull alá. Megragad, a keze a torkomon.

A világ elfordul velünk. A padlóra zuhanunk.

Ezával a földön hempergünk. Nemcsak a visszanyert erőmet vetem be, de Gregor többéves kiképzését, az utcai verekedések garmadáját, minden találkozást a fogdmegekkel. Ököllel sújtok az állára, amire éles mordulás a jutalmam. Olyan átkozottul jó érzés elpusztítani azt a csinos pofáját! A keze elernyed a torkomról, a testével odébbgurul.

A viszonzás mint jégpáncél reccsenése érkezik a padló fölött, egy Kelyhek Ásza formájában. Félrekúszok előle, én is a paklimhoz kapok. Egy igazi harcban hamar előjönnek a régi szokások. A szólításomra varázsütésre pattan elő egy kártya. Tűz robban körülöttem, ahogy a Botok Ásza tűzvihara egy szisszenéssel visszatartja a jeget.

Levegő után kapkodva mindketten feltápászkodunk, és körözni kezdünk. Holdfény táncoló glóriája övezi a kandeláberek villódzó gyertyafényét. Jég és tűz fényébe borul az arcunk.

– Van benned erő! – Sajgó állát simogatja, az ajkáról vér csöpög.

– Bezzeg a te álladban nincs…

Grimaszt vág, felmordul, két kártya emelkedik ki a paklijából. Felkészültem rá. Kitérek a következő jégroham elől, de megbotlok, amikor az egyik kártyája halványlila köddel tölti meg körülöttem a levegőt. Elnehezül a pillám.

Kelyhek Négyes. Álom. Tohonyaság. Válaszul a Kardok Négyest – a gyógyítást – szólítom a paklimból, mielőtt kába kupacba rogynék.

Épp időben tisztul ki a köd, hogy lássam a korábban elejtett Akasztott Ember-kártya felé tartó Ezát. A kártya készségesen életre rebben. Mire elérhetné, visszavágok a saját elmetámadásommal – a Kardok Kettessel. Eza megtántorodik, ahogy a világ nyilván forogni kezd körülötte. A tehetetlenségtől elernyed a teste ahelyett, hogy a Nagy Arkánumáért indulna. Rávetem magam.

Elmosódik a testi és a mágikus harc közötti határvonal. Kártyák válnak kámforrá, fényszálakká bomlanak, színpompás csillagporrá robbannak, köddé oszlanak. A szoba tótágast áll, ahogy mindketten torokra – halálos csapásra – hajtunk.

Időtlen idők óta nem harcoltam így. Végre őszintén, igazán elengedhetem magam. Lihegek, vérzek, minden izmom sikolt. Harag és kétségbeesés hajt. Nála sokkal jobban tűröm a fájdalmat. A nyakamat rá.

– Ne! Ficánkolj! Már! Te! Kurva! – acsarog. Aztán eltalál egy kártyával, de nem látom, melyikkel.

Elszállok, átgördülök a távolabbi asztalon, csak a fal fogja meg a lendületemet. Kipislogom a csillagokat, látom, hogy Eza az Akasztott Ember felé tart. Nem… nem megyek vissza oda! De a testem nem engedelmeskedik a parancsaimnak. Egy ujjam se mozdul.

– Nem megyek vissza oda – recsegem. Vissza a Halazarba, még ha csak fejben is… – Inkább a halál!

Nehezemre esik felállni úgy, hogy a vérmocskos kezem mindig lecsúszik a falról. Eza már majdnem elég közel ért a kártyájához ahhoz, hogy egyetlen gondolattal kijátssza. Az asztalhoz vergődök, aminél dolgoztam, és ráborulok. A korábbi papírok még mindig szét vannak szórva, ellepik őket a firkáim, az orrom vércsillagképeket csöpögtet rájuk.

Most aztán végképp jól jönne a szerencse…

A Szerencsekerék, egy sorsfordulat. Nem bonyolult. Még csak nem is irányítható. Egyszerre testesít meg mindent és semmit. Az egyik lapra kört rajzolok, aztán köréje egy másikat, félkészet. A külső gyűrűtől vonalak húzódnak a belső középpontjához. A papírra csapok, és az utolsó cseppig átadom neki a mágiát, önmagamat és életem minden morzsányi szerencséjét, mire a szemem láttára ezüstös fénnyel felizzik és elillan.

De bármit is tettem, nem volt elég. Eza végre eléri a kártyáját. Felemelkedik. Felkészülök. De a támadás várat magára.

Résnyire nyitom a szemem, méghozzá arra, hogy hitetlenkedve bámul. A kártyája furcsamód tucatnyi fecnire hasadt, és használhatatlanná vált. A sors fintora. Nem egészen erre számítottam – de épp erre volt szükségem.

Megragadom a lehetőséget, rávetem magam. Nem mágiával. Hanem az egész testemmel.

Meglovagolom. Eza tehetetlen alattam. Már nem dacol velem, mégsem tudok megálljt parancsolni magamnak. Ütöm és ütöm, elkeveredik a vérünk. A magamba fojtott fájdalom végre célpontot talál.

Soha többé nem fog megalázni. De más sem. Megölök mindenkit, aki engem vagy a szeretteimet fenyegeti. Számukra nincs kegyelem. Nincs béke. Az egész kurva világot átgyúrom, ha ez kell ahhoz, hogy visszakapjam és biztonságban tudjam a családomat.

Talán tényleg megölném… ha nem rántana el egy erő.

Kaelis acélkeményen markolja a csuklómat, miközben leemel Ezáról. Hátratántorodok, a seggemre huppanok. Eza azzal a lendülettel az oldalára gördül, közben vért köp.

– Vérszomjas bestia! Hidegvérrel megtámadott! – acsarog.

A herceg szorításánál csak a pillantása hajthatatlanabb a romhalmaz láttán, ami a Nagyok egykor békés menedékéből maradt utánunk. Aztán rajtam állapodik meg, és megenyhül, mielőtt újra megkeményedne. Kaelis veszélyt áraszt magából, méghozzá olyan látványosan, hogy még Eza is meghátrál előle.

– Ha még egyszer bestiának nevezed, nem úszod meg a pofonjaival. – Kaelis szavai mint a fagyos tűz. Keserűen marnak. Gyilkos vicsornál keményebbek.

– De, de…

– Már nálam van az aranykártyád, Eza. Meghalhatsz, akkor is megidézhetném vele a Világot. Már nincs rád szükségem – tetézi Kaelis a fenyegetését.

– Az apádnak más lenne a véleménye.

Ezzel telibe talál.

– Takarodj! Azonnal! És ne kerülj a szemem elé, amíg meg nem jön a jobbik eszed, különben próbára tesszük az elméletedet!

Eza nagy nehezen feltápászkodik, bár alig áll a lábán. Megvetően mered rám.

– Bújj csak a frakkszárnya mögé, mint minden gyáva! Ezért még számolunk!

Mire felelhetnék, elbotladozik. Kaelis felém fordul.

– Ő kezdte – mondom a herceget megelőzve.

– Tudom jól. – A hangjából már elillant a neheztelés, legalábbis irántam. – Amikor nem láttalak a vacsoránál, jöttem, hogy megkeresselek… – Kaelis szabad keze megmoccan, mintha az arcomhoz akarna érni. Rádöbbenek, hogy az estély óta most először vagyunk ennyire közel és ennyire magunkban.

Végigfut a hideg a hátamon. Az ereimben a harc hevét lopva átveszi a tehetetlenség. Kaelis aggaszt? Vagy önmagam? Képtelenség.

– Tudok én segíteni magamon. – Nem kérek ebből a pillantásából. Nem kérek a gondolatból, hogy félt engem.

– Ezt nem kétlem – csóválja a fejét Kaelis. – De azt biztosítanom kell, hogy az aranykártyád megfestése után ne kelljen kiállnod a kínok kínját az apám kezétől, amiért kinyírtad az egyik Nagy Arkánumát. – A herceg feláll. Semmi kétség, a „kínok kínja” igencsak más lehet, mint a Halazar… sokkal rosszabbul hangzik. – Most pedig gyere velem!

– Hová?

– A lakosztályomba.

– Eszem ágában sincs. – A tiltakozásból hiányzik a megszokott él.

– Nem kérés volt. – Lopva somolyog, de ettől még nem apad az aggodalom a tekintetében. – Tekintsd a herceged parancsának.

– Hogy merésze…

– Szörnyen festesz, Clara. Márpedig nem fogom tétlenül tűrni, hogy a jövendőbelim úgy nézzen ki, mint aki legurult egy tőrökkel szegélyezett lépcsősoron. – Nem mozdulok. Erre felhúzza az egyik sötét szemöldökét. – Hallgatlak – sóhajtja Kaelis.

– Teszek rá, hogyan festek. Ne nézz holmi rabnőnek, akit kedvedre öltöztethetsz és kiállíthatsz.

Letérdel elém, egy vonalba kerül a szemünk. Eza pofonjainál is jobban fejbe vág az elém térdelő herceg furcsasága.

– Legyen. Én is teszek rá, hogyan festesz. Legyél véres roncs. Legyél Koronaváros patkánykirálynője, ha annyira akarsz. De ne mondhassák rám, hogy nem törődöm azokkal, akik a legközelebb állnak hozzám.

A szavai úgy hatnak rám, mint borogatás a sebeimre. Mintha magamat hallanám. Elönt a tüzes melegség. Most először érzem azt, hogy megértettem valamit a hercegről.

– Közel állok hozzád? – Megenyhül a hangom.

– Nem látod, micsoda áradó tömeg vesz körül éppen?

Ezt erőtlen nevetéssel jutalmazom. Még Kaelis is elmosolyodik, bár csak futólag.

– Most is elutasítanád a segítségemet? – A kérdés eszembe juttatja az első éjszakámat az akadémián. A sebeket, amiket a Tűzünnepély óta őrzök, amikhez még őt sem engedtem közel. Nem szólok. Megmaradok kétkedő, sérült teremtésnek. – Kérlek, hadd segítsek!

A „kérlek” bír jobb belátásra.

Egy fintorral és az ehhez dukáló mordulással megadom magam, és elfogadom a kezét, hogy felsegíthessen. Kaelis egy röpke mosollyal küszködik, és veszít, mintha valahogy bűbájosnak találná a nyakasságomat. Néhány ügyes kártyavetéssel kitakarítja a szobát, aztán jöhet a kikísérésem. Amikor kiderül, hogy a testem már nem képes önerőből mozogni, a térdhajlatomba nyúl, hogy felemeljen.

– Már megbocsáss – tiltakozom, de minden meggyőződés nélkül.

– Mondd, mihez kezdjek veled? – mereng egy sóhajjal.

Karba teszem a kezem, nehogy átöleljem a nyakát, pedig úgy biztosabban mehetnénk fel a lépcsőn.

– Elengedhetnél.

– Hidd el nekem, az egyikünknek sem használna.

30

A HÍDON BELÜLI REJTEKUTAT VÁLASZTJUK, ami a felfelé kanyargó járaton és a gardróbszobáján át egyenesen a lakosztályába vezet. Végig úgy tart, mintha súlytalan lennék, pedig tudom, hogy az edzéssel töltött hetek után ennek az ellenkezője igaz. Kaelis a kandalló előtti egyik kanapéhoz cipel.

Eltűnik a számtalan oldalajtó egyike mögött. Hallom, hogy Rewinát szólítja fojtott hangon, szóval minek hegyezzem a fülem, ha egyszer úgysem hallanám. Inkább mélyebbre süppedek a puha párnákba, és hagyom, hogy gyengéden dajkálják a testem minden sebét és érzékeny pontját.

A herceg illata… tinta, cédrus és olajozott bőr…

– Valaki nagyon örül, hogy összevérezheti a kanapémat. – Kaelis bukkan fel mellettem, a kezében egy tál víz, a szélére rongyot terítettek. Valamikor biztosan behunytam a szemem. Elég hosszú időre ahhoz, hogy a doromboló Priss a hasamra telepedhessen. Legalább őt nem érdekli, milyen bőrben vagyok.

– Nem csak az én vérem.

– Ettől csak rosszabb lesz. – Fintorog. – Eza vérfoltjainak a padlón a helyük. Esetleg az öklömön.

– Nem olyannak ismertelek meg, aki az ököljog híve.

– Mert általában tényleg nem vagyok az.

Rásandítok.

– Azt akarod elhitetni velem, hogy a kedvemért bemocskolnád a kezed?

– Higgy, amit akarsz – mondja fennhangon. De a halvány mosolya azt sugallja, igen.

– Tehát a kezedet bemocskolnád, de a kanapédat nem? – Igyekszem könnyed hangot megütni, pedig attól a pillantástól minden porcikámon erőt vesz a bizsergés.

– A kezemet könnyebb lemosni.

Nevetés kerülget. Sosem hittem volna, hogy valaha ilyen bőrben támad nevethetnékem.

– Herceg vagy. Vegyél másik kanapét. Vagy többet. – Megvakarom a macska feje búbját és az állát, amit készségesen kinyújt nekem.

– Ezt szeretem. Ráadásul ez Priss kedvenc helye.

– Pedig azt gondoltam, azért ült rám, mert kedvel. – Belenézek az élénksárga macskaszempárba. – Csak útban vagyok neki?

– Nem ő az egyetlen ismerősöm, aki mindig megszerzi, amit akar. – Leteszi a tálat a kanapék közti asztalra, és leül a padlóra.

– Most ugye nem rólam beszélsz? – villan rá a tekintetem.

– A herceg épp saját kezűleg ápolgat. – Elővesz egy kártyát a zsebéből, amiben futólag egy Kelyhek Királynőjére ismerek, amikor eltűnik. Hús tapad, sebek forrnak. Három kártya kell a legtöbb sebem meggyógyításához, de ettől még mindenhol érzem a sérüléseim árnyait.

Kaelis megfogja a kezem. Priss hosszú nyávogással méltatlankodik, amiért abba merészeltem hagyni kötelességtudó vakargatását. Kaelis kissé sértett pillantást vet rá, miközben hozzálát, hogy gyengéden felitassa a vért a felrepedt öklömről, ami nem csak a sajátom, de Ezáé is.

– De ő akarta. – Hihetetlen és felfoghatatlan, hogy a herceg – és nem is akármelyik, hanem Kaelis – törölgeti rólam a vért és a mocskot. Csak ez veszi elejét annak, hogy elhúzzam a kezem. És persze az, hogy megzavarnám Prisst.

Kaelis mélyet sóhajt. A következő szavait fáradtság hatja át.

– Valakinek muszáj; ha egyszer te nem vigyázol magadra. Tényleg szükség volt arra a nagyjelenetre Ezával?

– Nem leszek Eza lábtörlője, amikor épp arra szottyan kedve. Azt pedig végképp nem fogom tűrni, hogy újra a Halazarba vessen az Akasztott Emberrel… még ha csak fejben is. – Ügyelek rá, hogy a szavaimban ne maradjon hely kérdésnek.

– Az önvédelmet még megértem, de muszáj volt ilyen messzire elmenned?

– Most komolyan letolsz? – pislogok rá.

– Az apám azt szereti, ha a Nagy Arkánumjai élnek, és ellátják az ezüstkártyáikkal, ha netán kedve támad valamelyikre – ismeri el kelletlenül Kaelis, mire beugrik Eza egyik utolsó megjegyzése. – Csak egy hajszál választja el a teljes sortól, és nehezen viseli a csalódást.

– Nagy ívben teszek az apádra – vágok vissza nyersen.

A megjegyzés hallatán Kaelis felhorkan, de a szeme már-már kedélyesen csillog.

– Az lehet. De én nem teszek rá, ha olyasvalamire vetne szemet, ami az enyém.

Ami az enyém… Rólam beszél. Tetőtől talpig megborzongok, a levegő hűvösét csak kiemeli Kaelis illékony érintése és a meleg kendő, amivel a bőrömet dörzsöli.

– Így legközelebb jobb lenne, ha mielőbb bedobnád a törölközőt – fejezi be.

– Mi történik egy Nagy halálakor?

– A Nagy Arkánumok mágiája mindig létezik a világban, így másvalakibe költözik.

– Egyfajta reinkarnáció? – kérdezem.

– Inkább átvitel. A varázserő azon nyomban egy másik egyénbe száll. Lehet öregember, de kisbaba is. Az illető lehet a világ túloldalán, de a halott Nagy mellett is – magyarázza. – De elő kell keríteni, neki pedig meg kell tanulnia az új képességeit. Ugye, nem kell ecsetelnem, hogy a hátam közepére kívánom ezt.

– Ezának nem lesz baja, csak ne szórakozzon velem – mondom védekezően. Aztán hosszas hallgatás és egy halk sóhaj után hozzáteszem: – Tudod te, milyen az, ha az embernek egész életében azt vágják a fejéhez, hogy egy értéktelen, pótolható dolog?

Erre Kaelis megdermed. A rongy a tálban csobban, belőle rőt pászmák kanyarognak a vízbe.

– Talán igen – suttogom. Még mindig kerül a tekintetével. A saját családja kényszerítette arra, hogy feláldozza a jövőit a kehelynek. Most először ötlik fel bennem, vajon milyen jövők lehettek. – Hiszen tudtad, hogy az első adandó alkalommal vissza fogok vágni. Ezért adtál egyet, amikor próbára tetted a képességeimet, hogy ki tudok-e jutni a Halazarból kártyákkal.

Kaelis nem felel, helyette újra a rongyért nyúl. Folytatja a karom dörzsölését, én pedig a tétlen heverészést, a mennyezetet bámulva. A neki tett vallomás a bunyónál is jobban kimerített.

– Játéknak tartasz? – suttogom.

– Dehogy.

Bosszús könnyek csípik a szemem sarkát pusztán attól, hogy hiszek neki. De nem csordulnak ki. Annyira még nem vagyok megtörve. Ám csak egy hajszálon múlik. Sokkal könnyebb lenne, ha azt mondta volna, semmi vagyok, sőt annyi sem. De egyszerre vigyáz rám, és kihasznál. Kétfelé húzok, ami szétszakadással fenyeget.

Ne hagyd, hogy győzzön, Clara, int óva egy hang, ami nem egészen az enyém. Az anyám suttogása itatja át. Óvakodj az űrszülött hercegtől!

– Eza ostoba – jegyzi meg Kaelis hosszas hallgatás után. – Bármennyire megverheted, újra a nyomodba fog eredni. És ezúttal kitartóbban. Próbálj meg békét kötni vele, még akkor is, ha kelletlenül.

– Tudom. És most, hogy tudja, egyedül nem bír velem, biztosan hozza a barátait is. – Egy sóhajjal mélyebbre süppedek a párnákba, miközben Priss böködve biztat vakargatásra. – Nem az a fajta, aki állja a pofonokat… szó szerint és képletesen sem.

– Apja fia… – Erre a megjegyzésre Kaelishez fordulok, de a szemem helyett inkább a tűzbe bámul. Újra megdermed a rongyot tartó keze. – Annyi szenvedés ért téged miattam. – A bűntudat cérnaszála szövi át a szavait.

– Neee, tényleg? – Mélyet szusszanok, és epével töltöm meg a hangomat.

Keserű nevetés töri át a fintorát. De újra elkomorodik az arca.

– Őszintén sajnálom.

– Micsodát? – Az ő szájából akarom hallani. Sok mindent sajnálhat, de mit sem ér az egész, amíg el nem ismeri, miért kér bocsánatot.

– Sok mindent. – Ennek hallatán nevethetnékem támadt, mintha a számból vette volna ki a szót. – Köztük azt, hogy Eza miattam pikkel rád.

– Hogy érted ezt? – Tény, a királyság másodszülött hercege minden, csak nem közkedvelt. De ebben hajthatatlannak tűnik.

– Glavstone igazgató az apja.

Élesen felszisszenek, találkozik a tekintetünk.

– Micsoda? De hát nem egyezik a vezetéknevük! – Az egyik órámon biztosan feltűnt volna.

– A nemesség körében nem ritkaság a szerelemgyerek. Az anyja a Hold klán egyik rangosabb tagja. Eza az ő nevét vette fel, és a család befogadta. De a tény attól tény marad. – Kaelis leállt az ápolással, mintha kételkedne abban, hogy ezek után is hozzám érhet.

– Az anyja külsejét és az apja elbűvölő természetét örökölte – dünnyögöm, egyelőre elteszem későbbre az információt. Alapvetően semmin nem változtat, de… – Eza innen tudja, hogy a Halazarból jöttem.

– Igen, feltehetőleg az apja mondta el neki. De Eza megtartja magának. Különben nemcsak ő, hanem az apja is megnézheti magát. – A védelmező él hallatán az arcát fürkészem, hátha rájövök, pontosan mire céloz ezzel.

– Eza nem a megbízhatóságáról híres…

– Az én szavam szólna az övé ellen. Vesztett csatát vívna, és ezt ő is tudja. – Nem érzem át Kaelis magabiztosságát. Talán a hercegi légkör tette tudatlanná. De kockázatvállalóként nekem kell jobban vigyáznom a hátamra.

– Ezért támad rám másképp, amikor csak teheti. Nyíltan nem léphet fel ellenem – motyogom.

Kaelis bólint.

– És nyilván az irántam érzett neheztelését is rajtad vezeti le azért, amit az apjával tettem. Engem nem támadhat, viszont te könnyebb préda vagy.

Bár Kaelis nem mondja ki, de minden arra mutat, hogy Eza szerint sokat jelentek Kaelisnek. Azt hiszi, hogy ha engem bánt, azzal Kaelisnek is fájdalmat okoz. Az átverésünk láthatóan működik, ha már mások is bevették az eszelős szerelmünk meséjét.

– Priss, menned kéne – mondja a herceg.

– Maradhat.

A herceg már elhessegette, és engedélyt sem kérve felhúzta az ingemet, hogy bordától csípőig feltárja az oldalamat. A szövetből szinte csak rongyok maradtak, mégis furcsán fedetlennek érzem magam, és minden porcikám beleborzong a vizes kendő hűsítő érintésébe a forró bőrömön. A megviselt testem fantomfájdalma olyan friss, hogy még zsibbadok.

Priss a lábamhoz költözik. Nem csak képzelem a szőrgombócból feltörő fújtatást. Jómagam egy sóhajjal viszonzom. Egyelőre nem tudom, mihez kezdjek ezzel az információval Ezáról. De legalább már a kezemben van.

– És azt is sajnálom, hogy nem találtam jobb módot a megmentésedre egy egész évnyi Halazar-fogságnál. – Ezt már elmagyarázta, de…

– Bocsáss meg, amiért nem vet szét a hála.

– Bár herceg vagyok, amivel meggyőzhetek egyeseket, de egy hivatalos ítéletet ettől még nem bírálhattam felül. Főleg nem úgy, hogy a bátyám, Koronaváros régense és a fogdmegek feje hagyta jóvá a rendeletet. – Úgy feszül az álla, hogy alig tudja kinyögni a mondatot. – Nincs igazi beleszólásom abba, ami a híd túlvégén történik.

– A bátyád? Ravin herceg döntött a sorsomról? – Erre már felülök. Ez a beszélgetés teljes figyelmet érdemel, és nem akarom, hogy elragadjon az álom. – Benne volt?

– Az ő emberei fogtak el, az ő csapdájukba sétáltál bele. Amíg be nem vittek, azt sem tudtam, hol vagy. Csak véletlenül tűnt fel, hogy az ügyedben nem akar összeállni a kép. Így aztán a mélyére ástam. Próbákat kértem Glavstone-tól… de csak akkor szembesültem a módszerével, amikor idén érted mentem. – Kaelis visszafordul a tálhoz, az új tartásomat kihasználva hozzálát a bal combomhoz. Halványan érzékelem az ujjbegyei tapintását, ahogy a vérpucolás közben elhúzza a nadrágom tépett maradványait.

– Ravin emberei… csíptek el… – ismétlem. Griv, a férfi, aki a segítségemet kérte, hogy kijuthasson a városból… csapdába vezetett. Arina óva intett a munkától, rossz előérzete támadt. Griv Ravin, nem pedig Kaelis spiclije volt.

– Régensként Ravin a városi fogdmegek feje. Csak természetes, hogy közvetlen köze volt hozzá. Bár azt nem tudhatom, tudta-e vagy nem, hogy Nagy Arkánum vagy. Vagy felismert-e a Tűzünnepély napján. Gyanús, hogy nem, mert annál jobb esélye nem lett volna arra, hogy visszaküldjön a Halazarba… mielőtt tanonc lettél. Attól tartottam, hogy tudja, ki vagy, így utolsó szalmaszál gyanánt a mátkámnak választottalak – folytatja Kaelis, mit sem tudva a fejemben tűzijáték módjára ropogó gondolatokról. – Azóta is ezt bogozgatom. Gyanús, hogy Ravin mindent tud, főleg az új Nagyok dolgában, elvégre az apám ölebe. Semmi kétség, előttem akarja megtalálni őket, hogy elsőként vihesse a kártyájukat az apámhoz. A Halazarba küldött, hogy kibabráljon velem…

Elillannak a szavai, ahogy a fejemhez emelem a tenyerem, egyszerre tölt el tűz és fagy. Forog velem a szoba.

– Clara! – Kaelis hangja távoli. Aggódó.

Arina tudta, hogy az arkánistának, aki felkeresett, vaj van a fején. Azt mondta, nem tetszik neki a dolog. Eddig azt hittem, kártyát vetett és olvasott. De talán Silashoz lehetett köze? Ha igen, akkor a Diadalszekér is Ravin spiclije lehet? Vagy Silas ismerte a terv részleteit, és szívesség gyanánt figyelmeztette?

Griv testfelépítése hasonlított Silaséra. A haja világosabb volt egy árnyalattal… de a szeme színe más, ugye? Viszont szemüveget viselt. Talán sötétített üvegűt. A festés megmagyarázná a hajszínt. Arinával sosem tudott találkozni, minden megbeszélést kihagyott, amikor megemlítettem, hogy ő is eljöhet. Felkavarodik a gyomrom. Talán rémeket látok, semmi több. De most már egyvalamiben biztos lehetek…

– Nem te voltál. – Lassan félrehajtom a fejem, hogy ránézzek. – Tényleg nem te csukattál le. – És a többi kínom sem az ő keze munkája. Ravin, nem Kaelis vezeti a városi fogdmegeket. Talán ő állt Anya halála mögött is?

– Már mondtam – dörmögi, nem néz a szemembe. Tényleg mondta, még az érkezésem éjszakáján. De nem volt okom hinni neki. Mostanáig.

– Mert szükséged van rám, hogy kifosszam az apádat. – Az eltelt idő és az órák sem feledtették el velem az igazi célomat.

– Többek között. – Találkozik a tekintetünk, mire elszorul a torkom.

– Azon felül? – nyögöm ki.

– A kártyád.

– Igen, világos… – De akkor miért érzem úgy, hogy ennél sokkal többről van szó? Az érzést csak súlyosbítja, hogy még mindig rám tapad az illata a korábbi cipeléstől. Próbálom elterelni a figyelmemet róla és magamról. – Jut eszembe, azt hiszem, sikeresen használtam a Nagy Arkánumomat.

Kaelis kihúzza magát ültében.

– Tényleg?

– Azt hiszem. – Kártyákról könnyebb beszélni, a téma fedezékébe bújok. – Amikor Ezával verekedtem, festettem egy kártyát a véremmel… – Lenyelem a folytatást, amikor összeáll a kép. – Ez az! Világéletemben bármivel tudtam festeni Kis Arkánumot, amíg cseppentettem a véremből a tintába… magammal fűszereztem a kártyát, ahogy Anya mondta. Azt hiszem, ez a Nagy Arkánumomra is állhat. Vagy teljesen a véremmel kell festenem.

– Remélem, nem az utóbbi – jegyzi meg komoran. Bár a többi Nagy áldozatához képest még így is kifejezetten olcsón megúsznám.

Mielőtt bármelyikünk folytathatná, az ajtó, ami mögött Kaelis korábban eltűnt, kitárul, és Rewina bukkan fel egy ezüsttálcával.

Kaelis olyan hirtelen kapja el a kezét, hogy ha nem maradna utána melegség, abban is kételkednék, hogy valaha hozzám ért.

– Köszönöm, Rewina. – A cselédje elé megy, és átveszi tőle a tálcát.

– Igazán nagyon szívesen – hajt fejet tiszteletteljesen Rewina. Aztán rám pillant. – Te magasságos, arról nem szólt, uram, hogy ennyire elkélne neki a tiszta ruha!

– Túlélem – kezdem a tiltakozást.

Kaelis belém fojtja a szót.

– Már látom, milyen súlyos és szégyenteljes baklövést követtem el. Megtennéd, hogy orvosolod?

– Azon nyomban. – Rewina szabadkozva távozik arra, amerről jött.

– Azt mondtam, túlélem.

Kaelis leteszi a tálcát az asztalra, olyan messzire a véres vízzel teli táltól, hogy ne kelljen aggódnia a kifröccsenés miatt.

– Nem megmondtam, hogy a mátkám nem nézhet ki így?

– Én pedig azt mondtam meg, hogy igazán leállhatnál már ezzel az egész „eljegyzés”-színjátékkal – vágok vissza. – Legalább akkor hagyjuk ezt, amikor kettesben vagyunk.

– Mindketten azzal járunk a legjobban, ha nem tesszük. – Lenyúl, felkap egy szőlőszemet a tálcáról, és a szájába dobja. – Még a végén annyira megszokjuk négyszemközt, hogy nyilvánosan elszóljuk magunkat.

– Ebben lehet valami… – Főleg ebben a megszokás-dologban. Inkább kiszolgálom magam az ételből, hogy lekössem valamivel a szám.

Rewina ezúttal még gyorsabban kerül elő. Talán eleve számított ilyen baklövésre Kaelistől.

– Nagyuram, hölgyem – fejet hajt mindkettőnknek, miközben leteszi a ruhákat egy közeli székre.

– Köszönöm – szólok utána, mielőtt távozna. A ruhára tapad a szemem. – Honnan akad mindig egy-két szerelésed az én méretemben?

– Ha a lakosztályom felszereltségéről van szó, eszembe sem jutna megkérdőjelezni Rewina szakértelmét. Erről jut eszembe… – Feláll, és elindul a dolgozószobája bejárata felé. – Magadra hagylak, hogy átöltözhess. Kopogj, amikor végeztél.

Mire válaszolhatnék, el is megy. Kelletlenül felállok, és farkasszemet nézek az ajtóval. Bár magam vagyok, úgy érzem, mintha rajtam lenne a világ – az ő – szeme, miközben a szoknyám szegélyéhez hajolok, és áthúzom a fejemen. Még mindig sajog mindenem.

A tál és a rongy segítségével, amennyire tőlem telik, igyekszem befejezni a tisztálkodást, mielőtt felvenném a tiszta öltözéket, ami egyszerű szabadidőruha. Vajpuha selyem tetőtől talpig, elég tartással, hogy ne érezzem magam nevetségesen alulöltözöttnek. De ettől még… védtelen maradok.

– Jobban örültem volna, ha bőrt vagy merev bársonyt hozott volna a szobámból – közlöm, amikor kinyitom az ajtót.

Kaelis az asztalán vizsgált valamit, de most a kezét sietősen elkapja a szájától. Csak nem a körmét rágta? Szokatlan lenne az általában összeszedett Kaelistől.

– Rewina inkább a kényelmedet tarthatta szem előtt a sérüléseid láttán.

– Amik, hála neked, már begyógyultak. – A nyomában visszamegyek az ülőgarnitúrához, a tiszta kanapét választom. Akárcsak Kaelis. Amit nem vetek a szemére. Persze ott vannak a székek is, ülhetne valamelyikre, csak akkor messzebb lenne az ételtől. Miért lihegem túl a közelségét? – Komolyan mondom, a régi ruháimban is maradhattam volna. A Húsz tudja, rosszabbat is hordtam már.

Kaelis újabb szőlőért nyúl, de a saját szája helyett ezúttal az enyémbe nyomja. A döbbenettől tiltakozni is elfelejtek.

– Ne makacskodj, Clara, fogadd el a kedvességemet! Kár lenne elpocsékolni; kevesek ismerhetik. – Visszafordul a tálcához, profilból nehezebben igazodok el a vonásain. – Különben is, többé nem kell „rosszabbat” hordanod. Addig nem, amíg melletted vagyok.

– Ne fáradj!

– De én akarok. – Kaelis rám sandít. – Ez a te nagy szerencséd.

Önkéntelenül felnevetek. Elfogadom ezt a szerencsét.

– Ki kezdte a kártyatanításodat? Az édesanyád? – kérdezi Kaelis csevegő hangon, miközben a következő falatért nyúlok.

A kezem megdermed a levegőben. Visszatér minden, a herceggel kapcsolatos gyanúm.

– Honnan tudsz az anyámról?

– Korábban már említetted, ő javasolta először, hogy „magaddal fűszerezd” a kártyákat. Okos, bár kétlem, hogy szó szerint értette. – Nem veszi észre, milyen pánikot ébresztenek bennem ezek a szavak.

Felkapom az egyik túlméretezett szendvicset, és felállok.

– Ideje visszatérnem a szobámba – szögezem le. – A szobatársam már így sem győz gyanakodni rám.

– Clara…

– Mindent köszönök, Kaelis – motyogom szendviccsel jócskán tele szájjal.

– Clara! – Úgy mondja a nevem, mint egy parancsot. Vagy fohászt.

– Senki nem fog észrevenni. Tudom az utat. – Nem állít meg, amikor a gardróbszobán át távozom, aztán a rejtekajtón át be a sötét alagútba.

Már majdnem a hálószobámhoz érek, a szendvicset már el is felejtettem, amikor rádöbbenek, hogy nem Kaelist keresem, valahányszor hátranézek… hanem Ezát, vagy valami más fenyegetést. Most először döbbenek rá, hogy az egész akadémián egyedül az ő lakosztályában érzem magam biztonságban, hogy a világ összes embere közül épp Kaelis herceg a gyógyír a megviselt idegeimre. De ennek az okát most inkább nem firtatom.

31

MÁSNAP ESTE MINDENT MEGTESZEK, hogy ne késsem le a vacsorát, és egész idő alatt magamon érzem Kaelis fürkész pillantását. Valahányszor a középső asztalnál eszem a többi tanonccal, mindinkább úgy érzem, hogy ketrecbe zárt állatok vagyunk. Mindenki a többieket lesi, a társait méricskéli.

De ezer tekintetet semmibe tudok venni, mintha csak futó pillantások lennének – kivéve az övét. Kaelis figyelme egy világ súlyát hordozza magában. A bámulása az ajkáról szálló nevem emlékével tölti meg az elmémet.

Úgy mondja a nevem, mint egy parancsot. Vagy fohászt…

Beszélgetésbe sem menekülhetek, de azért derekasan próbálkozom. Nem számítottam arra, hogy barátokra találok az akadémián, de mi tagadás, a szívemhez nőtt a felvágott nyelvű Sorza, az anyáskodó Luren, a meglepően figyelmes és éleslátó Dristin, vagy Kel, a száraz kétkedés örök forrása.

Két napig tart a felkészülés, hogy visszatérjek a Nagyok menedékébe. Minden délután győzködöm magam, hogy menjek. De mindig akad valami mentség. Luren segítséget kért… pótolnom kell az Ezára pazarolt kártyákat… inkább a folyosókon futkosnék testedzés gyanánt…

De ezek csak ürügyek, semmi több.

Esténként olyan zsigerien érzem a nyakamba lihegő Ezát, mint Glavstone a kezembe mélyedő tollát. Vetésforgóban látogatnak a rémálmaimban, már hiába is tagadnám, hogy látom a családi vonásokat a dacos állukban és a szigorú szemükben. Alig alszom, hiába az ágyam kényelme. A tudat, hogy Alor Eza barátja, és itt van tőlem egy karnyújtásnyira, csak ront a dolgon. Pont olyan, mint az első estéim a Halazarban – virrasztottam, attól rettegve, mit tennének az őrök, ha az elalvással esélyt adnék nekik rá.

A harmadik napon szándékosan olyan hamar vonulok vissza a szobámba, hogy megelőzzem Alort. Így kapkodás nélkül kibújhatok a napközben viselt ruhámból, és felvehetek egy testhezálló bőrnadrágot és egy egyszerű selyeminget. Ráérősen sorra veszem a kártyáimat – azokat is, amiknek még nem lenne keresnivalója nálam –, a paklimba dugom őket, a tokot a combomhoz csatolom. Festőeszközöket pakolok a batyumba, a pántját átvetem a vállamon, végül bemászok az ágyamba, az államig húzom a takarót, és hátat fordítok Alor szobarészének.

Elragad a könnyed álom, de azonnal felébredek, amikor Alor megjön. Mégsem moccanok. Kész kínszenvedés, mire az esti rutinja végére ér. Lepedő lebben. Megvárom, hogy egyenletesen szuszogjon, mielőtt lassan átfordulnék.

Háttal alszik nekem, nem mozdul, amikor felkelek. Egyenletesen emelkedik és süllyed a mellkasa, miközben lehúzom a takarómat. A csizmám hangtalanul ér földet, és az ajtóhoz osonok. A zsanérok és a retesz egy pisszenés nélkül feltárul és a helyére kattan.

Ilyen későn néptelen a tanoncok közös helyisége. De a négy ház központi terme nem az. Kel üdvözöl, amikor megjelenek.

– Azt hittem, korán lefeküdtél! – Mihelyt kimondja, úgy érzem, mindenki engem figyel.

– Nem tudtam aludni. – Sorzával ücsörög, odamegyek hozzájuk. – Hátha egy bizonyos hercegnek sikerül megnyugtatnia.

– Undorító – jegyzi meg negédes mosollyal.

– Ugyan már – feddi Sorza könnyedén. – Clara dolga, ha ilyen gusztustalan döntésekkel akarja elrontani az életét.

– Rátok mindig lehet számítani – jegyzem meg szárazon.

– Ezt sose feledd! – kacsint rám Sorza.

– Megtisztelő, hogy végre elismered a nagyságomat – kényeskedik Kel, és visszasüpped a székébe. Aztán hangosan hozzáteszi: – Menj csak, ne rajtunk múljon, hogy nem jutsz el a herceg lakosztályába ezen a gyanúsan kései órán!

Egy szemforgatással nekivágok. Csak játszom a bosszankodást. Ha így könnyebben elhiszik, hogy Kaelisszel igazi pár vagyunk, nekem megéri.

Mostanra úgy ismerem az akadémiát és a végtelen folyosóit, mint a tenyeremet. Semmi perc alatt eljutok Silas eldugott menedékébe. Határozottan, ütemesen kopogok.

– Silas, én vagyok az, Clara! – Felkészülök.

– Clara! – A láttomra hallhatóan felsóhajt a megkönnyebbüléstől. Figyelmeztetés nélkül csontrepesztő ölelésbe zár, mire azonnal megdermedek, ahogy eszembe jut a beszélgetésem Kaelisszel. Vagy a gyanúk, amik bennem kavarogtak az elmúlt napokban. – Aggódtam érted! Azok után, hogy Eza…

Silas karja komótosan enged. Ismerős érzés az ölelése. Nem siet elereszteni, így nekem kell kezdeményeznem. Próbálok nem feszengeni, de nehezemre esik, miközben az arcát fürkészem, és azt kérdezem magamtól, hogy vajon nem épp miatta füleltek le?

– Hallottad?

– Meg akartalak látogatni. De aztán… sajnálom, nem segítettem. – Lesüti a szemét, és szabadon ereszt. – Akartam, de…

– Neked lapulnod kell. – Viszonzom az érintését, ujjheggyel érek az alkarjához, hátha a mozdulat eloszlatja minden gyanakvását. Erre a viharos szeme újra az enyémbe fúródik, amire biztatónak szánt mosollyal felelek. – Minden rendben. Nem haragszom. És tudok vigyázni magamra.

A sóhaja merő kétkedés.

– Bár többet tehettem volna annál, hogy szólok Kaelis hercegnek.

– Te hívtad Kaelist? – Pedig ő azt mondta…

– A folyosón találtam rá, igazából kapóra jött, hogy épp arra tartott – bólint Silas, amivel akaratlanul alátámasztja Kaelis állítását arra, hogy épp engem keresett.

– Kaelisnek tartozol elszámolással?

Kissé félrehajtja a fejét, és azonnal rájövök, hogy túl egyenes volt a kérdésem.

– Csak a koronának.

Nem ezt akartam hallani, Silas… Már én sem tudom, miért kerestem fel, így emlékeztetem magamat, hogy már döntöttem.

– Akkor törleszthetsz azzal, hogy ma este kisegítesz – mondom. – Vissza tudsz vinni a barátaim rejtekházába?

Megfeszül, én pedig várok. Bár a szeme merő tehetetlenség, tudom, hogy igent fog mondani. Az Eza miatt érzett bűntudata…

– Nem lenne szabad. Csak az akadémián vagy biztonságban.

Csak a családommal vagyok igazán biztonságban! – Ugyan még nem egyértelmű, hogy bízhatok Silasban, már tud a házról, és nincs más kiutam az akadémiáról. Bizonyíték híján jobb, ha megtartom magamnak a gyanúimat: tévedhetek is, de nem fogok kapkodással tönkretenni egy kulcsfontosságú szövetséget és barátságot. – És pontosan azért kell mennem, mert nem biztonságos. Esküszöm, átgondoltam a dolgot!

Lassan beszívja a levegőt, és beleegyezőn fújtat. Visszatérünk a szobájába, az asztalához. Ugyanúgy összeszedi a festőkészletét és két, előre elkészített Diadalszekér-kártyát, mint legutóbb.

Silas felém nyújtja a kezét, aztán egy szempillantás, a már ismerős halk nyihogás, és máris a menedék ajtajában állunk.

– Menj csak, és fess a szalonban, mielőtt mi odamegyünk – biztatom. Silast legutóbb nem engedték be a szalonba, így nem láthatta. Más szóval azt hiszem, „új” helynek számít a kártyája szabályai szerint. A tiltakozása hiánya megerősíti a gyanúmat. – Addig felébresztem a többieket.

Silas bólint, és elindul hátra.

Most egyetlen gyertya vagy lámpás sem ég, nem úgy, mint legutóbb. Szinte vaksötétben, ráérősen megyek fel a lépcsőn. Az épület olyan messzire áll a főutcától, hogy a lámpafény nem éri el az ablakait. Az első emelet a földszint ikertestvére – félig lépcsőház, félig folyosó egymásba nyíló szobákkal. Mind csukva. Mind néma.

Kivéve egyet. Leghátul halovány fénysáv nyúl végig a folyosón. Úgy látom, az éjszakai baglyoknak nincs túl késő. Odamegyek, és halkan bekopogok.

– Szabad! – felel bentről a gyanútlan Twino.

Az ajtón túl egy zsúfolt dolgozószoba fogad – igazából szekrénynek is szűkös lenne. Hátul faltól falig kitölti egy ablakra néző asztal. Az ablak felett egy címer, ami a Torony klánéra emlékeztet. Furcsa. Biztosan az előző tulajdonosé. Az asztalt ölelő, a padlótól a plafonig érő polcokat annyira dugig tömték könyvekkel, tekercsekkel és festőkészletekkel, hogy az könnyen drága lavinát okozhatna.

– Látom, még mindig nem megy az alvás.

Twino kihúzza magát, megperdül a székén. Próbálja kipislogni a csipát a szeméből.

– Nehezen fogsz meggyőzni arról, hogy nem vagy szellem, amikor így, a semmiből bukkansz elő.

– Ugyan már, én mindig a semmiből bukkanok elő – legyintek. – Tessék, hoztam neked ajándékot!

– Ajándékot? – Felhúzza a szemöldökét. Beljebb lépek, hogy ne kelljen felállnia, és melléje nyomakodok. Feléje nyújtom a batyumat, amit letesz az asztalra, méghozzá olyan sikkantással, ami alapjaiban rázhatná meg a házat. – Ez az enyém?

– Az egész.

– Nem kellett volna. – Félig tréfa, félig halálosan komoly.

– Az akadémián semmiben nem szenvedünk hiányt… több is van a kelleténél.

– Még Arina sem tudott ennyit kicsempészni.

– A húgomnak még lenne mit tanulnia – vágom rá. – Említett esetleg mást is? Talán Selina Guellith nevét? – kérdem, hirtelen eszembe jut Kaelis megjegyzése az ugyanekkor eltűnt másik diákról. – Vagy bárki mást, aki vele együtt szökött meg?

– Nem… – Elkomolyodó arccal néz vissza rám, és tudom, hogy ez nem csak az eltűnt húgomnak szól. – Keresés közben egyszer sem merült fel másik eltűnt diák. Mit nem árulsz el nekünk?

– Mit nem adnék, ha néha elkerülné valami a figyelmedet. – Visszaveszem tőle a batyut. Sietősen kiürítette, és már hozzálátott, hogy kiválogassa a porokat, a papírokat, az ecseteket és a pennákat, amiket nélkülözni tudtam.

– Akkor pocsék stratéga lennék, Clara. – Márpedig sosem volt az. Ezért élvezi a feltétlen bizalmamat. – Bár, mi tagadás, rávilágítottál egy óriási vakfoltra. – A hangja elárulja, hogy ettől csak úgy forr a vére. – Szóval, elmondod magadtól, vagy találgatnom kell? – Beszéd közben nem néz rám, inkább átönti a porokat az eleve az asztala sarkán álló nagyobb, félig üres edényekbe.

– Kaelis herceg kiemelt figyelmét élvezem, és ennek hála beavatott néhány dologba. Ja, és a jegyese vagyok. – Minek titkolóznék?

Twino pislog.

– „Ja, és a jegyese vagyok!” – ismétli, csak éppen maró gúnnyal. – Te és Kaelis herceg? – Úgy préseli ki a nevet, mintha idegen szó lenne. Megdermed, mire abbamarad a festékes edények zörgése. – Te vagy az űrszülött jövendőbelije?

– Senki nem bír lakatot tenni a szájára? – Általában nem érdekel a pletykálkodás, de ez most lenyűgöz.

Twino nem engedi el a témát.

– Hozzámész ahhoz a herceghez, aki a Halazarba juttatott?!

– Nem ő volt.

– És ezt te el is hiszed? – Twino pillantása elárulja, hogy a puszta gondolatért ostobának tart. Nem hibáztatom érte.

– El. – Még engem is megdöbbent a meggyőződésem.

Twino osztja az érzést. Makacsul árad belőle a kétség.

– Akkor ki?

– Mindenkinek egyszerre fogom majd elmondani. Most fontos híreket kell közölnöm.

– Összeszedem a csapatot. – Twino lassan feláll. – Egy kicsit megijednének, ha arra ébrednének, hogy ott állsz az ágyuk mellett.

Twino sorra veszi a szobákat, én pedig elindulok lefelé. Silas még a szalonban van, az utolsó simításokat végzi. A fekete vonalak ezüstté száradnak, amikor belépek.

– Felteszem, újra itt fogtok gyülekezni – mondja.

– Esélyes.

– Semmi baj, már végeztem. – Elkezdi a csípőjén viselt apró erszénybe gyűjteni a festőkellékeit. – Kellemes lehet… – jegyzi meg csupán futó dünnyögéssel.

– Micsoda?

– Közel állni másokhoz – mondja merő vágyódással, amit nem akarok hallani. Nem akarlak téged is szánni.

– Egyszerűen csodás emberek. – Helyet foglalok vele szemben, és határozottan, de gyengéden a szemébe nézek. – És bármit megtennék, hogy megvédjem őket.

Bólint.

– Azt meg tudom érteni.

Jura érkezik elsőként. Meghalljuk a konyhából, mielőtt bedugná a fejét az ajtón.

– Clara, Silas, jó reggelt! A heti menü vaníliamázas fahéjas csiga vajas tésztából.

– Persze, jöhet! – Ez az egyik legjobb receptje.

– Én is kaphatok? – kérdi Silas szégyenlősen.

– Többet is, mert én vagy egyetlen adagot sütök, vagy egy egész hadseregre, átmenet nincs. – Egy roskadozó tálcával lép be, és leteszi közénk az asztalra.

Silas döbbent hüledezéssel hármat is vesz. Aztán szabadkozva távozik a dolgozószobába. A nyelvembe harapva megállom, hogy eltiltsam az emelettől. Nem akarom, hogy gyanakodni kezdjen. Fesztelenül kell viselkednem.

Tíz percen belül mindenki felkel. Gregor begyújt, és a kandallópárkánynak dől. Ren Twino vállára dőlve ásítozik a szemközti kanapén. Jura elfoglalja a helyét mellettem.

– Mi a vészhelyzet? – A kései óra dacára Bristara kackiásan ül a szokásos helyén.

– Szinte teljesen biztos, hogy Ravin herceg áll a halazari fogságom mögött – közlöm ünnepélyesen és halkan, előrehajolok, ezt csak nekik szánom – Silas hiába tapasztaná a fülét az ajtóra. – És nem biztos, hogy ez a hely még mindig biztonságos.

Döbbent tekintetek és hosszú csend.

Jura a tálcához nyúl.

– Ha valamire, hát erre kell egy sütemény.

Ezúttal mindent kitálalok nekik. A Nagyokról és magamról. Arról, hogy Kaelis a Világra vágyik, én pedig azt forralom, hogy az első adandó alkalommal ellopom. Meg kell hagyni, jól fogadják a képtelen történetet, ami egyfajta magyarázattal is szolgál a lehetetlen képességeim legjavára, amit eddig nem tudtak hová tenni.

– Már nem is olyan katasztrófa, hogy nem tanultam meg minden porral festeni – dörmögi egyszer Twino. A többiek helyeslőn bólogatnak.

Végül azt is elmagyarázom, miért hajlok most már arra, hogy igazából Ravin herceg állt a bebörtönzésem mögött, és miért kell a fokozott óvatosság, hiszen Silas – aki most is a közelben ólálkodik – a kémje lehet, vagy lehetett.

Nem tudom elviselni a Bristara szemében csillanó szüntelen neheztelést. A kitartó csendje szinte fülsüketítő. Az első pillanattól kezdve kételkedett Silasban. Önvédelem gyanánt kitartok amellett, hogy egész idő alatt a legjobb belátásom szerint cselekedtem. Tettem, amit kellett. De azt is tudom, hogy ezzel az ő ösztönös megérzéseit bizonyítottam.

– Miért nem öljük meg itt és most? – ropogtatja az öklét Gregor.

– Nem, Clarának van igaza. Cáfolhatatlan bizonyíték nélkül jobb, ha nem keltünk gyanút – ismeri el Twino kelletlenül.

– Pedig már úgy megszoktam itt – sóhajt gyászosan Jura.

– Jobb, ha előre felkészülünk, és időben cselekszünk, mint hogy megint meglepjenek minket. – Ren szinte belesüppedt a kanapéba, de most teljesen éber. – Akkor hát mihez kezdjünk?

– Clara pluszellátmányaival elég munkát elvégezhetünk ahhoz, hogy vegyünk vagy béreljünk egy új helyet. – Twino a nagy ürességbe mered, mint mindig, amikor fejben a klub főkönyvét vezeti. – Fél év, esetleg egy kicsit több kell ahhoz, hogy találjunk egy másikat.

– Ami biztosan nem lesz ilyen otthonos vagy kényelmes – mereng Jura. Aztán Bristarára pillant. – Egészen véletlenül nem tudsz más otthonról, amit elhagyott egy nemesi klán?

– Sajnos, nem. De ne kapkodjuk el. – Bristara beszéd közben összeteszi az ujjhegyeit. – A magunk óvatos módján mindenképp fel fogunk készülni. De amíg semmi nem biztos, nem hozunk elhamarkodott döntést. – A szeme rám villan, belém hasít. – Elvárom, hogy derítsd ki, mi történt pontosan, és Silasnak benne volt-e a keze. Mi pedig egyelőre folytatjuk, mintha mi sem történt volna.

Csak egy újabb bólintásra futja tőlem. Gyűlölöm a neheztelése súlyát. Vagy az érzést, hogy újra cserben hagytam őket. Örökké kísérteni fog az elfogásom sorsfordító éjszakája. De az anyám gyilkosa… azon a szálon elindulhatnék.

– Ha Silas lelkén szárad az elfogásod és a klub elpusztítása… – Gregor az ajtóra szegezi a tekintetét –, akkor őt én veszem kezelésbe, amikor eljön az idő.

– Húzz sorszámot – tódítja Ren. A többiek helyeslőn morognak, én pedig új tételt adhatok a lehetetlennek tűnő feladatok növekvő listájához: ki kell derítenem egyszer s mindenkorra, mi történt a lefülelésem éjszakáján.

32

– NEM. – KAELIS FELNÉZ RÁM AZ ASZTALA MÖGÜL. Gőzöm sincs, mit csinál, de ügyesen adja közben a fontoskodót.

Mindeközben az én birodalmam a kerevet lett. Hevenyészett asztal gyanánt egy lefordított tálcát fektettem két könyvkupacra, hogy vázolhassam a Nagy kártyámat. Időközben a véremmé vált a jelkép, amit az Ezával vívott párbajom közben skicceltem – szó szerint, és átvitt értelemben is. De az egész olyan… kezdetleges. Semmi díszítmény, semmi, ami igazán illene egy ilyen jelentőségű kártyához. A tintám még ezért nem száradt ezüstté. Érzem, hogy a kártya többet követel tőlem a mágiája teljes elsajátításához, és eltökéltem, hogy kiteszek magamért.

Priss mellém gömbölyödött, kissé a lelkére vette, hogy folyton keresztbe teszem, aztán kinyújtom a lábam, és így az ölem kiesett az alvóhelyei közül. Alkalmanként megvakarom az állát a szabad kezemmel, hogy enyhítsem bozontos bosszúságát.

– Ez a legértelmesebb, ne is tagadd. – A terv, amivel előálltam, igenis remek. Kaelis sóhaja elárulja, hogy ezt ő is tudja. – Azt mondtad, az apád soha senkinek nem mutatja meg a kártyákat. De abban is biztos vagy, hogy egy lépést nem tesz nélkülük. Csak akkor szedhetjük ki belőle, hol tartja őket magánál, ha új kártyát adunk neki. Amikor azt elteszi, kis szerencsével kileshetem a többit. – Ha Naethor Oricalis király ennyire félti a meglévő kártyáit, akkor azonnal zsebre akarja majd vágni az újat. Remélem.

– És ha mégsem? Akkor a kezébe adsz még egy aranykártyát. – Kaelis az ujjbegyeit a halántékára helyezi, és úgy mered rám, hogy attól a festék is lehámlana. – Pedig épp az ellenkezőjét akarjuk.

– Amúgy is ellopom őket a Kelyhek Lakomáján, nem? – Vállat vonok, és a vánkosoknak vetem a hátam. Priss nem habozik elfoglalni az óvatlanul feltáruló ölemet. – Mit számít, hogy eggyel több kártyát kell hamisítani és ellopni?

Kaelis a pennájával négylábú lakótársára mutat, akinek épp alaposan körbevakarom a pofiját.

– Esélyleső. Áruló.

– Féltékeny vagy, amiért jobban szereti, ahogy én vakarom a képét? Ugye, Priss? – A rend kedvéért repetát is adok. Aztán visszafordulok Kaelishez, futólag elcsípem a szőrmóknak szánt mosolyát, mielőtt újra komolyra váltunk. – Legalább a saját kártyámról biztosan elsőrangú hamisítványt tudok csinálni. – Eleve azt fogom odaadni, de annyira lekötött a saját kártyám megfestése, hogy azzal nem is foglalkoztam, hogyan hamisítsam meg a többi legendás Nagy Arkánumkártyát. – Különben is, ha nem tudom lenyúlni őket neked a Kelyhek Lakomáján, akkor mit számít, hogy egy vagy öt van az apádnál?

Kaelis tenyérrel végigsimít az arcán, közben elnyom egy nyögést. Beletúr a szokásosnál is ziláltabb hajába, aztán az ujjai megrándulnak, ahogy elrántja őket a szájától – az elmúlt hetekben vettem észre, hogy rágja a körmét.

– Ez a legjobb esélyem arra, hogy láthassam a kártyákat anélkül, hogy holmi légből kapott indokkal újra az apád körül legyeskedjek a Minden Érmék-nap után.

– Tudom. – Felsóhajt, és öklével finoman az asztalra csap. – Értem… de az apám ölni tudna, hogy titokban tartsa azokat a kártyákat. – Kaelis olyan éles pillantást vet rám, ami a gyémántot is elvágná. – Bízol ebben a társaságban? – A klub tagjaira céloz. Felvetettem, hogy őket is bevenném. Amikor legutóbb egyedül dolgoztam, a sitten kötöttem ki. Nem követem el kétszer ugyanazt a hibát.

– Az életemet, de annál többet is rájuk bíznék. Ráadásul egyszer már sikerült kijátszaniuk a bátyádat, túlélték és megúszták a Kárhozottak Klubja elleni támadást… ami még nekem sem sikerült. – Be kellett vallanom Kaelisnek, hogy találtam egy kiutat az iskolából, hogy könnyebben tervezgessek a klubbal. De a részleteket annyira nem firtatta. Láthatóan megbékélt az áldott tudatlansággal azt illetően, mikor és hogyan szegem meg a szabályait. Ez így nekem is jó, mert ha rákérdezne, a képébe kellene hazudnom, hogy fedezzem Silast.

– És ők képesek megszerezni azokat a kártyákat, ha az apám nem mutatja meg őket neked? – Kaelis lassan feláll.

– Azt hiszem. A veszély nekik mindennapos. – Egy pillanatra Prissre szűkül a világom, hogy legyűrjem a rám törő bűntudatot. Tudom, milyen veszélybe keverem őket. És még Bristara beleegyezését is meg kell szereznem.

– De az ilyen veszély nem. – Kaelis hozzám lép.

– Tudom – felelem megenyhülve.

Megáll a rögtönzött asztal előtt. Szótlanul nyúl a papír felé, amire firkáltam. A tekintete az enyémet keresi, mintha engedélyt kérne arra, hogy megnézze. A Prissnek szánt bőséges kényeztetést leszámítva nem mozdulok. Felveszi a lapot, és megvizsgálja.

– Gyönyörű. – Egyetlen szó, de micsoda átérzés!

Még soha senki nem csodálta úgy egyetlen alkotásomat sem, mint Kaelis. Mintha a szálkás vonalaim és sietős ecsetfoltjaim a világ titkait rejtenék. Mintha teljesen és véglegesen megbabonázná.

Bár rám nézne így valaki. Az áruló gondolatra inkább leszegem az állam, hogy Kaelis helyett Prissre pillantsak. Már én is elfelejtettem, milyen rég nem volt erre kilátás. Túlságosan lekötött az, hogy életben tartsam magam és Arinát, utána az, hogy bizonyítsak Bristarának. Liam ballépés volt, olyan kudarc, aminek nem lett volna szabad megtörténnie. Túl veszélyes lett volna egy klubon kívülivel összebútorozni, és azt idejekorán eldöntöttem, hogy munkatársakat nem engedek az ágyamba. És ebbe a körbe immár Kaelis is beletartozik…

– Remek. – Kaelis egy újabb jelentőségteljes sóhajjal leteszi a papírt, és az asztalával szemközti ablakhoz fordul. – A te tervedet követjük.

– Biztos? – Ha egy kicsit is kételkedik, inkább visszakozok. Az a szabotázs előszobája.

– Nem. – Ökölbe szorítja a hátratett kezét, miközben kissé kihúzza magát, mintha megfeszülne minden egyes izma. – Utálatos gondolat, hogy az apámé legyen még egy kártya… a te kártyád. – Ezt úgy mondja – egy lábmozdulattal félig felém fordulva, s hozzá az a pillantás –, mintha az utóbbit az előbbinél is elviselhetetlenebbnek tartaná. – De igazad van, ez a legjobb megoldás. Legalábbis jelen pillanatban. És én… hiszek benned. És mivel te bízol bennük, így a barátaidban is hiszek.

Sóbálvánnyá dermedek erre a vallomásra. Olyan különös a belőle áradó melegség, hogy azonnal elönt a gyanú. Jobb híján a gőg lesz a védvonalam.

– Egyetértek. A terveim általában bejönnek.

– Reménykedjünk a te szerencsédben az enyém helyett. – A mögötte nyugvó nap aranykerettel övezi. Ezúttal érinthetetlennek látszik. Melegnek. Emberinek. – Messze van a nagyterem, és kevés az időnk. Mit szólnál egy vacsorához itt, velem? Folytathatod a munkát. A lakosztályom ebédlőasztala amúgy is jobb lenne rá; több lesz a helyed.

– Persze – bukik ki belőlem, mielőtt túlgondolnám.

Ma reggel vetésóra helyett Thornbrow professzor kivitt minket az akadémia egyik tetőteraszára. Az egyik legnagyobb tornyon bőven van helyünk szétszóródni és gyakorolni. Mivel nyakunkon a Minden Érmék Napja, a ránk váró vizsgák ilyen főpróbái egyre valódibbnak tűnnek.

Ráadásul állítólag ezen a tetőn fogunk párbajozni a Kardok Hármas-próbák során, ami mindenkiben fokozza a feszültséget.

Luren áll velem szemben. Összecsapunk. Már hetedszerre keveri meg a pakliját.

– Nem félhetsz a saját kártyáidtól – jegyzem meg lopva, Vaduinra sandítva. A professzor a terasz túloldalán tartózkodik. – Te alkottad őket, a saját varázserőddel.

– Még hadilábon állok a festéssel, mi lesz, ha…

– Mi lesz, ha tökéletesen alakul, és te vagy a legjobb vető, aki valaha betette a lábát az akadémiára? – húzom fel a szemöldököm egy nyomatékos pillantás kíséretében.

– Te is tudod, hogy nem így van – sóhajt Luren. – Ez inkább rád áll.

– Kelyhek Négyes, Luren! – Keménység költözik a hangomba és a tekintetembe. A szemem sarkából észreveszem, hogy Vaduin lassan visszakanyarodik felénk. Aznap kíméletlen volt, leszögezte, hogy mindenki csak Hármasokkal és Négyesekkel gyakorolhat.

– Nem akarok…

– Gyerünk! – szakítom félbe. – Kérlek – teszem hozzá gyengédebben. A saját érdekedben. Vaduin nyaggatásához képest az enyém könyörgés lesz.

Remegő ujjakkal előhúzza a paklijából a Kelyhek Négyest. Megállom a letolást, amiért nem mágiával idézte meg. Az is valami, hogy sikerült előhúzatni vele egy kártyát. Visszateszi a paklit a kötött kabátja túlméretezett zsebébe, és felemeli a kártyát.

Luren behunyja a szemét, mire a kártya megremeg, mint egy levél az őszi szellőben, ami lehűti az ember tarkóját. Érzem a feltámadó mágiája lendületét. De túl sok, túl vad és irányíthatatlan. A tinta megrezzen a kártyán, mintha élő lenne – és önálló. Dér lepi, aztán a magasba szisszen. Új kép bukkan elő, ahogy a jég elillan a kártyalapról.

Hasonlít az előző képre, de kissé megváltozott: a korábban rendes ábra időközben a visszájára fordult.

A kártya megfordult.

– Luren! – Csak nyögni tudom a nevét. Odarohanok, miközben megidézek egy Kardok Ászát. De valószínűleg hiába. Ilyen mágia ellen mit sem ér egy Ász. Ettől még megpróbálom, pedig tudom, hogy már túl késő.

A fagy egy varázskitöréssel lerobban a kártyájáról. Jeges gejzír módjára áztatja el a fél osztályt, jeges vízesések zúdulnak le a tető peremén. A tenyerem felett lebegő Kardok Ásza elillan. Mindenre készen csavarodok félre, és védem a paklimat. A többi diák nem ilyen szerencsés. Lurenhez hasonlóan őket is leteríti az erő. Nyögések és bosszús kiáltások kísérik a pocsékba ment paklik feletti hüledezést.

Mihelyt a roham elül, tovább futok feléje. Fagy lepi a remegő ajkát, és megpróbálja a tető kövéhez forrasztani.

A Botok Ásza pattan elő a paklimból, hogy lángnyelvvé válva lebegjen felette. Legyűri az elszabadult fagymágiát, ami megpróbálja lelassítani a szívét, és véget vetni az életének. Figyelmeztetés nélkül félrelöknek.

– Tűnés! – mordul rám Vaduin. A válla felett a Kelyhek Királynője lebeg. A lángommal együtt visszavonulok, odaengedem. Ha nem csal a szemem, az erőm épp annyira helyrehozta Lurent, hogy Vaduin képzett kártyaforgatása meggyógyíthassa. A jég elvonul, Luren szeme résnyire nyílik.

– Mi…

– Az, hogy a két balkezednek hála majdnem meghaltál, méghozzá a fél osztállyal együtt! – recsegi Vaduin.

– Nem az ő hibája volt – csattanok fel. – Még nem állt készen arra a kártyára.

– Ötös volt, vagy kisebb? – Most engem vesz elő.

– Nem úgy…

– Ötös volt, vagy kisebb?! – A professzornak mára elfogyott a türelme.

– Kisebb – feleli Luren, és leül. Szégyenkezve lehorgasztja a fejét. – Kelyhek Négyes.

– Egy olyan kártya, amit minden elsőévesnek tudnia kell biztonsággal vetni. – Vaduin föléje tornyosul. – Hogyan sikerült túlélned az Arkánum-kelyhet? – kérdi, pedig ott volt. Pedig tudja, hogy mind megküzdöttünk a helyünkért.

Mire Luren felelhetne, Sorza felkiált.

– Professzor, professzor!

Vaduin egy fejfordulattal egy másik párbajkörre veti a tekintetét, ahol Sorza és Kel néznek szembe egymással. Az utóbbi a földön hever, Sorza fölötte görnyed. Kel testét jégcsapok lyuggatják. A belőle áradó vér elkeveredik a víztócsákkal, és beszivárog a tető kövei közé.

– Kel – nyög Luren. Szinte ráveti magát a barátjára.

Vaduin hátrarántja Lurent, és egy lökéssel a padlóra teperi. Luren még mindig kábán pislog fel rá.

– Már elég bajt csináltál! – csattan fel a professzor, és Kelhez siet.

– Kel – rebegi Luren.

Átkarolom, magam sem tudom, mi mást mondhatnék vagy tehetnék.

– Én… én… – Néma könnyek patakzanak Luren arcán, ahogy a barátja rezzenetlen testét bámulja. – Megfordult. Hogy lehet… Hogy történt… – Kifogy a szavakból.

– Dristin! – szólítom a fiút. Odasiet hozzánk. – Maradj vele!

Dristin egy biccentéssel engedelmeskedik, én pedig célba veszem a Kel fölé görnyedő Vaduint. Sorza mozdulatanul bámul, a szeme tányérnyi. Merő borzalom.

Varázs villan, ahogy Vaduin sorra veti a kártyákat. Hasztalan. A tarot elszabaduló erejének örvénylő szikrazápora nem érhet Kel hideg húsához. A teste rémisztően merev.

– Hadd segítsek – súgom, pedig ugyan mit tehetnék? Vaduin egy pillantásra se méltat. – Hadd segítsek! – ismétlem hangosabban.

– Nincs időm a kotnyeleskedésedre, Clara Redwin. – A professzor még nem nézett rám. De apadnak a paklijából pattanó kártyák. Halkan liheg.

– Segít…

Vaduin feláll, amitől ezerszer magasabbnak tűnik. Mereven néz le rám és Kel élettelen alakjára.

– Ha nincs egy különleges kártyád, amivel visszahozhatsz egy halottat, semmit nem tehetsz.

A „halott” szó hallatán Lurenből kirobban egy üvöltés. Kétrét görnyed, a hasára tapadó kézzel öklendezik.

– Az órának vége. Dristin, vidd Lurent a gyengélkedőre. A többiek tűnjenek a szemem elől. – A tanoncok mozgolódni kezdenek.

Luren kiabálva karmolássza a levegőt, láthatatlan falaktól remél támaszt, miközben Dristin elvonszolja.

– Kel! Kel! Hadd lássam! Megöltem őt! Megöltem! Megöltem!!! – A rikoltozása rosszabb, mint a haldoklók zokogása a Halazarban.

– Dristin, ereszd el! – mondom.

– Vidd a gyengélkedőre! – csattan fel Vaduin.

Egyetlen határozott mozdulattal szembefordulok a professzorral, megfeszítem a vállam.

– Joga van elbúcsúzni a barátjától.

– Én mondom meg, hol a helye! – Már-már acsarog. – Dristin, tedd, amit mondok, de azonnal! A többieknek tűnés! – vakkantja a parancsát, mire mindenki elcsoszog. Sorza felkaparja magát a földről, én pedig rögtön csatlakoznék hozzá. Vaduin megállít. – Te ne. – Szúrós pillantást vetek rá, amivel a tyúkszemére lépek. – Velem töltöd a délutánt. Nem tűröm a tiszteletlenséget.

Sorza féltő oldalpillantást vet rám, végül mégis követi a többieket, beáll Luren jobbjára, míg Dristin a balján marad. A tudat, hogy ketten is vigyáznak rá, segít megjátszani, hogy higgadtan tűröm Vaduin marasztaló parancsát.

Csak ketten maradunk Vaduinnal. Nem mondja meg, mit csináljak, így csak állok, miközben a tető bejáratához ballag, és szólít három köpenyes szolgát, akik szótlanul felemelik Kel testét. Úgy viszik vissza az épületbe, mint egy zsák krumplit.

Elég halált láttam. S noha a többieknél alaposabban megismertem Kelt, azért nem volt közeli barát. Bezzeg Lurennek… talán az a kín rántja fájdalmas görcsbe a zsigereimet, amit tudom, hogy Luren átél.

Elveszítette az egyetlen embert, akiben igazán bízott…

– Luren még csak el sem búcsúzhatott – suttogom.

– Elég! – veti oda Vaduin zordan.

– Luren elveszítette az egyetlen társát itt, és…

– Azért, mert nem tudta uralni a varázserejét.

– Nem Luren hibája volt – húzom össze a szemem.

Van valami Vaduin rám vetett pillantásában, amitől pofonra készülök. Zöld szemében tombolás izzik. De alig moccan.

– Most, hogy tisztában van az árával, talán hajlandó lesz megtanulni, hogyan tartsa rendesen a markában.

– Maga egy szörnyeteg. – Már teszek rá, mit kapok tőle ezért. Rosszabbat is átéltem már.

– Tanár vagyok, aki elveszített egy tanulót! – Vaduin olyan hirtelen lép felém, hogy nem győzök elhátrálni. A fájdalom a hangjába is utat talál. Olyan fájdalom, amit nem néztem ki belőle. Mintha… érdekelné. – Ha már olyan okos vagy, Redwin, áruld el, mi történik, miután az arkánisták fordított kártyát használnak?

– Hajlamosak rászokni.

– Hajlamosak rászokni – ismétli, mihelyt befejezem a mondatot. – Igazad van, bántani akartam Lurent, hogy megismerje ezt a fájdalmat. Máskülönben ártani fog másoknak, és talán végez magával, amikor legközelebb átfordul a mágiája.

Szívtelen. Mi több, kegyetlen. Ettől még… a maga módján igaza van.

Talán Vaduin jobban hasonlít Kaelisre, mint hittem; a jelek szerint mindketten titkolják a gondoskodó énjüket.

– Most pucold fel a vért. Akkor mehetsz, amikor egy csepp se maradt.

A paklim felé nyúlok.

– Nem úgy. – Visszamutat a bejárathoz, ahová egy vödröt, egy rongyot és egy súrolókefét készítettek. – Mágia nélkül. Hogy bőven legyen időd elgondolkodni, pontosan miért érdemes megfogadnod a kapott parancsokat. Akkor talán összeáll a teljes kép.

Még néhány másodpercig állom a pillantását. Vaduin nem enged, így én hátrálok meg. Egy szó nélkül teszem, amit mond. Fogom a vödröt, és hozzálátok a sikáláshoz.

Telnek az órák. A kő szivacsos, Vaduin pedig nem kapkodja el a vízcserét. Egy darabig csak kenem ide-oda a vért. De nem panaszkodom. A maga módján virrasztásnak érzem. Vaduin a kijárat előtti pergola egyik oszlopának dől, és végig szemmel tart.

A negyedik vödörnél különös villanáson akad meg a szemem. Több a mocskos víz tükrén megcsillanó napnál, vagy az akadémia építéséhez használt kőben csapdába esett kvarcszemnél. Az apró szilánk szinte festett üvegnek tűnik. Leszámítva egy illékony mágiaszilánkot, ami úgy mélyed az ujjamba, mint egy csontig döfött tű szúrása.

Fintorogva kirázom, és Vaduin felé sandítok. Kitartóan figyel. Ha észre is vette a mozdulatot, nem teszi szóvá. Folytatom a sikálást. Akadnak még furcsa szilánkok. Kivétel nélkül kékeszöld árnyalatban. Kivétel nélkül szúrós erővel. Talán a kártya fordulásához lehet köze? Több mint valószínű… még sosem találkoztam átfordult kártyával, így csak egy megalapozott gyanú marad. Ha rákérdeznék Vaduinnál, kétlem, hogy válaszolna.

Az ekkor felbukkanó alakról pedig tudom, hogy nem akar átfordult kártyákról beszélni.

– Mire véljem ezt? – szisszen Kaelis hangja a szél hátán. Veszélyes, mint egy vipera. Villódzó tekintetét rólam Vaduinra veti.

– Egy kis tiszteletet tanítok neki. Meg kell tanulnia, milyen fontos, hogy eltakarítsa maga után a mocskot.

– A menyasszonyomat senki nem kényszerítheti, hogy négykézláb sikáljon! – szögezi le Kaelis, és azonnal elindul felém.

– Nem. – Felemelkedek, a sarkamra ülök. – Fenség, minden tisztelettel, nem. – Menni akarok, kétségbeesetten, mindennél jobban. Követni akarom Kaelist, egyenesen a lakosztályába, hogy lerogyjak a kanapéjára a hatalmas kandalló előtt. Szépen megkérném Rewinát, hogy hozzon nekem egy nagy pohár meleg italt, hogy kipurgáljam a csontjaimból a halál hűvösét. Talán nagy merészen még Kaelis fürdőjébe is bepofátlankodnék egy rég esedékes fürdésre, hiszen annyival, de annyival szemrevalóbb, mint amihez tanulóként jutok. De nem tehetem.

– Látja, erről beszélek – mutat rám Vaduin. – Még van bőr a képén…

– Thornbrow professzor feladatot adott, igazgató úr – szakítom félbe, még mindig Kaelishez beszélek, aki le nem veszi rólam a szemét. – Teljesíteni szándékozom a legjobb tudásom szerint.

Kaelis elhúzza a száját, utána közönyössé enyhül az arca, mielőtt Vaduin megláthatná a röpke bosszúságát.

– Legyen.

Vaduin rám hunyorog. Nem vitatkozhat. Pontosan azt kapja tőlem, amit akar.

Még akkor is, ha egész este idekint kell szobroznunk, amíg végzek.

Kaelis távozik.

Felkel a hold, mire a vér maradéktalanul eltűnik a kövezetről. Kel egy szempillantás alatt távozott, a testét úgy cipelték el, mint holmi poggyászt. De órákig tartott, hogy feltakarítsam, ami utána maradt. S végül nekem jutott a tisztség, hogy e szerény szertartással adózzak az emlékének. Lurennek nyilván sokkal, de sokkal tovább tart majd, hogy magában feldolgozza a ma történteket.

Mostanra Vaduinnal mindketten lekéstük a vacsorát. Mihelyt az utolsó csepp vizet is felszárítja a kései szellő, felállok, nyújtózkodok, aztán elindulok feléje, menet közben lenézek rá. Réges-rég leült.

Semmi köszönet. De epés megjegyzés sem. Egy szót sem szól, miközben visszaballagok az épületbe.

33

LUREN CSAK HARMADNAP REGGEL, a festésórán jelenik meg az asztalánál. Egy szót sem szól senkihez, csak szótlanul és szorgalmasan folytatja a tanulást. Nem kerüli el a figyelmemet a többi tanuló szorongó méricskélése és a kelleténél hangosabb pusmogásuk.

– Minek fest kártyát, ha úgyis átfordulnak? – Egyetlen perzselő pillantással elnémítom őket. Luren még csak fel sem néz.

Óra után hiába indulok feléje, azonnal elmenekül.

Este, a vacsoránál Sorza a két üres széket bámulja mellettem.

– Láttátok egyáltalán délután? – kérdi.

– Nem. – Nem kell megkérdeznem, kicsodát.

– Én sem. – Dristin egy sóhajjal megdörzsöli az orrnyergét. – De talán jobb is, hogy meghúzza magát. Állítólag néhányan azt ünneplik, hogy nemcsak egy, de két tanonc is kiesett a versenyből, mert Luren „szinte bekómált”.

– Rohadékok – motyogja a füstölgő Sorza.

Igazat adok neki. Bárki is volt az, összeteheti a kezét, amiért Dristin hallgatta ki, és nem én.

– Meg kellene keresnünk. – Felállok.

Egyikük sem habozik otthagyni az ételét. Együtt vesszük célba a hálótermeket. Luren szobáját könnyű megtalálni – mindegyik ajtóra ki vannak írva a lakók. De kihagy a szívverésem, amikor meglátom a névtáblákat.

Kel neve áll az övé alatt.

Összenézek a két barátommal, aztán bekopogok, de semmi válasz, így hívást sem várva benyitok. Két láda, mindkettő a tulajdonosa ágya mellett. Luren az ágya szélén ül a sötétben, kifelé bámul az ablakán. Nem vesz tudomást rólunk. Még csak meg se mozdul, amikor belépek.

A szeme vörös és dagadt, de az arca száraz. Nyilván az utolsó csepp könnyét is kisírta, és utána sem hagyta abba. Jól ismerem az érzést.

Luren akkor sem moccan, amikor leülök mellé. Sorza a másik oldalát választja. Dristin becsukja az ajtót, aztán nekidől a ruhásszekrénynek.

– Gondoltam, a könnyebbség kedvéért előre bepakolok mindkettőnknek. – Luren hangjából kiveszett minden érzelem. – Bár még nem jött a személyzet, hogy visszavigyék a holmiját a családjának. Én… – a torkán akad a szó – …megírtam nekik, mi történt. Ennyit megérdemelnek.

Az ismerkedéssel töltött hónapok során megtudtam, hogy helyes volt az első sejtésem: Luren és Kel együtt nőttek fel. Láttam, hogy gyakorlatilag befejezik egymás mondatait. El tudom képzelni, mi állhat a levélben Kel ládájában.

– És te hová mész? – kérdem szelíden.

– A malmokba.

– Luren… – Sorza nem talál szavakat.

Keserű mosoly villan át Luren ajkán. A megadásé. A szeme rebegve lecsukódik.

– A varázserőm ellenem fordult. Tudom, mi történik az arkánistákkal, akiknek átfordul a kártyájuk… veszélyes lenne életben hagyni őket, különben az lesz a vége, ami a Remete klánnal történt.

– A Remete klánért a herceg… – Sorza észbe kap, rám villan a tekintete, mintha félne attól, amit a hercegről gondolok. Mintha nem tudnám, mit készült mondani róla. De ennek nem most van itt az ideje, így helyesbítés vagy közbeszólás helyett hagyom, hogy befejezze. – Senki nem tudja, mi történt a Remete klánnal… pontosan.

– Egy kártyával kezdődik, aztán jön a többi – sóhajt Luren. – Ha a mágia megpimpósodik, nincs visszaút.

– Ez nem igaz – makacskodom.

– Clarának igaza van. Az arkánisták túl értékesek a klánoknak, hogy egyetlen hiba miatt elveszítsék őket – jegyzi meg Dristin nyersen. – Nem fognak megölni egyetlen hibáért; ahhoz meg kell ismételned. És rengeteg történet szól arkánistákról, akinek csak egyetlen kártyájuk fordult meg.

Luren végre megmoccan. Lassan, szinte gépiesen fordul a feje, miközben hátranéz Dristinre. Még sosem láttam ilyen fagyosnak.

– Neked ez egyszerű „hiba”? Kel meghalt.

Az utolsó szó hallatán súlyos csend suhan végig a szobán.

– Ettől még nem adhatod fel! – Sorza a legbátrabb, aki megtöri a csendet. – Nem vonulhatsz önként, gúzsba kötve egy malomba!

– Mit számít? – fordul felé Luren. – Most már egyetlen ház sem látna szívesen. Nekem már csak a malmok maradtak; vagy most megyek, saját akaratomból, vagy később, amikor nem kapok érmét a Minden Érmék-napon. Akkor minek halogassam a billogot?

– Erőd van, amit használhatsz. Kiálltad az Arkánum-kelyhet – győzködi Sorza derűlátón.

Luren lehajtja a fejét.

– Csak azért, mert csaltam.

Zavart pillantást váltunk. Én mondom ki, amit mindannyian gondolunk.

– A kehellyel nem lehet csalni. Csak valódi érdemekkel lehet kiállni ellene.

– Nem igaz – tiltakozik Luren. – Sikerült megkaparintanom egy paklit, és olvastam magamnak néhányszor, mielőtt eljöttem az akadémiára.

– Honnan szerezted a paklit? Nem lett volna szabad hozzájutnod – kérdi Dristin. Igazi nemes, a szabályok örök rabja.

– Idén egy darabig dolgoztam Koronaváros egyik klubjában. Ott vállaltak olvasást a nemességnek.

– Ettől még törvényszegés, ha az ember magának olvas – ráncolja a homlokát Dristin.

– Ami történt, megtörtént, és hacsak nem akarod beárulni a fogdmegeknek… – Ennyiben hagyom a kérdést, de azért megspékelem egy velős pillantással.

– Eszem ágában sincs! – Láthatóan a puszta gondolatot sértőnek tartja, amit megkönnyebbülten fogadok. – Sosem tennék ilyet Lurennel. Csak úgy értettem, hogy meglepő… – Inkább félrenéz, a szemüvegét igazgatja.

– Melyik klubban? – kérdem Lurentől puszta kíváncsiságból.

– A Sorshúzók Klubjában – feleli. Gondolhattam volna. – A nemesek úgy fecsegtek mindenféléről, mintha ott sem lettem volna, még akkor is, ha nem az én fülemnek szánták. Meg tanulók is, a téli szünetben. Főleg akkor járt el a szájuk, ha a kupájukat megtöltöttem, a cicimet pedig kitettem. – Ilyesmit ki sem néztem volna Lurenből. Megtapsolnám a merészségét, de mindent a maga idejében.

– A tanulóktól és a nemesektől szereztél tudomást a Tűzünnepély próbájáról… így olvastál rá magadnak – foglalom össze.

– Ez nekem még mindig magas – értetlenkedik Sorza. – Egy magadnak végzett olvasás hogyan segített „kijátszani” a kelyhet? Az olvasás csak lehetőségeket mutat, nem tényeket. Legfeljebb egy homályos képet kaphattál, ami messze van a csalástól.

– Gondolj bele az olvasás mögötti elméletbe. Egy igazán sikerült olvasás az, ami a legesélyesebb, hacsak nem változnak gyökeresen a körülmények. – Luren hangja színtelen. De a tények darálása legalább beszélteti. – És az Arkánum-kehely előtt nemigen állhatott be alapvető változás a körülményeimben. Együtt, ugyanabban a menetoszlopban tereltek be mindenkit, hogy ugyanazzal a szöveggel és ugyanazzal a választással szembesítsék. A kártyák, amiket a Tűzünnepélyen kihúztam, ugyanúgy a sors kezében voltak, mint az előzetes olvasás során… semmi olyan nem történhetett, ami megváltoztathatta a kihúzott kártyáimat. Így jó előre tudtam, milyen kártyákkal szembesülök majd a kehelynél, és melyikkel lesz a legkönnyebb szembenézni.

A szoknyái. Összeáll a kép. Ezért oldotta ki őket. Miért tett úgy, mintha mit sem tudna arról, mi következik, és miért fogadta olyan unottan a mondandómat. Nem akarta megváltoztatni a sorsát azzal, hogy akár egy apróságot másképp tesz.

– Luren… te zseni vagy! – lehelem.

– Ha az lennék, megmondtam volna Kelnek, hogy előre láttam a halálát. – Lehorgasztja a fejét, és reszketegen felsóhajt. A könnyei nem hajlandók eleredni. – Megpróbáltam megváltoztatni. Hiába tudtam, hogy nem akar majd bízni bennetek, megpróbáltam erőltetni. Minden tőlem telhetőt megtettem, hogy letérjek a kártyákban látott ösvényről. De… amit láttam, végül bekövetkezett.

Luren kettőből kétszer telibe talált. Két olvasásnál is valóra vált a jóslata, pontosan úgy, ahogy a kártyák mondták. Ilyen eredményekkel még Arinát is lefőzheti olvasásban.

A kezéért nyúlok, mindkettőt megfogom, és erősen megszorítom. Erre a szeme az enyémet keresi.

– Luren, ide hallgass, te ritka tehetség vagy. Nem mehetsz a malmokba!

– De…

– Elintézzük, hogy mindenki lássa az adományod a Minden Érmék Napján. – Mi tagadás, önzés is hajt. Kell ez a képesség. Kétségbeesetten. Arina mindig olvasott nekem bevetések előtt. Egyszer nem hallgattam rá, és akkor lefüleltek. Mivel Arina eltűnt, így a klub épp a Minden Érmék Napján esedékes akció előtt került lépéshátrányba ezen a kulcsfontosságú téren. Nem túl valószínű, hogy bevezetem Lurent a Kárhozottak Klubjába, de ez még nem jelenti azt, hogy nem vehetem hasznát e képességének… és ő is jól járna vele. Tovább kell lépnie. – Az olvasás is elég, hogy továbbjuss a Minden Érmék-napon, aztán együtt gyakorolhatunk a Kardok Hármas-próbákra… a mostaninál is többet. Még bőven van időnk télig. Gondoskodunk róla, hogy maradhass.

– Én miért érdemelnék több időt az akadémián, és esélyt a jobb életre, ha Kel nem? – suttogja.

– Pontosan azért ragadd meg, mert Kel már nem teheti. – Még szorosabban fogom a kezét, mintha én lennék az egyetlen mentőöve. Őt nézem, de a húgom vonásait vetítem rá. Ahogy satuként szorongatjuk egymást, miközben fogadkozunk, hogy Anya gyilkosa meg fog bűnhődni, ha addig élünk is. Megesik, hogy az élőknek a holtak helyett kell kitartaniuk. – Érte csináld. Érte élj!

Luren szeme ragyog a holdfénytől. Vajon lát engem – az igazi énemet Kaelis drága kelméi és arcfestékei alatt? Azt az énemet, ami mocskos, makacs és mohó, a puszta eltökéltség hajtja. Az az fajta, akivé most neki is válnia kell.

– Szerinted tényleg menni fog?

– Vitán felül – bólintok, és átkarolom a vállát.

Luren rám támaszkodik.

– Tartozom neked. Mindannyiótoknak.

– Csak együtt élhetjük túl ezt a helyet – közlöm, és meglep a saját őszinteségem. – Semmivel sem tartozol nekünk, mert te is hozzáteszed a magadét. Ráadásul… barát vagy.

Mind álljuk a szavunkat. Luren apránként visszarázódik a tanoncok sorába. De még mindig ódzkodnak tőle, és így a négyesfogatunk még jobban elszigetelődik.

Nem számít, ha a többi tanonc alábecsüli és lefitymálja. Nem bánom, hogy titkos adu lett belőle. Elvégre csak a tanulók véleménye számít.

Összejárunk a könyvtárba, hogy festésről beszéljünk. Kijelölt termekbe, hogy vetést gyakoroljunk – amire újra rá kell vennie magát. És olvasunk egymásnak.

Luren lassan, de biztosan helyrerázódik, amennyire tőle telik. Néha még mindig azon kapom, hogy mély hallgatásban révedezik. De a világgal együtt ő is továbblép a baleseten. Legalábbis eljátssza. Kétlem, hogy a legbelső gondolatai ugyanolyan békések, mint a hangja.

Hetek múlva, amikor már csak öt nap választ el minket a Minden Érmék-naptól, végre kérek tőle egy olvasást arról, mi várható. Ürügy gyanánt megemlítem a hónapokkal korábbi hátborzongató olvasásomat Rothou professzor óráján.

– Látni akarom, változott-e valami – érvelek.

Az eredmény távolról sem emlékeztet a vártra.

Mihelyt elnémul az est, a szokásos úton, a hídba rejtett járaton és a gardróbon át belopódzom Kaelis lakosztályába. A szalonban hiába keresem, de a dolgozószobája ajtaja nyitva áll, mintha egyenesen várna.

Amikor belépek, találkozik a tekintetünk.

Nem fecsérlem az időt.

– Merénylet készül az apád ellen.

Kaelis komótosan visszateszi a tollát a tartójába, és összeilleszti az ujjait, mintha üzleti ajánlattal keresném, nem pedig atyja és királya közelgő végzetének hírével.

– Clara – vág bele lassan –, nem illik így berontani, és alantas módon beszélni velem.

– Parancsolsz, kérlek? – Hátrahőkölök, majdnem nekimegyek az ajtófélfának.

Futólag felnevet, ettől furcsamód perzselő pír tolul az arcomba.

– Mesélj, honnan szereztél tudomást a puccskísérletről?

– Az egyik tanonc elképesztően tehetséges olvasó… – A szokásos kerevetemre ügyet sem vetve felülök az asztala sarkára. Túlságosan zaklatott vagyok a heverészéshez – bármelyik pillanatban erőt vehet rajtam a járkálhatnék. Mesélek neki Lurenről és az aznap esti olvasásról. És arról, hogy minden leosztás baljós előjeleket ígért a királynak. – Mondanom sem kell, Luren nem konkrét gyilkossági kísérletet látott – fogalma sincs arról, hogy tényleg találkozni tervezek a királlyal –, így képletesebben értelmezte a Kardok Királya jelenlétét. De ott volt, feketén-fehéren. Még én is láttam, pedig nem vagyok épp olvasózseni. Tehát, ha nekem világos…

Kaelis torokhangon hümmög, hátradől ültében.

– Luren, neki fordult meg a kártyája, ugye?

– Neki. – Hiába próbálok átlátni rajta.

– Valóban bízhatunk a képességeiben?

– Megkérdőjelezed az ítélőerőmet? – hőkölök hátra megütközve.

– Összejátszol az űrszülött herceggel; hogy is ne tenném? – Kaelis az asztalán kopog a hosszú ujjaival.

Űrszülött… ha már így felhozta…

– Mit tudsz az átfordult kártyákról?

Kissé összehúzza a szemét.

– Ha olyasmiről kérdezősködnél, amihez semmi közöd, akkor legalább tegyél ki magadért.

– Legyen. – Kihúzom magam. – Megbirkózol a fordult kártyákkal?

– Nem – vágja rá habozás nélkül. Bár erősen kétlem, hogy beismerné, ha igaz lenne. Somolyog. – Nem hiszel nekem.

– Azok után, miket tettél, én…

– Miket tettem? – visszhangozza. Árny suhan át a vonásain. Él költözik a szavaiba. – A Remete klánra célzol.

Eszembe jut Rewina intése, és megfogadom.

– Arra, hogy olyan fiatalon alapítottad az akadémiát. Tizennyolc éves korodban, amikor még csak bimbózott a mágiaérzéked. Két évvel az első évfolyamod előtt. A tanári karodban félelemmel és hűséggel tartod a markodban Oricalis arkánistáinak krémjét. Egymást érik az eredményeidet éltető történetek.

Kényelembe helyezkedik a székében, újra az asztalra koppint, mintha kételkedne abban, igazat mondok-e. Ettől még Kaelis ejti a fordult kártyák témáját, mire azonnal felenged a légkör.

– Szóval a „tehetséges” barátnőd jóslata alapján úgy gondolod, a Minden Érmék-napon meg akarják ölni az apámat?

– Igen. Ismersz valakit, aki holtan akarja látni az apádat? – kérdem.

– Remélem, tudod, hogy hangzik ez a kérdés épp a te szádból. – Kaelis pillantása elárulja, hogy a válasz a napnál is világosabb.

– Jogos.

– Nemcsak külföldön, de a saját királyságunkban is tele vagyunk ellenségekkel, akik szüntelenül az apám ellen áskálódnak. A markunkban tartjuk az összes festékpor gyártásának minden lépését, és szerte a világon nekünk van a legtöbb arkánistánk. Noha a klánok kénytelenek meghajolni a korona előtt, még emlékeznek azokra a napokra, amikor a vérvonaluk királyként uralta a földjüket. Sokan visszasírják azokat az időket, főleg most, hogy látták, micsoda erő rejlik az egyeduralomban.

Az ablakon át kibámulok a városra, ahol az egész életemet leéltem. Keveset gondoltam a Koronavároson, nemhogy az Oricalison túli világra. Csakis akkor, amikor arkánistáknak segítettem megszökni a keleti sivatagon át – az jelentette a legjobb esélyt arra, hogy kijussanak a királyságból.

– Számít, ki támadna a királyra, már ha sor kerülne erre? – kérdi Kaelis, amivel visszaránt a jelenbe.

– Nem hinném – dobolok az asztalán az ujjaimmal. – Az az igazi kérdés, hogy ez miként változtat a terveinken.

– Egyeztetek a barátaimmal, kiderítem, ki hová tud helyezkedni, és mit tudunk kideríteni. Ha gyorsan lépünk, és kapunk valamilyen figyelmeztetést, akkor megmenthetem a királyt, és hősként fognak ünnepelni.

– Csak egy adódó alkalom kell, hogy Jura elemelje a kártyákat a zűrzavarban… ha a saját szemével láthatja, hol tartja őket a király. Twino a régensi kúriában fog várakozni, ahol mindenben hasznát vehetik. Ha a király megsebesül, esélyes, hogy oda viszik. Ren dettó. Gregor pedig a színfalak mögül fog segédkezni. – Szünetet tartok, mindent megismétlek magamban. A terv első pillantásra betonbiztos, de tudom, hogy akadnak elhárításra váró akadályok és kidolgozásra váró apróságok, mielőtt beköszönt a Minden Érmék-nap. Twinóra és Bristarára pedig mindig számíthatok, hogy kíméletlenül az orrom alá dörgöljék a tervem buktatóit. – Már, ha nem ölik meg az apádat.

– Nem fogják. – Kaelis egy szikrányi kétséget sem mutat.

– Hogy lehetsz ebben ilyen biztos?

– Mert egy lépést sem tesz úgy, hogy nincs kéznél a huszadik Nagy, Quaelar, azaz az Ítélet. Ez a kártya a halál beállta után öt percen belül bárkit újraéleszthet. – Kaelis ökölbe szorítja, aztán ellazítja a kezét, mintha alig bírna a mérgével. – Ami persze alaposan megdrágítja a Quaelart. De az az alak tesz rá, hány évet veszít az életéből, ha cserébe életben tartja az apámat. Nem is beszélve a többi Nagyról és a kiképzett Stellisekről, akik folyton körülveszik. Sajnos, az apám ellen szinte lehetetlen merényletet elkövetni.

Megnézem magamnak Kaelist. Ezúttal a hercegen a sor, hogy dacosan kibámuljon az ablakon. De a tenger lepte láthatáron és a hegy ölelte városon túlra néz.

– Őszintén gyűlölöd… – Nyilvánvaló és tapintható, mennyire csüggeszti az apja érinthetetlensége.

– Bőven van rá okom. – Kaelis megkerüli az asztalát. Van egy olyan érzésem, hogy ez a beszélgetés neki már régi nóta. – Egyelőre azzal foglalkozzunk, amit meg kell tenni… az aranykártyád megfestésével.

– Ma este?

– Most, hogy öt nap múlva itt a Minden Érmék-nap, keresve sem találni jobb időpontot – nyújt kezet Kaelis.

Azzal megfogja az enyémet, és visszakísér arra, amerről jöttem – a gardróbszobába, át a titkos ajtón, és le a rejtekúton. A szobrot ölelő párkányon már készen várnak a válogatott festőeszközök, legalábbis a kétharmada annak, amire szükségem lesz: pennák és papír. De a tinták feltűnően hiányoznak.

– Készültél.

– Te pedig készen állsz. Mindketten tudtuk, pedig még egyikünk sem tette szóvá. – Büszkeség csendül a hangjában. – A tinták alapjának használd a szobrot körülvevő vizet. – A szoborhoz vezet, aztán elenged.

A táv maradékát egyedül teszem meg. Még mindig bizsereg a kezem az enyémre fonódó ujjai érzésétől, miközben elnézem a különféle íróeszközöket, amiket előkészített nekem. Egyik fényűzőbb, mint a másik. Még a kicsi, takaros stószba rendezett lapok is szakasztott egyformák.

– Látom, nincs túl sok bizalmad bennem, ha azt hiszed, ennyiszer kell próbálkoznom – koppintok az üres kártyákra.

– Gyakorlat teszi a mestert.

– Miért, minek nézel?

– Nos… talán annak. – Elismerésnél többel adózik a képességeim előtt. Kihallom a szavaiból, pedig nem akarom. A sugallat nem ereszt, megtorpanok tőle.

– Kaelis, feltehetnék egyetlen kérdést? – Az ujjaim az eszközök helyett a hűvös kövön pihennek meg.

– Bármit. – Érezhetően komolyan is gondolja.

– Miért voltál velem ilyen… kedves? – Mihelyt kibököm, azonnal megbánom. Nem kell a válasz. Talán azért, mert a szívem mélyén eleve nem akarok tudomást venni a titkos igazságról. De ha fittyet hányok rá, csak rontok a dolgon. Görcs feszíti a mellkasomat, ami egyre feszül, és szinte kívánom, hogy utálatot valljon, és továbbléphessek.

– Kulcsfontosságú vagy a terveimhez. – Az állításból hiányzik minden érzés. Szinte szándékosan.

– Úgy is megkaphattad volna tőlem, ami kell, ha nem engedsz be a lakosztályodba… ha nem gondoskodsz rólam így. – Ez nem hagy nyugodni, pedig tudom, hogy el kellene engednem.

A léptei hangját visszaveri a magas mennyezet, miközben mellém áll. Egy pillanatig habozik, mielőtt az emelvénynek dől.

– Azért, mert Priss megkedvelt.

Felhorkanok válaszul.

– Tényleg. Márpedig ő kiváló emberismerő, sokkal jobb nálam. Nem bízik meg minden jöttmentben. – Mosolyog. Őszintén mosolyog. Kínosan világos, hogy nem szokása, mert kissé leszegi az állát, mintha leplezni próbálná. A mozdulattól olyan sűrű árny borul az arcára, ami baljós érzéssel ellensúlyozza a vonásai őszinteségét.

Egy percig döbbent csendben állok. Félreérti a válaszomat, és sietősen ráncba szedi a képét. Mire magyarázkodhatnék, Kaelis karba teszi a kezét, és inkább a falra veti a tekintetét. De gyanítom, hogy igazából nem a falat látja.

– Clara, tudom, mi vagyok. Tudom, minek lát a világ, és általában jó nyomon járnak. Mi tagadás, többnyire a legkevésbé sem érdekel. – Vállat von. – Ha gaztevőnek kell lennem, szörnyűségeket kell tennem a nagyobb jó érdekében, hogy beköszöntsön egy új, egy szebb világ, akkor állok elébe. Vállalom a szerepet, hogy a következő életemben hősként szülessek újjá. – Az ezt követő hosszú csend gondolatok, benső vívódással töltött hosszú éjszakák ezreit foglalja magába. Gyanús, hogy én vagyok a legelső, aki megpillanthatta. – De az is igaz, hogy még a legrémesebb szörnyek is elepednek némi feloldozásért. Érezni akarják, hogy még nem aszott el teljesen az emberségük, és többek kihűlt, magányos héjaknál.

Rángatóznak az ujjaim. Maguktól mozdulnak, felemelkednek a kőről. A festőkellékek helyett feléje nyúlok. A kezem az alkarjára ereszkedik, az ingujj finom gyolcsa alatt megfeszülnek az izmok. Az ujjaim lefelé csúsznak, le a hüvelykujja élén, épp csak rá nem fonódnak.

– Meleg vagy, Kaelis.

– Tessék? – Összerezzen, de nem húzódik el.

Leveszem a szemem a kezünkről, hogy az övét keressem.

– Túl meleg vagy ahhoz, hogy csupán héj legyél. – Halovány mosolyra húzom az ajkam, lassan, mintha neki mutatnám, hogy kell ezt csinálni. – Hús-vér ember vagy, akár tetszik, akár nem.

Szája megnyílik, majd bezárul, kifognak rajta a szavak. Meghagyom a hallgatásában, és elhúzódok, visszatérek a kártyákhoz.

Kaelis, te szörnyeteg. Egy kicsit sem akartalak megkedvelni.

Választok egy pennát, és a ragyogó vízbe mártom. Nem… nem víz. Hanem valami más. Az állaga víz helyett híg zselére emlékeztet. A toll fémhegyéhez tapad, amikor kihúzom, és minden mozdulattal fényt rajzol a levegőbe.

Magam elé veszek egy üres kártyát, behunyom a szemem, és egy nyugtató szusszanással összeszedem magam. Benned van minden erő, ami kellhet, emlékeztet Anya onnan, ahol a lelke immár nyugszik. Az ujjamba mártom a fémhegyet, mire karmazsin örvénylik a folyadékba, és betölti azt.

Létezik ennél lenyűgözőbb? Lehetnék ennél mágikusabb?

Felhorgadó erővel teszem a pennát a kártya bal felső sarkába. A szegély az első. Spirálok és pontok. Kacskaringós, de lényegtelen cikornyák, bemelegítés, semmi több. A sors – pontosabban a szerencse, a végzettel szembeszálló ritka erő – vonalainak képzelem őket.

Mielőtt felemelném a pennámat, a vonalak kitörnek a külső béklyóikból, és magukba örvénylenek. Körök alakjába rendeződnek, mind beljebb és beljebb forognak. Mind egy kerék központi mintája körül kering. A nap előkacsint a felhők magasa mögül, alul a hold sorra veszi a fázisait. A minták zűrzavarában kezek nyúlnak, szemek néznek egyként ugyanoda, a kör közepe felé – egy apró csillagra.

Aztán hirtelen befejeződik az egész. Hiba lenne még egy vonással megtoldani. Felemelem a tollat, és elgyönyörködöm a késztermékben, miközben a folyadék finom ragyogása aranyfényű sziporkává szárad.

Kaelis a vállam fölé hajol.

– Tökéletes!

A számból vette ki a szót, így csak bólintani tudok. Áhítattal emelem fel a kártyát, és simítom végig az időközben megszáradt képet. A kissé kitüremkedő vonalak hűvös tapintásúak, mintha igazi aranyból lennének. Még a papír is megváltozott, vastagabb lett, mintha pépesített vízinövények helyett a legfinomabb fémből lenne.

A beleplántált mágia szintén más alakot öltött. A hétköznapi kártyák az elszabadulásra váró erőtől zümmögnek és lüktetnek. De ez nem ilyen. Érzem, amit Kaelis mondott, amikor legutóbb itt jártunk – ezt a kártyát nem kijátszásra szánták.

– Most pedig… – Várakozón nyújtja a kezét.

Egy fél szusszanásra habozok. Váratlanul feltámad bennem a méltatlankodás a kártya átadásának gondolatára. Noha most először tartom a kezemben, mégis olyan érzés, mintha egy részemről mondanék le, amikor türelmes tenyerébe helyezem.

Sötét tekintete az enyémet fürkészi. Nyugtalan energiája láthatóan kiutat keres. Futó, már-már sejtelmes kifejezés suhan át az arcán, amit kiemel a víz halovány ragyogása, de a vész nem nekem szól. A szavaira pedig végigfut a hideg a hátamon.

– Most kezdődhet az igazi munka.

34

HIRTELEN KÖSZÖNT BE A MINDEN ÉRMÉK NAPJA. Teljesen váratlanul, akár az ősz hűvöse, pedig heteket töltöttünk azzal, hogy a tanórákon és közöttük is felkészüljünk rá. A tanoncok és a tanulók egyformán nyughatatlan izgatottsággal gyűlnek a közös helyiségbe, hogy elinduljunk a városba a Minden Érmék-napi fesztiválra – ahol mi, újoncok felajánljuk arkánista szolgálatainkat a közösségnek, és megmérettetünk az akadémia tanulói által.

Belém hasít, hogy mióta megérkeztem az iskolába a Tűzünnepély alatt – már hatvan napja –, a legtöbb társam most először hagyja el az erődöt. Néhány kivételezettet elcsíphettem Ravin herceg estélyén… de csak a legfelsőbb tízezer sarjait. Ha nem találok önerőből kiutat, akkor talán én is csoszognék a csizmás lábammal, és nyughatatlanul igazgatnám a sálamat és a kabátomat.

A menet élén a három tanszékvezető – Las Rothou, Raethana Duskflame és Vaduin Thornbrow – áll, a tanulók négy sorban követik őket, a Király, a Királynő, a Lovag és az Apród vezetik az egyes házak diákjait. Utánuk jönnek a tanoncok, akik magától értetődően négy sorba rendeződnek mögöttük. S végül a tanári kar maroknyi maradéka zárja a sort. Velük csak a folyosón találkozunk, nyilván a másod- és harmadéveseket tanítják.

Az utunk az akadémián át vezet, megkerüljük középen a télikertet, ahol Reviza ősi királyságának utolsó királynője nyugszik, onnan le a főbejárathoz, amit felismerek az estély éjszakájáról. Csakhogy aznap este szinte teljesen sötétbe burkolózott. Ma, a szélesre tárt ajtókon beáradó reggeli fényben már láthatom a vastag porréteget, ami megüli és ezüstté változtatja a kőfaragványokat.

Rádöbbenek, hogy a kőfaragványok a Nagyokat ábrázolják: húsz oszlop, mindegyik csúcsa egy Nagyot örökít meg csuklyás és fegyveres őrként – változatos fegyverekkel, egyszerre ismerős és idegen vértezetben. Körülöttük vésett vonalak kacskaringóznak, szőttesként fogják össze a szoboralakokat. Mindegyik kőszalag egy pontban fut össze, konkrétan az ajtónyílás felett. De a szobor, amelyhez csatlakoznának, hiányzik, mintha kitépték volna a helyéről. Szél zúg be a nyitott ajtón, mire végigfut a hátamon a hideg. Mi lehetett az a szobor, a Világ? Vagy a Bolond?

– Nézd, a Szerencsekerék! – Sorza súgva hajol felém, és a feje egy intésével jelzi a Világ hűlt helyével szemközti egyik szobrot. – Talán ma szerencsét hoz neked.

– Remélem. – Kapóra jönne.

– Én minden morzsányit elfogadnék. – Luren kihallgatott minket. Szerencsére Sorza nem mondott semmi gyanúsat.

Megragadom Luren kezét.

– Remek leszel! Aztán alkonyatkor velünk együtt fogsz visszajönni ide.

– Megteszem, ami tőlem telik. – Elmosolyodik, de a szeméből hiányzik a derű. Amikor kiszabadítja a kezét a markomból, és kibámul az akadémia főbejáratán, eszembe jut, hogy talán az jár a fejében, hogy legutóbb Kel oldalán lépte át ezt a küszöböt. Kicsit közelebb húzódok Lurenhez, ahogy a menetoszlop elindul.

Ezúttal nincsenek hintók. Végigmasírozunk a hosszú hídon, ami átível a Farlum folyó torkolatán, hogy összekösse a város és az akadémia közötti bérceket. A szél mohón cibálja a sálakat és a kalapokat. Luren szinte eltűnik a kabátja sűrű gyapjában, és gyanús, hogy a szeme nem csak a hidegtől vöröslik.

Félúton a híd kissé kiszélesedik. Innen nem látom, de tudom, hogy az rejti a hatalmas, megerősített kapurácsot, aminek a nyitása és zárása szabályozza Oricalis bejövő és kimenő járműforgalmát.

A túlsó hídfőnél újabb kapu áll, amit a három tanszékvezető együttes erővel tár ki. Innen már tudom az utat. A fejemet forgatva lépek át a kapun, és azon kapom magam, hogy megbabonáznak a kő boltívek, amikbe beépítették – egyenesen a szirteket ölelő falba. A kapuk fekete ötvösmunkája furcsamód erősebb az acélnál, de finomabb a csipkénél, és erről eszembe jut…

Kislány vagyok, legfeljebb tízéves, és e kapu előtt állok. A hideg vasat markolom az anyám keze helyett, miközben ő türelmesen vár rám. Gyakran hagyja, hogy elrángassam ide. Bár már gyerekként tudom, hogy nem szívesen. Az akadémia, a Kaelis előtti időkben járunk, amikor az arkánisták képzését még nem szabályozták, és az erőd nem volt több egy számolatlan évszázaddal korábban elesett királyság ereklyéjénél. Egyszerre tiltott hely – a korona nem állhatja, hogy az elődje dicsőségét emlegessék –, és a merész arkánisták zarándokhelye, akik így is vállalják az utat, hogy titokban a kehely áldását kérjék.

– Mennünk kell, kicsim, későre jár – nógat az anyám.

– Nem is – tiltakozom, pedig már látszik a leheletem a hidegben.

– Nemsokára feljönnek az égre a csillagok. – Letérdel mellém, átkarolja az apró testemet, és betakar a melegével. – És a hold, az éji madarak és minden azt mondja, ideje lefeküdni.

Engem azonban nem lehet elszakítani a majdani akadémia épületétől. Mintha éreznék valamit odabent. Halkan suttog, szólongat engem…

– Egyszer majd… bemehetek?

– Be akarsz menni oda? – ismétli Anya szelíden, pedig hallott, és jól ismeri a mostani mániámat. – Az a hely nem sorsot, hanem veszélyt tartogat neked. Te is, a húgod is kerüljétek el messziről, Clara!

– Pedig a kehely…

– Neked nem kell kehely – ismétli legalább ezredszerre. – Az Arkánum-kehely egy átkozott szertartás. A saját erőd is bőven elég.

– De…

– Esküdj meg nekem, hogy hallgatni fogsz rám, és veszteg maradsz! Tartsd titokban az igazi neved és az erőd! Vigyázz magadra, és védd meg a magadfajtákat!

– Ahogy te más arkánistákat? – Erre végre felé fordulok.

Röpke biccentéssel közelebb húz.

– Egy nap elmondok neked mindent a hegyeket behálózó apró alagutakról. A magunkfajtákról, és az összes becses okot, amiért küzdenünk kell értük. De mindezt sosem tudod meg, ha az erődöt választod. Az gonosz mágia és baljós előjelek hona. Ezért add a szavad, hogy sosem mész oda… és tovább tanulod, amit meg kell tanítanom.

– Esküszöm.

– Helyes. – Puszit nyom az arcomra, feláll, és a kezét nyújtja. A kézikosara a másik könyökén lóg. – Most pedig gyere, ne várakoztassuk a húgodat! Ma este a különleges festéseden fogunk dolgozni…

Sajnálom, Anya! Szinte fennhangon suttogok, miközben újra előrefordulok. Időközben annyira elmaradt mögöttünk a kapu, hogy csak pattanásig feszülő nyakkal tudnám tovább nézni. Tartást váltok a batyumon. Igaza volt – az épület, ami az akadémiává vált, csak veszélyt tartogatott számomra.

De talán a veszély a végzetem. Talán azért vonzott ez a hely, mert végig erre rendeltettem. Ide vezetett a sors eltéphetetlen fonala.

A Minden Érmék-napi fesztivált a város szívében tartják, a Folyópark végtelen zöldje melletti főtéren. Egy átlagos hétköznapon a teret földművesek és iparosok ponyvákra, napernyők alá felállított árusasztalokra kirakott portékái töltik meg. Helybeli kereskedőkből sincs hiány, szerte a téren seftelnek a helyi áruktól a királyság messzi vidékeiről vagy azokon is túlról származó luxuscikkekig bármivel. Koronaváros kalmárai aznap is megjelentek, de a fogdmegek elejét vették annak, hogy a külsős kereskedők, akik e napon gyakran eljönnek Koronavárosba, kipakolhassanak, hogy legyen hely a tanulóknak és a tanoncoknak. Remélem, hogy azért a város többi, kisebb terén sikerül felállítaniuk a standjaikat, vagy ha nem, egy kieső nap nem jelenti azt, hogy a terményük megromlik, a családjuk pedig éhezik.

A szerény árudáik helyére most kicsi, de ékes sátrak útvesztőjét emelték. Összesen öt színben: a Kardok sötétszürkéje, a Kelyhek kékje, az Érmék aranya, a Botok vöröse és a tanoncok sima krémszíne. A teljes jogú tanulók annyival járulnak hozzá a Minden Érmék ünnepéhez, hogy a bőség szellemében lubickolnak, továbbá ingyen és bérmentve a közösség rendelkezésére bocsátják a képességeiket és a varázserejüket. Továbbá a tanulók lehetőséget kapnak arra, hogy felbecsüljék a tanoncok tudását, miáltal eldönthetik, melyiküket tartják méltónak arra, hogy megtegyék háztársnak, mivel e napon kapjuk meg tőlük a házérméiket.

– Elfoglaljuk a helyünket? – kérdi Sorza.

– Ne húzzuk az időt. Erre menjünk! – Csevegő hangon beszélek, de céltudatosan vágok neki. Menet közben Jura utasításait követem – három sorral lejjebb, középen… A szervezés során még kétszer sikerült eljutnom a menedékbe. Ehhez nem szívesen, de igénybe vettem Silas segítségét, pedig még mindig erősen kétlem, hogy tényleg megbízhatok benne. Bristara szüntelenül emlékeztetett arra, hogy ne lépjek, amíg akadnak sötét foltok, ám ezzel még mindig hadilábon állok.

A házak sátrai nem oszlanak körzetekre, inkább keverednek: egyes sorokon Kardok és Kelyhek, máshol Érmék és Botok váltják egymást… minden sor másként fest. Egy csorba szélű asztal fölé állított krémszínű sátrat keresek.

– Ezt választom – közlöm, és leteszem rá a batyumat. Szerencsére bejött a klub terve arra, hogy egy kicsit messzebb válasszon sátrat – a legtöbb tanuló az első két sort foglalta el.

Miután sok szerencsét kívánunk egymásnak, Sorza, Luren és Dristin mind keresnek egy saját helyet, tőlem lejjebb, átellenben. Most nem érek rá rajtuk rágódni. Hozzám hasonlóan ők is a maguk módján készültek. És az övék sokkal kevésbé kockázatos. Eljött az idő, hogy mindenki magával törődjön.

– Szép időnk van – suttogja Jura a hátulsó sátorvászon mögül.

– Úgy hiszem, napos délután várható. – A válaszomon semmit nem változtatott volna bármiféle időjárás. A rejtjeles üzenet az, hogy örülök, hogy ideértél.

Csak úgy árad Koronaváros polgársága. Lerohanják a standokat, mustrálják a tanulók és a tanoncok portékáját, az ingyen osztogatott arkánummintákért egyenesen megvesznek. A fülembe jutnak a legfrissebb pletykák. A legjava ártalmatlan, de elcsípek néhány szóbeszédet olyanokról, akik a kártyák védelmét keresik a Halazar szökevénye ellen. Kiszúrok néhány professzort, akik elvegyültek a tömegben. Vaduin többször is végigmegy a soromon, zaklatottnak látszik, csak úgy kapkodja a szemét. Vajon az bosszantja, hogy a legtöbb tanonc vetés helyett inkább a festés és az olvasás felé hajlik? Las csak egyszer jár erre, és sokkal higgadtabbnak tűnik.

Néhány tanuló egész nap kötelességtudóan lohol egy új megbízó nyomában, napnyugtáig, a Minden Érmék-fesztivál végéig bérbe adták a szolgálataikat. Tanoncok, köztük Luren is kártyaolvasást kínál, Dristin serényen társalog az ügyfeleivel, tanácsokkal bombáz nemest és közembert egyaránt arról, milyen kártya lehet a leghatásosabb a különféle kórságaikra, néhánynak a nyomába szegődik, és csak a szolgáltatás teljesítésével tér vissza.

Én néhány órát eltöltök azzal, hogy a jelvényükkel villogó végzett arkánistáknak és a klánjuk pecsétjét viselő hölgyeknek és uraknak árulom a saját készítésű kártyáimat, mire Jura újra megjelenik. Noha egész délelőtt a sűrűn sorakozó sátrak között lapult, és kerülte a feltűnést, most a másik oldalról közelít. Szaténruhájához olyan szőrmekabátot visel, amit még sosem láttam. Kláncímer se kell rá, hogy körbevegye őt a jómódúak gondtalanságának aurája. Erre a napra ékes vörösben tündöklő hajkoronát választott, a hosszú paróka a hátára és a vállára omlik. Vajon Silas ugyanilyen egyszerű álruhát választott? Egy paróka és sötét szemüveg… Ezért nem ismertem fel azonnal? Vagy ő és Griv nem ugyanaz, és csak egy szalmaszálba kapaszkodom? Félreteszem a kérdést, a pillanatra koncentrálok.

Jura hozzám ballag, a kártyákat vizslatja.

– Ezen a soron kezdi, nemsokára ideér – suttogja, miközben én lesem, hogy jön-e más érdeklődő.

– Készen állsz? – kérdem. A sminkje mesteri. A kihúzásokkal szinte teljesen átalakította az arcát.

– Igen – feleli habozás nélkül.

A Stellis szinte a kérdésem pillanatában választja szét a sokadalmat a király előtt. Jura az asztalom mellé szökken – arra az oldalra, aminek hiányzik a sarka. Oda, ahol nincs útban, mégis kéznél lesz.

Életemben először pillantom meg a királyt. Behemót égimeszelő – már látom, magasságban kire ütöttek a fiai. Remekbe szabott selyemruhái, amiket hivalkodás helyett inkább hivatalból visel, dagadozó izmokat rejtenek. Jobbján az örököse, Ravin. Azok után, miket kellett kiállnom miatta az estélyen Liammel… azok után, hogy talán ő áll a halazari fogságom mögött… a testem önkéntelenül támadásra készül. De higgadt maradok.

Ravin mellett egy ugyanolyan magas, de nála is impozánsabb alkatú nő áll. Leigh Strongborn, a Szélvész, a trónörökös választottja. Az Erő klán elsőszülött leánya méltó a nevére. Keze könnyedén pihen a csípőjén függő súlyos palloson. Viharszürke szeme ugyanolyan figyelmesen és kitartóan fürkészi a környéket, mint a sólyom a vállán.

Semmi nyoma a királynőnek és a legifjabb Oricalis hercegnek. Kaelis az utolsó simítások során előre szólt, hogy ez várható lesz.

A király, a koronaherceg és a hercegnő mögött három köpenyes alak jelenik meg. Túlméretezett csuklyájuk eltakarja az arcukat. Ha hihetek Kaelisnek, egyikük az Ítélet, a másik a Főpap, a harmadik pedig a Mértékletesség – a többi Nagy, akik Kaelis szerint a királyi udvarban élnek.

Vajon végül Elorin is egy ilyen köpenyben fog kikötni? Előre megmondta, hogy miután végez, az udvarban lesz a helye, túl értékes a képessége, hogy egy nemesi klánnak adják. A gyomrom felfordul tőle. Ezek az arkánisták csak ölebek egy láthatatlan póráz végén.

A király engem vesz célba, de úgy, mintha hirtelen ötlettől tenné, mintha nem is éppen engem keresne. Akkora, hogy az egész asztalomat beárnyékolja. A szeme fekete, mint Kaelisé, rövidre nyírt haja, akár a hollótoll. A tekintete tintafekete mélyén egy villanás azt sugallja, hogy ifjabb éveiben vonzó férfi lehetett, de a kor lehűtötte és megdermesztette azt a szikrát. Csak a vészjósló árnya maradt.

– Örülök, hogy végre megismerhetlek – mondja, mintha évek óta várna erre.

– Királyom! – Tiszteletteljesen fejet hajtok.

– Hallom, meglepetéssel készültél nekem. – A hangja öblös morgás, mintha maga a föld nyögne, mielőtt kettéhasad.

Hihetetlen, hogy ennyire nem köntörfalaz, miközben Jura itt áll mellettem. Talán azért, mert a barátnőm alázatosan leszegi a fejét. De talán azért, mert a király tudja, hogy egyetlen csettintésével eltakaríthatja, akár most, akár akkor, amikor kedve szottyan.

– Igen, felség. – Pukedlizek. – Különleges ajándékkal készültem, csak önnek.

– Lássuk! Ne várakoztasd a királyodat! – nógat, mielőtt kihúzhatnám magam.

– Atyám, talán ne itt! – Ravin szeme Jurára villan, a homloka ráncba szalad. Felismeri? Képtelenség. Számoltunk azzal az eshetőséggel, hogy ismeri a Kárhozottak Klubja minden tagjának nevét és arcát, ezért álcáztuk Jurát. Remélhetőleg nem tűnik fel neki, és úgy fest, mint bármelyik nemesasszony.

A király semmibe veszi a fiát, és felém nyújtja a kezét.

A kabátzsebembe nyúlok. A kártyát fekete selyembe csomagoltam. Az egyik kezemben dédelgetem, a másikkal lassan kibontom.

Az arany villanásra felragyog a szeme. Olyan mohósággal, ami keresztben lenyelne. Mihelyt meglátom, rájövök, hogy ennek az alaknak semmiképp nem való a kezébe a Világ hatalma.

Amikor érte nyúl, szélroham seper végig a soron, megrázza a sátrakat. Ösztönösen megragadom a kártyát, a biztonság kedvéért visszahajtogatom rá a selymet. Csak egy hajszállal előzöm meg a királyt. A lapátkeze mindkét markomat megragadja. A mohósága gyilkos vérszomjjá válik, amiért közé és a zsákmánya közé álltam.

– Bocsá… – Eddig jutok a reszkető szabadkozásban.

A király jobb válla felett az egyik Stellis feje lecsúszik a nyakáról, és tompa puffanással, karmazsin loccsanással a földre hull.

35

AHOGY LUREN MEGJÓSOLTA. A mindenit, érti a dolgát!

– Felség!

– Atyám!

A herceg, a hercegnő és a Stellisek mind akcióba lépnek, rávetik magukat a támadóra. A köpenyes Nagyok közrefogják a királyt. Egyikük sem nyúl a paklijáért. Talán elvette a fegyvereiket? Undor fut át rajtam, de meglepetés a legkevésbé sem.

Három merénylő bukkan elő a tömegből. Néhány tanuló suta kézzel kapkod a paklijáért. De a legtöbben jéggé fagynak a hitetlenkedő döbbenettől.

– Vissza! – üvölti Ravin a tanulóknak és a tanoncoknak, a királyt megkerülve az első orgyilkos felé tart. Ravin olyan sebesen csap le, hogy attól élesen felszisszenek. A herceg mozdulatai hibátlanok és képzettek.

Tőr. Ez rá az egyetlen illő szó. Elegáns. Halálos. A király ruhaujjában rejtőzik, amíg nincs rá szükség.

Leigh szintén mozgásba lendül, a sólyma fellendül a válláról, miközben a gazdája kardot ránt, hogy a második orgyilkosra rontson. Ha a madár nem avatkozik közbe, a támadó újabb kártyát vetett volna be ellene. De a madár könnyedén szétszaggatja a kártyát a karmával, Leigh pedig kis híján betalál súlyos kardjával.

Az utolsó merénylő a hátvédet alkotó Stellisekkel csap össze. A háromszoros túlerő dacára a gyilkoshoz képest a Stellisek ugyanolyan tehetetlenek, mint a tanulók. Semmi kétség, az ismeretlen támadók profi halálosztók.

Abban a pillanatban, amikor Ravin és Leigh harcba száll, mozgásra figyelek fel bal felől. Az idő lelassul, a hangzavar pedig eltompul, ahogy egy röpke pillanatra tisztán látok. Minden egyes szusszanással jobban átlátom a helyzetet, a részletek kiélesednek. Ráfeszül a markom a selyembe csomagolt kártyára, kitépem a kezem a király szorításából, és a kabátom belső zsebébe tömöm.

Megjelenik újabb két orgyilkos.

A király mogorván méltatlankodik, amiért visszaveszem a kártyát, de meg se hallom. A habozásomat legyűrik a tettre kész ösztönök. Az asztalomra csapok. Az ütéstől felszállnak a kártyáim. Felizzik egy Kelyhek Négyes, ködfelleggé robban, ami lelassítja és elálmosítja a célpontjait. Az egyik támadó meginog. A második ellenáll, és támadásra készül.

A lendületet kihasználva az asztalra pattanok, magam alá húzom a lábam. A többhetes edzéssel visszanyert erőm hajt előre. Egy kártya emelkedik ki a csípőmön tartott pakliból – de útközben elillan.

Az ellenfelem kijátszik egy Kardok Tízest – ami képes azonnal elpusztítani egy másik kártyát.

A francba, ez a nőszemély is erős!

Úgy ránganak az ujjaim, mintha egy láthatatlan paklit pörgetnék. Találkozik a mutató- és a középső ujjam, kiválasztanak egy lapot. A Kardok Ötöse épphogy elővillan a semmiből, amikor egy futó szélroham karddá szilárdul, én pedig megragadom a megidézett szablyát.

És a pengém vérre éhezik.

A királyt és a többi Nagyot gondosan elkerülve csapok a levegőbe, a legközelebbi orgyilkosra célzok. Még mindig tántorog, nehézkesen pislog, a Kelyhek Négyes hatásával viaskodik. A másik nő – aki ellenállt a ködömnek – megakaszt a saját tőrével, hárítja a pengémet.

Izmok feszülnek, fegyverek remegnek, tekintetek találkoznak; van valami a szemében, amit csak felismerésnek vélhetek. De a ruháján sehol egy árulkodó jel, az arcát pedig orrtól állig, szemöldöktől tarkóig takarja egy jeltelen szövet, így legfeljebb a szemét láthatom, márpedig annyi nem elég, hogy felismerjem.

– Te! – suttogja.

Acsargok, de hallgatok, próbálom kicsavarni a pengéjét a markából.

– Épp te véded a királyt? – A morgása csak aláhúzza a hitetlenkedését.

Bár elmondhatnám, hogy Ne hidd, hogy csak szerinted borzasztó. Bár elmondhatnám neki, hogy a küldetése hamvába holt. Hiába ölnék meg a királyt, az egyik Nagy kísérője perceken belül feltámasztaná. Hogy azért védem, mert a legjobb esélyünk egy jobb jövőre az, ha életben tartjuk, és elhitetjük vele, hogy az oldalán állok, hogy én vagy legalább Kaelis megszerezhesse a Világot. De nincs rá idő.

Leginkább, mindennél jobban arra kérdeznék rá, hogy ismer-e engem. A tekintetében legalább annyi a felismerés, mint az undor. De nem kockáztathatom, hogy azt higgyék, egy követ fújok az orgyilkossal – néhány szó is sok lenne.

Fém sikolt fémen, ahogy elszakadunk.

– Felség! – hasít a zűrzavarba Jura hangja. Ellöki a királyt a támadás elől, amit a másik orgyilkos indít, aki időközben kiszabadult a Kelyhek Négyes ködéből.

– Eszedbe ne jusson! – Új védő lép közbe. Alor. Azonnal harcba száll a másik alakkal.

Véget kell vetnem ennek, mielőtt túlságosan elszabadul a káosz… és mielőtt learatnák a babérjaimat a király megmentéséért. A nő újra rám veti magát. Kitérek, már az izommemória és az edzés hajt. A paklim erőtől buzog, de tanoncként mindegyik szín első öt lapjára korlátozom magam. Még a végén lefülelnek, ha magasabb számút használok.

Mágia száll és szikrázik. Az orgyilkos szinte minden lépését előre látom, ami végül előnyhöz juttat. A pengém végül célba talál, a hasába mélyed.

Megragadja mindkét kezem, felém hajol az őt felnyársaló kard fölött, ami most, hogy elvégezte a dolgát, bármelyik pillanatban eltűnhet.

– Vigyázz, Clara Chevalyer… ne feledd… ki vagy!

Ezzel a nő kileheli a lelkét. Mire felfogom a suttogását, már tovaszáll a szél szárnyán. A penge eltűnik, a keze pedig elernyed. Tágra nyílt szemmel hull a földre.

Legszívesebben letépném a kendőt az arcáról. Rá kell jönnöm, kicsoda, és honnan tudja az igazi nevem. Nem árultam el neki. A kora alapján Arina sem lehetett… Esetleg Anya? Csak nem Anya egyik legkedvesebb barátjával végeztem? Mert ez lehet az egyetlen magyarázat arra, hogy ismeri az igazi nevem. Kérdések ezrei cikáznak a fejemben, de félreteszem őket. A csatának még nincs vége.

Alorra villan a szemem. Kétségbeesetten küzd, de esélye sincs a másik orgyilkossal szemben. Mivel csak tanonc, egy nap csupán maroknyi kártyával boldogul, ráadásul ötösnél semmi nagyobbat nem tud vetni, így kifacsarja a csata. A király a maga részéről visszavonult, és tétlenül, a szemében csupán a méla derű halovány szikrájával hagyja, hadd menjenek a dolgok a maguk medrében. Jura mellette lapít, egy adandó alkalomra vár, hogy kihasználja a káoszt. Az egyetlen megmaradt Stellis, valamint Leigh és Ravin már majdnem végzett a nekik jutott orgyilkosokkal. Most ketten vannak egy ellen.

Egy mágialobbanás újra Alorra irányítja a figyelmemet. Sarokba szorították. Az arca kétségbeesett és zavart. Felemel egy kártyát, és érzem, mielőtt a képére vetném a szemem, hogy olyan szintű erőhöz fordul, amire még nem képezték ki a testét. A lobbanékony mágia mennykőként ropog a válláról. Biztosan nem ismerem fel a jeleket, ha alig néhány hete nem a szemem láttára fordul át egy kártya.

– Alor! – bömböli túl Emilia a hangzavart. A Kardok Háza összeverődött tagjaival rohan felénk a tömegen át. De túl messziről, túl későn.

Előrevetem magam.

Alor egy udvari színt emel a magasba – a Kardok Lovagját. A válláról felszálló ropogó miazma felveszi egy fölé magasodó szellemtestőr alakját. A kardja a magasban, de hullámzik. Készülődő vihar kavarja a port a lába körül.

Alor vadállati sikolyt hallat. Mintha minden izma le akarna szakadni a csontjairól. Elillan a szín a szeméből, végül teljesen elfehéredik.

Ez korántsem olyan, mint amikor Luren egy lépéssel a komfortzónája határain kívülre került. Alor annál sokkalta messzebb került. Ez szét fogja szaggatni őt.

Francba az egésszel! Lefékezek Alorral szemben, az orgyilkos közöttünk, a király a jobbomon. A jobb csípőmhöz nyúlok a bal kezemmel, és elhúzom a testem előtt. A Kardok Tízes villan elő a paklimból. Az Alor remegő ujjaiban tartott kártyát fény és szél piciny szeleteinek ezrei ölelik. A kártya s vele némi bőr cafatokra szakad – elfogadható áldozat.

Az erőm mennydörgésként morog, mint az akadémia hídjának pillérein és a környező sziklákon megtörő hullámok csattanása. A jobb kezemmel újabb kártyáért nyúlok – a Kardok Nyolcasért. Mihelyt elpárolog, nyolc fényből és árnyékból kovácsolt lidérckard döfi át az orgyilkost, hogy a földhöz szögezzék. Sikolt kínjában, de vér sehol.

Az erőrobbanás utórezgései még akkor is a testemet rázzák, amikor egy szempillantás alatt visszatérek a valóságba. A mágia olyan elsöprő, hogy sisteregnek tőle az ujjbegyeim, és úgy kering bennem, mint a folyékony tűz – kín és kéj. Kimerültem, de még sosem éreztem magam ilyen elevennek.

Ravin elérte Alort, és elkapja, mielőtt elesne. A makulátlan lovag mintaképe. Megingok. Legalább Kaelis elfogadta az űrszülött szerepét. Jobb az olyan férfi, aki nem árul zsákbamacskát, mint aki zsarnokként a hős bőrében tetszeleg.

Kis híján elterülök, amikor utolér a fáradtság. Kar fonódik a derekamra; egy másik egy izmos váll köré kanyarítja a karomat. A szívem mélyén Sorzára számítok. Esetleg Jurára… De Emilia az.

Az arca hűvös durvaság. De rezzenetlenül tart, amíg vissza nem nyerem az egyensúlyomat. Az erőmet még mindig elszívják az utolsó orgyilkost földhöz szegező varázskardok.

– Ügyes lépés volt a Kardok Nyolcas. – De a király nem engem, hanem Ravint dicséri. Pedig látnia kellett, hogy én használtam a kártyát. Talán azt is érzékeli, hogy az én varázserőm táplálja a gyilkost a helyén tartó kardokat. Valójában a király engem véd azzal, hogy nem hívja fel a figyelmet arra, milyen képzetten használom a nekem még túl magas kártyákat ahhoz képest, hogy egyszerű tanonc volnék, helyette a herceg kapja a babért. – Most öld meg!

Az orgyilkos nem szól. Még az arcát sem látom, miközben Ravin átadja Alort Leigh-nek, hogy az orgyilkoshoz léphessen. Egy szempillantás alatt vége. Fellélegzek, ahogy abbamarad a mágiaszipkázásom.

Naethor Oricalis király megdörzsöli a halántékát a jobb kezével, úgy tesz, mintha ez komolyan megviselte volna, pedig mostanáig egy szalmaszálat nem tett keresztbe az egész csata alatt. Aztán lassan felém fordul. Emilia elenged, és hátralép, hogy csatlakozzon a Torony klán lovagjai és a Stellis-erősítés sebesen közeledő, de a lényeget azért lekéső csapatához. Élükön egy vértbe csomagolt alak. Talán Emilia azért húzódott el, mert érzi, hogy a mágiaelszívás megszűntével biztosabban állok a lábamon.

Vagy nem akar a közelemben lenni, amikor az uralkodó elkerülhetetlenül pálcát tör felettem.

A király most már fölém tornyosul. Ezer közül is felismerek egy fenyegetőnek szánt tartást. De van valami benne, amitől majdnem, kis híján összejön neki. Félelem röpke csírája hajt ki az elmém egy zugában. Az egész csata alatt alig mozgott, most mégis olybá tűnik, hogy így volt a legjobb – mert egy eleven rémálommal felért volna, ha látjuk őt akcióba lendülni.

A keze felemelkedik, és egy pillanatra ütésre számítok, bár magam sem tudom, miért.

A lapáttenyere az arcomhoz ér, de nem pofonra – sokkal inkább gyengéd lapogatásra. Atyainak is vélhetném, ha nincs az ellenszenves mosolya. És az ismerős, mohó szikra a szemében.

– Világos, mit lát benned a másodszülött fiam – közli halkan, csak nekem szánja. Bár Alor is elcsípheti a szavait, hiszen elég közel van, és kezd magához térni. Leigh Emilia mellé támogatja. – Jöjj, Clara Redwin, a Remete klán állítólagos örököse, engedd meg, hogy kifejezzem a hálámat a vendégszeretetemmel, és kényelemben lábadozhass a fáradozásaidból!

A király oldalra lép, én pedig vánszoroghatok utána egyedül. Egy nagy lendülettel felkapom a megmaradt kártyákat az asztalomról, csak futólag keresem Jura tekintetét. Ha hihetek a röpke pillantásomnak, kutya baja. A kezét a mellkasa közepéhez emeli, és fejet hajt. Elég fura a mozdulat ahhoz, hogy tudjam, valamilyen jelnek szánja. De fogalmam sincs, mit próbál közölni vele.

36

RAVIN KÚRIÁJÁBAN EGÉSZEN MÁS A LÉGKÖR, mint az estély éjszakáján. Most, hogy a verandán nem nyüzsögnek dorbézolók, és minden ajtaját becsukták, méltóságteljesebb, komorabb hangulatot áraszt.

– Ezúttal is vannak díszvendégek, hercegem? – mormolom halkan.

Alig hallható kuncogással jelzi, hogy pontosan tudja, kire célzok.

– Csak te.

Azt hiszem, hihetek neki, és ettől megkönnyebbülök. Nem mintha túlságosan könnyű lenne a dolgom, még Ravin kisded játszmái nélkül is… De a váratlan meglepetések a legkevésbé sem hiányoznak.

Nyikorogva nyílnak a nehéz ajtók, mögöttük ezüstöt és sötétszürkét viselő személyzet üdvözöl minket.

Naethor király céltudatosan, de nem sietősen tör előre. Átadja a köpenyét egy cselédnek, aki elsiet vele. Ravin és Leigh követik a példáját. Senki nem ajánlja fel, hogy lesegíti a kabátomat. Nekem megfelel így. Azt hiszem, idebent hidegebb van, mint odakint.

– Üzenem a konyhának, hogy készítsenek valami könnyű frissítőt, és egy kis teát a királynak – mondja Leigh egy szolgának a maga visszafogott és halvérű módján. A férfi bólint és távozik. – Fenség, kedvesem… – Szinte egyformán, merő kötelességtudattal ejti a két szót, fel is merül bennem, mennyire lehet neki fontos a herceg. Persze, eszem ágában sincs a kapcsolatukat méricskélni, amikor a miénk Kaelisszel csak színjáték. – Engedélyt kérek távozni, hogy visszavihessem Vihart a madárházába.

– Megadom – mondja a király, Ravin csak bólint. Leigh egy tiszteletteljes meghajlással elindul a ház hátsó traktusa felé. Naethor a három köpenyes alakhoz fordul, akik kitartóan követnek minket. – Ti ketten, szintén távozhattok.

A háromból két Nagy elindul, egyenesen a lépcső felé, amin néhány hete menekültem. Rám törnek Kaelisről szóló emlékeim, de erővel kisöpröm őket. A harmadik Nagy a király oldalán lép be velünk a szalonba – az Ítéletre tippelek. Felötlik bennem, hogy talán aludni is a király szomszédjában alszik – ha nem egyenesen ugyanabban az ágyban. Csak akad egy jel, ami elárulja, ki ő, hány éves, miféle ember, de hiába, a túlméretezett csuklya a fél arcát eltakarja, a másik felét pedig beárnyékolja.

A kandallóban tűz pattog, kívül tartja a kertekre néző méretes ablakokon beáradó őszi hideget. Egy alacsony teázóasztal köré cikornyásan faragott lábú, puha karosszékeket rendeztek.

– Tessék leülni – parancsolja, semmint ajánlja Naethor király, miközben kényelembe helyezkedik a legnagyobb karosszékben. Ez a szoba jobb oldalának kellős közepén áll, az utcára néz a veranda üvegajtóin át. A szoba mindkét bejárata a baljára kerül, a háta mögött fal.

Egy pillanatig habozok, az ülőgarnitúra kínálatát latolgatom, végül a királlyal szemközti széket választom. Onnan szemmel tarthatom a ház belsejébe nyíló mindkét ajtót, cserébe hátat kell fordítanom a verandának. Így a király melletti két szék egyelőre szabad, Ravin herceg pedig elvárható módon az atyja jobbján állót választja. A Nagy a másikat a király balján, a mozdulatai alig többek néma szellőnél. A protokoll önálló nyelv, hogy Twinót idézzem, és csak remélhetem, hogy elég folyékonyan beszélem. Remélem, a választásom megmutatta, hogy készen állok egyenlő féllé válni – és egyenesen szembenézni a királlyal. Ugyanakkor a kellő tisztelettel teszem ezt.

Miközben elhelyezkedünk, kinyílik a két ajtó közül a második, és két szolga lép be rajta. A fejük leszegve, de az egyiket ezer közül megismerem. Twino ügyesen titkolja a bicegését. A mágia árnya sem övezi, nehogy gyanút keltsen. Vajon milyen fájdalomcsillapító teát vagy tinktúrát ütött neki össze Jura és Ren, hogy előadhassa a szerepét?

Két tálcát tesznek a középső asztalra – az egyiken két teáskanna és csészék, a másik csemegéktől roskadozik. Twino szolgatársa nagy műgonddal tölt. Észreveszem, hogy a király poharába kerülő folyadék kicsit más árnyalatú, és másik kannából önti, mint a többiekét. Pofonegyszerű is lehet a magyarázat, talán egy ritka, egzotikus teát kedvel… vagy olyasmiről van szó, amit még nem tudok. Amikor a szolgák végeznek, lehajtott fejjel felsorakoznak a fal mentén, élőlények helyett inkább bútordarabokká válnak. Rámarkolok a székem karfájára – a szoba légköre feszültebb egy felhúzott órarugónál.

Tudom, hogy Kaelis okkal maradt távol.

– A közelemben az apám sosem veszi elő a kártyákat – magyarázta. De a szívem mélyén önkéntelenül is azt kívánom, bár itt lenne.

– Kétlem, hogy a továbbiakban megzavarnának minket. – A király kitárt tenyérrel int az asztal közepére.

– Bocsássa meg a viselkedésemet! – A kabátzsebembe nyúlok, és előhúzom a selyembe csomagolt kártyát. – Attól féltem, hogy a kártya elszáll, baja esik vagy tönkremegy. Erőt vett rajtam a védelmező ösztön.

– Amikor egy ilyen kártya elkészül, több lesz puszta papírnál és tintánál. – Nem tűnik bosszúsnak, és merem remélni, hogy nem haragítottam magamra.

Leteszem a kártyát az asztal közepére, és kicsomagolom. Az aranyfényben úszó krémszínű lap káprázatosan elüt az asztal fekete márványától. A király itt kétségkívül biztonságban érzi magát, mert nem csap le rá azonnal. Mi több, olyan sokáig nyúlik a szótlan dermedtség, hogy attól tartok, valami nem stimmel a kártyával. De végül kiül az arcára a korábbi mosoly.

– Nos, Clara Redwin, keményen dolgoztál értem, tisztességgel álltad a sarat, és végül megajándékoztál ezzel a felbecsülhetetlen értékkel. Azt hiszem, az lenne helyes és illő, hogy jó szándékú uradként jutalommal illesselek, hogy megmutassam a hálám mértékét a szolgálataid fejében. – Naethor Oricalis király kinyújtja az egyik kezét, mintha már a markában tartaná a Világot. – Halljam, mi a vágyad? Nevezd meg, és ha hatalmamban áll, megadom neked!

Végigfut a hátamon a hideg, pedig még mindig kabát és sál melegít. A borsódzás bejárja minden porcikámat, és fejbe kólint, mintha túl sok forralt bort ittam volna. A hatalmában áll… A szó szoros értelmében minden a hatalmában áll. De kétlem, hogy tényleg bármilyen elszállt kérésemet teljesítené. Soha semmi nem ilyen egyszerű… vagy kötöttségektől mentes Oricalisban.

Iszonyatos daccal és erőfeszítéssel megőrzöm az ünnepélyes arckifejezésemet. Hátradőlök, mintha alaposan végiggondolnám az ajánlatot.

– Királyom, e kártya megalkotása a sorsom. Amit ma tettem a biztonsága érdekében, a legkevesebb, ami egy szerető alattvalótól elvárható, főképp egy olyantól, aki reméli, hogy egy nap feltámaszthatja a klánját. – A szavak epeként marják a nyelvemet, és ugyanúgy viszolygok tőlük, mégis minden morzsányi méltóságomat beleadva mondom őket, és remélem, hogy megéri. – Felséged szolgálata önmaga jutalma.

– Micsoda alázat. – Sziporkázik a szeme. – De ettől még bizonyára a legjámborabb és legszerényebb alattvalóknak is vannak igényeik. Titkos vágyaik.

Kockáztassak? Túllőnék a célon, ha nyíltan megnézném a kártyákat? Olyan hangosan dübörög a szívem, hogy bizonyára ő is hallja.

– Akkor, talán… – Tiszteletteljesen fejet hajtok. – Ha nem okozna gondot, szívesen megnéznék egy másik ugyanilyen kártyát. Követendő példa nélkül láttam munkához a saját kártyámon, és attól tartottam, nem fog felérni az elvárásaihoz. De most, hogy tudom, felér… most, hogy már láttam a szépségét… a többi látványa minden jutalommal felérne.

Kész kínzás az ezt követő röpke csend. Utána a király megmozdul. Lassan, mindenre készen felemelem a tekintetem. Naethor keze megindul felfelé, és kigombolja az ingje legfelső öt gombját. S ott, alatta meglátok egy kártyatartó készséget, ami négy lánccal öleli át a törzsét. Erre utalt Jura jelzése.

– Atyám…

Felemeli a kezét, hogy Ravinba fojtsa az ellenkezését. A király úgy nyitja ki, mintha kihívásnak szánná. Nyíltan megmutatja nekem a működését. Megmutatja, hogy a fogaskerekek egyvelegét egyedi módon kell csavargatni, hogy engedjen az elülső retesz.

A király annyira biztosra veszi, hogy a kártyáit nem fogják – nem lehet – ellopni, hogy mindent feltár előttem.

Egyesével leteszi a birtokában lévő négy kártyát az enyém sarkaihoz: a Halál, a Főpap, az Ítélet és a Mértékletesség. Aznap három Nagy vette körül… vajon a negyedik, a Halál az udvarban maradt? Borzongva gondolok bele, mire lehet képes az a bizonyos kártya.

De az nem az én bajom, hol lehet a Halál Nagy Arkánuma. A székem szélére csúszok, a kártyák fölé hajolok. A szemem sarkából elcsípem, ahogy Twino alig észrevehetően megmozdul.

– Megengedi? – kérdem kinyújtott kézzel.

A király int a tenyerével. Egyesével felveszem a kártyákat, a fény felé fordítom őket. Úgy döntögetem őket, hogy Twino a maga fotografikus memóriájával maradéktalanul a fejébe véshesse a lapjuk mintázatát. Rögtön papírra fogja vetni a vázlatokat, amíg friss az emlék, később pedig majd összevetjük őket. Utána hozzáláthatok a hamisításhoz.

Leteszem őket, hátrahajolok, és egyetlen egyszerű, de őszinte szóba öntöm a hálámat.

– Köszönöm!

– Nem, Clara, én köszönöm! – Naethor király összeszedi a kártyáit – az enyémmel egyetemben.

Még abban az órában visszatérek a térre, és felsorakozok a többi tanonccal. A házak szerint összegyűlt tanulók széles félkörben vesznek körbe minket, a hátuk mögött a tanári kar. Az élen a királyi család. Mögöttük a három tanszékvezető, közöttük az akadémia mindegyik házának királya.

Naethor előrelép, és melegen üdvözli az Arkánum Akadémia népét, továbbá a szintén megjelent nemeseket és polgárokat. Derűs hangvétele élesen üti a tanoncok háta mögötti fémes csörömpölést: a fafüst otthonos illata talmi biztonságérzetként tölti meg a levegőt, ahogy felszítják a tüzet a billogoknak.

Amikor a király végez, Kaelis lép előre. A láttán elönt a megkönnyebbülés váratlan áradata.

– Koronaváros polgárai! Örömünkre szolgált, hogy ma megmutathattuk a mi nagyszerű arkánistáink munkáját. Most jöjjön a Minden Érmék-napi ünnepély záró ceremóniája! Az Arkánum Akadémia minden tanulója megajándékozhatja egy érmével az egyik tanoncot. Rajtuk áll, élnek-e a lehetőséggel. A tanoncok egynél több érmét is kaphatnak. Viszont akiknek egy sem jut, azoknak nincs helyük az akadémián, és billogozás vár rájuk. – Kaelis félreáll, és int az Érmék Királyának.

A szertartás meglehetősen egyszerű. Az Érmék Királya a nevén szólítja a soron következő tanoncot, aki előrelép. A Király alkalmanként megjegyzi, a ház melyik tanulójától származik az érme, vagy a tanuló mely érdemét találta figyelemre méltónak a ház. A tanonc bezsebeli az érmét, ami lehetőséget jelent arra, hogy jelentkezzen az adott házhoz a majdani Kardok Hármas-próbák után. Végül a tanonc visszatér a sorba, és a következő nevet szólítják. Az Érmék Háza összesen tíz érmét oszt ki, néggyel többet, mint a háznál elérhető hat szabad hely. Utánuk a Botok – tehát csökkenő sorrendben haladnak a helyek száma alapján. A Botok szintén tíz érmét oszt ki, de ötöt olyanoknak, akik az első körben is kaptak. Így már tizenöt tanoncnak lesz lehetősége arra, hogy jelentkezzen valamelyik házhoz. Közülük öten kettőből is választhatnak. A Kelyhek következik.

Myrion a szokásos könnyed és fesztelen modorában beszél. Egy név hallatán visszatérek a jelenbe.

– Sorza Sprigspark.

A lány diadalittasan mosolyog rám, és megy az érméjéért. A Kelyhek Háza eddig hét nevet szólított, és Sorza volt az egyik a három megmaradt tanoncból, aki eddig még nem kapott érmét.

– S végül egy érem tőlem, a hűségében és kötelességtudatában megingathatatlan szívéért… Clara Redwinnek!

Pislogva meredek Myrionra, mielőtt megindulnék.

– Nem azt mondtad, hogy ne próbálkozzak a Kelyhek Házánál? – suttogom a bajszom alatt, ahogy a kezembe teszi az érmét.

Megkedveltelek annyira, hogy gondoltam, segítek a maradásban. – Lopva somolyog, de rögtön lehervad az arcáról, amikor hátralépek, és visszamegyek a helyemre.

Tehát négy, köztük én magam. Más szóval immár tizenkilenc tanonc jelentkezhet összesen tizennyolc helyre.

Emilián a sor.

– A Kardok Háza úgy döntött, idén csak három érmét oszt.

Minden házak legsóherebbje. Nem mintha csodálkoznék.

– Az első, a Királynőnktől, Aloré. – A testvérek meleg mosolyt váltanak, miközben Alor a bekötözött kezébe kapja az érméjét. Döbbenet, de kissé enged az iránta érzett feszültség szoros csomója. Ők csak… két testvér, akik csak egyvalamire vágynak, egymás társaságára. Akik bármit megtennének egymásért. A húg a nővére nyomdokába akar szegődni, a nővér pedig csak meg akarja védeni.

Ezt sosem vetném a szemükre, pedig miatta velőig ható, a koromhoz nem is illő sajgás önt el a saját húgomért… bárhol is legyen.

– A második a Lovagunktól, Ezának.

Micsoda fordulat.

Az érméjéért menet Eza futó mosolyt vet Alorra, aztán büszkén bezsebeli. Két érem, két helyért… de Emilia egy harmadikat emlegetett.

– Az utolsó érmét én adom. Egy olyan nőnek, aki habozás nélkül, bátran és kiváló Kardforgatóként cselekedett. – A tömeget fürkészi, míg meg nem talál engem.

Ó, a Húszra…

– Clara Redwin!

A korábbinál is hangosabb mormogás támad körülöttem, miközben odamegyek hozzá.

– Biztosan ezt akarod? – suttogom, miközben a kitárt tenyerembe teszi az érmét.

– A legjobbat akartam, és punktum! – Emilia fagyos, de tiszta tekintettel visszhangozza, amit hónapokkal korábban mondtam Alornak az osztályban. Nem először bizonyítja, miért ő a háza Királya.

A huszonötből huszonegy tanonc kapott érmét. Mostanra a vetélytársak kissé megfogyatkoztak. Körülnézek, miközben visszamegyek a helyemre. Lassan mindenki, aki nem kapott meghívót arra, hogy jelentkezzen valamelyik házhoz, rádöbben a súlyos és letaglózó igazságra.

Luren arca ugyanolyan kőszobor, mint Kel halálának estéjén. Illékony mosoly játszik a szája sarkában, mintha képes lenne nevetni a sors fintorán. Mintha újra egy olyan jövőt látna, amit megjósolt és amitől félt.

Ne…

– Azok a tanoncok, akik nem kaptak érmét, sorakozzanak billogozásra és a malom kijelölésére! – teszi közzé Kaelis. Senki nem mozdul. – Azonnal! – E szó felér egy ostorcsapással.

Ne!

Luren már indul is.

Elkapom a kezét. Már most vöröslő szempár fogad.

– Nesze – nyomom a tenyerébe Myrion érmét.

– Clara! – Zavartan nyögi ki a nevem, összevonja és középen felhúzza a szemöldökét.

– Ez a tiéd. Ha rajtam múlik, nem fognak megbillogozni.

– De…

– Ezt nem teheted! – fitymál Eza. Megvető, sőt gyilkos pillantással méricskélt, amiért egyáltalán kaptam egy érmét, nemhogy kettőt, amikor neki csak egy jutott. – Minden érme meghívó, és ő nem kapott. Nincs olyan tanuló, aki szerint méltó arra, hogy közéjük álljon.

– Dugd fel magadnak az érmédet, de olyan mélyen, hogy az ízét is érezd! – vágok vissza. – Ha meghívó, akkor átadom neki. Szerintük én méltó vagyok? Mert akkor énszerintem meg ő méltó!

– Mit mondtál nekem?! – tör fel a hörgés Eza torkából.

– Mi ez a csetepaté? – szakítja félbe Kaelis hangja a készülődő szócsatát.

Ránézek, és egy pillanatra életre kelt tűzzé válok. Vakítóbban égek a napnál – kíméletlenül és kétségbevonhatatlanul. Kaelis a tél leghidegebb éje is lehetne, akkor se tudná lehűteni a haragomat, amiért az egyik legtehetségesebb tanoncára, egy lányra, akire szükségem van, aki a barátom, igazságtalan megbélyegzés vár.

– Lurennek adom a Kelyhek Háza-érmémet – hirdetem ki, és felemelem az öklét, benne az érmével.

– Az ki van zárva – közli Kaelis hűvösen.

De helyette Myrionra nézek.

– Kelyhek Királya, nekem adtad ezt az érmét, hogy jelentkezzek a házadhoz. De nemcsak te és én, de mindenki, aki a Kelyhek kristálypecsétjét viseli, tudja, hogy nem tartozom közétek. Túl éles, túl tüzes vagyok. Viszont Lurennek köztetek a helye… legalábbis köztetek lenne. Ha tényleg nagyra tartotok, akkor higgyétek el nekem, hogy megtiszteltetés lenne, ha a soraitokban tudnátok. A házatok megtestesülése. Adjatok neki egy esélyt a majdani Kardok Hármaspróbákon, és bizonyítani fog nektek.

– Mit művelsz? – suttogja Luren, könnyek közt rebegi a szavakat.

– Ami helyes – felelem, közben le se veszem a szemem Myrionról.

– Ha… őfensége, Oricalis igazgató megengedi, a Kelyhek Háza hajlandó megfontolni e felettébb szokatlan módosítást – mondja Myrion félszegen.

Minden tekintet visszatér Kaelisre. De számára csak én létezem. Kissé összehúzza a szemét, és esküdni mernék rá, hogy hallom, ahogy azt üvölti magában, mi a francot művelsz?! Kicsit kihúzom magam, nem hátrálok.

– A szabályszegésnek… helyt adok. – Szinte emberfeletti erővel kényszerít ki magából minden egyes szót, olyan feszes állal, amivel gyémántot morzsolhatna. Pusmogás támad a tömegben. Szempárok százainak súlyát érzem magamon. A herceg kedvence, sugárzik belőlük. – És most, tanulók és tanoncok, visszatérünk az akadémiára!

Leengedem Luren kezét, letaglóz a sokk, ahogy a tanulók alakzatba állnak. Bejött…

– Clara, köszönöm! – suttogja Luren. – Te… megváltoztattad a sorsomat.

Megfordult a Szerencsekereke. Megdermeszt a gondolat. De csak egy pillanatra.

– Megérdemled – emlékeztetem. – Mutasd meg nekik!

– Megmutatom. Esküszöm! – És most először olyan határozottságot látok benne, ami meggyőz, hogy gond nélkül állja majd a szavát.

Megkezdjük visszautunkat a városon át. A csapat külső szélére húzódom, vállamal szinte súrolom a szájtáti tömeget, ahogy sorfalat áll az utcán, hogy végignézze az akadémia tanulóinak és tanoncainak menetét. Elcsípem Jura szemét, és a tömeg szélére nyomakodom. Mire visszatérek az akadémiára, már nem csak egy érem húzza a zsebem. De nincs időm megvizsgálni, mit hagyott benne Jura fürge ujja.

Mert félúton a hálótermek felé egy eleven árny félreránt, és a falnak lök.

37

KAELIS SZOROSAN A SZÁMRA TAPASZTJA A TENYERÉT. Egyetlen flegma pillantásba sűrítem, hogy erről igazán leszokhatna már. Lassan elveszi a kezét, de beszéd helyett inkább karon ragad, és mélyebbre vonszol a néptelen mélységbe.

Most már homályosan rémlenek a lakosztályához vezető utat szegélyező szobák. De mire odaérnénk, Kaelisnek elfogy a türelme.

Elenged, megperdül, rám mered, félrenéz, járkál, megperdül, végül újra a képembe mászik, mindezt egy szempillantás alatt. Mintha legszívesebben messziről elkerülne, de azt sem tudná elviselni, ha egy hajszállal távolabb lennék a kelleténél. A zaklatottsága ragadós, küzdenem kell, nehogy dübörögni kezdjen a szívem, és odalegyen a józan eszem.

– Ezt mégis hogy képzelted? – vicsorog.

– Az apád megmentését? A kártyák megnézését? A terv zökkenőmentes végrehajtását? – Értem a célzást, de nem akarom, hogy a nap sikerét elhomályosítsa egyetlen merész, kissé elhamarkodott választás.

– Átadtad az érmédet egy másik tanoncnak. – Kaelis a hajába túr. – Ráadásul a Kelyhek érméjét!

– Őszintén sajnálom, hogy szembementem az akadémiád drágalátos reguláival. – Felkapom a kezem. – Luren nélkül korántsem ment volna ilyen simán a tervünk. Ő túl jó ahhoz, hogy megbillogozd, és egy malomba küldd meghalni. Az akadémiának szüksége van rá… és nekem is.

– Nekem pedig rád! – Szinte úgy robbannak ki belőle a szavak, elég hangosan ahhoz, hogy betöltsék az üres folyosókat és az elmémet is. A hidegvérem oda, a szívem megdobban. – Én… – Kaelis a szájához kap, miközben hátratántorodik, a körmét harapdálja. A tekintete egy fejrázással a falakra tapadó árnyakba mélyed, mintha belevethetné magát az üdvözlő ölelésükbe. – A Kelyheknél több a hely, mint a Kardoknál. Biztosabb, ha van választásod.

– Nem azért haragszol, mert megszegtem a szokásokat? Hanem azér, mert… aggaszt, hogy egyik házhoz sem fogok bejutni? – Félrehajtom a fejem. Kaelis elfordul, ami többet mond minden szónál. Hirtelen egyszerre önt el a tűz és a fagy. Nem akarok itt lenni, de máshol még kevésbé. Erőt vesz rajtam a pánik, így csak egy sietős és suta válaszra futja tőlem. – Igen, persze. Szükséged van rám a Kelyhek Lakomáján, hogy lopjak az apádtól. Ha nem jutok be az egyik házba, nem leszek ott.

Erre egy sérült állathoz illő pillantás a felelet. Nemhogy ezer szónál, de egy egész könyvnél is többet mond. De érzésre csupán a gondolatai töredékét önti szavakba.

– Ha ennyiben össze lehetne foglalni…

Annyi mindent nem mond ki hangosan, és én az egészet ki akarom zárni.

– Akkor ne aggódj, mert megszerzem az egyik helyet a kettőből a Kardoknál – szögezem le sietősen. Emilia aznap bizonyította, hogy ez csupán szavakkal és tettekkel is lehetséges.

– Talán oda a legnehezebb bekerülni.

– Nem túl rokonszenves, hogy kételkedsz bennem – vágom rá.

– Csak belátó vagyok.

– Akkor azt is lásd be, hogy igazából nem lesz szükséged rám, mihelyt megkapod tőlem a hamisítványokat, márpedig azokat megcsinálhatom nemhogy a Kelyhek Lakomája, de akár a Kardok Hármas-próbák előtt is.

– Rajtad kívül ki más lophatna az apámtól? – csattan fel.

– Okos fiú vagy, biztosan megoldod.

Morgás visszhangzik a mellkasa mélyéből.

– Muszáj mindig az idegeimre menned?

– Igen. – Nem tudom megállni. – És tudod, mit, Kaelis? Én azt hiszem, te csíped ezt.

– Csípem? – ismétli hitetlenkedve. – Csípem? Egy magamfajta mégis miért csípne bármit egy magadfajtában?

– Azt te tudod. – Vállat vonok, átlátok rajta. Adom a lazát, pedig a szívem végig úgy zakatol, hogy szédülök tőle. – Te tartasz magad mellett. Te vigyázol rám, és te aggódsz értem a kelleténél jobban.

– Elviselhetetlen vagy! A fejedbe szállt a saját tehetséged. Néha annyira… cseszd meg… annyira arrogáns és makacs vagy, hogy azt senkiből nem nézném ki. Dühös vagy, tüzes, szenvedélyes, gyakran forrófejű és eltökéltebb, mint bárki, akivel valaha összehozott a sors. És ami még rosszabb, hogy legyél bármilyen bosszantó, olyan mesés vagy, hogy épeszű ember képtelen lenne levenni rólad a szemét! – Kaelis felém tart, de ezúttal minden lépése merő céltudatosság. Kitartok, és egyenes háttal fogadom. Nem mozdulok. – Nem tudsz betelni a bűnözéssel. Minden téren a gyökeres ellentétem vagy. Ha esélyt kapnál rá, habozás nélkül végeznél velem és az egész családommal.

– Te is ezt akartad tenni velem és a szeretteimmel – vágok vissza.

Kaelis erre megtorpan. Az arcán szinte elmélyülnek az árnyak. Csupán a porlepte ablakokon átszűrődő fakuló alkonyi fény világít meg minket.

– Muszáj, hogy mindig a tiéd legyen az utolsó szó?

– Csak ha igazam van.

– Nincs nálad fejfájdítóbb, bomlasztóbb, méltatlanabb, kellemetlenebb és alkalmatlanabb…

– Mégis mire alkalmatlan? – vágok vissza kifulladva. Időközben olyan közel ért, hogy ha vennék egy nagy levegőt, a mellem az övéhez érne. Nemcsak hallaná, de érezné is a szívem eszelős kalapálását, hogy mit művel a testemmel anélkül, hogy hozzám érne.

– Mellém. Egyszerre vagy jobb és rosszabb annál, mint amit el tudtam képzelni… minden, amire szükségem van, és kurvára a legutolsó dolog, amire vágytam. – Kaelis keze felemelkedik, mintha meg akarna érinteni. Az estélyen megsimogatta az arcomat. De ez… ez egészen más, és mindketten tudjuk.

Így én zárkózok mellé, a kezem megpihen a csípője két oldalán, és a kabátjába markolok. Magamhoz rántom, összesimul a testünk.

– Őszintén szólva, Kaelis, azelőtt azt hittem, csak egyvalamit akarok tőled: a frissen kivágott, még dobogó szíved.

– Egy szavadba kerül. – Finoman félrehajtja a fejét, homlokába lógó haja az én homlokommal incselkedik. Az ajkunk kínosan közel imbolyog. Odalesz a józan ész, ahogy a kilégzésének melege az enyémmel elegyedik. Még érzem az őszi levegő hűvösét az ajkán. Még érzem az ízét, mióta legutóbb a számban járt a nyelve.

– Melyikbe? – A hangom alig töri meg a csendet, szinte elnyeli a vihar, ami a szeme ürességében forrong.

Kaelis keze végre megtalál. Az egyik a csípőmet járja be. A másik finoman követi az állam vonalát. Az érintése nyomán apró hullócsillagok csapódnak a bőrömbe. Fénypontok a sötétségben.

– Megadás vagy hódítás? – ejti bársonyos dörmögéssel.

– Nem egy és ugyanaz? – A kérdés olyan súlyosan lóg a levegőben, mint kettőnk pillája. Ahogy a testünk egymásba simul, érdektelenség köde borul a környező szobára, míg végül elillan.

– Nem szabad. – Szaggatott sóhajjal távozik belőle a szusz, mintha az egész teste készen állna elpattanni. Remeg az erőfeszítéstől, hogy visszafogja magát. Hogy ne tegye meg azt, amit kettőnknek „nem szabad”. A szívem mélyén tudom, mire céloz. De az önuralma nem hajlandó elengedni azt az íjhúrt. – Nehogy hiányoljanak minket a Minden Érmék-napi lakomán.

– Hadd hiányoljanak. – Még nem állok készen a megadásra, a lemondásra. Úgy semmiképp, hogy a sajgás ilyen mély, nyers, pedig végre csillapíthatnám.

– Mindketten ostobaságot művelünk. Igazából egyikünk sem akarja ezt. – Hiába beszél, egyikünk sem mozdul. Minden szava az ajkamat perzseli, olyan fájdalmasan apró a rés. – Egyszerűen… erőt vett rajtunk a testi vágy.

– És? – kérdem nyíltan.

Hátrahajtja a fejét, hogy megnézhessen magának.

– Kétségtelen. – A nyomaték kedvéért ezúttal elnyújtom a szót, erősebben szorongatom. – Azt hiszed, nekem újdonság, hogy ezért mindketten csúnyán megüthetjük a bokánkat? Milyen hatása lesz ennek a közös munkánkra? Ráadásul kölcsönösen, vitathatatlanul utáljuk egymást.

– Azért ne ess túlzásba – dörmögi.

– Túl sokat gondolsz magadról és erről az egészről. – Végigfut a kezem a mellkasán. Szilárd, mint a fal. Kapkodja a levegőt. A négy színre, de megtörném! – Lássuk be, majdnem egy évet lehúztam a  Halazarban. És bármit is állítasz, biztosra veszem, hogy te vagy egész Oricalis legkevésbé kapós agglegénye. – Erre lopva megrándul a szeme. Telitalálat. – Mindkettőnknek elkél egy alapos dugás, Kaelis. Ne nehezítsük meg a saját dolgunkat.

Halkan nyöszörög, mindkét keze visszatér a csípőmre, és végigsiklik a fenekem ívén. A hüvelykujját a nadrágomba akasztja. Ahogy magához ránt, érzem is, milyen kemény lett neki ez a helyzet. Ami még jobban felpörget.

– Gyanakodni fognak, ha lekéssük a lakomát – ismétli.

– Úgyis a szajhádnak hívnak. Legalább okkal tegyék! – somolygok. – Különben is, csak hitelt adna annak, mennyire szeretjük egymást.

Felnyög.

– Nem lenne szabad… nem lehet. – Tiltakozásra nyitom a számat, de belém fojtja a szót. – Az apám és a bátyám…

Kissé kitágul a szemem. Elengedem, mire az akadémia zimankós levegője egy vödör jég erejével zúdul rám. A király puszta említésére észhez térek.

– Itt vannak? Az akadémián? – kérdem.

– Őszinte bánatomra.

– Miért?

Kaelis elhúzódik, a ruháját igazgatja. Láthatóan neki is megjött az esze.

– Nem tudom, miért. Az apám kötötte ki, hogy étkezzünk velük a Minden Érmék-napi ünnepségen. De az apám és Ravin ismeretében semmi jóra nem számítok. Szóval állj készen mindenre.

38

– AKKOR NE VÁRAKOZTASSUK ŐKET TOVÁBB. – Én is végigsimítok a ruhámon. Eltűnik Kaelis mohó kezének nyoma. De az illata még mindig a szövethez tapad. A szívem még mindig rebeg. – Jól festek? – kérdem. De igazából úgy értem, hogy úgy nézek ki, mintha epekedve vártam volna, hogy a falnak lökj, és ájulásig kúrj?

Döbbenet, de a herceg őszintén felel.

– Szokás szerint bosszantóan makulátlanul.

– Jó tudni, hogy a puszta látványom felhúz.

– El sem hinnéd, mennyire – dünnyögi olyan sietősen, hogy talán csak a fülem csengett.

Összemosódnak a folyosók, miközben a néptelen járatokon át kivilágítottakra vezet. Közben a válla immár ismerős halmát bámulom. Az árnyalakot, amit kihasít a fényből – mintha egyenesen taszítaná a ragyogást.

Jóképű. Az első pillantás óta tudom. Ennyit korábban is elismertem. Mégis, van benne valami, ami vonzza a szemet. Újra és újra. Nem egyszerűen kellemes látvány. Hanem egyedi. Túlvilági.

Ő Kaelis, másodszülött és az első ellenséged!, visítja egy belső hang emlékeztető gyanánt. De miért?, feleli egy gyengébb hangocska. Ő az a férfi, aki…

Végzett egy klánnal?

Igen, ezt meg kell hagyni. És furcsa érzés rádöbbenni, hogy ezzel együtt tudok élni. De amúgy sem rajongtam soha a nemesekért. Követtem volna a példáját, ha képes lennék eltörölni egy egész klánt?

Egy személyben felel minden balsorsodért?

Tényleg így lenne? Mint kiderült, mégsem ő juttatott a Halazarba. És ő volt az, aki kihozott… bár önös érdekből. Egy csipet kedvesség és egy vadító pillantás a hosszú, zilált frufruja függönyén át nem tesz – nem tehet – jóvá mindent, amiben valaha benne volt a keze. Saját kezűleg formált meg és húz hasznot egy olyan rendszerből, ami lubickol az arkánisták kínzásában és…

Próbálja megdönteni ezt a rendszert.

Ha hihetek neki.

Még soha senki és semmi iránt nem tápláltam ilyen ellentmondásos érzéseket. Egész életemben a világ világos rendszert követett körülöttem. Ők – az Oricalis-család és a főnemesek, akik támogatják őket – az ellenség. Szinte az anyám hangján hallom ezeket a szavakat. Megbízhatatlanok. A szenvedéseink szülőatyái. Elpusztítanák a világot, ha esélyt kapnának rá.

Görcsbe rándul a gyomrom. Amit eddig világosnak hittem, olyan homályosnak tűnik, mint az akadémia, amikor először betettem ide a lábamat. A gondolataim iszapos örvényén egyes-egyedül a nagyterem vakító fényei törnek át, amikor az ajtó feltárul nekem és Kaelisnek.

Az akadémia nagyterme átalakult a Minden Érmék-napi ünnepélyre. Több tucat virág illata ostromolja az orromat, mihelyt belépek. Kosárszám függenek a falak kampós botjairól. Közöttük borostyán és smaragdszínű tollmoha lóg füzérekben. Az asztalok aranyban és zöldekben tündökölnek. A lépteinket a kőpadlót fedő zuzmó tompítja.

Lenyűgözne a szépség, ha nem olyan érzés lenne, mintha a bitóra mennék. Minden szempár ránk szegeződik. A kezem könnyedén pihen a könyökhajlatában, miközben elvezet a tanoncok asztala mellett. A tanári kar asztalát elválasztották, hogy a díszhelyen legyen egy külön rész az uralkodócsaládnak.

A király, Ravin és Leigh mind megjelentek, és már helyet is foglaltak. A két férfi sziporkázó szemmel néz rám. Mintha én lennék a hőn várt főfogás. Leigh arca annál visszafogottabb, de ahogy a semmibe bámul, miközben pattanásig feszülnek az arcizmai – mintha megerőltető lenne a fapofa fenntartása –, az elárulja, hogy legszívesebben egészen máshol lenne.

Dettó, mondanám neki én is nagy kedvvel. Zakatol a szívem, miközben leülök a Kaelis melletti helyemre, a királyi család sorába. Szinte úgy kell lefognom a kezem. A sokaság osztatlan figyelme sosem érzett súllyal nehezedik rám.

Hiába minden tréfa és pletyka, eddig a percig nem éreztem igazinak az eljegyzésemet Kaelisszel. Még az estély alatt sem. De az, hogy a társaim és a király így látnak, valósággá teszi.

Lenyelem az aggályaimat, és kicsiholok egy mosolyt. Mihelyt Kaelis is leül, a király szólásra emelkedik, kezében egy kristálykehellyel.

– Az újabb sikeres Minden Érmék-napra! Emelem poharam rátok, a kiválóság netovábbbjaira! – Naethor király tekintete komótosan keres minket. – És a másodszülött fiamra, az igazgatótokra és a szíve állítólagos választottjára!

Nem éppen hájjal kenegetés… De amikor iszik, mind vele iszunk. A világ minden bora sem tudná elmosni a savanyú szájízemet.

Ezzel kezdetét veszi a vacsora. A személyzet annyi étellel megpakolt díszes aranytálat szolgál fel, hogy ki sem látszanak alóluk az asztalok. Legyűrök néhány falatot, pedig előre tudom, hogy jelen helyzetben akár taplót is rágcsálhatnék, az se lenne keserűbb. Igazam lett.

Végül Kaelis töri meg a feszült csendet.

– Bevallom, igazán váratlan öröm, hogy ennyi családtagomat vendégül láthatom. Általában csak Ravin tolakodik be hozzám, hogy kihozzon a sodromból.

Megállom, hogy rálépjek a lábára az asztal alatt. Nehogy elkezdje! A magam részéről az egész vacsorát kibírnám egyetlen szó nélkül.

– Megsértesz! Az idelátogatás mindig a napom fénypontja, öcsém. Tudom, hogy titokban imádod, amikor váratlanul betoppanok. – Ravin kajánul mosolyog, a fivérek pedig hiába felnőtt férfiak, inkább tűnnek kisfiúknak, akik mindjárt egymásnak esnek.

Legyűrök egy sóhajt. Nemes vagy pórnép, egyre megy, bizonyos dolgok – például a testvérek – mind egyformák. Vajon Kaelis és Ravin milyen kapcsolatot ápol a legkisebb testvérükkel, a harmadszülött herceggel? Azt hiszem, tizenhárom körül járhat, vagyis nemsokára gyakrabban kidugja majd az orrát az Oricalis-kastélyból…

– Mi tagadás, ritka öröm. – A király arcára van írva, mit gondol a fiai marakodásáról. Az arca mondhatni… merengő? A király meglepően őszintének tűnik, miközben a vállam felett elnézi a hatalmas csarnokot. Ha nem ismerném, azt mondanám, ez egy olyan ember pillantása, aki őszintén törődik a hátam mögötti arkánistákkal. A szeméből elillan a keménység, a pillantása annyira megenyhül, hogy azt akár vágyódásnak is vélhetném. Aztán észbe kap, és egy komisz vigyorral visszatér a jól ismert, ádáz és számító úr. – Főleg most, hogy újabb alkalmam nyílt találkozni a nővel, akiről a fiam meglepetésemre hirtelen úgy döntött, akár új családtag is lehet belőle.

Számomra megtisztelő, hogy felségetek társaságában lehetek. – Az ételre szegezem a szemem, remek mentség, hogy alázatot színleljek.

– Ráadásul egy nap alatt kétszer. – A király hátradől, az asztalra simítja az egyik kezét, és töprengve dobog az ujjával.

– Szerencsés ember vagyok. – Erőltetett mosollyal iszom.

– Valóban, főleg egy alacsony sorú lánynak, akivel a fiam… hogy is találkoztatok? – A szeme kettőnk között pattog.

Kaelisre sandítok, hálás vagyok, amiért átveszi a szót.

– Munkám akadt Koronavárosban…

– Nekem nem rémlik, hogy az elmúlt évben bármikor munkád akadt Koronavárosban – szól közbe Ravin.

Kaelis a bátyjára hunyorog.

– Nem számolok be neked minden lépésemről.

– De nem abban egyeztünk meg, hogy tiszteletben tartjuk egymás határait? Világosan jelezzük, ha belépünk a másik birodalmába? – Ravin elterpeszkedik a székében, a borát forgatja a pohárban. Mellette Leigh kötelességtudóan folytatja az étkezést, mintha neki ez mindennapos lenne.

A négy színre, merem remélni, hogy nem kell tényleg beházasodnom ebbe a családba, és megszokni ezt. Ha mégis, átveszem az ő módszerét: hallgatok.

– Talán jobban tisztelném a határaidat, ha ez kölcsönös lenne – mondja Kaelis.

– Elég! – A királyt csak én érdeklem. – Tőle akarom hallani.

– Én… – Kaelisre sandítok. Még nem állapodtunk meg a megismerkedésünk hivatalos történetében.

– Ne szégyellősködj! Meséld el ezt a mesébe illő szerelmi történetet!

– Koronavárosban születtem. Apám és anyám nagyon szerették egymást. Bár Apa ritka vendég volt a városban, gyakran elszólította a munkája. – Meglep az igazság. A fejemben futólag felvillannak a korai éveim. Majdnem összeállnak Apa arcává, akit szánt szándékkal el akartam felejteni. Nem oszthatom meg a teljes igazságot, ettől még a fájdalmas részletek lopva megenyhítik a hangomat, miközben egy elképzelt múlt szálait szövögetem. – A családomban… nem volt semmi különleges. De nem nélkülöztünk, elboldogultunk valahogy.

– Most hol vannak a szüleid? – kérdezi a király.

– Az apám még kiskoromban elment. Az anyámmal a Meredély végzett. – Kissé megkeményednek a szavak. A király még egy sajnálomra se méltat. Össze is rezzenek, amikor Kaelis hirtelen megmozdul, és egy térd simul az enyémhez, amolyan biztatás gyanánt. Rá vetem a tekintetem, a számat résnyire nyitja a kérdés, amit ebben a percben nem tehetek fel. Tudja, hogy igazat mondok, döbbenek rá. Hallja a hangomban. – Az örökség elég volt arra, hogy a víz felett maradjak.

– Egyszerű gyerekként? – szól közbe Leigh őszinte szánakozással a hangjában. Talán nem olyan szörnyű, mint először gondoltam.

– Jól ismertem Anya néhány megbízható családi barátját. Nem hagytak magamra. A szárnyuk alá vettek, és intézték a befejezetlen ügyeit… amíg elég nagy nem lettem ahhoz, hogy a saját lábamra álljak. – Eszembe jutnak a köpenyes alakok, akik mindig eljöttek Penészlyukba. Anya munkatársai – akikről tudtam, hogy ránk is vigyázni fognak. A Bristara-félék. – Már elég nagy voltam, hogy a Meredélybe mehessek, amikor megismertem Kaelist.

– Clara frissen fedezte fel az ősi erejét. Véletlenül a városban jártam, és hát… megismerkedtünk – veszi át a szót Kaelis. – Csak akkor ismertem fel a hihetetlen örökségét, amikor elmentem hozzá, és láttam néhány ereklyét, ami anyai ágon öröklődött a családjukban. Utána már csak bizonyíték kérdése volt az egész. Az anyja korai halála miatt ő az egyetlen élő örökös.

– Micsoda mázlija van. – Ravin mosolya merő gúny.

– Igen, kijutott belőle – méltóképpen viszonzom a mosolyát.

– Bevallom, drámaibb románcra számítottam – mereng Leigh.

– Legendás románc vagy nem… sok körülöttetek a kérdés – veszi vissza a szót a király. – Az udvarom úgy buzog kettőtök miatt, mint egy nyári mező, már amikor nem a halazari szökevényen lovagolnak.

– Az udvar pletykafészkeinek kellene valami elfoglaltság – morogja Leigh lopva, érezhető undorral. Minden pillanattal egyre jobban a szívemhez nő.

– Hallottam a pletykákat… a szökevényről. – Megragadom az alkalmat, hogy eltereljem a témát Kaelisről és rólam, és ne tűnjön úgy, hogy a szökevény puszta említése megrémít. – Van benne valami?

– Még csak az kéne! – fitymál a király. – A Halazarból képtelenség megszökni.

– De, atyám… – próbálna közbeszólni Ravin.

A király a fiába fojtja a szót.

A Halazarból képtelenség megszökni! És ha valakinek mégis sikerülne, rövid élete lenne. – Úgy beszél, mintha puszta akaraterővel megmásíthatná a valóságot. De most az egyszer megfelel Oricalis király választott valósága, így befogom a szám. – Azt annál veszélyesebbnek tartom, hogy a nemességem kételkedik a fogadalmatok hitelében.

Ennyit arról, hogy elterelem kettőnk dolgáról…

– Kételkedjenek csak! – Kaelis megvetően legyint erre. – Az majd befogja a szájukat, hogy továbbküldöm a klánjaiknak a képzett arkánistákat. Miattam nem kell aggódniuk.

– A második vagy a trónutódlás sorában – emlékezteti az apja.

– Amíg Leigh nem szül örököst. – Kaelis biccent a fivérének. – Jut eszembe, hogy áll a dolog? Mióta is várunk? Már két éve? Ne mondd, hogy selejtes a felszerelés, bátyám!

Ravin állkapcsa kifeszül, ahogy a fogát csikorgatja.

– Az örökös mellett felmerül egy klán visszatérésének a lehetősége is. Megváltoztatná a hatalmi egyensúlyt – mondja a király. Oricalist kevés dolog ijeszti meg jobban egy újabb klánirtás lehetőségénél. A legutóbbi klánok közti háború szétszaggatta az országot és a népeit. – Ami másféle kétségeket kelt a nemességben. Hiszen egy klán utolsó sarja hogyan szeretheti őszintén azt az embert, aki lemészárolta a népét?

– Atyám. – Kaelis álla annyira megmered, hogy alig tudja kinyögni a szót. Úgy szorongatja a kését az öklében, mintha azt fontolgatná, hogy a Remete klán puszta említésére átdöfi az apja nyakán.

Közbelépek, mielőtt Kaelis következő szava vagy tette tovább rontana a helyzeten.

– Az a dolgom, hogy biztosítsam őket a herceg iránti szerelmem őszinteségéről, és hogy sem én, sem a Remete klán nem jelent majd rájuk fenyegetést?

– Az udvarom pletykás száját inkább az állítólagos románcotok megfellebbezhetetlen bizonyítéka foghatná be – mereng Naethor király. – Annak bizonyítéka, hogy túlságosan is leköt a derék asszony szerepe ahhoz, hogy fenyegetést jelents a hatalmi egyensúlyra.

– És hogyan adhatnánk ezt meg nekik? – Csak nehogy azzal jöjjön, hogy most rögtön fogadjunk egymásnak a Botok Négyessel megpecsételt hűséget.

– Sokan nagyon furcsállják, hogy ilyen kevés időt töltötök együtt. Annyira szeretitek egymást, ráadásul a fiamról köztudott, mennyire ragaszkodó, így sokan arra számítottak, hogy mostanra a lakosztálya állandó tartozéka leszel.

– Akkor hát… – Kaelis meleg mosollyal fordul felém. Az ujjai gyengéden megpihennek a kezem fején. Maga a megtestesült kedélyesség, mintha pillanatokkal korábban nem késelésre készült volna. – Mit szólsz, elmondjuk nekik végre? – Csak arra futja tőlem, hogy mosolyogva bólogassak, és a négy színre reméljem, hogy tudja, mit csinál. Kaelis visszafordul az apjához. – Már régóta folyamatban van a dolog. Csak kellett egy kis idő, hogy a lakosztályom végre méltó legyen egy Clara-féle hölgy igényeihez. A legtöbb szobám poros volt és gondozatlan a kihasználatlanságtól. A leendő feleségem tökélyt érdemel, és semmi mást.

Ravin arcára mogorva bosszúság árnya borul; nyilván egy szavát sem hiszi el.

– Csakugyan? – vonja fel a szemöldökét Naethor király.

– Bizony – köti az ebet a karóhoz Kaelis. – Ma este végre beköltözhet.

– Kiváló. – A király Ravinra néz. – Nem gondolod?

– Teljes mértékben. – Az elsőszülött herceg zordsága kitart, a vacsora maradékát pedig kapkodva és viszonylagos csendben fogyasztjuk el.

Az egész terem megdermed, amikor a király feláll. Tiszteletteljes szalutálások és meghajlások kísérik, ahogy Ravinnal és Leigh-vel a sarkában távozik. Kaelisszel ketten maradunk állva a főasztalnál.

– Beköltözök hozzád? – súgom oda, mihelyt a király távozik.

– Én vagy a Halazar? – veti oda színtelenül.

– Tudod, néha inkább az utóbbit választanám – dünnyögöm.

– Megsebzel.

– Nehogy elbízd magad.

Derű szikrája csillan a szemében. De gyorsan kialszik, és szinte látom, ahogy nemcsak én, de ő is rádöbben, hogy kénytelenek leszünk együtt élni.

– Menj a szobádba, és szedd össze a legszükségesebbeket, amiket magaddal akarsz hozni – utasít Kaelis. – A többit a személyzetre bízom.

Kelletlenül elszakadok tőle, és célba veszem a hálószobámat. Közben nem hagy nyugodni, hogy tanoncként mivel jár majd ez nekem. Oda a szűkös szabadság, amit kiharcoltam magamnak. Hiszen Kaelis orra előtt hogyan is lóghatnék ki szinte minden este, hogy találkozzak a barátaimmal… De eljátszom, hogy a fellegekben járok – eljátszom a nőt, akit csak egy lépés választ el a király áldásától, és akinek a homloka koronára rendeltetett.

Így egy sóhajjal kinyitom a szobám – pontosabban az eddigi hálószobám – ajtaját.

Arra számítok, hogy egyedül leszek. Nem láttam Alort távozni a vacsoráról. Persze nemigen figyeltem oda senkire, aki nem a főasztalnál ült. Az ágyán, a takarókon lebzsel, és az időközben helyretett kezével egy tőrt pörget – azt, amivel minden éjjel alszik.

A szeme éles, mint a pengéje.

– Áruld el… hogy lehet az, hogy egy elsőéves tanonc, akinek csak a színek első öt lapjához kellene értenie, elboldogul egy Tízessel?

39

– FOGALMAM SINCS, MIRŐL BESZÉLSZ. – Egy hitetlenkedő pillantással később a ruhásszekrényemhez megyek, és batyut ragadok. A személyzetre bízom a ruháimat – igazából amúgy sem az enyémek, az igazi kincseim legjava úgyis az asztalfiókban van.

– Láttam. – Egyetlen izmát sem mozdítja. – Elpusztítottad a kártyámat, mielőtt átfordult volna.

Hümmögök, most nagyon nincs kedvem ezzel foglalkozni.

– Azt hiszem, két Ászt és az Érmék Ötöst használtam.

– Ostobának nézel? Felismerem az Érmék mágiáját. Ismerem a kártyák ritmusát. – Repedezik Alor hidegvérének máza. – És egy Ötöst hiába kombinálsz egy-két Ásszal, közel sem elég erős ahhoz, amit te tettél.

– Szerintem hosszú napod volt. Ami… sajnálom a kezed – jegyzem meg gyengéden, és folytatom az asztalból a batyuba pakolást – ettől még készen állok arra, hogy megidézzek egy kártyát a combtokomból. – Az ember könnyen…

– Ne sértegess! – Megremeg a markában a fegyver. Körülötte az ágyon kártyaszőnyeg. Ez a lány mindenre készen áll – még harcra is. – Láttam. Ahogy követtelek minden este, amikor kiszöktél ebből a szobából.

– Miért, kijárási tilalom van? – vetem oda szárazon.

– Halljam, hová járkálsz? Valami titkos kiképzésre? Hogyan lehetsz képes effélékre? – követelőzik tovább.

– Nem is tudtam, hogy ilyen fontos vagyok neked. – Kinyitom az asztalfiókomat, és megpróbálom észrevétlenül a batyumba tömni a kérdéses kártyákat.

– Nem is, de aztán úgy döntöttél, beleavatkozol a dolgomba.

– Az érmékről van szó? – Ezával feketén-fehéren leszögezték, hogy az övék a két hely a Kardoknál. És mivel most már egyedül ahhoz a házhoz jelentkezhetek… közvetlen versenytársak lettünk. Hárman, két helyért.

– Inkább arról, hogy biztosan valamilyen előnyt élvezel. – Most már egyenesen rám szegezi a tőrt. Csak azért nem rántottam még kártyát, mert egyelőre nem mozdult az ágyáról. – A herceg miatt használhatsz magasabb szintű mágiát? Titokban visszavitt a kehelyhez?

– Egy nemesnek igazán illene tudnia, hogy nem a kehely az egyetlen út a nagyobb erőkhöz. Az önképzés nehéz, de lehetséges. Egyes arkánisták egyszerűen született tehetségek… ahogy mások maguktól gyorsabban futnak vagy nagyobbat ugranak. – A hangom higgadt marad.

Ezt nyilván lenézésnek véli, mert a harag pírja futja el az arcát.

– Tudom, hogy működik a mágia! Tudom, hogy az arkánisták már akkor a kehelyhez zarándokoltak, amikor ez a hely még kósza gondolat sem volt Kaelis fejében.

– Remek, akkor azt is tudod, hogy egyeseknek soha nem volt szükségük a kehelyre. Örülök, hogy ilyen jót beszélgettünk. – Ismerem a nemesek tanait, a hitüket. Elkerülhetetlenül, mivel a korona törvényei elejét veszik az arkánisták természetes fejlődésének, ráadásul a kehely tényleg segít kiteljesíteni az arkánisták képességeit.

– Hogy merészeled…

Egy mély sóhajjal félbeszakítom.

– Talán az ösztönösen tehetséges arkánisták egyike vagyok, és épp azért lettem a herceg ágyasa, mert annyira jó vagyok.

Acsarogva az asztalába döfi a tőrét. Egyenesen áll, mint a cövek. A szeme máglya, a megjátszott szenvtelensége a múlté.

– Halljam, hogy csinálod, rohadj meg!

– Nincs semmi trükkje, Alor. Egyszerűen értek a kártyákhoz, amiket használok. Bármivel is traktáltak egész életedben, a tarot használatának és az ereje elnyerésének nem egyetlen módja van.

Egy pillanatra megjuhászodik. Utána győz a hitetlenkedő düh.

– Nem! – Felpattan. – Nem. Számoltam minden kártyát, amit ma elhasználtál. A többiek figyelmét talán elterelte a káosz, de az enyémet nem. Mi több, előtte is figyeltelek. Még a nővérem sem tud annyi kártyát vetni egyetlen nap alatt, mint te. Még a legjobb harmadévesek sem, akik valaha megfordultak az akadémián. – Az arcomra szegezi az ujját, amit csak azért él túl, mert nem a tőrével teszi. De tényleg kezd az idegeimen táncolni. – Valamit eltitkolsz előlem. Sőt mindenki elől.

Szóra nyitom a számat, de ez nem a mondandómról szól, már nem.

– Erre épp Lurennek kell adnod az egyik érmédet?!

Engem még gyalázhat, de a barátomat…

– Semmi közöd hozzá, mit csinálok a forrásaimmal, a díjaimmal és a tehetségemmel!

– Tényleg? – Majdhogynem kaján vigyorra húzódik az ajka. – Dehogynem, hiszen láthatóan magad ellen akarsz fordítani.

– A legkevésbé sem érdekelsz! – Feléje perdülök, eddig bírtam cérnával a nap megpróbáltatásai után. Alor döbbentnek látszik, és a hüledező arcáért megéri elismételni, hogy célba érjenek a szavak. – A. Legkevésbé. Sem. Érdekelsz. Annyi dolgom van, ami sokkal fontosabb ennél a gyerekes akadémiánál az ostoba házaival, érméivel és próbáival!

– Ezt vond vissza! – suttogja.

– Mit? – Hihetetlen, hogy az eddigiek után épp ettől dermedt a haragja fagyos méreggé.

– Vond vissza! – Alor rám veti magát. Kitérek, de számít rá, és elcsípi a karom. Elesünk, a földet érés fájdalmas.

Hemperegve fölébe kerülök, lefogom, mielőtt megüthetne.

– A Húszra, mi lelt téged ma este?

Csak az tart vissza attól, hogy többet – rosszabbat – tegyek, hogy ha tényleg az életemre törne, megtette volna. Ott volt neki a tőre. A kártyái. Még most is kéznél vannak. De nem tette… egyelőre.

Ez nem rólam szól.

– Csak ez az iskola számít! – Szinte kiabál.

– Miért?

– Mert máskülönben felém sem nézne!

– Kicsoda? – Elhúzódok. Noha a mellkasa fújtatóként jár fel-le a lihegéstől és az alig visszafojtott haragtól, kétlem, hogy újra rám rontana. Visszatömi magába a fájdalmát. – Eza? – Őszintén remélem, hogy nem Kaelisért epekedik.

Vakkantó nevetéssel felül, ahogy lecsúszok róla.

– A Húszra, dehogy! Eza csupán eszköz. Megígértem neki, hogy információkért cserébe bejuttatom a Kardok Házába.

– Milyen információk?

– Bizalmas. – A melléhez húzza a térdét, és átkarolja.

– Akkor kiről beszéltél? Vagy az is „bizalmas?”

– Az, de… – Egy sóhaj. Ocsmányságok sorát suttogja maga elé, aminek a végső zárszava: – Az apám. Soha egy pillantásra sem méltatott. Az annak járt, aki és ami jobb, fontosabb nálam. Egész életemben távol volt. – Ismerem az érzést… – És hiába jön haza, akkor is egészen máshol jár.

– Emilia a kedvence? – kockáztatom meg, amikor eszembe jut, hogy aznap Emilia egy páncélruhás alakhoz csatlakozott, aki a Torony klán lovagjait vezette. A nagy fejetlenségben nemigen figyeltem rá.

– Kettőnk közül? Igen. De az igazi kedvence a kötelessége. A királytól kapott titkos megbízások. Hosszú küldetések és még hosszabb távollétek. Mindig annyi ember és hely harcol a figyelméért, hogy sosem tudtam felérni hozzájuk. – Elfordul, miközben a hangja megenyhül. – Amikor Emilia egyre jobban teljesített itt… amikor ő lett a Kardok Királya… mintha végre méltónak találta volna. Valahányszor a nővérem hazajött, mindig apám terveiről beszélgettek a dolgozószobájában. Végre beengedte a csend fala mögé.

De ezt sosem vetném a nővérem szemére – teszi hozzá sietősen. Aki ilyen gyorsan eloszlatja az esetleges kétségeket, csak őszinte lehet. – Örülök, hogy szeretetet és figyelmet kap tőle. Megérdemli. De én is akarom! Ki akarom érdemelni!

– De te tudod, hogy be fogsz jutni a Kardok Házába. A nővéred ezt már leszögezte. Az év végén győztesként térhetsz haza.

– A mai bemutatóm alapján a győzelem nekem csak hiú álom. – Keserű mosoly húzza alá a fáradt szemét. – És ha te is bekerülsz a Kardok Házába, harmadévre belőled lesz a Király. Nem belőlem.

Ezt nem vitatom. Ha vele versenyzek, tudom, hogy lefőzöm. De igazságtalan előnyt élvezek, akarom megvallani. Akárcsak azt, hogy igaza van. A Nagyok titkossága és a küldetésem gúzsba köti a nyelvemet.

Együttérzés bimbózik a bensőmben. Összerakom, hogy talán eleve ezért tartott tisztes távot tőlem. Emiliától hallhatott a teljesítményemről az Arkánum-kehelynél. Szinte hallom, ahogy őstehetségként vagy csiszolatlan ékkőként jellemez. Erre most lefülelt, ahogy egy Tízes kártyát használtam…

– Jól van – adom be a derekam. – Segítek, ahogy tőlem telik. – Miért épp nekem kell gondoskodnom arról, hogy minden tanonc jól teljesítsen?

– Tessék? – Eddig kifelé bámult az ablakon, de most visszafordul felém.

– Igyekszem megtanítani neked, amit tudok a festésről és a vetésről… mármint azon felül, amit az órákon tanítanak. De olvasást ne kérj, mert abban tényleg középszerű vagyok.

– Megtennéd? Nem azt mondtad, hogy erre születni kell?

– Ez csak annyit jelent, hogy néhány ember rajtvonala közelebb van a célhoz. Persze, ő hamarabb eléri, de kemény munkával és kitartással bárki teljesítheti ugyanazt a távot. Még a kehely szertartásai nélkül is – biztatom. Tudom, hogy nagyon leegyszerűsítve, ráadásul kicsit naivan adtam elő neki, hogyan is mennek a dolgok. De néha felelőtlen optimizmus kell a túléléshez. Arinának is mindig ezt mondtam. És kivirult. Mindaz, amit a húgomnak reméltem – sőt, vágytam, érzésre már akkor, amikor még a nevét sem tudtam kimondani – valóra vált.

Talán Alor is ugyanígy jár.

– Tényleg megtennéd? Értem? – Érthető a kétkedése. Ez volt a legelső valamirevaló beszélgetésünk, és sorsfordító segítséget ajánlok neki.

– Igen – mondom, legalább annyira magamnak, mint neki.

– Miért? Nem voltam épp kedves hozzád.

– De annyira szörnyű sem. – Pláne most, hogy tudom, Ezával nem kifejezetten kebelbarátok. Hála a magasságosnak. Most, hogy új szemmel nézek vissza a korábbi viszonyunkra, rájövök, hogy mindent feltételezésekre alapoztam. – Ismerem a család értékét. Tulajdonképpen az az egyetlen dolog, amiért megéri harcolni ebben a háborodott világban.

Megdermed, a szeme a szoba sarkába villan. Bűntudat felhőzi körülötte a levegőt.

– Hozzájuk lopóztál esténként? A családodhoz?

– Néha.

– A szüleidhez?

Megrázom a fejem, és felállok, hogy befejezzem a fiókom ürítését.

– Apámnak nem kellettünk. Csak halványan emlékszem rá, mielőtt faképnél hagyott minket, már az arca sem rémlik. Ő sem kell nekem, még akkor sem, ha ismerném. – Anya sosem utalt rá, de én mindig is tudtam, hogy azért lettünk nincstelenek, mert ő olajra lépett. Leléptünk a szép házból, amire alig emlékszem, és Penészlyukba költöztünk. Valahányszor róla beszélt, fátyol borult a szemére, amiben csak a korral ismertem fel a szégyent. – Az anyám a Meredélybe zuhant. A húgom…

A torkomra forr a szó, alig tudok nyelni. Mégis, mivel folytathatnám? Készen állok egy ilyen kitárulkozásra? Beavathatom Alort? Bízok benne ennyire? Még a királynak se meséltem Arináról. De azt sem mondtam neki, hogy ne lenne húgom. Elég homályosan vázoltam a történetemet ahhoz, hogy ne kezdjen gyanakodni, ha netalán a fülébe jutna az igazság.

A maga részéről Alor csak ül, és türelmesen várja a folytatást.

– … a húgom eltűnt.

– Mikor?

– Az elmúlt évben.

Alor elrágódik a dolgon.

– Akkor még van esély rá, hogy él. Hozzáférek a Torony klán egyes jegyzékeihez. Nem tudom, mennyit érhetnek. De ha bármikor megfordult a Stellis felügyelete alatt, akkor akár a nyomára is bukkanhatok. Talán felkeresi őket most, hogy fény derült a titokzatos örökségetekre.

– Kétlem. – Legalábbis merem remélni. A Stellis archívumában szeretném a legkevésbé viszontlátni Arina nevét. De mivel titokzatos körülmények között veszett nyoma, ráadásul állítólag egy malomba került, amit a korona felügyel…

– Ettől még nem árthat egy kis nyomozás, és én viszonozni szeretném valamivel a varázskorrepetálásodat.

– Megtennéd? – fordulok felé, tényleg meglep az ajánlata őszintesége.

– Kéz kezet mos. Így igazságos. – Bólint. – Különben is, én is tudom, milyen fontos a család.

Ezzel a zárással végképp meggyőz.

– Akkor jó. – Most először ismerősnél többnek, barátjelöltnek látom Alort.

– Hogy hívták? – A kérdés érthető, mi több, várható. Mégis megdermeszt.

– Arina Daygar – bököm ki végül. Ez az első, hogy elismerem az Arinához fűződő kapcsolatomat egy másik tanoncnak, és egyszerűen hihetetlen, hogy épp Alornak.

– Arina Daygar? – ismétli viszolygó hüledezéssel, amivel megerősíti a legszörnyűbb félelmeimet. Csak egy bólintásra futja tőlem. – Csak nem a tanonc, aki tavaly megszökött?

– Állítólag.

– Clara… ők… ő… – Velőtrázót sóhajt.

Megkímélem attól, hogy azt higgye, neki kell közölnie a rossz hírt.

– Hallottam, hogy állítólag „elszökött”, elfogták, egy malomba küldték és meghalt. De egyik malomban sem jegyezték fel. – A klub utánanézett.

– Tehát, azt akarod tudni, melyik malomba küldték?

– Azt akarom tudni, mi történt igazából – nyomom meg a szót, és nyíltan Alor szemét keresem. – Nincstelenek voltunk. Ez az akadémia a legvadabb reményeinket is felülmúlta; fogalmunk sem volt arról, hogy egy nemesi vérvonallal megspékelt másik család sarjai vagyunk – teszem hozzá a látszat kedvéért, amit fenn kell tartanom. Alornak lassan összeáll az általam vázolt kép. – Sikerrel vette a Tűzünnepélyt. Bejutott. Még nem volt teljes jogú tanuló. De volt rá esélye. Miért szökött volna?

Alor összevont szemöldökkel rágódik a dolgon. A szótlansága puszta tényét biztató jelnek veszem arra, hogy jó irányba szaglászik.

– Semmiért – folytatom, megadom a választ, amiről tudom, hogy Alor saját kútfőből kitalálta. – Legalábbis nagyon jó ok nélkül, amit egyelőre hiába kerestem. Vagy az egész merő hazugság. – Egyesek holdkórosnak tartanának azért, mert vitatom a fogdmegek hivatalos beszámolóját. De tudom, hogy Alor nem tartozik közéjük. Percről percre jobban kedvelem. – Ugyanolyan jól ismertem a húgomat, mint te a nővéredet. Nem menekült volna azok után, hogy bejutott. Valami történt vele.

– Nos, azt hiszem, ez megkönnyíti majd a nyomozásomat. A malmokat nem a városi fogdmegek, hanem a Stellis felügyeli. Ha oda küldték, biztosan találok valamit.

– Köszönöm. – Komolyan gondolom, és Alor figyelmét láthatóan nem kerüli el az őszinteségem. Egy pillanatra a húgom szemét idézi – Arina sajátos eltökéltségét.

– Szóval, elköltözöl a távoli rokonaidhoz, a Daygar családhoz? – A „távoli rokonok”-nál keresve sem találni jobb jelzőt a Kárhozottak Klubjára.

– Ezúttal nem. – A batyumat szorongatva kihúzom magam. – Beköltözök az igazgatóhoz.

– Micsoda? – Megbotránkozó sikkantást hallat. – Akkor nem kacsa? Tényleg igaz? Komolyan, igazán a jegyese vagy?

Bólintok, és mosolyt erőltetek magamra.

– És élete szerelme.

Hangosan felhorkan. Pislogással felelek. Alor viszonozza.

– Egy pillanat, akkor ezt most be kéne vennem? – böki ki.

Nem tudom megállni a vigyorgást. De gyorsan lehervad.

– Ez elég… bonyolult. De vele úgyszintén megállapodtam. A biztonságom forog kockán, és elég fontosak vagyunk egymásnak ahhoz, hogy ki akarjuk húzni a másikat a slamasztikából.

– Pontosan ilyennek ismerem Kaelist személyesen és hallomásból, nem szerelmetes madárkának – bólint Alor, és fellöki magát a padlóról. – Nem mintha panaszkodnék a saját szobára.

– Többé nem kell tőrrel aludnod.

– Nélküled is úgy szoktam – von vállat.

– Csodabogár vagy.

– Akárcsak te.

Célba veszem az ajtót, pedig úgy érzem, még lenne mit mondanom. Az érzés nyilván kölcsönös.

– Ha mégis úgy alakulna… visszajöhetsz – teszi hozzá Alor, amikor a kezem az ajtó reteszéhez ér. Hátrasandítok rá. Bólint. – Komolyan.

– Köszönöm!

– A Torony klánban sokat emlegetik Oricalis másodszülött hercegét. – Árny suhan át az arcán, mintha maga Kaelis lépett volna be a szobába. – Attól, hogy alkut kötöttél vele… vigyázz.

– Mint mindig!

Kilépek a szobából merész, de megjátszott mosollyal, ami azon nyomban lehervad az arcomról, mihelyt magamra maradok a folyosón. Mire észbe kapok, már a hídon járok. Ezúttal felül. A Stelliseknek mindenképp látniuk kell, ahogy belépek a lakosztályába, mintha én is hazatérnék. Mert valahol ez a helyzet.

Kaelis az előtérben vár rám, a járkálásától lassan kikopik a padló. Egy pillantásra is alig méltat, amikor mogorván rám förmed.

– Erre.

Követem egy sor ajtón át – erre még sosem jártam –, amelyek egy keskeny átjáróba vezetnek, ahonnan újabb ajtók nyílnak. Végül az utolsó mögött fényűző hálószoba fogad. Nagyjából negyedakkora, mint a nagyterem, de ettől még nagyobb, mint amit valaha is láttam.

– Megteszi? – A herceg olyan… lámpalázas. Utálom.

– Igen.

– Tudod, hol találsz. – Kaelis az ajtó felé indul.

Kis híján megállítom. De nincs rá okom, és egy búcsúszó nélkül távozik. Azt hiszem, ma este mindkettőnknek napirendre kell térnie az új rendszer felett. Ráadásul a korábbi mámor megrökönyödéssé hűlt, amiért képesek lettünk volna letépni egymás ruháit.

Halk sóhajjal leteszem a batyum az asztalra, aztán irány az ágy, ma este inkább hanyagolom a hálóruhát… Amikor eszembe jut, kis híján mire vetemedtünk Kaelisszel, elárasztanak a korábbi érzések. Még mindig emlékszem az érintésére, és ettől nem nyughatok.

Éppen álomba merülnék, amikor halk kaparászásra riadok az ajtó felől. Figyelek, várok, hallgatózok. Folytatódik.

A varázserőm készen áll bármire, amit a folyosó tartogat; könnyedén az ajtóhoz osonok, és résnyire nyitom. Leszegett tekintetemet arany szempár fogadja.

Priss hangosan nyávog, ami ásításba megy át, miután benyomakodik a szobámba, és kényelembe helyezkedik az ágy végében.

Derűs fújtatással csatlakozom hozzá, lenyúlok, hogy megvakarjam a feje búbját, és azon töprengek, hogy Kaelis talán most ébren fekszik, és azon töpreng, merre kujtoroghat a megszokott hálótársa. Tényleg én vagyok a kedvence. Kibukik belőlem egy halk nevetés. Hiszen az első itt töltött éjszakámon mi könnyíthetné meg jobban az álmomat annál az elsöprő, öntelt elégedettségnél, hogy a macskája engem választott?

– Az első estémen nem számítottam hálótársra – súgom Prissnek –, de a kedvedért szívesen kivételt teszek.

40

PIRKADATI FÉNY SZŰRŐDIK ÁT A FÁTYOLOS FÜGGÖNYÖKÖN, hűvös, tompa árnyalatokba borítja a szobát, amit csak az ágy díszes oszlopának éles árnya tör meg. Pislogok, és egy pillanatra beugrik egy emlék – Liam ágyában vagyok, a haja merő kóc, az ajkán pedig meleg, elégedett mosoly játszik, mielőtt megcsókol. Nem akarom, hogy elmenj, mondom. Tudom, de muszáj, és nemsokára visszatérek, feleli.

Együtt kellett volna megszöknünk.

Mind. Liam. Én. Arina. Az egész klub… Ha kitalálunk a hegyi alagutakon, és átvészeljük a sivatagot, eljuthattunk volna valahová, ahová nem ér el Oricalis keze.

Behunyom a szemem és kizárom az emlékeket. Nem tudom, miért épp most törnek rám újra. Talán azért, mert ez az egyetlen alkalom, hogy újra egy férfi szobájában térek magamhoz, a szó szoros értelmében. Bár ezúttal egyedül vagyok. Időközben Priss is magamra hagyott.

– Gyönyörű a jövendőbelid – mondom Liam szellemének, aki még mindig bennem él. Az a részem, amit valahogy még a kehelynek hozott áldozatom sem tudott kipurgálni. Aznap este, Ravin estélyén… Ha nem mondok le arról a jövőről, az lett volna a pillanat, ami újra egymás karjába hajt minket? Nem, az estély részletei nem egyeztek meg a kehely látomásával. Ettől még a homlokomra teszem a kezemet, és azt mondogatom magamnak, hogy igenis az estélyt láttam a kehelyben.

Magamat fogom az őrületbe kergetni, ha tovább rágódok egy megváltoztathatatlan múlton. Ráadásul egy olyanon, amit, mi tagadás, nem akarok. A Liam-fejezetet már a kehely előtt lezártam. Nem vágyom vele közös jövőre. Csak azt akarom, hogy végre ne fájjon az emléke.

Ráadásul most már menyasszony lennék, vagy mi. És kelnem kell, hogy belevágjak az első napomba Kaelisszel. Bármit is jelentsen ez.

Ebben a szobában üres a ruhásszekrény. Bár hálás vagyok, amiért senki nem osont be a szobámba éjszaka, ettől még kissé meglepő, hogy egész véletlenül nem akad nála egy tucat ruha, ami csak rám vár. Kaelis ismeretében a ruháim valahol a közelben lehetnek. Kidugom az orrom az ajtón.

Gyanúsan olyan, mintha sunnyognék, pedig Kaelis szerint a lakosztályából ez a szárny most már az enyém. A folyosóról összesen öt ajtó nyílik, én a legutolsón bukkanok elő. A jobbomon nyíló egy kicsi, de alaposan felszerelt fürdőszobát rejt – amivel legalább az egyik reggeli szükségre pontot tehetek. A bal oldali ajtó egy gardróbszobába, tele ruhákkal az én méretemben. Még vadonatúj darabok is várnak rám. Tudtam, hogy megtalálom. Egy bő, de egyszerű tunikát választok, hozzá egy nem túl rikító nadrágot. Azt hiszem, tegnap este a kelleténél jobban magamra vontam a figyelmet.

Nem hagy nyugodni a maradék két ajtó a folyosón. A fürdőszobától balra egy dolgozószobát találok, aminek az egyik fala közös lehet Kaelisével, már ha stimmel a fejemben kialakult alaprajz. De az is lehet, hogy nagyot tévedek, elvégre az akadémia felér egy útvesztővel. A polcok konganak, az asztal üres. Talán elég sokáig lakok majd itt, hogy megtöltsem őket, de az is lehet, hogy örökké ideiglenes vendégnek érzem majd magam az új „otthonomban”.

Futólag az is felmerül bennem, Kaelis miért nem ebbe a szobába hozott, hogy a Nagy Arkánum-kártyámon dolgozzak. Bebeszélem magamnak, hogy azért, mert a sajátjában szemmel tarthatott. De igazából kétlem ezt.

A dolgozószobámmal szemben egy szűk raktár vár, dugig tele dobozokkal és poros pergamentekercsekkel, amitől viszketni kezd az orrom. A polcokon sorakozó könyvek kötése annyira molyrágta, hogy attól tartok, szétesnének a kezemben. A címek aranyozása úgy lehámlott, hogy már nem is olvasható, az aranypelyhek pedig belepik a dobozok közé tömött kacatokat és egy kidobott fababát, ami egykor akár Kaelisé is lehetett. De őt kisfiúként elképzelni… furcsán természetellenes. Mintha eleve annak a rideg férfinak született volna, akinek én megismertem.

Leghátul pókháló lepte portrék sorakoznak. Egyik ódonabb, mint a másik. Megakad a szemem egy kifejezetten ékes kereten. Óvatosan előrehúzom a többi vásznat, amit nekitámasztottak.

Legyűrök egy szusszanást, nehogy rám törjön a köhögés.

Éles fekete szempár bámul vissza rám. Szúrós, mint Kaelisé. De más. Idősebb. Bár nem annyira, mint amikor tegnap este láttam.

Oricalis király a trón mellett áll – nem rajta ül. A portré tárgya inkább az élénkzöld szemű és szintén sötét hajú királyné, az utóbbiban Kaelis egyértelműen rá ütött – a fekete helyett inkább mélylila árnyalattal. A fején ötágú korona, abból négy a Kis Arkánumok színeit viseli, középen, a homloka felett pedig egy hatalmas zafír.

A furcsaságot bámulom, nem tudom mire vélni. Még sosem láttam Oricalis királynét személyesen. De klubokban és kocsmákban már láttam kifüggesztett arcképét. Hallottam hírét a világos hajának és a „holdsütötte szépségének”.

Ez nem ő.

Ha ez nem Oricalis királyné… akkor kicsoda? És miért ő ül uralkodói pózban a trónon, a fején a korona, a kezében pedig – előrehajolok, hogy megnézhessem magamnak, mit is tart óvatosan a két kezében – egy üres kártya? Nem, csak arról is lehámlott az aranyozás. Alig látni a vonalakat. Jobb fényviszonyok között talán…

– Clara! – Rewina hangja zökkent ki a gondolataimból. Hátraugrok, a vásznak egy porfelleg kíséretében a helyükre koppannak. Az ajtóban áll, arcán neheztelés és feddés keveréke, ami ellentmond a hangja kényszeredett könnyedségének. – Segíthetek, keres valamit?

– Jaj, nem, éppen… a mosdót kerestem. – Átlátszó mentség, még szerintem is.

– Őfensége rossz néven venné, ha itt látná. – Kiterel.

– Miért?

– Itt nincs semmi lényeges, csak por. – Rewina köhög, és csapkodva oszlatja az engem követő porfelhőt. Pókhálókat söpröget a vállamról. – Semmi, amivel egy magafajta hölgynek foglalkoznia kellene. – Rögvest bezárja mögöttem az ajtót. Egyik sem magyarázza meg, miért ne akarna Kaelis odabent látni… – Most pedig kérem, méltóztasson előkészülni, a reggeli tálalva.

Bemegyek a fürdőbe, és egy percig csak állok, pókhálókat szedegetek a hajamból. Mágiaív cikázik végig a bőrömön, mire gyanítom, hogy az ajtót nem csak azzal a kulccsal zárta be, amit láttam. Egyelőre megtartom magamnak a gyűlő kérdéseimet, Rewina nyomában távozok a lakrészemből, át a központi előtéren, onnan irány egy másik, az ebédlőbe vezető folyosó, ami ismerős az itt elköltött közös vacsorákról. De a reggel légköre most érezhetően más. Feszültebb.

Az asztalon edények sokasága sorakozik. Kaelis felnéz, ahogy belépek.

– Jó reggelt. – A hangjának tónusa nem árul el semmit. – Bizonyára jól aludtál.

– Amennyire tőlem telt – vágok vissza mogorván, bár, inkább megszokásból, semmint őszinte érzéssel. Rewina a jobbjához kísér, elfoglalom a felkínált helyet. Persze, szívesebben választottam volna a másik asztalfőt, hogy tisztes távot tartsak tőle.

– Ha már elloptad a macskámat…

– Nem loptam el a macskádat. – Szemforgatva nyúlok a szalvétámért.

– …merem remélni, hogy elég jól aludtál – fejezi be, ügyet sem vet a tiltakozásomra.

– Társaságot várunk? – Hat főnek terítettek, pedig csak ketten vagyunk.

– Az ember sosem lehet biztos a dolgában, ha a bátyja bosszantó módon képes arra, hogy bejusson az akadémiájára, amikor kedve szottyan.

A megjegyzésre eszembe jut Silas – aki képes minden további nélkül ki-be varázsolni az embereket az akadémiáról. S ha ő Ravin belső embere… ezt inkább megtartom magamnak. Ahogy a portré dolgát is. A tudás hatalom, és alaposan meg kell fontolnom, mikor veszem elő a tegezemből ezeket a nyilakat. Eljön majd az ideje.

Akkor cselekedj, ha biztos vagy a dolgodban, sose vaktában!, szólal meg a fejemben Bristara intése.

– A mai óráid alatt előkészítem a dolgozószobádat, hogy hozzáláthass a hamisítványaidhoz.

Bólintok. Logikus, hogy a továbbiakban nem a kerevete lesz a műhelyem, amikor már van sajátom. De miért nem eleve ott kezdtem?, ötlik fel bennem a korábbi kérdés. A szemem sarkából Kaelisre sandítok, miközben az ételemet piszkálom. Pillantásom a szájára esik: elhúzza, miközben a tányérja mellett fekvő nyitott könyvet lapozgatja.

Azért feszengünk, amit a tegnap esti lakoma előtt mondtunk egymásnak? A határok miatt, amiket legszívesebben átléptünk volna, de most… most, hogy itt vagyunk, inkább az ellenkezőjére szavaznánk?

A csend tapintható, és a lehető leggyorsabban belapátolom a reggelimet.

– Gyere vissza délután, hogy hozzálássunk a munkához!

Félúton az ajtó felé megtorpanok. Ezer közül is felismerek egy parancsot.

– Azt fogom tenni, amit jónak látok.

Kaelis a tenyerére támasztja az állát.

– Ne feledd, Clara, azt kell hinniük, hogy eszelősen szerelmes vagy belém. Nem pedig kerülsz. Nehogy a végén visszakerülj a Halazarba.

A nem éppen burkolt fenyegetésre tűk ezrei ropják a bőröm alatt. Megvető fintort küldök feléje, és egy röpke pillanatra elcsípem, ahogy megenyhül az arca. Mint aki rájött, hogy igazán nem kellett volna odaszúrnia. De nem kap esélyt arra, hogy helyesbítsen, inkább indulok az órámra.

Mihelyt utolérem a többi tanoncot, rögtön megüti a fülemet az őszi avar zizegését idéző pusmogásuk. Sokan meg sem próbálják leplezni, szemük cikázik köztem és a barátaik között, miközben arról sutyorognak, hogy a főasztalnál ettem, váratlanul beköltöztem Kaelis lakosztályába, és mindarról, amit eddig elcsíptek a kapcsolatunkról.

Felszegem a fejem, és szélesen mosolygok, ami sokkal könnyebben megy azután, hogy Luren fürgén mellém lép, Sorza és Dristin pedig beáll a balomra.

– Jól vagy? – kérdi Luren aggodalommal terhes hangon.

– Máshogy is lehetne egy újdonsült hercegnő? – jegyzi meg Dristin szárazon. – Egy lépéssel közelebb a nemességhez.

– Igen, de csak úgy, hogy Kaelis jegyese – mutat rá Sorza, ami Dristinbe fojtja a szót.

– Jobban nem is lehetnék – facsarom ki magamból. Fenyegetés vagy nem, Kaelis fején találta a szöget a látszat fenntartásával. Elég hangosan beszélek ahhoz, hogy a körülöttünk levők is hallják. – Örülök, hogy végre elkészült a lakrészem a lakosztályában. Már alig bírtam nélküle.

Sorza velős pillantást vet rám, és lassít. Követem a példáját, előreengedjük Dristint és Lurent. Hamar szóba elegyednek. A Kel halálát követő hónapokban Dristin mindig gondoskodott arról, hogy legyen valaki Luren mellett, ami jót tett neki.

– Biztosan jól vagy? – kérdi Sorza fojtott hangon, újra magára vonva a figyelmemet.

– Persze, nem megmond…

– Tudom, mit mondtál – vizslat Sorza. – De nem úgy gondoltad.

– Dehogynem – makacskodom.

– Clara…

Megtorpanok, amivel őt is megállítom. Dacosan a szemébe nézek.

– Ott vagyok, ahol lennem kell, Sorza! – Kérlek, értsd meg, és hagyjuk ennyiben!, könyörgök kimondatlanul.

Biztosan felfogja, mert egy röpke biccentéssel továbbmegyünk.

Az osztályterem buzog, mint egy méhkas, miközben mindenki helyet foglal a párbajkör körül. Magam mellé teszem a batyumat a padlóra, és kényelembe helyezkedek, a portrén látott királynőnek képzelem magam. Ünnepélyes. Trónra termett.

– Ma hármas csoportokban fogtok kísérletezni az egyszerre két ellenséggel vívott párbajjal. – Vaduin átvág a központi arénán, a tekintete végigfut a tanoncokon. – Mert attól, hogy semmi nem garantálja az igazságos harcot, még nem szabad feladni…

A hideg mind mélyebben beeszi magát az akadémia épületébe, ugyanolyan egyenletes tempóban, mint a kérlelhetetlenül telő idő.

A Minden Érmék-nap után az órák újra visszatérnek a rendes kerékvágásba, csakhogy a professzorok nem győzik aláhúzni minden egyes óra fontosságát, mintha az lenne a legeslegutolsó a Kardok Hármas-próbák előtt. Kész szerencse, hogy miután úgy igazán felfogtam, mit is várnak el a professzorok, végre belerázódok a saját ritmusomba. Noha az akadémián kénytelen vagyok nem a magam módján festeni, vetni vagy olvasni… azért megy.

Esténként a Twino keze munkáját dicsérő hevenyészett vázlatokkal foglalkozom, amiket Jura egy pergamenlapon a zsebembe csúsztatott a Minden Érmék-napról visszafelé menet. Összevetem őket az első, emlékezetből rajzolt skicceimmel, finomítom, aztán újra összevetem őket, alszok rá egyet, aztán folytatom a finomítást.

Hiába lakok a lakosztályában, alig látom Kaelist. Ami meglepően furcsa. A közös reggelik során kevesebbet beszélgetünk, mint amikor még csak néhanapján futottunk össze az iskola épületében. És e ritka alkalmakkor is csak a hamisítványaimról.

– Ígéretes. – Amikor összpontosít, nehézkes és mély hangon beszél, pláne a második teája előtt. Kissé összehúzza a szemöldökét, miközben a vázlataimat vizsgálgatja a hajnali fényben, ami elárulja, hogy nehezére esik belekötni. Egyre több ilyen apróságot veszek észre rajta.

– Gondolod?

– Igen, bár azt hiszem, még lehetne rajta csiszolni. – Kaelis az egyik vonalra koppint. – Nézd, ez milyen esetlen! Valahogy így nem lenne… – felkap egy pennát, és ráfirkál a rajzaimra – …sokkal természetesebb?

– A természetes még nem jelenti, hogy helyes vagy pontos – vágok vissza.

– De igen, mert amit én természetesnek érzek, az általában helyes és pontos.

– Vicces, mert ez általában rám is áll.

Addig folytatjuk egymás munkájának összefirkálását és a szócsatát, amíg a harangszóra el nem indulok órára.

Aztán megint. És megint. És megint.

Valahányszor esténként elindulok, vastag gyapjúkabátba burkolózom. Kaelis elfogadta, hogy ha esélyt akarok arra, hogy befogadjanak valamelyik házba, nem vonulhatok önkéntes száműzetésbe a lakosztályában. De magam sem tudom, melyik légkör nyomasztóbb: Kaelis otthonáé vagy a közös tereké, ahol minden tanuló és tanonc úgy néz rám, mintha nőtt volna még egy fejem.

Egyedül a színes baráti társaságom körében lélegezhetek fel. Miközben órákig elvagyunk a könyvtárban vagy a kandalló előtt összebújva, gyakorolunk a közelgő Kardok Hármas-próbákra. Vagy azokban a ritka pillanatokban, amikor visszamegyek a régi szobámba, hogy titokban eddzek Alorral. Gyorsan tanul, és úgy vág az esze, mint a mindig magánál tartott tőre. Azon kapom magam, hogy a közös munka során még rám is ragad egy-két új fogás.

Egy nap a szokásosnál később éppen a gondolataimba merülve bandukolok vissza Kaelis lakosztályába, amikor megszólít egy hetek óta nem hallott hang.

– Clara, van egy perced?

Összerezzenek. Silas támaszkodik egy kőboltívnek.

– Mi az? – Megállok, de nem közelítek felé. Még mindig ismeretlen tényező. De még nem merek lépni. Még mindig nincs a markomban perdöntő bizonyíték, amiből így vagy úgy, de biztos lehetek abban, hányadán is állok vele.

– El akartam mondani neked, hogy a nemesek nem tudnak leszállni rólatok. Nem győztétek meg őket Kaelisszel, hogy a szerelmetek igazi.

– Mégis, honnan tudhatnád, ha sosem hagyod el az akadémiát? – kérdem tapogatózva, eszembe jut, eleinte mennyire ódzkodott a távozástól.

– A folyosón sok mindent hallok.

– Akárcsak én.

– Helyes, akkor tudod, hogy be kell dobnod magad, hogy meggyőzd őket.

Bosszúság lobban bennem.

– Mit javasolsz? Vágjam hanyatt magam a nagyterem asztalán, és tegyem szét a lábam, hogy Kaelis a nyílt színen megkaphasson? – A gúnyban tocsogó szavaimat őszinte kíváncsiság hatja át. Őszintén érdekel, Silas készült-e valamirevaló tanáccsal. Persze nem biztos, hogy megfogadnám.

– Azt talán ne. – Félmosolyra húzza a száját, ami rövid úton lehervad. – Mindjárt itt a Kardok Hármas-próbák előtti szünet. Akkor csinálj valamit, hogy elhitesd velük.

Nem is olyan szörnyű javaslat…

– Arra is van tipped, mit tehetnék?

– Menj el az udvarba. Vagy legalább a korona napfordulós ünnepségeire. Az Oricalis-nemesek mindig tartanak valamit, valahol. Jelenj meg, csapj hűhót, mint az estélyen, csak éppen… nagyobbat.

– Majd meggondolom. – Távozóra fogom.

Elkapja az alkaromat. Egy hang nélkül került mellém.

– Clara… – Silas kivár, az arcomat lesi. – Tettem… tettem valamit, amivel megsértettelek?

– Ugyan már! – Mosolyt erőltetek magamra, nehogy lemálljon a hidegvér álarca. – Csak éppen rengeteg a dolgom. Elvégre közelegnek a Kardok Hármas-próbák, és nem vagyok olyan erős olvasásban, mint kellene. Így gondoskodnom kell róla, hogy vetésből és festésből átmenjek, különben mehetek a malmokba.

– Igaz. – Elenged.

Elindulok, aztán megállok. Visszafordulok feléje, és mire észbe kapnék, felteszek neki egy kérdést, aminek minden szavát rögtön meg is bánom.

– Silas, tényleg az én oldalamon állsz?

De nyoma vész, mire újra felé fordulnék. Mintha eleve ott se lett volna. Csak állok, és a hideglelős hangulattal mit sem törődve várom a választ. Mindhiába.

A napok hetekké sűrűsödnek. Az ősz egy szeles búcsúnappal végképp leteszi a lantját, hogy a tél felvehesse. A szétszórt levelek a homokóra szemcséiként emlékeztetik a tanoncokat arra, hogy egy hajszálra vannak a Kardok Hármas-próbák.

Engem pedig arra, hogy fogytán az időm.

A Nagyok Szentélyében dolgozom. A ritmusváltás új ötleteket tol előtérbe a hamisítványaim dolgában. Ezával még mindig vérebekként kerülgetjük egymást, csak ugatunk, de harapni nem merünk. Segítek Sorzának rájönni, hogyan fesse meg a saját kártyáját, és az ő vonalvezetését látva nálam is eljön a végső áttörés.

Aznap hajnalig gürcölök. Másnap pedig, mihelyt belépek az étkezőbe reggelizni, bemutatom Kaelisnek a hamisítványaim végleges terveit.

Kínosan hosszú ideig tanulmányozza őket egy szó nélkül. A szeme végül az enyémet keresi.

– Igen. – Egyetlen szó, mégis, minden ízem lelkesen megbizsereg. A szeme izzó zsarátnokként lobban fel. Heteken át merő közönnyel nézett rám, és most döbbenek rá, mennyire hiányzott ez a szenvedély.

Szeress, gyűlölj, de csak akkor nézz rám, ha a létezésem lángra lobbant… Csak az ajkamba harapva tudom megállni, hogy ezt ki is mondjam, és kiverem a fejemből a gondolatot.

– Most jöhet a festési szakasz.

– Már gondolkodtam rajta, és…

– Ezek különleges kártyák, amikhez különleges anyagok kellenek, hogy hihető legyen a hamisítvány. Az apámat nem lehet átverni hétköznapi tintával vagy papírral. – Kaelis feláll, láthatóan a fejébe vette, hogy az ő terve lefőzi az enyémet. Az érzés nagyjából kölcsönös.

– A Világ-szobor körüli víz? – tippelek.

– Helyes gondolatmenet, de mégsem: a Világ-kút vize nem működne. Csak egy igazi kártya válna aranyszínűvé.

– És ha a véremmel festeném? – Mint a többi kártyát.

– Tény, lenyűgöző vagy, de ehhez mást, ugyanolyan ősit és hatalmasat kell bevetnünk, mint a Világ kútja.

– Mégis, mi lenne az? – kérdem karba tett kézzel. Remélem, nem süketel, mert meg sem akarja hallani az én mondandómat.

– Órák után azonnal keress fel. Add elő a legszerelmesebb mentegetőzést azoknak, akik annyi idődet elrabolják. – Ha nem csal a fülem, talán… féltékeny? Biztosan csak képzelem, hiszen, ha ennyire szüksége lett volna rám, hetek óta pontosan tudja, hol talál. – Mert ma nem velük fogsz vacsorázni.

– Hanem mit fogunk csinálni? – És miért kergül meg így a szívem?

Kinyitja a száját, de a becsöngetés belefojtja a szót. Így somolyog.

– Indulás, Clara! Gyere vissza mielőbb! Ígérem, érdemes lesz kivárni.

41

MÉG A JÓ NAPOKON IS NEHEZEMRE ESIK ODAFIGYELNI Las Rothou professzor bágyadt, ábrándos olvasási előadására. De ma még rosszabb. Az első csengőszóra pakolni kezdek.

Amikor Luren felveti a közös ebéd ötletét, a lehető leghangosabban hirdetem, hogy az igazgatónak – „Mármint a vőlegényemnek!” – szüksége lesz rám délután.

Egész délután. Ne várjatok meg a vacsorával. – A rend kedvéért megspékelem egy kacsintással.

A teremben nem egy diák fejezi ki az undorát valamilyen zajjal, intéssel vagy fintorral. Ügyet sem vetek rájuk. Nem hagy nyugodni Silas intése – figyelmeztetése. Kételkednek. Egyszerűen muszáj megragadnom minden lehetőséget, hogy aláhúzzam az egymást iránti mély „szerelmünket”.

Kaelis lakosztályába visszatérve végül a dolgozószobájában, az asztala fölé görnyedve találok rá.

– Valaki nagyon céltudatos!

– Honnan tudod? Fel sem néztél. – Csípőre teszem a kezem.

– A lépteiden hallom. Más a ritmusuk, amikor célod van.

– Ezt erősen kétlem, mert nekem mindig van célom. – Prisshez lépek, aki a kereveten terpeszkedik, és leguggolok, hogy lerójam a tiszteletemet a kötelező állvakarás-adaggal.

Kaelis szeme ránk villan, egyenesen a bozontos társára.

– Áruló.

Priss úgy nyújtja a nyakát, mintha bosszantani akarná. A gazdája a szemét forgatja.

– Nem mehetnénk oda, ahol ezeket a különleges készleteket találjuk? – állok fel.

– Tűkön ülsz?

– Igen. – Nem tagadom, minek is tenném? Az asztalához lépek. – Min dolgozol?

– A Csillag megszerzésén. – Kaelis becsukja az eddig bújt főkönyvet, mielőtt belekukkanthatnék. Visszateszi az asztalfiókba, rázárja. – Mivel nemsokára végzel a hamisítványaiddal, ideje rátérnem az utolsó Nagy megszerzésére. Utána fel fognak pörögni a dolgok. Meg kell kaparintanom a Világot, mielőtt az apám rádöbbenne, mi történt.

– Azt mondod, tudod, hol van a Csillag? – Ha jól rémlik, olyasmiket mondott, hogy ne aggódj és bízd csak rám.

– Tudom. De kideríteni, hol van valami – vagy valaki –, és eljutni oda, az két külön rejtély, ami külön megoldást igényel.

– Hol van? Talán segíthetek.

– Ezzel nem. – Megrázza a fejét, és feláll. – Mindent a maga idejében. A Csillag egyelőre maradjon a helyén, gyanút keltene, ha elkapkodnánk, és a végén még elköltöztetnék. Most pedig kövess!

Nem engedek, még akkor sem, amikor megkerül.

– Segíthetek!

– Clara…

– Azt akarod, hogy bízzak benned, ugye? Nem úgy volt, hogy egy hajóban evezünk?

Felsóhajt, és a hajába túr. Ugyan felel, de nem néz a szemembe.

– Okkal hiszem, hogy a Csillag a Halazarban van, de legalább megjárta. Hogy melyik, egyelőre rejtély. De ki fogom deríteni. – Azzal visszanéz rám. A pillantásából áradó őszinteség a szavait is átitatja. – Ettől még megfogadtam neked, hogy nem mész vissza oda, és állni fogom a szavamat.

Nagyot nyelek.

Megnéz magának, a habozásom a legkevésbé sem kerüli el a figyelmét.

– Hacsak nem akarsz…

– Nem, igazad van. Így is nyakig ülök a munkában. – Talán gyáva vagyok. De… én nem mehetek vissza oda. Ezt Kaelis is beláthatja.

– Ha úgy látom, segíthetsz, szólni fogok. – Megenyhülő tekintettel néz le rám. Alig tudom viszonozni. Nem kell a szánalma… még akkor sem, ha jogos.

– Ha a Csillag a Halazarban van, nem hagyhatod ott rohadni. – Erőnek erejével állom a tekintetét. – Még akkor sem, ha végül mégis kell a segítségem. Muszáj minél előbb kihoznod.

– Kihozom, mihelyt meg tudom oldani. – Elég komolynak hangzik. De…

– Mióta lehet már odabent? – Vajon érzékeltem volna egy másik Nagyot az ottlétem alatt? Bár az akadémia többi Nagy Arkánuma és a többi arkánista között mákszemnyi különbséget sem éreztem.

– Nem tudom.

– Mi ez a nagy nemtörődömség? – Heves él harsan a szavaimban.

– Clara, egy elhamarkodott lépéssel kockára tenném magamat, a Csillagot és az egész tervünket. – A mi tervünk, nem csak az övé. És ez megdermeszt. – Megteszem, amit kell, ami nem mindig szép vagy kedves. – De hol az együttérzés, amit elvárnék, amikor egy halazari fogolyról beszélünk? Félrenézek. Kaelis egy tyúklépést tesz felém. – Nemsokára. Nemsokára megszerzem a Csillagot, a gazdát, és megidézhetjük a Világot. Mihelyt a kezembe kerül, minden rendbe jön, ígérem.

– Köszönöm. – Egyelőre ennyiben hagyom, remélem, maradéktalanul kihallja belőle, mi mindenért hálálkodom. Kaelis bólint és kezet nyújt. Elfogadom.

Kivezet a dolgozószobából, át a hálóján, s onnan a gardróbból induló alagútba. Leereszkedünk rajta, mintha a Világhoz tartanánk, aztán lekanyarodunk egy olyan járatba, ami eddig fel sem tűnt. A lépcső egyre keskenyebb és kopottabb lesz. Úgy közelednek egymáshoz a falak, mintha össze akarnának szorítani minket.

Másodjára tölt el az ismerős, természetellenes érzés. Csakhogy ezúttal mentőövet nyújtanak az összefonódó ujjaink. Mintha csupán az ő akarata tenné lehetővé az ittlétemet. Minden egyes lépéssel érthetetlen félelem ver gyökeret bennem, hogy ha elengedném, bekebeleznék az árnyak. És engem is. És örökre csapdába esnék e mélyben.

Minden fény kialszik. A fagyos hidegtől minden hajszál égnek áll a tarkómon, és vacog a fogam. De Kaelis nem hátrál. Még vaksötétben is a megszokott, egyenletes tempóban vezet. Rajta semmi nyoma az eszelős energiának, ami az első látogatásomkor, vagy éppen most eltölt.

Egyetlen csettintéssel hideg lángok lobbannak az elfeledett fáklyákban, amik szag és füst nélkül égnek. A fény egy ismerős ajtó faragott felszínén táncol. Önkéntelenül odakapom a szemem, ahol annak idején Silas az életem megmentése után ledobott a padlóra. A vér eltűnt. Ő pucolta fel? Vagy a hely varázsereje tüntette el?

– Hogy bírod? – torpan meg Kaelis egy kérdésre. – Itt minden csupa rontás, hogy távol tartsa az embereket.

– Ez megmagyarázza ezt a kényelmetlen érzést – morgom, és visszasandítok a teljes sötétségre, ami elnyelte az ide vezető járatunkat. Most, hogy kijutottam belőle, a meleg lassan visszatér a lábujjaimba. Az is lehet, hogy eleve csak a Nagy Arkánumként velem született képességeimnek köszönhettem, hogy először önerőből átjutottam.

– A Bolond jobb szeretett egyedül dolgozni… és megtartani magának a felfedezéseit – mondja Kaelis elismerően.

– A Bolond? – ismétlem, biztos csak a fülem csengett.

Vigyorogva bólint.

– Bár láthatnád a képedet…

– Azt mondod, a Bolond… itt volt?

– Az akadémia a Bolond régi kastélyára épült.

– Azt hittem, az akadémia a Revizai Királyság egy régi erődje volt. – Most, hogy belegondolok, az épület mindig egész jól festett – sokkal modernebbnek annál, amit egy több mint ezer éve elbukott királyság építhetett volna. De a Bolond még annál is régebben létezett. Valami nem stimmel.

– Az övé volt, mielőtt az övék lett. Minden a múltra épül. Átnevezik és újrahasznosítják. Aztán újra felhúzzák a rég elfeledett időkre… – Kaelis az ajtóra pillant. Az arcán táncoló fény túlvilági külsőt kölcsönöz neki. Az orcája beesettebbnek tűnik, az orra élesebbnek, a szeme pedig… a szeme olyan mohósággal ragyog, hogy akkora rémület üti fel a fejét a zsigereimben, amekkorát hónapok óta nem éreztem a közelében. – Maradj mellettem, Clara! Ez az út csalóka… de ha valaki, te biztosan képes leszel megtanulni.

– Te pedig megmutatod? – Feléje csoszogok, feltűnik, hogy a Minden Érmék-nap estéje óta még egyszer sem voltunk ennyire testközelben egymáshoz. A szívem vágtába kezd. Nehogy megtudja, hogy már jártam itt korábban! Feltámad bennem egy kósza gyanú, hogy Kaelis nem repesne az örömtől ennek hallatán… Alig tudom megállni, hogy ne dörzsöljem meg a nyakam ott, ahol a fény legutóbb megmart.

– Igen. Neked, és csakis neked! – suttogja.

Az ajtó felé fordul, mielőtt megemészthetném annyira a vallomását, hogy felelhessek rá. Kaelis a mellkasához emeli a kezét, aztán színpadias mozdulattal elkapja. Három kártya emelkedik ki a kabátja belső zsebében tartott pakliból, hogy a levegőben lebegjen. Egyetlen csuklómozdulattal az ajtóhoz csapja őket. Fény önti el a rejtett mintákat a szimbólumok látszólagos zűrzavarában.

Mint legutóbb, az ajtószárnyak némán lendülnek befelé, hogy feltáruljon a sötétség folytatása.

– Pontosan kövesd a lépteimet! – Kaelis még erősebben szorítja a kezemet.

– Értettem. – Nagy levegőt veszek, és a feketeség eleven falán át belépünk a kopár fényű, sima homokpadlójú csarnokba. A falakat a már ismerős pengevékony fénypászmák szegélyezik. Szinte érzem, ahogy a húsomba mélyednek, de nyugalmat erőltetek az arcomra és a mozdulataimra.

Kaelis a tőle megszokott, szinte természetellenes kecsességgel mozog. De itt még ezt is képes fokozni, ahogy a lába lendítésével a pászmák alatt és körül tekereg a testével. Amennyire tőlem telik, mindent megteszek, hogy utánozzam a mozdulatait a fénycsíkozta homokon. Valami titokzatos módon pontosan tudja, honnan fognak felbukkanni a sugarak, és mindig egy lépéssel előttük jár. Nem csak ő boldogul, de engem is könnyedén végigvezet.

A szoba túlsó végén Kaelis lassan fellélegzik, leengedi a vállát, ami annyira feszült, hogy kis híján a füléhez ért.

– Mi volt ez a szoba? – Gondosan fogalmazok, nehogy lebukjak, hogy nem először járok itt.

– Mennyire ragaszkodsz ahhoz a kabáthoz?

– Miféle kérdés ez?

– Remélem, nem túlságosan. – Makacsul kerüli a kérdést, miközben várakozón nyújtja a kezét.

– Nyilván tudsz nekem szerezni egy másikat. – Lerázom a kabátomat, előre tudom, mi fog történni, de a szerepben maradok.

– Bármilyet, amit csak megkívánsz. – Kaelis átveszi. Ezúttal sem fejti ki, rám bízza, hogy kihüvelyezzem a szavaiban rejlő célzást. – Most pedig figyelj!

Kaelis bedobja a kabátot a terembe. Felröppenni is alig van alkalma. Mihelyt széttárul, egy fénypászma bukkan fel a semmiből. A kabát kettéhasad. A villámgyorsan villódzó fények eszelős cápafalka módjára marcangolják a darabokat, végül a maradványok alig látható cafatokként záporoznak a padlóra… mintha por vagy homok hullana.

– Egek! – Ha Silas nem siet a segítségemre, felismerhetetlen maszszaként végzem. Már nem csodálom azt az apró csontszilánkot; nem sok maradhatott azokból, akik itt haltak.

– Ezért kellett pontosan követned engem.

– Honnan tudtad, hol fognak felbukkanni a fénysávok?

– Egy mintát követnek – mondja, mintha tudnom kellene, pedig épp ellenkezőleg.

Folytatom a kérdezősködést, nem hagyhatom, hogy tökkelütöttnek érezzem magam.

– Azt kérdeztem, mi ez a terem… Hogy működik? Milyen kártyák alkották? Hogyan tartja fenn magát a mágia?

– Ez a Bolond ereje. – Kaelis sarkon fordul, és végigvezet az alagúton. – Amúgy ügyesen tartottad a lépést.

– Jól hallom, lenyűgöztelek?

– Nem mondhatnám. Tudtam én, milyen hajlékony vagy. – A hangja mély, a hátravetett pillantása pedig már-már félreérthető.

– Csakugyan?

– Hónapok óta szemmel tartalak. Megkönnyíti a dolgom, hogy időközben beengedtelek a lakosztályomba.

Lefékezek az alagútban. Kaelis szeme az enyémre villan, égnek szalad az egyik sötét szemöldöke.

– Akkor miért bánsz velem úgy, mintha púp lennék a hátadon, mióta beköltöztem?

– Ne ess túlzásba.

– Dehogy esek. – Dacosan a szemébe nézek, mire fújtatás és sóhaj keverékével jelzi a megadását.

– Mert… – Egyetlen szó, amire végigfut a hideg a hátamon. – A gondolat, hogy ott vagy, velem… őrjítő. – A zárszó indulata reszelős mélységet kölcsönöz a hangjának.

– Mennyire őrjítő?

Kaelis szeme izzik az erőtlen fényben.

– Ne akard tudni!

– Van ám bőr a képeden, hogy megmondd nekem, mit akarjak, és mit ne!

– Tisztán és világosan kifejezted, mit, milyen megvetést érzel irántam.

– Ami kölcsönös – szögezem le magabiztosan.

– Valóban? Áruld már el, hányszor bántam veled utálatosan. Vagy megvetően. – Kaelis vár. Kinyitom a szám, aztán lassan becsukom. Az utóbbi időben visszahúzódó volt, de nem lenéző… mi több, hónapok óta nem éreztem tőle semmi rosszindulat-féleséget. Pont az hiányzott, hogy cserben hagyjon a nyelvem, és kételkedjek abban, amit gondolok vagy mondok. Kaelis egy alig hallható sóhajjal továbbhúz, mintha egy ilyen pillanat elől bármibe fejest ugranánk, ami ránk vár. – Erre!

Befordulunk egy sarkon. Hőség és fény zúdul rám. Pislogok, azonnal könnyekre fakadok. Egy tűzfal zárja el az utunkat.

Kaelis épp előtte áll meg. Az örvénylő lángok olyan ádázul morognak, hogy saját szelet keltenek, ami zsarátnokot kever a hajába, arannyal emelve ki a lilásfeketét.

– Bízol bennem? – A keze a kezemre feszül, és visszanéz felém.

– Micsoda kérdés ez?

– Ez nem válasz.

Tudom én azt. Igazából megbízom Kaelisben? Felnyársal a sötét szemével, amiben már lángok pislákolnak. Mint aki azt hiszi, hamarabb meglelheti bennem a választ, mint én magam. Olyannak ismertem meg, aki a végtelen nagyképűségében tényleg ezt gondolja.

– Bízol bennem? – A lángok bömbölésétől alig hallani a megismételt kérdést.

Sóhajtok egyet.

– Igen.

Satuszerű szorításba zárja az ujjaimat, és beleveti magát a tűzbe. A sokktól még egy sikolyra sem futja, ahogy magával ránt.

De lángok helyett csupán hűvös szellő cirógat. Kaelisszel két lángsor között állunk, azokat hamukupacok szegélyezik: egykor nyilván emberek lehettek. Ennyi elég ahhoz, hogy felmerüljön bennem a kérdés…

– Valóság ez egyáltalán? – A kérdés közben verejtékcseppek csurrannak le a tarkómon.

– A legjava az. – Kaelis a következő falhoz kísér, mielőtt áthúzna rajta. – De a tűzben rések nyílnak, amiket illúziók töltenek ki. Csak ott kelhetsz át biztonságban, ahol én mutatom.

Sértetlenül átkanyargunk a túloldalra.

– Hogy sikerült rájönnöd erre az egészre? – kérdezem, miközben nekivágunk a következő alagútnak.

– Ráérősen, próbálkozva, ösztönösen. – Vállat von, mintha semmiség lenne.

– Veszélyes próba szerencse játék. – Őszintén utálom, amikor ilyen hatásvadász. Arra késztet, hogy még keményebben akarjak gürcölni.

– Mint minden. – Amikor visszapillant rám, önkéntelenül felötlik bennem, hogy nekem szánta a megállapítást.

– Most mi következik? – A kettőnk dolga helyett inkább térjünk vissza a mostani feladatra.

– Egy terem, ami megérzi az érzéseket… minden negatív vagy dühödt gondolat vagy érzelem savval tölti meg a helyiséget. De ha a szoba elég sokáig száraz marad, kinyílik a szemközti ajtó.

– Kardok. Botok, Kelyhek… – érvelek. – Az utolsó szobának az Érmékhez lesz köze?

Bólint, majd megtorpanunk a következő terem küszöbén. A falait zúzott kristálypor borítja, sziporkázik a központi gömb fényében.

– Ezen a szobán pofonegyszerű lesz átkelni. Csak annyi a dolgod, hogy légy boldog.

Mire felelhetnék, Kaelis beránt a helyiségbe. „Légy boldog” – fut át az agyamon botladozás közben. Mégis, mikor engedtem meg magamnak legutóbb a puszta boldogságot? Mikor volt rá utoljára okom?

Ismeretlen forrásból folyadék szivárog a szobába, a bokámig gyűlik. A bőrcipőm halkan sistereg. Apró buborékok támadnak. A sav enyhe, de kétlem, hogy sokáig tartana átrágnia magát.

– Clara – suttogja Kaelis, hogy rá figyeljek. A legkevésbé sem esett kétségbe attól, hogy talán megfullad és feloldódik egy szobányi savban. A féloldalas mosolya elárulja, hogy tényleg komolyan gondolja, hogy nem alakoskodik előttem. – Engedj el mindent, csak egy kicsit!

– Mondani könnyű! – Idegesen nevetek. A sav újra emelkedik. Amikor ellepi a cipőmet és a lábfejemet, elkezd beszivárogni a nadrágomba, és égetni a bokámat, zakatolni kezd a szívem. Szívesen elengedném a fájdalmamat és a félelmeimet – próbálom is –, de valahányszor igyekszem kiverni a fejemből a próbatételeimet, annál erősebben gondolok rájuk.

– Táncolj velem! – A váratlan kérés elcsendesíti a bennem örvénylő indulatok és kétségek keverékét.

A sav emelkedése abbamarad.

– Micsoda?

– Ugye, tudsz táncolni? – Némi kétséggel kínálja a kezét.

Fitymálva elfogadom.

– A klubban szinte minden este volt tánc.

Ahogy megperdít engem, megperdül a világ is. Egyszerű négylépéses. Olyasféle tánc, amit az ember elsőként tanul meg, de ő cifrázza annyira, hogy ennél sokkal többé váljon. Eléggé ahhoz, hogy tompítsa a növekvő fájdalmat, és semmi más ne számítson, csak ő.

– Tudod, milyen bosszantó vagy? – jegyzem meg, ahogy a tenyere a derekamra szánkázik.

– Most éppen miért? – A lábmunkája párját ritkítja.

– Mert olyan állati jó vagy mindenben.

– Nem mindenben. – A mosolya megmarad, de bánat felhőzi.

– Mondj egyvalamit, amiben rossz vagy.

– A bizalomébresztésben. – A szavai súlyosak, mintha húznák már egy ideje a vállát. – Pontosabban a bizalom elnyerésében.

– Az előbb a szó szoros értelmében tűzbe mentem érted, Kaelis. Öt hónapja még legszívesebben elvágtam volna a torkodat… én mondom, ne becsüld alá a saját képességeidet.

Egy piruett közben közelebb húz magához. Az ajka a fülemet cirógatja.

– Az Arkánum-kehely óta fel akarlak kérni. Mióta a saját szememmel láttam őt az estélyen.

– Pedig nem tűnsz féltékeny típusnak – mondom.

Kihúzza magát.

– Nem jellemző rám. De te… veled mindig… más.

– Mégis, miért? – Nem azért kérdezem, hogy a szót szaporítsam. Őszintén érdekel.

– Mert… – Halvány mosoly játszik a szája sarkán. – Miattad.

– Hogy érted ezt?

– Valahányszor meglátlak, azt is látom, milyen lehetne a világ. A szemközti ajtó minden figyelmeztetés nélkül felragyog, a sav pedig teljesen eltűnik. A cipőm és a nadrágom hirtelen megszárad, a bőr és a kelme összeforr, mintha a maró folyadék sosem létezett volna. Bármiféle mágia munkál is itt, tényleg elképesztő az ereje.

A következő szoba felé menet elképzelem, milyen lehet a Bolond állítólagos titkos műhelye. Ha valóban létezik – és az akadályok fényében ebben lehet valami –, mit védhet a Bolond minden erejével? Milyen kulcsfontosságú dolgot rejthet a kártyahamisítványok festéséhez?

A következő szoba úgy nyeli el az örömteli ámulatomat, mint az előző a savat. A padlót csontvázak lepik, kivétel nélkül emberiek. A legtöbb olyan korhadt, hogy kezd komposzttá válni, de akadnak olyanok is, amelyek fénylenek, mint a tiszta porcelán.

Mióta beléptem ide, és megláttam a csontszilánkot, s megéreztem a fény vágását, tudtam, hogy itt emberek haltak meg. De a futó megérzés korántsem ugyanaz, mint… ez. Ez nem csontdarabka, ami alig nagyobb, mint a porszemcsék, amik lassacskán elnyelik. Vagy a hamukupacok. Ha jól sejtem, a harmadik szobában a sav nyomtalanul elemészti az áldozatait. De ezek emberek érintetlen maradványai, amiket a sorsukra hagytak. Csak ekkor döbbenek rá igazán e csapdák kegyetlenségére.

– Ez mind… igazi?

– Igen. – A hangja gyászos.

– Egyszerűen itt hagytad őket? – A szemem Kaelis és a csontvázak között ingázik. – Nem tiszteled a halottakat? – Az első három teremben vajmi keveset tehetett volna a maradványokért. Bezzeg itt…

– Kezdjük ott, hogy ezek betolakodók.

– Miért, te nem? – szúrom közbe.

– Ez az én akadémiám.

– Ez meg a Bolond műhelye, nem? Ezért kell neked is belopóznod ide. Mint nekik.

Kaelis kinyitja a száját. Becsukja. Összeszorítja az ajkát. Aztán újra kinyitja a száját.

– Nos, ha az én csontjaim itt lennének, én is azt várnám, hogy intő jelként itt maradjanak.

Erre hitetlenkedve felhorkanok.

– Komolyan! – szögezi le. – Különben is, hiába akarnám elhozni a maradványokat, nem lenne biztonságos.

– Nem?

– Ez a végső teszt tulajdonképpen egyszerű, csak tökéletesen, azaz majdnem tökéletesen kell elvégezni. Aki belép, nem kelthet a levélzizegésnél hangosabb zajt. Bármit is lát, bármit is csinálnak a növények… – Felfelé mutat. A falakat ellepik a mennyezetről letekergő indák. Odafentről virágok tucatjai lógnak alá, élénkvörösek, mint egy táncos ajka.

– A búcsúcsók – dünnyögöm.

Kaelis meglepett arccal kapja felém a fejét.

– Ismered az alkonyrózsát?

– Meglep?

– Nem néztelek botanikusnak.

– Nem vagyok az… de egy jóbarátom igen. – Ren egyetlen pillantással bármit képes kicsíráztatni. – A virágpora belégzése teljes bénulást okoz, a szív és a tüdő sem ússza meg. A bőrhöz érve csontig rágja magát. – Nem csoda, hogy olyan tiszták az itteni csontvázak.

Kaelis bólint.

– Ha nem akarsz úgy járni, mint ezek a hívatlan vendégek, olyan halkan mozogj, ahogy tőled telik. Készen állsz?

Bólintok.

Előremegy, én követem. Nincs „helyes” út, ettől még inkább követem a lépteit. Sompolygásban bőven van tapasztalatom. De a szobát betöltő csontvázak üres pillantása végtelenül nyugtalanító, még a Halazar borzalmai után is.

Óvatosan átmászunk néhány jókora sziklán a terem közepén, amiket nyilván azért állítottak oda, hogy az ember a szó szoros értelmében megcsússzon és zajt csapjon rajtuk, mivel a felületüket szinte tükörfényesre csiszolták. A túloldalon elcsípek egy ezüstös villanást. Azzal a lendülettel odafordulok, a lábam önkéntelenül indul el egy csukló felé, amit még mindig övez a fém.

Egy karkötő, törékeny, rajta kerek KK-címer – az ajándékom Arinának, amikor felvették az akadémiára. Nehogy elfelejtsd a kintieket. Ledörgölöm róla a nedves földet, mintha azzal leradírozhatnám az ismerős jelképet.

– Ne! – A szó fájdalmas suttogással tör fel belőlem, de a csendben sikollyal felér. A számhoz kapom a másik kezem, mintha azzal visszavonhatnám, de már elkéstem.

A virágok kinyílnak. Émelyítően édeskés illattal. Virágpor záporozik. A nyakamba szedem a lábam, Kaelis pedig visszanyúl. Az életösztön hajt előre, az egyik kezem a karkötőt, a másik őt szorongatja. A fejemre borítja a kabátját, ő csak félig bújik alá. Hallom az éles szuszogását – minden zajt, amit megpróbál elfojtani a ránk boruló nehéz anyaggal.

Valahogy sikerült eljutnunk a túloldalra, a padlóra roskadunk, miközben újabb virágporeső záporozik ránk. Kaelis szitkozódva dobja vissza a szobába a mállófélben levő kabátot. Dühösen fordul felém, de a könnylepte arcom láttán megbékél.

– Ő volt az. Arina – suttogom rekedten. Kaelis ajka résnyire nyílik a döbbenettől. Megvan a nagy szajré, ami mindent megváltoztat. Megvan minden elképzelhető forrás, amivel alaposan befűthetünk a koronának. Hét lakat alatt őrzik, mert erősebb, mint bármi, amit valaha találtunk, mesélte Arina. A szívemhez szorítom a karkötőt, miközben kimondásra váró, de kimondhatatlan szavak fojtogatnak. Talán valahogy sikerült a Világ nyomára bukkannia? Mindent megváltoztat… Ő is arra jutott, hogy visszahozhatja Anyát? – Nem kellene halottnak lennie. Nem hittem. Én… – Elfojtom a zokogást.

– Clara…

– Nem hagyjuk itt. – Egyetlen pillantással megdermesztem, miközben felém nyúl, nyilván nyugtatás gyanánt. Kaelis szinte észrevétlenül összerezzen. Ha nem meredne annyira a szemem, talán észre sem veszem. – Ki van zárva.

A pillantása visszatér a teremre – a csontkupacra, ami megmaradt a fél szívemből. Ami megmaradt belőle. Egy fél pillanatra mintha tiltakozni akarna, és feleslegesen újra emlékeztetni a veszélyre, de bölcsen megállja.

Ahogy a lenyugvó virágok visszahúzódnak, Kaelis leveszi a hosszú felöltőjét.

– Majd én kihozom.

– Köszönöm! – Suttogom. Az én dolgom lenne, tudom jól. De túl gyenge a térdem. Ennyi darabra törve a szívem egyszerűen képtelen elég erősen verni ahhoz, hogy hajtson engem.

Kaelis megfogja a kezem. Bár nem szól, szavak ezrei rejlenek az érintésében, a lelke tükrében. Egyszerre bocsánatkérés és a közös gyász jele, ami biztosítja, hogy valahogy megérti ezt a kínt.

Elenged, feláll, és visszamegy, hogy összeszedje Arina maradványait.

42

MIRE KAELIS VISSZATÉR, Arina csontjait már betekerte a felöltőjébe, szoros batyuban pihennek annak a férfinak az öltözékében, akinek talán a lelkén szárad a halála. A csontjait dajkálom, a keblemhez szorítom őket, nehogy bármelyik kiessen. Még egyszer, utoljára magamhoz ölelem, miközben visszamegyünk a termeken át, amiket a Bolond tervezett, hogy mindenkit távol tartson a műhelyétől. Az alkonyrózsák alatt újra óvatosak vagyunk. De az ellenkező irányba a csapdák hatástalanok, így könnyűszerrel átjutunk az első három helyiségen. Bár ezen nincs erőm vagy kedvem csodálkozni.

Sajnálom, suttogja minden szívverésem. Sajnálom, visszhangozza minden léptem az akadémia folyosóin, miközben magunk mögött hagyjuk a varázsvédett mélységet. Észérvek harcolnak az érzésekkel. A húgom megállíthatatlan erő volt. Nyers és ádáz, mint a mágia maga. Ennél sokkal jobbat érdemelt volna.

Kóvályogva dőlök a falnak, kétrét görnyedek, és Kaelis felöltőjébe temetem az arcomat. Az ő illatát őrzi, amit föld és édes, gyilkos virágpor tetéz, ami első szippantásra fejbe vág. Nyoma sincs a rozmaringolajnak, amivel Arina a fonatait ápolta. Vagy a levendulás szereknek, amiket azért kezdett használni, mert Jura sütijeire emlékeztették.

Kaelis is megtorpan. A vállamra teszi a kezét, hullámtörő a gyász habjai ellen. Egy oszlop, aminek bátran nekidőlhetek, amíg össze nem gyűjtök annyi erőt, hogy újra feltápászkodjak és továbbmenjek.

– Megállhatunk – suttogja.

– Nem… Haza kell vinnem. – Mintha tudnám, miféle „otthon” maradt még nekünk. Penészlyuk semmiképp. A klubnak vége. Arina talán nem is láthatta a menedéket, mielőtt… de nekünk már csak ez maradt. Az lesz az új otthona. – Kérlek, csak vezess minket a városba.

A herceg ünnepélyes biccentéssel továbbmegy, egy sosem látott járaton vezet végig az akadémián. A rejtekút egy falikárpit mögött nyílt, és egy másik belső híd alagútján át vezet.

Megtaláltam! Végre, Arina, megtaláltam a kiutat! Együtt megyünk végig rajta!

Az alagút a Koronaváros peremén fekvő temető egyik apró mauzóleumába torkollik, az akadémiába vezető híd felé emelkedő dombon. A sírbolt ajtózárja törött, amire Kaelis láthatóan felfigyel, de nem szól semmit. Amikor kilépünk a városba, én állok az élre.

A menedékhez vezető séta egyszerre tűnik egy örökkévalóságnak és egy röpke pillanatnak.

A küszöbön állok, tehetetlenül bámulom az ajtót. Mindig Silas juttatott be minket a házba, nekem nincs kulcsom. Kaelis kopog helyettem. Egyszerűen képtelen vagyok levenni a kezem a csomagról.

Hosszas várakozás után Gregor nyit ajtót. Rólam Kaelisre villan a tekintete. A homlokát döbbenet, harag és vegytiszta gyűlölet szántja.

– Te…

– Arina az – szakítom félbe a jogos méltatlankodását. Hiába mondanám neki, hogy nem Kaelis lelkén szárad a börtönbüntetésem, úgyis mindig gyanakodni fognak rá, méghozzá okkal. Ismerik a herceg körüli pletykákat. Nem fognak meghajolni a koronának, amit jelképez. A karomban cipelt teher után végképp nem.

– Arina? Mi van vele? – veti oda Gregor, újra nekem szenteli a figyelmét.

– Ő az. – Kicsit feljebb emelem a csomagot. Most csak ezt a két szót tudom kifacsarni magamból. Ennél többtől elcsuklana a hangom.

Gregor szemöldöke összeszalad, kínosan lassan áll össze neki a kép. Felemelem a szövetet, kivillan egy sápadt csont. A szájához kapja a kezét, hogy elfojtsa a gyász önkéntelen zokogását. Olyan, mint egy összeomló hegy. De a keze nem fojthatja vissza a szeméből feltörő könnyeket. Meginog, olyan erővel roskad az egyik falnak, hogy alapjaiban beleremeg a rejtekház.

– Én… Rendes temetést érdemel – nyögöm ki.

Gregor félrehúzódik, még mindig képtelen beszélni. Kaelisszel belépünk.

– Kialudt egy csillag! – óbégatja Gregor a fájdalomtól el-elcsukló hangon.

A Kárhozottak Klubja. Ahol mindenki pici fénypont az égen, egyszerre végtelenül távol, de csillagképként örökre összetartoznak, s amikor az egyikünk örökre távozik, kihuny az égen. Egy élet túl korán ért véget, és a sziporkázó térkép sosem lesz már ugyanaz. A minta örökre megváltozik.

A többiek lesietnek, a lépcsőn gyülekeznek. Megtorpannak, döbbent csend borul rájuk, ahogy meglátnak engem – és Kaelist.

– Arina az – mondom újra, ezúttal hangosabban, de még mindig ugyanolyan fájdalmas. A neve minden ismétlése egy kicsit széjjelebb szaggat.

– Mi…? – Jura előrenyomul Twino és Gregor mellett, hogy hozzám férjen. Szótlanul tartom a köteget, miközben ő kioldja a csomót. Mihelyt leleplezi a csupasz koponya világtalan szemüregét, összeesik, jajdulása mindannyiunk nevében szól.

– Ő… ő… – Nem találok szavakat. Az önfegyelmem a végét járja – bár eddig se volt túl acélos.

– Eltemetjük. – Bristara áll a lépcső tetején. A klubunk örök sziklájaként adja ki a parancsait.

A temetés előkészületeire elmegy egy óra, közben szellemekként botorkálunk a házban. Arina csontjai békésen pihennek a szalon ropogó tüze előtt, Kaelis felöltőjének ágyán. Jura kikészített egy kanna teát, s hozza mellé Arina kedvenc sütijét.

Gregor az apró, elkerített hátsó kertben ás. Ren a folyosón cipel egy hatalmas virágcserepet egy fehér liliommal. Twino az emeleten készül a sírbeszéddel.

Nem ezt érdemelted, darálom magamban, újra és újra, egyáltalán nem. Ezer évig kibírtam volna a Halazarban, ha cserébe tovább élhetsz.

Kaelis néma megfigyelő és őrszem módjára áll a sarokban. Egy árny, akit nem látunk szívesen a gyászunk órájában, de máshol sincs helye.

– Oricalis második fia – jegyzi meg Bristara tömören, amikor belép. – Érezd magad otthon az elülső dolgozószobában.

Furcsa látni, ahogy Kaelisnek parancsolgatnak, az pedig még furcsább, hogy egyetlen szó nélkül teljesíti. De azért búcsúzóul aggodalmas pillantást vet rám. Nem maradt erőm, hogy bármivel viszonozzam.

Bristara becsukja mögötte az ajtót, és a szemközti kanapéhoz lép, Arina közöttünk, az asztalon.

– Az én hibám – suttogom.

– A halál mindig ilyen érzés. – Bristara hangja nem buzog a melegségtől. Szokás szerint. De a maga módján őszinte.

– Én bátorítottam… szörnyű példát mutattam azzal, hogy mindig elvállaltam még egy munkát. Állandóan rátromfoltunk egymásra. Hecceltük egymást. Kitartásra biztattuk egymást. – Például azzal a melóval, ami sittre vágott. – Ő…

– Már nem volt gyerek, bárminek is láttad. Arina olyan nő volt, aki a saját feje után ment, akárcsak te. És mindketten tudjuk, hogy ugyanolyan felelőtlen volt, mint te, ha nem felelőtlenebb – szakít félbe Bristara. Elernyedek, tudom, hogy ez igaz. És utálom érte. Mennyivel könnyebb lenne magamra vállalni a felelősséget! – De előre félek, hová vezetnek majd téged ezek a döntések. Az Oricalis-család nem megbízható, bármit is állítsanak.

– Úgy érted, bármit is állítson ő – pontosítok, nincs türelmem kerülgetni a forró kását.

Bristara kissé elhúzza a száját.

– Tisztában vagyok a veszéllyel – szögezem le.

– Ebben biztos voltam, de most…

– Mi van most? – A belém hasító bosszúság sebesen meglovagolja a gyászom tajtékát.

– Elhoztad a menedékünkbe. Először Silast, utána a másodszülött herceget személyesen.

– A saját kezemmel végzek vele, ha veszélyt jelentene bármelyikőtökre. – Ökölbe szorul a kezem.

– Biztos vagy ebben?

– Nem nézed ki belőlem?

– Hogy képes vagy-e rá? De. Hogy megvan-e hozzá az akarat? – Fészkelődik, kissé hátradől. – Kétlem. – Lenyelek egy éles visszavágást. Átlát rajtam. – Nem ő vezetett el a csontjaihoz?

– Véletlenül bukkantunk rájuk. – Nem tudom tompítani a hangom védekező élét.

– Járatokban, amikről, felteszem, csak ő tudott? Mivel nem egymagad bukkantál Arinára.

Értem Bristara célzását.

– Nem ő ölte meg.

– Biztos vagy ebben?

Lehorgad a fejem, a tenyeremmel dörzsölöm a szememet.

– Ugyanúgy meglepődött, mint én.

– Hogy lehetsz ebben ennyire biztos? – Bristara hagyja, hadd őrlődjek ezen. Nincs válaszom. – Az utolsó szögig övé az a bolondokháza, amiben élsz. Az ő markában van a tananyag, a koszt, a szórakozás, amit szabad és amit nem, minden. Ha hazudni akar, vagy előállni egy légből kapott mesével, rájönnél a turpisságra egy olyan helyen, ahol az ő igazsága valósággá válhat? Őszintén hiszel neki?

– Ő…

Bristarának aztán tiltakozhatok.

– Clara, az ő lelkén szárad minden kín, amit kiálltunk.

– Ugyanúgy az apja alattvalója, mint mi magunk.

– Hallod is, miket beszélsz? – Viszolyogva csóválja a fejét.

– Valami jobbat próbál újjáépíteni. – Látom, hogy nem hisz nekem. A nyakaskodás nyilván mit sem ér, de azért megteszem. – Komolyan!

– Bocsáss meg, de nem hiszem, hogy valaki, aki jól megél a rendszerből, önként megdöntené azt. – Mintha magamat hallanám hónapokkal ezelőttről. Hogy változhattam ekkorát? – Ha tudnád, mennyi mindent tudok az Oricalis-családról! Többet, mint amibe téged beavattak, miközben összemelegedtél a herceggel. – Ádázul farkasszemet nézünk. Egyikünk sem mozdul. Bristara tekintete enyhül meg először. A szinte anyáskodó pillantásával csak annyit ér el, hogy még jobban felhúz. – Remélem, igazad van, Clara. Őszintén, szívemből. És hinni akarok benned.

– Akkor higgy bennem!

– Megnehezíted a dolgomat, ha minden döntéseddel új kétségeket ébresztesz bennem.

– Tudom, a Griv-ügyet jól eltoltam.

Eszében sincs hagyni, hogy túlságosan belelovaljam magam. Bristara sosem volt az az elnéző fajta.

– Előtte is! Az anyátok miatti eszelős bosszúhadjáratotok miatt olyan kockázatokat vállaltatok a húgoddal, amiket sosem lett volna szabad, és most újra ezt az önfejűséget látom benned… önfejűséget, ami veszélybe fog sodorni. Önfejűséget, ami megölte a húgodat.

– Ne merészeld… – Felpattanok, az öklöm pattanásig feszül.

Bristara meg se rezzen. Állja a tekintetemet, és kesztyűt dob.

– Visszavonom, ha nyíltan a szemembe mondod, hogy tévedek.

Kinyitom a számat, de a józan eszem legapróbb morzsája befogatja velem. Sértődött morgással visszarogyok a kanapéra. Fájdalom, harag és tehetetlenség könnyei csípik a szememet.

– Mit vártál tőlünk? Hagytuk volna, hogy a gyilkosa szabadon járkáljon?

– Azt, hogy bízzatok bennem, amikor szüntelenül győzködtelek titeket, hogy vigyázok rátok. Hogy olyan erőkkel játszadoztok, amiket még fel sem foghattok. Mert legalább annyira tudni akarom, ki ölte meg, mint te és Arina, és ha van mód arra, hogy kiderítsük, és igazságot szolgáltassunk, akkor együtt járunk a végére.

Ezt őszintén kétlem. De nem mondom ki hangosan.

– De sosem jutsz el ezekhez az igazságokhoz, ha az űrszülött hercegbe veted a hitedet – zárja a szavait Bristara.

– Ennél többről van szó – dünnyögöm.

– Tényleg? – Bristara egyetlen szóval elárulja, hogy ki sem kell mondanom, érti a célzást. Mégis kimondom.

– Van egy módom… módunk arra, hogy megváltoztassuk a világot. – Amivel feltámasztjuk a családomat, és mindent helyrehozunk. Egy ilyen este után még mohóbban vágyom a Világra. Már el is kezdtem formálgatni a kérésemet, hogy mindenképp megkapjak mindent, amit akarok.

Bristara olyan hűvös és merev lesz, mint az öntöttvas.

– Legutóbb inkább hallgattam, hátha lemondasz erről a délibábról. De mivel nem tetted, hallgass meg, és hallgass rám: sose keresd a Világot. – Mintha Anyát hallanám, ami megdermeszt. – Az az erő nem halandó kézbe való.

– Jól értem, elhiszed? – Mi tagadás, meglep. Bristarát nem olyannak ismertem meg, aki hisz a dajkamesékben, és amikor legutóbb meséltem a csapatnak a Világról, egy szót sem szólt.

– Létezik – vágja rá Bristara jottányi habozás nélkül.

– Akkor muszáj…

– Ide hallgass, Clara. A tarot-nak még vannak előtted rejtélyei.

– Nem túl sok.

– A teljes képnek csak egy részét tudtad meg a hercegtől a Nagyokról és a Világról.

– Akkor mutasd meg az egészet! – Könyörögve tárom szét a kezem. – Ha tudsz valamit, mondd ki, vagy hallgass, mint eddig, és bízd rám, hogy a legjobb belátásom szerint cselekedjek.

– A Világ veszélyes erő, ami nem kerülhet rossz kezekbe.

– Ezért fogom magamhoz ragadni. Jártam a kútnál; tudom, mit forral Kaelis, és már tervezem, hogyan vegyem el tőle. Csak előbb kell hordozót találnom, mint neki. Vagy ott kell lennem, amikor megidézi a kártyát.

Bristara teljesen megdermed. Az arcán érzelmek cikáznak. Döbbenet, borzalom, harag, eltökéltség. Suttogásra vált.

– Láttad a kutat!

– Igen. Ahol…

– Akkor ne menj tovább! Soha, semmilyen körülmények között ne hagyd, hogy megidézzék a Világot! – Olyan pánik itatja át a szavait, ami csak fokozza az értetlenkedésemet és a kíváncsiságomat.

– Áruld el, miért mondjak le egy lehetőségről, hogy mindent helyrehozzak! Csak azért, mert te azt mondod?

– Mert az anyád azt akarta volna, hogy minden áron óvd meg a Világot attól a családtól.

Bár van annyi eszem, hogy tudjam, igaza van, ilyen indulatosan képtelen lennék beismerni.

– Ne merészelj azzal traktálni, mit akart vagy nem akart volna az anyám!

Bristara mégis így tesz.

– Az anyád inkább halott maradna, semhogy az Oricalis-család kezébe kerüljön a Világ megidézésének kulcsa.

Felpattanok, füstölgök, elönt a vörös köd.

– Hogy merészeled?! – A beszédem suttogásnak is halk. Ha hangosabb lenne, visítanék. – Hogy merészeled?!

– Clara, ide hallgass! Az anyád minden figyelmeztetésének alapos oka volt. Laylis…

– Ne merd a szádra venni a nevét – acsargok. – Ha nem tennél meg bármit, hogy visszahozd őt és a húgomat, akkor nincs jogod kimondani előttem a nevüket.

Bristara súlyos sóhajjal újra szóra nyitja a száját, de belefojtja az ajtónyitás. Mögötte Twino áll.

– Felkészültünk – mondja ünnepélyesen.

Dacból én veszem magamhoz Arina maradványait, méghozzá egy utolsó éles pillantást vetve Bristarára. Nem hagyom, hogy arra használja Arina halálát, hogy papoljon nekem. Hogy a húgom elvesztését és a szétszórt elmeállapotomat kihasználva sarokba szorítson, és olyasmire vegyen rá, amit nem akarok. Talán megérzi, hogy nálam úgyis süket fülekre talál, amíg el nem csitul a gyász áradata, mert ő is feláll.

Távozok a szobából, mielőtt bármit mondhatna.

Odakint gyülekezünk. Az apró kert ahhoz is alig elég, hogy összezsúfolódva elférjünk, de azért megoldjuk. Mihelyt meglátom a sírt, amit Gregor ásott, a harag újra átadja a helyét a bánatnak. Felfordul a kongó gyomrom. A torkomban lenyelhetetlen gombóc.

Mindenki felém fordul, várakozón. A kezem a csontokra feszül, megremeg. Nem így kellett volna történnie. Legszívesebben iszkolnék, alig tudom megállni. Mintha visszahozhatnám azzal, ha nem adom át a maradványait a földnek.

Végül letérdelek.

– Mindig velünk leszel – suttogja Gregor, miközben a lyukba fektetem a csontjait. Nem túl mély, de nem is kell annak lennie. Nincs rothadó hús, amire a dögevők rájárhatnak.

– Tudom, hogy a rózsa volt a kedvence, de ez a liliom az egyetlen, ami biztosan túléli a kiültetést – szólal meg Ren kissé szabadkozva. – Hiszen az mégis rosszabb lenne, ha a növény, tudod…

Elpusztulna, gondoljuk egy emberként.

– Gyönyörű, biztosan tetszene neki – bizonygatom nehézkesen a torkomat eltömő gombóctól. – Igazából mindegyik virágot szerette.

Ren a csontok fölé teszi a virágot, és egy helyben tartja, amig földet tömködök köré Gregorral. Minden lapát egy szótlan istenhozzád. Amikor végzünk, Jura jelenik meg a kanna – időközben kihűlt – teával, és a liliomra öni. A talaj lelkesen issza, mintha alig várná, hogy még egyszer, utoljára a szomját oltsa.

A hallgatásunkat halk, bánatos dallam töri meg. Időtlen idők óta nem hallottam énekelni Twinót. A hangja egyszerre meseszép és kísérteties. Mély, mint a bánatunk. Felemelő, mint Arina jelenléte egész életében.

Jura keze az enyémbe siklik, mire szorosan belekapaszkodom. Együtt állunk, sajgó szívvel. Egy emberként búcsúzunk. Mélyen odabent felenged valami. Nem megkönnyebbülés, épp ellenkezőleg…

De ezúttal nem üres a koporsó. A számra tapadó kézzel fojtok el egy üvöltést, lehajtom a fejemet, és végre sírhatok.

43

KAELISSZEL VISZONYLAGOS CSENDBEN TÉRÜNK VISSZA AZ AKADÉMIÁRA. Az éj mázsás súllyal ereszkedik rám. A barátaim könnyei, Bristara szavai, a klub végső búcsúja Arinától… olyannyira megtölti az elmém és a szívem, hogy az gúzsba köti a nyelvemet. Mire magamhoz térek, már az előterében vagyunk, ahol a folyosómra nyíló ajtó előtt toporgok. Kaelis inog, mintha felém akarna nyúlni, de közben vissza is fogná magát.

– Tudod… lehet… – Egy nehézkes sóhajjal mindkét gondolatot elengedi, és a hajába túr. Veled maradjak? Tehetek érted valamit?, tartja magában.

Ettől még hangosan és tisztán hallom a kérdéseket, és megrázom a fejem.

– Egyedül szeretnék lenni. – Nyilván ugyanolyan tisztán hallja, hogy minél messzebb tőled, mint én a kimondatlan kérdéseit.

– Persze. Érthető.

Ettől még egyikünk sem mozdul.

– Köszönöm, Kaelis… hogy segítettél eltemetni – nyögöm ki végül.

– Ez a legkevesebb.

– Akkor… reggel találkozunk. – Megfordulok, és eltűnök a folyosómon, az ajtónak dőlök, miközben elhalnak a léptei. Érzem, hogy vissza akar jönni, meg akar ölelni, ahogy én is érzem a felhorgadó erőt, mielőtt egy arkánista kártyát húzna.

Kell nekem. A megnyugtatás. Egy ölelés. A szeretet. Addig akarok bőgni egy meleg mellkasba, amíg rám virrad. Zokogni, amíg elhányom magam, mintha a testem kivethetné magából ezt a gyászt. Pedig nem maradt semmi, amit kivethetne. A zsigereimben tátongó lyuk mindent elnyel. Azzal fenyeget, hogy beszippantja a többi részemet, míg el nem tűnök a világból.

Arina… a húgom…

Megperdülök, feltépem az ajtót, és kinézek, valahol arra számítok, hogy ott lesz. De nincs. Három lehetőség áll előttem. Az ő szobája. Az enyém. Odakint.

Bristara szavai olyan súllyal húzzák a szívemet, mint Arina csontjai a kezemet.

Nem maradhatok itt.

A Stellisek szeme láttára távozok, de ezúttal ennyiben hagyom. Ez a leggyorsabb út, ráadásul elkerüli Kaelis lakrészét. Higgyék, amit csak akarnak. Hadd vegyen a szájára a nemesség, amiért ilyen állapotban hagytam el a lakosztályát. Ilyen fáradtan teszek rá.

A házak hálótermeit összekötő közös tér üresen ásít. Ezen a kései órán már az éjjeli baglyok is nyugovóra tértek. De mihelyt behúzódok Alor szobájába, ezüstös villanás és egy eltúlzott ásítás fogad.

– Fogalmam sincs, hogy bírod ki ébren az órákat – motyogja Alor álmosan. – Állandóan ide-oda sündörögsz esténként.

– Itt tölthetem az éjszakát? – bököm ki.

Mocorogva felül. Pislog.

– Mi történt?

– Nem akarok beszélni róla. – Célba veszem az ágyamat – az egykori ágyamat.

Alor csuklón ragad, a szemembe néz.

– Jól vagy?

– Semmi bajom.

– A herceg. – Gyilkos él költözik a hangjába. – Átlépett egy határt?

– A Húszra, dehogy. – Megrázom a fejem, világosan értem a célzást. – Semmi olyasmi. Egészen más.

Beletörődik, elenged.

– Rendben, de a helyedben pirkadatra lelépnék, nehogy meglássák, hogy nem nála keltél!

– Aggódsz értem? – Bemászom a takaróm alá, már ettől jobban elengedem magam, mint az ő lakosztályában. Alor olyan ádázul véd Kaelistől, hogy már ettől nyugodtabban pihenek.

– Nem akarom, hogy balul süljenek el a dolgaid, mert azzal lőttek a titkos előnyömnek – Egy ásítással átfordul.

– Igen, persze, ennyi az egész.

– Nem tetszik ez a hangsúly. – Szánt szándékkal nem fordul vissza. A körülmények dacára kicsiholok magamból egy halovány mosolyt. Számítok.

– Alor, szeretnélek megkérni valamire.

– Mire? – A hangja alapján bármire hajlandó lenne, ha cserébe egy perccel sem tartom ébren tovább.

– Tavaly, a Botok harmincötödik napján… aznap, amikor elfogtak… Koronaváros fogdmegjei feldúltak és elpusztítottak egy Kárhozottak Klubja nevű helyet. Ha teheted, derítsd ki nekem, ki állt a rajtaütés mögött.

– A Stellis jegyzőkönyveihez férek hozzá, nem a városi hatóságéhoz.

– Tudom, de ez a klub illegálisan működött. A korona is biztosan beavatkozott.

Értő mordulást hallat.

– Eltarthat egy darabig. Lehet, hogy csak a szünet után fogok ráérni, de megteszem, ami tőlem telik.

– Kösz. – Átfordulok, a hátamat mutatom felé. Egy percen belül Alor lassú, egyenletes szuszogásra vált.

De az én szemem még mindig nem fáradt. Szüntelenül jár az agyam. A húgom által hátrahagyott könnyöblöt bűntudat és aggodalom tölti meg.

Mit mondtam Lurennek? Élj, mert ő már nem tud? De hogyan élhetnék tovább, ha egyszer kialudt a vezércsillagom?

A Világ.

Visszatér a gondolat. Bristara és a vészmadárkodása! A Világ mindent megjavíthat. Visszahozhatja Anyát, és persze Arinát… és megadhatja az életet, amit mindig is megérdemeltünk. Kaelis hiába jön nekem azzal, hogy nemes okokból hajtja a Világot. De hogy lehetnék biztos ebben? Egyedül annyit tudok, én mit tennék, ha megkaparintanám…

El kell lopnom tőle. Nekem tényleg ez maradt az egyetlen járható út. Annak idején talán felötlött bennem, hogy hadd kapja meg a kívánságát. De most? Sajnálom, herceg, a Világ az enyém!

Eltelik egy hét, aztán még egy. Egy darabig az Arkánum Akadémia tanoncainak hétköznapjait élem. Eljárok órára. Képzem Alort egy elfeledett, de most megtalált teremben, ami a magán-gyakorlóterünkké vált. Órákat töltök azzal, hogy Luren és Dristin társaságában jegyzeteket bújok.

Sorza eljár a Szentélybe… de nem csatlakozom hozzá. Akár Kaelis is ott lehet.

Az éjszakák legjavában kiosonok a lakosztályából, inkább választom a saját hálószobámat. Nem marad észrevétlen. Még Kaelis előtt sem – ha nem a pletykák, akkor a kihagyott reggelik miatt. De nem teszi szóvá.

Hadd beszéljenek, ez lesz a mantrám. Egyre nagyobb ívben teszek rá.

Olyan érzés, mintha vér helyett valami penészes, undorító anyag csordogálna a testemben. Még érzem Arina csontjait a karomban. A csuklómon viselt karkötője megnyugtat, de ettől még olyan súlyos, mint a halazari bilincsek. Itt kellene lennie, hogy viselje… A tény, hogy nincs, a gyűlölet olyan magvát hívta életre bennem, amiről fogalmam sincs, hová ültessem.

Egy könyvtárban töltött késő estén Luren észreveszi, ahogy szórakozottan forgatom a karkötőt a csuklómon. Sorza és Dristin réges-rég lefeküdtek. De ő mindenképp maradni akart. Fel sem merül bennem, hogy talán miattam, amíg meg nem kérdezi:

– Mi történt?

– Tessék? – Sietősen abbahagyom, elszakadok a lámpástól, amibe bámultam, és visszatérek az előttem fekvő könyvre. Miközben kipislogom a fény szemembe égett szellemképét, rádöbbenek, milyen sokáig zárkózhattam a saját fejembe.

– Az utóbbi időben nem vagy önmagad.

– Nem számít – motyogom.

Luren tenyere a kézfejemre simul, az ujjai a karkötő mellett pihennek.

– Annyit segítettél nekem, hogy ha bármivel viszonozhatom…

A karját követő tekintetemet a gyengéd pillantása fogadja. Luren sötétbarna haja a vállára omlik, félig felkötötte, mint mindig, nehogy az arcába lógjon, amikor könyvet vagy tarot-t olvas. Hallgatnom kellene. De visszatérek a Kel halálát követő éjszakára Luren szobájában… de ezúttal fordult a kocka.

– Meghalt a húgom. – Mihelyt kimondom, elönt a megkönnyebbülés, a gyász feltámadó árhullámán érkezik. Egy ilyen nyílt vallomás egyszerre jelent fellélegzést és fuldoklást. Egyszeriben társra leltem, mégis elérhetetlenül messzire maradtam mindenkitől.

– Ó, Clara! – Luren egy szempillantás alatt felpattan, szorosan átkarolja a vállamat.

Felkészülök a szánakozására. Az üres szavaira. Mindenre, amit akkor szokás mondani, amikor az ember tudomást szerez a másik gyászáról.

De Luren mélyen hallgat. Szorosan ölel. Mintha egy pillanatra menedéket próbálna nyújtani a vihar ellen.

Nem bírok a könnyekkel. Csendben, de szinte megállíthatatlanul dőlnek belőlem. Luren végig mellettem áll, és szorongat. Nem viszonzom az ölelést; még csak meg sem mozdultam ültömben. Csak… ott van.

Mert megérti. Ahogy én is azon a hónapokkal ezelőtti éjszakán. Luren helyet ad, hogy békében kionthassam a könnyeket, amikről nem is tudtam, hogy még mindig visszatartom.

Három és fél héttel Arina temetése után egy levelet találok a párnám alá dugva – nem a Kaelis lakosztályában levő hálómban, hanem abban, amin Alorral osztozok – osztoztam? osztozok! A fecnin csak ennyi áll:

Beszélnünk kell.

Tudom, hogy kellene. Ettől még semmibe veszem. Még nem állok készen.

De Kaelis sem tűri a végtelenségig, hogy kerülöm. Rögtön a festésóra után meglátom a folyosó egyik ajtajában – egy nyitott tanulószoba előtt. Félreállok, mielőtt a többiek észrevennék, és igazgatói jelenléte akkora felbolydulást okozna, amit igazából egyikünk sem akar. Pláne most, hogy újra mi lettünk mindenki kedvenc pletykatémája, hála a „szerelmi vitánknak.” Sosem hittem volna, hogy visszasírom a halazari szökevény rémhíreinek napjait.

Becsukja mögöttem az ajtót, miután beosonok. Kattan a zár.

– Ez tényleg szükséges? – méricskélem.

– Szeretnék egy percet veled kettesben, és nem akarom, hogy holmi vakbuzgó tanonc, aki a Kardok Hármas-próbái miatt szorong, gyakorlótermet keresve ránk törjön. – Kaelis karba teszi a kezét, és az ajtónak dől. Tetőtől talpig fekete-ezüst alakja a neheztelő igazgató megtestesülése. Önmagához képest ma visszafogott öltözéket választott: egy tökéletesen szabott inget, ami selyem helyett inkább fekete tintának tűnik. Halványszürke mellényéhez sötétebb, hozzáillő színű nadrág dukál. Talán az ablakon beszűrődő fény teszi, de a szokásos szereléséhez képest ez kifejezetten piperkőcnek tűnik.

– Ha mindenképp kettesben akarsz maradni velem, akkor a helyedben nem olyan helyet választanék, ahová gyakran betérhet egy tanonc vagy tanuló.

– Úgy tennék, ezer örömmel, ha nem csak fürödni és tiszta ruhákért térnél vissza a lakosztályba… már amíg visszatértél. – Amikor szóra nyitom a számat, folytatja. – Aztán üzenetet küldtem, de hiába. Drasztikus lépéshez kellett folyamodnom.

– Vicces, hogy nálad már az „drasztikus”, hogy leereszkedsz a diákjaid közé. – Egy padnak támaszkodom, székek fognak közre.

Kaelis a homlokát ráncolja.

– Miért kerülsz engem?

– Nem kerüllek. – Már én is karba teszem a kezem.

Fennhangon horkant.

– Általában remek hazudozó vagy. Így nyilván magad is tudod, milyen nevetséges ez az állítás.

Kerülöm a tekintetét, kitartok a rossz hazugságom mellett.

– Lekötnek a dolgaim. A Kardok Hármas-próbákra készülök. – Silas bevette a mentséget, talán ő is be fogja…

– Azóta készülsz, hogy először meleg ételt kaptál, és elkezdtél felépülni a halazari megpróbáltatások után. Meg se fognak kottyanni neked a Kardok Hármas-próbák. Festeni és vetni álmodból felkeltve is tudsz, és a három próbából elég kettőn átmenni. – A hangja meglepően meleg, mi több, gyengéd. Elég gyengéd ahhoz, hogy képtelen legyek ránézni.

– Sosem árt még jobban felkészülni – védekezek. – Erről jut eszembe, várnak a barátaim, akikkel együtt tanulok és edzek. – Megpróbálom kikerülni, de Kaelis ellöki magát az ajtótól, és elállja az utat.

– Mindketten tudjuk, miről van szó igazából.

– Tényleg? Miről?

Lenéz rám.

– Engem hibáztatsz a haláláért.

– Ne légy nevetséges! – Elfordulok. Arina említése megviseli azt a részemet, ami még mindig túl érzékeny, túl fedetlen. Bár csak a húgom halála felhőzné a gondolataimat Kaelis dolgában! De Bristara figyelmeztetései sem hagynak nyugodni. Tudom én azt, hogy aznap este bőven lett volna még mondandója, de akkor nem álltam készen, hogy meghallgassam. Vajon most? Nem is tudom. Részben ezért halogatom a visszatérést.

– Miért, nem így van? – Kaelis egy lépést tesz felém.

– Természetesen tudom, hogy nem a te hibád. – A kezem lehull, remegő ujjakkal kapaszkodik a padba. Komolyan hiszel neki?, hallom Bristara hangján. Nem tudom, hogy a mondandómat magamnak vagy neki szánom. Még mindig olyan zavaros. Ha állandóan felhozza, a végén teljesen megroppanok. – Tudom, hogy jutott oda, a saját szájából hallottam, hogy mélyebbre merészkedik az akadémia épületében, ahol várja „valami nagy”. Ő ment le oda, ő vállalta a kockázatot.

Arina olyan nő volt, aki a saját feje után ment. Akárhányszor ismétlem Bristara szavait, nem hoznak megnyugvást, akár igazak, akár nem.

– Született zseni lehetett, ha egyáltalán odáig eljutott.

– Ettől jobban kellene éreznem magam? – Visszavillan rá a tekintetem, és van benne valami, amitől Kaelis összerezzen.

– Nem. – A hangsúlya elárulja, hogy tudja, ez milyen nevetséges lenne. – Bár komolyan beszéltem, tudom… része vagyok a világnak… ennek a világnak… ami a halálba hajszolta.

Csak nem sikerült kihallgatnia a beszélgetésünket Bristarával?

– Ezért akarok új… jobb világot építeni. Hadd legyen könnyebb az olyanoknak, mint Arina, te vagy a kárhozott klubotok – folytatja, a gyanakvásom elkerüli a figyelmét.

– Arina él a te új világodban? – suttogom.

– Clara…

Egy bősz pillantással elhallgattatom. Benne van minden fájdalom és kín, amit hetek óta cipelek.

– Visszahozod őt?

– A világ, amit tervezek, több azoknál, akiket elveszítettünk.

– Náluk semmi sem több.

– Számtalan magadfajta létezik. – Meghasonlik a bosszúság és a megértés között. – Mindenkinek van egy kívánsága. De az önös érdekért nem szabad feláldozni a többség boldogságát.

– Persze hogy nem érted. Neked se közeli családtagod, se barátod – motyogom.

Kaelisnek szeme se rebben. Helyette levedli minden érzését, mintha a biztonság kedvéért önmagába menekülne. Képtelen vagyok ránézni, így inkább a szoba sarkába meredek.

Amikor megszólal, erőltetett nyugalommal teszi.

– A Világ képes mindenki számára mindent megváltoztatni.

Feléje fordulok, néma kihívással állom a tekintetét.

– Akkor változtasd meg nekem! Hozd őket vissza!

– Nem tehetem.

– Akkor mire jó? – csattanok fel. – Mire fel ez a hatalom, ha nem menthetjük meg a szeretteinket?

– Mert a kívánság bonyolult.

– Nem kell annak lennie! – Ne fordíts megint magad ellen!, könyörgök a szívem mélyén. Adj egy okot, hogy bízzak benned, örökre!

– Nálad sokkal többet tudok erről. – Bár a hangsúlya az ellenkezőjéről árulkodik, mégis úgy hat, mintha leckéztetne. Kaelis kapkodva folytatja, mielőtt felkaphatnám a vizet. – A Világ egyetlen kívánságot teljesít. Az embernek egyetlen esélye van, hogy közölje az akaratát, egyetlen parancsot. Minél bonyolultabb, annál kisebb az esélye, hogy azt kapja, amit vár. Ha túl ködös, ugyanígy jár. Tökéletesen kell csinálnunk. Utána jöhet az újrakeverés. Minden megváltozik… még a Nagyok személye is.

– Elveszíthetem az erőmet? – suttogom. Csak ebben a pillanatban jövök rá, mennyire fontos lett ez nekem. Bár Eza ellen még nem használtam a Nagy Arkánumomat, ettől még számtalan előnnyel jár, ha Szerencsekerék az ember.

– Semmi nem garantált, ha az alapoktól épül újjá a világ – szavalja ünnepélyesen. – Talán megtarthatod, talán nem. Az is lehet, hogy én sem leszek arkánista. Minden azon múlik, hogyan fogalmazzák meg a kérdést, és hogyan értelmezi azt a Világ. Ezért kell mindennél gondosabban megfontolnom a szavaimat, hogy kiemeljem, amivel a legtöbb jót tehetem.

Ő. Nem mi. Az ő kívánsága. Az ő világa.

Talán igaza van; talán tényleg az a legjobb, aminek minél többen minél nagyobb hasznát veszik. Legalábbis nemesebb. És ki hitte volna, hogy valaha ilyet mondok Kaelisről?

De mi volt a „legnagyobb jó”, ami valaha megadatott nekem? Szorosabban markolom a padot, aztán ellazítom az ujjaimat. Ez a világ, vagy a következő… egyik sem éri meg a szeretteim nélkül. Talán kettőnk közül én lettem a szörnyeteg. Ez a világ önzővé és kegyetlenné tett.

– Kaelis, engem már nem kell győzködnöd, nyitott kapukat döngetsz – engedek, hogy túllépjünk a témán… és elkerüljem a gyanúját. – Tudom, hogy dolgoznunk kell. Tudom, hogy közelegnek a Kardok Hármas-próbák, onnantól pedig alig hetvenöt nap a Kelyhek Lakomájáig, és addigra nem csak a hamisítványokkal kell elkészülnöm, de egy tervvel is arra, hogyan szerezzük meg az apádtól az eredetiket. – Majdnem összeroppant ennek az egésznek, ennek a pillanatnak a súlya. – De a kezemnek mondhatom. Nem mondhatnám, hogy eddig sorra festettem a kártyákat.

– Hadd segítsek. – Újabb lépést tesz felém.

– Nem kell segítség; nem először gyászolok, tudom, hogy kell csinálni – közlöm szelíden. – De sosem lesz könnyebb. Bízz a dagályára, és majd megkereslek, ha elvonult. El fog vonulni.

– Én is ismerem az óceánt, amiben fuldokolsz. – Szinte fájdalmasan csendülnek a szájából a szavak, miközben átszeli a kettőnk közötti szakadékot. – Ismerem a habjait.

– Honnan? – Ilyesmiről még Kaelis sem hazudna, pláne nem most. De Bristara feddése tövisként kapaszkodik az elmémbe.

– Az anyám.

– A királyné? – Róla csak annyit hallottam, hogy magának való – legszívesebben a kastélyában időzik, ahol a legifjabb herceget pátyolgatja.

– Nem a királyné. – Ezt szinte acsarogja. – Az a nő nem az anyám. – Pislogva fogadom a hírt. Soha senki nem említette, hogy Kaelis nem a király és a királyné nászának gyümölcse. Bevillan a korábban talált portré. – Az apám megölte a szülőanyámat.

– Kaelis… – A nevén kívül egyetlen szó sem jön a számra. A döbbenet a szánakozás tompa sajgásának adja át a helyét, ami még engem is meglep, pláne iránta. S hozzá egy közös kapocs, amit tőle vártam utoljára: az anya elvesztésének fájdalma.

Újra megtörtént: amikor már azt hiszem, készen állok újra gyűlölni, és végképp hátat fordítani neki… visszaránt. Csinál valami váratlant, és hirtelen már azt sem tudom, hová kapjak. A szívem merő görcs.

Kaelis kihúz egy széket, de nem leül, hanem arra használja a helyét, hogy mellém dőljön a padnak.

– Egész életemben fogoly voltam a saját otthonomban. Egész gyerekkoromon át tűrtem a semmiféle magyarázattal nem szolgáló emlékek őrületét… egy nő mosolyáról ismeretlen termekben. Azt mondták nekem, hogy a nő, akiről a véremben tudtam, hogy az igazi anyám, sosem létezett. Abban a tudatban éltem le a szánalmas életemet, hogy azt csak annak az erőnek köszönhetem, ami az apám szerint bennem rejlik.

– Amivel átfordult kártyákat uralhatsz? – pontosítok.

– Pontosan – nevet Kaelis sötéten. – Ha menne, nem gondolod, hogy tényleg olyan erő lennék, akivel számolni kell, az apám pedig nem ugráltathatna? Viszont így legfeljebb annyit érek, mint egy penge, amit azoknak a torkához szoríthat, akiket gyűlöl. Elég éles ahhoz, hogy másokra halált hozzon, de nem elég erős ahhoz, hogy őt fenyegesse.

Az ő kegyetlen kénye-kedve szerint öltem és áldoztam. Elvett az egyetlen embertől, aki kiállt volna értem… az anyámtól. Nap nap után tűrhettem a vérszomját. A szemében láttam, hogy végezne velem, ha azzal nem okozna magának fejfájást.

– Tényleg elpusztítottad a Remete klánt? – A kérdésem suttogásnak is erőtlen.

A mendemondák szerint a klán összegyűlt egy estén – egy estén, amikor varázsmérget adtak be a főúrnak, akitől szerte a vidéken mindenki elkapta, vérrokon vagy családtag, egyre megy. Ez a megállíthatatlan és komisz mágia a klán földjét is megrohasztotta, amitől a Remete klán archívuma a földbe omlott.

– Clara! – A nevem intés.

– Jól mondják? Az apád parancsára? Tényleg a korona ellen szervezkedtek?

– Clara! – Ellöki magát a padtól, egy mozdulattal szembefordul velem.

– Visszahozod őket a Világgal? – követelem tőle. – Visszahozod az anyádat?

Árny felhőzi az elkínzott, kárhozott vonásait. A Remete klán puszta említésére haragos csillanás támad a szeme sarkában. Kaelis lassú, mély lélegzetet vesz, aztán kifújja.

– Nem.

– Te… – Mit mondhatnék erre? Ennyi hatalom, és eszében sincs helyrehozni az ilyen katasztrófákat?

Megfeszül a torka, ahogy nagyot nyel. Erőnek erejével megismétli.

– Nem. Engem inkább a jövő érdekel, Clara, nem a múlt. Oricalis elpusztította az otthonomat, én csak törlesztek. Mindent lerombolok, így lehetőséget adok arra, hogy az újrakezdéssel valami jó jöjjön létre. Egy olyan világ, ahol Naethor király soha többé nem bánthat senkit.

Minden megdermed, a levegő elnehezül. A megismerkedésünk óta most először ötlik fel bennem, hogy végre az igazi herceget látom az egész máz, a történetek és a hírnév mögött. Látom a rejtett fájdalmat, ami teljes mértékben meghatározza őt, a céljait és a világot, amit építeni próbál.

Akkor is, ha szerintem teljesen tévúton jár.

– Sajnálom – motyogom. Mégis mi mást mondhatnék? – Az édesanyádat.

– Én is sajnálom. Mindent, amit feladsz… amit én feladok… ezért az egészért.

Az arcát fürkészem, de nyomát sem látom hazugságnak. Komolyan gondolja. Amitől… csak rosszabb, hogy azt hiszem, még mindig nem tudok megbocsátani neki, amiért nem hozza vissza őket.

A kezem az övét keresi, szorosan markolom az ujjait.

– Meg fogjuk oldani. Megszerezzük a Világot! Mindent újratervezünk!

– Köszönöm – suttogja Kaelis.

Komolyan gondolja… amitől annál nehezebb lesz átrázni őt. A világa semmit nem jelent nekem, ha hiányoznak belőle a szeretteim.

44

CSUPÁN HÚSZ NAP VAN HÁTRA A KARDOK HÁRMAS-PRÓBÁKIG. Mivel a jövő héten lesz a próbák előtti szünet, így a tanoncok őrültek módjára igyekeznek minél több gyakorlást és tanulást belezsúfolni. A borzongató feszültség még az én bőröm alá is beférkőzik.

A könyvtár útvesztőjét járva könyveket keresek a tarot jelképrendszeréről. Az olvasási próba aggaszt a legjobban. A festési és vetési stílusomat sikerült az akadémia szigorú elvárásaihoz igazítanom, de mindig az olvasás volt a leggyengébb pontom. A kutatásom az egyik legtávolabbi hátsó sarokba vezetett, ahol három polcsor találkozása zsákutcát alkot. Olyan elszigetelt, hogy itt még a lámpafény is tompább.

Katonai feljegyzések… Történelem… Semmi különösebben hasznos. Az ujjam a polcokon szánkázva végigfut a címeken, hátha akad valami a régebbi olvasási szokásokról. Netán olyan leosztásokról, amik felett átsiklottam. Rothou professzor olyan háklis az olvasásra, hogy kétségkívül mindennél többre tartja „a régi módit.”

Az ujjaim végigsimítanak egy betűsort, amit az egyik könyvespolc oldalába véstek. N + E. Nem tudok megállni egy futó mosolyt. Vajon ez a gerlepár egy korábbi évfolyamba járt, vagy korokkal ezelőtt kísértették ezt a részleget egy perc magányért?

– Clara! – Sorza elejét veszi, hogy egy egész szerelmi történetet rittyentsek két, jó eséllyel rég halott ember köré.

– Itt vagyok – válaszolom.

Az egyik polc mögül fordul be, sebesen közelít. Három könyv húzza a karját.

– Remek, egyedül vagy. Luren és Dristin lefoglaltak egy asztalt. Felajánlottam, hogy összeszedem, ami kell nekik, hogy négyszemközt lehessünk, mert valaki mostanában látványosan kerüli a Szentélyt. – Hozzám simul, suttogásra vált.

– A Kardok Hármas-próbákra koncentrálok, ahogy neked sem ártana.

– Igen, mondod ezt te. De tudod, mi az, amire szintén nagyon koncentráltál? A kártyád festésére. És tudod, mire nem láttalak az utóbbi időben úgy igazán koncentrálni? – Kivár.

A csend kitart, amíg fel nem sóhajtok.

– Mire?

– A kártyád festésére. Így csak arra tudok gondolni, hogy időközben már megcsináltad. – Úgy néz rám, mint Priss a haldarabokra a tányéromon.

Hogy hazudhatnék egy ilyen szempárba?

– Igen, megcsináltam.

Sorza egy sikkantással elkapja mindkét kezemet.

– Ügyes kislány! Vetni próbáltad már?

– Nem. – Eza támadását nem számolom. Azt nem nevezném irányított kísérletnek.

– Én sem az enyémet. Kaelis herceg szerint egyelőre csak óvatosan próbálgassuk őket. – Mit nem mondasz! Eddig még az egyikük sem emlegette a másikat. – De én arra gondoltam, hogy mi ketten valamikor netán…

– Feltétlenül. – Halvány mosollyal nyugtázom a célzást.

– Remek! Esetleg a Kardok Hármas-próbák után? Mondd, Kaelis herceg elvitt már téged…

– Nocsak, nocsak, mit látnak szemeim?

Mindketten a hang irányába fordulunk, Sorza elhúzódik mellőlem. Cael, a Császár és Eza egyik kedvence támaszkodik a könyvespolcnak a sor végén. Ma a szokásos hevenyészett kóc helyett kifésülte és feltupírozta a kakastaréját.

– Cael, meglep, hogy itt látlak – jegyzi meg a könyveit szedegető Sorza.

– Mégis, miért? – recsegi a szavakat.

– Mert nem hittem volna, hogy tudsz olvasni – veti oda könnyedén. Cael a vérszomjával, én nevetéssel küszködök.

– Tűnés, Sorza. Nem érted jöttem – parancsolja mogorván.

– Tényleg? Még mindig kérdés nélkül elvégzed Eza piszkos munkáját? – vág vissza. – Nem kínos, hogy másodéves létedre egy elsőéves tanonc ugráltat?

Cael szinte ráveti magát. Ellenállhatatlan erő a markáns állával és a szúrós ibolyaszín szemével. Az öltözéke állandóan gyűrött, mintha örökké emlékeztetni akarná a társait, hogy a köznép sarja. Mintha keresné a kihívást.

– Dolgom van vele – biccent felém Cael.

– Akkor velem is. – Sorza nem moccan.

Cael szeme rám villan.

Vállat vonok.

– Nem vagyok a gazdája. Azt teszi, amit akar.

– Ellentétben azzal, ahogy Eza bánik veled – teszi hozzá Sorza.

– Majd meglátod. – Cael Sorza fölé tornyosul. Akinek a szeme se rebben. – Amikor jövőre kirendelnek egy klánhoz, majd meglátjuk, meddig tart rájönnöd, hogy megfelelő barátokra van szükséged, és a megfelelő készségeket kell gyakorolnod. Nem lehet mindenki olyan mázlista, hogy egy herceg pátyolgassa. Ráadásul az Igazságosság állítólagos képességei alapján velem együtt küldenek majd egyenesen a királyi udvarba.

– Ez nem ijeszt meg – szögezi le Sorza bátran.

– Pedig nem ártana. – Cael tekintetében van valami roncsolt, mint egy ajtó, amit letéptek a zsanérjairól. Olyasmiket láthatott, amiket legszívesebben elfelejtene. Olyasmiket tett, amiket mélyen megbánt.

– Mit akarsz, Cael? – Inkább térjünk vissza a jelen helyzetre. Caelre mindig is gyanakodtam, amiért olyan közel áll Ezához. De most először önjogán is veszélyesnek látom. Valami egy hajszálon függ benne, és nem akarom látni, ahogy az elpattan.

– Valamit tudnod kell Ezáról.

– Eza hű kis kifutófiúja. – Sorza egyszerűen nem tudja, mikor kell abbahagyni, és ezért nem lehetek elég hálás. Ettől még biztosra veszem, hogy az életébe fog kerülni, inkább előbb, mint utóbb.

Szerencsére Cael egyelőre ügyet sem vet rá.

– Eza megkérte Thornbrow-t, hogy ellened ossza be a vetési próbára, és Thornbrow belement.

– Ó, mesés, bearanyoztad a napomat. Alig várom. – Oldalra lépek, hogy végre elmehessek mellette. – Ha ezzel végeztünk…

Cael egy szemvillanás alatt karon ragad, és a polchoz szorít. Egy szempillantás alatt egy kártya pörög a levegőben a csípőmnél. Sorza olyan hirtelen teszi le a könyveit, hogy kész csoda, hogy egyben maradnak. Ő is kártyát ránt.

– A helyedben meggondolnám. – Cael szemébe nézek, tudnia kell, hogy nem fenyegetésnek szánom, hanem ígéretnek arra, mi következik, ha nem tér észhez. – Már nem az a kiéhezett, csont és bőr nő vagyok, akire hónapokkal ezelőtt lecsaptál.

– Nem érted. Senkit nem érdekel, mi lesz a tanoncokkal, akik nem mennek át. A vetési próba a legutolsó. És mindenkit arra biztatnak, hogy ne fogja vissza magát.

– Helyes. Azt akarom, hogy Eza teljes erővel támadjon… hogy megverhessem. Újra. – A levegő feszültséggel teli, fojtogat minket.

Már azt hinném, Cael felfogta a lényeget, amikor felém hajol, a lehelete meleg és bosszantóan édeskés. Mintha visszataszítónak akarna látszani, de hiába.

– Ismeri minden gyenge pontodat.

– És én is az övét. – Cael visszahőköl az önbizalmamtól, a marka kissé enged. – Te magad mondtad, hogy mellettem áll a herceg… és a szerencse. Mit léptek erre Ezával?

– Ne fess – suttogja, olyan halkan, hogy alig hallom. Sorzának fel sem tűnik. Mire felelhetnék, halk, megvető morranással elenged. – Legyen. Készülj fel, hogy Ezát nem fogják érdekelni a szabályok, amikor szembekerültök az arénában. A király már megkapta a kártyádat, igazából már neki sincs szüksége rád.

Eloldalog. A kártyám visszatér a combtokjába. Sorza összeszedi a könyveit, miután elteszi a saját kártyáit.

– Micsoda seggfej. Oda se neki. Csak ijesztgetni próbál.

Én is erre hajlok. Ne fess? Így próbált meggyőzni arról, hogy adjam fel az egyik próbát, és kibukjak, ha Eza netán megverne?

Mégis, a szócsatánkban őszinteség rejlett… mintha tényleg figyelmeztetni próbált volna valamire. De miért épp Cael próbálna segíteni nekem?

Aznap este végre készen állok rá, hogy visszatérjek a Bolond műhelyébe. Mit sem érnek a festőkellékek, amiket a saját dolgozószobám vagy Kaelisé rejt. Ő ragaszkodik ahhoz, hogy csak egyféleképp készíthetünk hiteles másolatokat a Nagy Arkánum-kártyákról, mégpedig a Bolond saját eszközeivel. És mi tagadás, engem is érdekel, mire képesek ezek a legendás ereklyék.

Mivel ezúttal tudom, mire számítsak, így alaposabban figyelem Kaelis lépéseit. Számolom a lépéseket a tűzfalak rései között. Ügyelek a gondolataimra a vízteremben.

De képtelen vagyok megállni egy reszketeg szusszanást az utolsó terem láttán… és nem a várt okból.

– Eltűntek – lehelem. A csontokat kivétel nélkül kiszedték a puha földből. Kaelisre villan a tekintetem.

– Igazad volt, rendes temetést érdemeltek – von vállat Kaelis. – Saját kezűleg adtam meg nekik a végtisztességet, érjen ez bármi keveset.

– Te… – Erre nincsenek szavak. – Ez a te műved?

– Senki más nem jár le ide. – Kelletlenül ejti a szavakat.

Kaelisre nézek, aki egy hosszú percen át állja a tekintetem. Elképzelem, ahogy a herceg egymaga lejár ide, minden nap, amelyiken kerültem. Hogy egyesével, kínosan lassan gyűjtögesse a csontokat, nehogy felriassza az alkonyrózsát.

– Nem vagyok szörnyeteg – mondja halkan. – Akkor sem, ha néha azt kell játszanom.

– Tudom – felelem ugyanolyan halkan.

– Inkább menjünk, vár a munka. – Kaelis nekivág, mielőtt bármi mást mondhatnék, alig várja, hogy végképp maga mögött tudhassa a kínos témát.

Nem firtatom.

Az utolsó terem után minden addiginál mélyebbre ereszkedünk. A járat egy utolsó előcsarnokba torkollik egy végső ajtóval. Kaelis a zsebébe nyúl a jobbjával, és előhúz egy kártyát. Mielőtt az alkaromra simítja, nem látom, melyik lap az. Az ujjaim gyengéden a baljára fonódnak, utána kinyújtja a karomat.

– Az utolsó ajtónak megvan a maga trükkje… egy védvonal, ami csak a megfelelő mágiájú egyéneknek nyílik ki. – A szeme felvillan az enyémre. – Megengeded?

– Mit? – kérdezem kétkedve, a kártya az alkaromon pihen, szinte nem létező határként választja el kettőnk bőrét.

– Szeretnélek megjelölni, ami jelzi a Bolondnak, hogy a barátja vagy… és lehetővé teszi, hogy átjuss a védvonalain.

– Ezt mégis hol tanultad? – kérdezem nyugtalanul.

– Rengeteg kutatás, gyakorlás és tanulás árán. – Ezt el tudom hinni. Kaelis mindig a könyveket, a naplókat vagy a különféle témákat taglaló jegyzeteit bújja. De ehhez a mágiához foghatót még én sem láttam korábban, pedig Anya ereje hatalmas volt és felülmúlhatatlan. – Nem hagyhattam, hogy a birodalmam egyik ajtaja a kelleténél tovább maradjon zárva előttem. Sok próba volt, de inkább szerencse, hogy végül sikerrel jártam. – A tekintete levillan a karomra, aztán vissza a szememre. – Nem fog fájni.

A bensőm határozottan tiltakozik. Mégis rávágom:

– Csináld!

Kaelis röpke habozása csak olaj a pislákoló félszem tüzére. Miért érzem azt, hogy éppen ezzel jutunk el oda, ahonnan nincs visszaút? Azok után, hogy mennyi határt áthágtam már vele… ez mégis más.

Mély levegőt veszek, amolyan tiltakozás gyanánt. Követi a példámat. De az arcán vegytiszta összpontosítás suhan át, és oda a lehetőség.

A kártya felrobban.

Fény kanyarog és kígyózik az alkarom körül. Alakokat váj a bőrömre, a rétegeim alá süllyed. Kaelis jól mondta, nem fáj. Gyengéd szúrásokat érzek, de fájdalmat nem. Inkább meleget, ami a napfény cirógatására emlékeztet.

Kép jelenik meg a bőrömön: összefonódó, tövises indák, amiket fehér rózsák sziluettjei koronáznak meg. A képmás növekszik, utána halovány hegekre emlékeztető vékony vonalakba rendeződik, mielőtt végleg eltűnik.

– Fehér rózsák… a Bolond jelképe.

Kaelis bólint. A kezem az övében marad, úgy nyomja a tenyerem az ajtóhoz. A karomon újra, enyhe ragyogással kigyúl az ábra. Mire a fény kialszik, a súlyos akadály elpárolgott, mintha sosem létezett volna.

– Helyes – közli Kaelis büszkén.

Hogyan… Ez az egyetlen szó kérdések ezreit kelti, amiket megtartok magamnak. Honnan tudta, mit kell csinálni? Hogyan sajátított el efféle mágiát? Egyszer már rákérdeztem, és megtehetném újra, de nyilván akkor is be kellene érnem azzal, hogy ködösen a hozzáértésére hivatkozik.

A tenyeremre meredve töprengek azon, milyen mélyre hatol ez a varázs. És hogy mit titkolhat előlem.

De Kaelis nem veszi észre az aggályaimat; inkább összefonja az ujjainkat, és egy iskolásfiú kergeségével sietősen beránt az ajtó túloldalán nyíló folyosóba. A lépteinkre hideg lánggal égő lámpások gyulladnak ki maguktól.

A Bolond műhelye bűbájtól buzog. A falakon polcok ívelnek, roskadoznak az ódon pergamen illatát árasztó könyvek és tekercsek alatt. A hosszú asztalok ki sem látszanak a színpompás folyadékkal teli fiolák és üveggömbök alól. A levegőben mágia sistereg. A mennyezeten varázsos éj és nappal váltakozik, mintha igazából maga sem tudná eldönteni.

Az egyik gépcsoda egyszerűen nem ereszt. Kicsinyített mása a legeslegelső estémen látott masinának – egy pormalom, a kalapácsa önállóan mozog, hogy apróra zúzzon egy repedt kristályszilánkot. Átvágok a szobán, hogy alaposabban megnézhessem a fogaskerekei forgását. A nagyobb mását félig elnyelte a mennyezet nyílása. Itt az egész szerkezetet láthatom.

– A kalapálás a kulcs – lehelem, ahogy rádöbbenek a működési elvére. – A kristálytöréssel felszabaduló mágia visszalöki a kalapácsot, ami átbillenti az ellensúlyt. Innen tudja, mekkora erőt kell használnia… a kristályban maradt varázserővel szabályozza önmagát. – És én még azt hittem, hogy Kaelis malmát titkolt szolgák, netán egyenesen billogosok robotja hajtja. Bármit is hiszek, bizonyára többről van szó. De az világos, hogy emberi erőre nincs hozzá szükség. – A Bolond alkotása?

Eszembe jut a véset, amit megláttam rajta, ami leginkább egy V és egy E betűre emlékeztetett, ha ugyan nem egy N és egy hármas volt. A Bolond másik jelképe? B-nek is szánhatták, csak félresikerült a karcolás… Bár visszamehetnék megnézni, de azt hiszem, Kaelist hiába kérném, hogy vigyen oda.

– Nem, azt, és ezt a kis prototípust valaki más készítette. – Kaelis hangja merő színtelenség. – Aki a Bolond nyomát követte.

– Kicsoda?

– A névtelen felfedezők egyike az évek során. Nem tudom, kicsoda.

Velem aztán nem fogja megetetni, hogy épp ő ne tudná! De a hangsúlya elárulja, hogy ha tudja, akkor sem fogja elárulni. Nem vetném a szemére a titkait, nekem is akad elég. Ettől még átvillan rajtam a bosszúság, amiért szüntelenül kerül bizonyos témákat.

– Gyárthatnánk többet, hogy senkinek ne kelljen a malmokban dolgoznia? – kérdezem.

– Ez nem olyan egyszerű.

– Miért? – Ezt nem fogom csak úgy elengedni.

Kaelis szája fintorra rándul, de csak egy röpke pillanatra. Ám ez a grimasz elég ahhoz, hogy felcsendüljön Bristara hangja. Tényleg bízhatsz benne, Clara?

Még mindig nem tudom. Pedig akarok… A szívem mélyén folyamatosan hajszolom az okokat, hogy higgyek neki.

– A mágia vezetéséhez szükséges fémekhez különleges kovácsműhelyek és öntödék kellenek. Olyan technika, ami az előző királysággal együtt feledésbe merült. – Kaelis gyengéden végigsimít a könyvekkel teli polcokon. – De azt az egyént megihlették a Bolond írásai. Ha felfednénk a titkait, vagy nyomot keresnénk arra, hogyan utánozzuk a jelenben, akkor itt kell hozzálátnunk. Éveket töltöttem azzal, hogy összeállítsam a Bolond munkásságának történelmét, és az áttöréseit tanulmányozzam. Olyan módszereket ismert, amiket mi el sem tudunk képzelni. Ha lehetőségem lenne arra, hogy bizonyítsam és megosszam őket a világgal, az mindenkinek megkönnyítené az életét.

A szeme reményteli elismeréstől ragyog. Idelent mintha kicserélték volna. Kaelisnek igaza van, nem egészen szörnyeteg. De ártatlannak se mondanám. És nem tudom, hogy mindennek a végén melyik énje nyerne.

– Lássunk munkához! – nógat, és elindul hátra, olyan sziporkázó porokkal teli üvegekhez, amikhez foghatót még sosem láttam.

Most már egyedül is el tudok menni a Bolond műhelyéhez. Emlékszem az útra, amit a második estémen találtam, és megtanultam a csapdatermeken át vezető lépéseket. Egy este be is vetem az újdonsült ismereteimet. Nem áltatom magam azzal, hogy Kaelis tudomása nélkül. Elvégre tőle kaptam a kulcsot.

Egyedül, ráérősen derítem fel a Bolond műhelyét. Hátul a Bolond saját tervezésű porai – Kaelis meg van győződve arról, hogy a segítségükkel előállíthatók a királyt is átverő hamisítványok. Még sosem láttam ilyen durva porokat. Szinte olyanok, mintha kristályszilánkokból készültek volna, de távol állnak a Fojtó-bányák termésétől, amik a Kelyhekhez kellenek.

Egy hátrasandítás után óvatosan kanalazok belőle egy magammal hozott edénybe, amit a batyumba teszek. Twino ezer örömmel elemzi majd ezt a port, és talán a hamisítványkészítésen túl is hasznát veszem. Kaelis titkokat rejteget… de én is.

A hideg lámpafényben átfutom a jegyzeteket, hátha akad valami, amit nem találni a könyvtárban vagy bárhol máshol az akadémián. Eltart egy-két óráig, de a gyanúim végül megerősítést nyernek. Behúzott nyakkal görnyedek az egyik hosszú asztal fölött, úgy bámulom a lapot.

A Világ bármire képes. A leírt szavak Anya hangján suttognak nekem. A húsz Nagy megidézi, egy hordozókártyába költözik… Hordozókártya? Kaelis említett egy hordozót, de az már nem rémlik, kártyáról volt-e szó. A könyv sajnos nem fejti ki. Újabb felfedeznivaló, de nem térít el a célomtól.

Nem merem hangosan suttogni, hogy mindkettőtöket visszahozhatlak. Újjáteremthetem a világot, azzá, aminek lennie kellene. Ahelyett, hogy létrehoznék egy új rendszert, amire minden korábbihoz hasonlóan kétségkívül gennyes rothadás várna, ahogy Kaelis akarja.

45

A FOLYOSÓK ÜRESEK, AZ AKADÉMIA SZUNNYAD. Téli szünet van, az egyik a tanév mindössze két szünetéből. A két tanévet elválasztó nyári szünet a Kelyhek Lakomája és a Tűzünnepély között majdnem két hónapos. De a téli csupán egy hét, a téli napfordulóval kezdődik. Nem sok, de elég némi pihenéshez és a végső előkészületekhez a Kardok Hármas-próbákra. Vannak tanoncok, akiknek ez az utolsó időszak, amikor szabadon, még billog nélkül járhatják a világot. A többieknek pedig az utolsó hét, mielőtt teljes jogú tanulókká válunk.

Épp ezért húzom a számat, amiért az időmet pazarolják. Nem elég, hogy muszáj Kaelis családjával és más főurakkal és főasszonyokkal jópofiznom a Kardforduló-banketten a kastélyban, de így a családomra sem marad idő a Kárhozottak Klubjában. Jura a téli napforduló kosztjának királynője. Arról a szokásról nem is beszélve, hogy túlzásba vitt borozás közben mesélünk egymásnak addig, amíg mindenki rákvörös képpel lefordul a székéről.

Ma estére sokkal jobban kirittyentem magam, mintha a Kárhozottak Klubjába tartanék.

Mi tagadás, a tükörképem kész mestermű, ha szabad ilyet mondanom. Az estélyi olyan mély éjfélkékben pompázik, hogy az már-már lila, és ékkövekkel kirakott finom ezüstszálak hálózzák be. Az ezüsthímzés tartja a hálót, ami egy tarot-kártya kereteként fedi a karomat és övezi a csípőmet. Ráadásul kiegészíti a míder már-már botrányos kivágását is.

A ruha egyszerre képes arra, hogy kiemelje a bőrszínemet – ami kissé napbarnítottabb lett, mióta kijutottam a Halazarból –, de el is üssön tőle, a vékony pirosítóréteg pedig kihangsúlyozza a halvány szeplőimet. A tompa fényben és az öltözék kék-ezüstjében úgy tűnik, halványrőten ragyog a szemem.

– Legalább a külsőm stimmel. – Két gyémántköves fülbevalóval egészítem ki a képet. Hercegnőnek látszom.

Kopogás zökkent ki a gondolataimból.

– Clara, elkészültél? – kérdi Kaelis a túloldalról.

– Igen, épp most, bejöhetsz.

Kinyitja az ajtót, mire megtorpan a kezem, amivel éppen felcsatolnám az utolsó darabot – egy díszes kardot mintázó fekete bársony nyakpántot. Kaelis öltönyének bársonya szakasztott olyan, mint a ruhám. A szegélyén ezüsttel hímzett kardok táncolnak. Az alá felvett mellényt olyan vastagon lepik a cikornyák, hogy cérna és szövet helyett inkább karcolt fémnek látszik. Ráadásul mindez éles kontraszttal hangsúlyozza a haja mélyliláját – ami annyival, de annyival több, mint az egyszerű fekete.

Kaelis hozzám lép, és kiveszi a pántot a küszködő ujjaim közül. Ügyesen becsattintja a kapcsot, utána az ujjbegyei a nyakam vonalát követve megkeresik a torkom tövénél pihenő kardot.

– Elképesztő vagy – mormolja.

– Akárcsak te – buknak ki belőlem a szavak, mielőtt meggondolhatnám őket. Ettől még ez a kendőzetlen igazság. A szája sarka futónál is futóbb vigyorra rándul, mintha ezzel a ténnyel ő maga is nagyon tisztában lenne.

– Nem tűrhetem, hogy ne én legyek a legjobban öltözött! És az én leendő feleségem sem érheti be kevesebbel. – Szinte dorombolja a szavakat a fülembe. A keze elhúzódik tőlem, de sötét szemének dermesztő bilincse nem ereszt, mintha ő is érezné az idegességet, amit leplezni próbálok az Oricalis-kastélyban esedékes látogatás gondolatára. – A bankett szűkebb körű rendezvény. Tekintsd főpróbának a majdani Kelyhek Lakomájára.

– Csak ezen nem próbálok majd lopni az apádtól.

– Tudom. – Színpadiasan felsóhajt, de a hangja vidámságról árulkodik. – Nem lehet minden csupa móka és kacagás, mi? – Futólag felnevetek, mire az ajtóhoz terel.

Követem a szobámból a folyosóra. Az előtérbe érve meglep, hogy nem magunk vagyunk. Ravin és Leigh úgyszintén összeillő, teljesen feketéből és vörösből szabott ruhát viselnek. Leigh szétváló estélyije alól kivillan feszes nadrágja és a csípőjén viselt, láthatóan inkább dísznek, mint fegyvernek szánt ékes kard. Bár gyanítom, így is ugyanolyan halálos. Irigylem a mozgékonyságot, amit a nadrág nyújt neki. De legalább a kártyáimat biztonságban tudhatom a szoknyám alatt rejtőző combtokban.

– Clara, ő Silas – mondja Kaelis, hivatalosan is bemutat egy férfinak, akit már jól ismerek. Silas úgyszintén kiöltözött.

– Igazán örvendek – mondom röpke bólintással, remélem, ösztönösen ráhibáztam arra, hogy titkolnunk kell a kapcsolatunkat.

– Részemről a szerencse. – Silas szintén az újdonsült ismerős szerepét játssza. – Szóval, mindenki kész?

– Bizony! – Ravin tűkön ülve várja az indulást.

– Silas a Diadalszekér. Ma este vele utazunk a kastélyba és vissza – magyarázza Kaelis. Hiszen kocsival legalább három napig tartana eljutni Sorshonba.

– Ez megválaszol egy-két kérdést, ami fúrta az oldalam – mosolygok, miközben Silas előveszi a Diadalszekeret.

Egyetlen gyors mozdulattal kiveti a kártyát, mire az ötfős társaságot bekebelezi egy ezüstös fénykitörés. A következő szempillantásban már nem az akadémia folyosóján állunk, hanem az Oricalis-kastély egyik kisebb lakószobájában. Egy közeli ajtón át rögtön elcsípem a fojtott zenét és csevegést.

– Hihetetlen – jegyzem meg színlelt csodálkozással, mintha elsőre éltem volna át a kártyát. Aztán egy őszinte kérdéssel folytatom. – Egyszerre hány főt tudsz szállítani a Diadalszekérrel?

– Minél nagyobb a társaság, annál nagyobb az esélye, hogy balul sül el a varázslat – magyarázza Silas. – Ha tehetem, a biztonság kedvéért nem szállítok öt-hat főnél többet, magamat is beleértve.

Tehát egy sereget semmiképp.

– Lenyűgöző!

– Ne törődj a többi Nagy képességeivel – jegyzi meg Ravin egy mosollyal. Amit mégis baljós íz fűszerez. – Hiszen a Nagyok képességeivel csak a korona rendelkezhet.

– Természetesen. – Az alázat jeleként fejet hajtok, elvégre előre szóltak, hogy éreztetnem kell a többi klánnal, hogy nem fogok fenyegetést jelenteni rájuk, ha a Remete klán esetleg feltámadna. Mit tudnak ők arról, hogy nem a Remete klán jelenti a fenyegetést!

– Erre… – Kaelis a karját kínálja. A szeme az enyémet keresi, benne játékos – mi több, huncut – szikra. – …kedvesem!

A szó hallatán szikrák pattognak a felkarjára fonódó ujjaim nyomán.

Egyenesen a sűrűjébe, miután távozunk a helyiségből, hogy rövid úton elérjünk egy tágas csarnokba. Kupolás mennyezet magasodik fölénk, díszes freskói az Oricalis Királyság történelméről regélnek. A kristálycsillárok fényében úszó vakító színek évszázadok történelmét örökítik meg a réges-rég elbukott Revizai Királyságtól kezdve a klánháborúkon át az Oricalis-család felemelkedéséig.

A teremben úgy negyven nemes őgyeleg, mind csillogó és eleven, mint a felettük terpeszkedő festmények. A zene elég hangos ahhoz, hogy elfojtson minden társalgást – és a szerteszét felállított asztaloknál zajló tarot-olvasást. A hagyomány szerint a téli napforduló idején szokás jósoltatni a rákövetkező évre, és úgy tűnik, ebben ez az estély sem lóg ki a Kardok évszakában tartott hasonló események sorából.

A helyiség közepén egy hihetetlenül hosszú vacsoraasztal terpeszkedik annyi díszítéssel, hogy az ételnek talán nem is maradt hely rajta. Kaelis izmai megfeszülnek, ahogy beljebb vezet az udvar sűrűjébe. A jelenléte meglepően megnyugtató horgony a nemesség tengerében.

– Kezdjünk valami könnyűvel – hajol előre, hogy a fülembe súgjon. Mihelyt rádöbbenek, hogy egy ismerős archoz vezet, önkéntelenül kitör belőlem egy megkönnyebbült sóhaj. Kaelis halk nevetéssel ad hangot a derűjének, aztán gyorsan összeszedi magát. – Leva főúr, engedje meg, hogy bemutassam a mátkámat, Clara Redwint.

– Örvendek, nagyuram. – Meleg mosolyt öltök. – Myrion, örülök, hogy látlak. – A fiú az apja kiköpött mása. Ugyanaz a sűrű szempilla, ugyanaz a mélybarna bőr. Az egyetlen különbség az, hogy Ixil frizurája egyetlen hosszú, vastag fonat, amit kristályok és ezüstkorongok ékítenek.

– Szintúgy, Clara.

– Megtiszteltetés, hogy megismerhetem a nőt, aki újjáépítheti a Remete klánt. – Ixil csókot nyom a kézfejemre. Rejtély, hogy Kaelis a gesztus vagy a Remete klán újjáépítésének említése miatt nézett félre. – A fiam annyi mindent mesélt önökről! Leginkább arról, mennyire összeillenek. Hogy is fogalmaztál? Ez az: őket „a sors is egymásnak teremtette”!

Amikor legközelebb négyszemközt leszünk, ezt a szófordulatot mindenképp meg kell köszönnöm Myrionnak, hiszen tisztában van vele, mekkora hazugság. Elvégre az apja tudja, hogy ő mint a Szeretők megérzi az ilyesmit. Minden félelmem amiatt, hogy átlát rajtunk, és amit azóta fojtottam magamba, hogy először betettem a lábam a Nagyok Szentélyébe, most elillan.

– Ebben egyetértünk. – Vakító mosolyt villantok Kaelisre, amitől kis híján hátrahőköl. Gyorsan észhez tér, de a megrökönyödése nem kerüli el a figyelmemet.

– És nagyon boldog születésnapot, hercegem – folytatja Ixil. Kaelisre kapom a fejem. Önkéntelenül leesik az állam a döbbenettől. Erre még Ixil is felfigyel. – Bizonyára tudott róla.

– Szót sem érdemel. – Kaelis hangja fagyos, a tartása merev.

– Myrion, hogy állsz a Kardok Hármas-próbákkal? – kérdezem sietősen Kaelis feszengése láttán. – Ekkor vannak a harmadéves vizsgák is, ugye?

– Pontosan… – Az örökké éleslátó Myrion azon nyomban részletes kiselőadásba kezd a másod- és harmadévesekre váró próbatételekről.

Így csevegünk a Szeretők klán főurával és az örökösével, mielőtt továbbállnánk.

– Ma van a születésnapod? – kérdem gyengéden, amikor magunkra maradunk.

Kaelis kerüli a tekintetem.

– Attól tartok.

– Miért nem mondtad? – Látszik, hogy nem repes az örömtől. Ettől még elfut a röpke bánat, amiért ilyesmit rejtegetett előlem. – Epekedő kedvesedként illene tudnom az ilyesmit.

– Igazad van. – Mélyet sóhajt. – Csak annyi, hogy rühellem ezt a napot. Az állandó udvari pletykákat arról, hogy biztosan űrszülött vagyok, hiszen az év leghosszabb éjszakáján születtem. – Az elszontyolodása hallatán szinte bűntudatot érzek, amiért én is ezzel gyanúsítottam.

– Oda se neki. – A kezem az övét keresi. – Azt mindenképp megtanultam idén, hogy a pletykák önálló életet élnek.

Kaelis hangja motyogásnál is halkabbra vált.

– Ráadásul ez a nap az anyámra emlékeztet.

Immár tudom, nem Oricalis mostani királynéjára céloz. Görcsbe rándul a gyomrom. A hüvelykujját simogatom a sajátommal. A mozdulatra felfigyel rám, és egy szusszanásra kettesben maradunk a teremben.

– Legközelebb bízd rám a témaváltást. Már ha újra előkerülne – súgom.

– Köszönöm! – Komolyan gondolja, látom a kisimuló homlokán, az elernyedő vállán.

A szokásosnál is jobb érzés segíteni neki.

Ez után a Mágus klán főasszonyának mutatnak be – a nő pillantásánál csak az esze vág élesebben. Azon kapom magam, hogy egészen élvezem a társaságát, bár vajmi kevés időt kapok erre, mielőtt újra továbbállunk. Még ketten említik fel a hercegi születésnapot, de ügyesen ellavírozok a téma mellett.

Végül Moreus Ventall, a Torony klán főura előtt találom magam. Ixil főúrral ellentétben egyedül van. A lányainak se híre, se hamva, pedig a legtöbb főnemes elhozta néhány, ha nem az összes közvetlen családtagját. Felötlik minden, amit Alor mesélt a családjáról – pláne az apjáról. Vajon meghívta egyáltalán? Vagy neki az otthon szobrozás jutott?

Ahogy annak idején mindenki azonnal felismerte, mennyire az anyánkra ütöttünk Arinával, úgy Moreus sem tagadhatná le Alort és Emiliát. A haja színe szakasztott ugyanolyan, mint az övék, a tartása tökéletes, egy szála sem hullik az arcába. A szeme Alor mézbarnája, de Emilia élével. A bőre kissé barnább, mint a lányaié, ami arra utal, hogy sokat időzik a napon. Szinte arra szoborták, hogy szigorúságot árasszon, a puszta jelenlétében van valami, ami fenyegetésnek érződik.

– Ventall nagyúr, mindig öröm önnel találkozni! – Kaelis hangja fesztelen és udvarias, ráadásul olyan mesterkélt ártatlanságot áraszt, amitől képtelenség kiigazodni rajta. Furcsán áll hozzá a férfihoz, akinek az a dolga, hogy Stellisekkel lássa el a koronát. Azt hinné az ember, hogy közvetlenebb viszonyt ápolnak.

– Kaelis herceg! – viszonozza kissé zordul, elfordulva a korábbi beszélgetőtársától. A szeme rám villan és kissé kitágul. Biztosan felismerte bennem Alor Minden Érmék-napi megmentőjét. – Redwin főasszony!

A nevem ránk telepszik. Hivatalos, de halk. Mintha szeretné megköszönni a lánya megmentését, mégis képtelen rávenni magát. Gyengéd mosolyt vetek rá, és futó biccenéssel üzenem, hogy nagyon szívesen.

– Még mindig csak Lady Redwin – helyesbít Kaelis szinte szánakozó mosollyal. – Bár hőn reméljük, hogy az apám elfogadása a rangját is megszilárdítja majd… már ha a klánok hajlanak a régi sebek beforrasztására.

– Persze… – A főúr tekintete nem ereszt. – Kegyed a köznép gyermeke, ugye?

– Megtisztelő, hogy ismeri a származásomat. – Udvariasan mosolygok.

– Kész szerencse, hogy a pórnép temérdek leánya közül a herceg épp önt találta meg. Aminek az esélye… elenyésző. – Nem tudom mire vélni a hangnemét, így arra hajlok, hogy kétség vagy gyanú kerülgeti. Elvégre a Torony klán feladata mégiscsak a korona védelme. Kissé összehúzza a szemét. – Különösen annak a fényében, hogy a feljegyzéseink tanulsága szerint a Remete klán teljes vérvonala egyetlen mindent eldöntő tett áldozata lett.

Tehát gyanú.

– Nincs tökéletes feljegyzés – közli Kaelis fagyosan. Már megtanultam, hogy a hercegemet két dolog hozza ki a sodrából, ha megkérdőjelezik, és a Remete klán dolga.

– A mieink általában azok. – Ventall főúr olyan pillantást vet Kaelisre, amitől felborzolt tollú, harcra kész karmú ragadozó madarakra emlékeztetnek. – Szívesen megvizsgálnám a hercegem bizonyítékát a származására.

– Azt hiszem, az én szavam is megteszi – próbálja lehűteni Kaelis. Hiába.

– A Torony klán kötelessége a korona védelme. Csak a munkámat végzem. – Elmosolyodik, de hiányzik belőle a derű. A tekintete acélpántként szorítja a torkomat. – Főleg az év elején terjedő pletyka után, arról a halazari szökevényről.

– Aki az apám szerint nem létezett – húzza fel Kaelis az egyik sötét szemöldökét.

– Hivatalosan nem. – Moreus észrevétlenül vállat von. – De az ember sosem lehet elég óvatos. Minden pletykának van valóságalapja, nem gondolja, Lady Redwin?

– Meglehet. – Igyekszem bezárkózni.

– Nehogy valaki összefüggést sejtsen ott, ahol semmi sincs, hiszen micsoda véletlen egybeesés, hogy kegyed épp akkortájt bukkant fel.

Csatakos lesz a tenyerem. Tudja. Biztosan. Mi másért tenne fel ilyen célzott kérdéseket? Fordulj fel, Ravin. Ez biztosan az elsőszülött herceg műve.

– Ha ez célzás lenne, Ventall főúr, akkor ne tartsa magában. – Kaelis borotvaéles szavai illenek a szeme gyilkos szikrájához. A derekamra simuló keze pihekönnyű, de minden vértnél erősebb.

Moreus újra szóra nyitja a száját, de azonnal becsukja, ahogy a teremben hirtelen eltompul a fény. A csillárok minden gyertyája egyszerre, varázsütésre kialszik, egy emberként fordulunk a terem túlsó vége felé. Ahol Naethor Oricalis király áll egy emelvényen, három lépcsőfokkal a sokaság felett. A megvilágítás, az emelvény, a fényűző öltözéke, de a puszta jelenléte is megbabonázó.

Szótlanul felemel egy tarot-kártyát. Elcsípek egy ezüstös villanást. Kiguvad a szemem, és kis híján elvakít a kártyából kirobbanó tűzroham. A lángok előbb hideggé és jégkékké, utána örvénylő vízzé válnak. Szél csap át a tömegen, szoknyákat libbent, hölgyeket és urakat egyaránt kiáltásra fakaszt. Oricalis ökle megfeszül a fenséges jogaron, ami eleven indáktól tekereg, az egyik vége tűzzel ég, a másikból fagy árad, mindeközben elemek pattogása közepette fény és árny sűrűsödik.

– Üdvözlöm udvarom főnemeseit a téli ünnepségen! – Naethor kinyújtja a másik kezét, a hangja bezengi a tágas termet. – Olvasásuk hozzon szerencsét, kelyhük legyen tele, szívük pedig leljen új szövetségesekre udvaronctársaik között! Évük legyen olyan kiegyensúlyozott, mint a négy szín elemei! A vacsorát egy órán belül feltálalják.

A király hátralép, s szerte a teremben újra életre lobbannak a fények a tiszteletteljes tapsvihar aláfestésére. A közjáték alatt Lord Ventall a jelek szerint olajra lépett. A távollétében rátérhetek a kérdésre, amit már alig tudok magamban tartani.

– Hogyan? – suttogom Kaelisre nézve. – Ismerek kártyákat, amik megjavítják vagy átalakítják a tárgyakat. Amik illúziókat keltenek. De éreztem a forróságot és a szelet. – A bot egy szolgához került, és ugyanolyan valósnak tűnik, mint minden más.

– A Mágus lehetővé teszi, hogy a négy elem szólításával létrejöhessen valami a semmiből.

– De a Nagy kártyákat nem csak a többi Nagy Arkánum használhatja?

– A Főpap a kulcs. Azt egy Nagynak kell vetnie, de bármelyik arkánistát felruházhat a hatalommal, hogy egyetlenegyszer használjon egy másik Nagy Arkánumot. Utána az áldás elillan, és meg kell ismételni – magyarázza Kaelis, mire felötlik bennem, mit is mondott Myrion, amikor először jártam a Nagyok Szentélyében.

– Hadd tippeljek, a Főpapot itt tartják, a királyi udvarban?

– Talált, süllyedt – vigyorog. Aztán minden átmenet nélkül megrezzen a szeme, és megnyúlik az arca. Ráncba szalad a homloka. – Clara, egy percre el kell mennem.

– Miért? – kérdem. – Csak nem Ventall és a gyanúi miatt?

– Lehet. – Kaelis már indul is.

– Hadd segítsek!

– Majd legközelebb. – Megragadja a kezem, és egy röpke szorítással elcsitít, mielőtt tiltakozhatnék. – Nemsokára visszajövök. –  Minden mozdulata sietségről árulkodik.

– Nem úgy volt, hogy maradjunk… – A torkomon akad a tiltakozás, amikor elnyeli a tömeg. – …együtt?

Kíváncsiságtól és nem kevés bosszúságtól hajtva megpróbálom követni a nemesek rengetegében, szoknyák és frakkszárnyak között keringek, hátha kideríthetem, hová – vagy kihez – tart. Szem elől veszítem a sűrűsödő tömegben, ami eltakarja a kilátást. Ha nem csal a szemem, elcsípem, ahogy félrehúzódik egy férfival, aki a Hold klán színeit viseli… Glavstone?

A terem bezárul körülöttük. Nyomakodni próbálok, de mire nagy nehezen áttörök, újra eltűnnek. Éppen fojtottan szitkozódom, amiért elvesztettem őket, amikor észreveszem, ahogy Ravin behúzza Silast egy ajtón, miközben lopva körülnéz, nyilván azt keresi, észrevette-e valaki. Úgy dugják össze a fejüket, mintha hevesen társalognának.

Ami ilyen gyanús, annak érdemes utánajárni… ugye? Újra szétnézek Kaelist keresve, de hiába. Többet érek azzal, ha kiderítem, miben sántikál Silas és Ravin, mintha tétlenül ácsorogva várnám Kaelis előkerülésétt.

A páros hiába próbál suttyomban belépni az ajtón, én követem őket. A fülemet hegyezem, hogy kihallgassam őket a zeneszóban, de hamar eltűnnek, így én is beosonok utánuk. A folyosót betölti a lépteik visszhangja, amibe suttogott szavak vegyülnek.

Távolról, egy ajtón túlról hallom a hangjukat. Dübörgő szívvel odalapulok.

– Ravin, elmondtam mindent, amit tudok. – Silas hangja feszült.

– Több kell, Silas! Ha kikerül Kaelis gyámsága alól…

– Majd értesítelek – feleli Silas, a hangjában némi védekezéssel. – De gyanús lesz, ha erővel kényszerítem távozásra!

– Talán nem számít. Ezúttal nem lesz szükséged álnévre… Megvezetés helyett egyszerűen el is rabolhatnánk – mereng Ravin.

Álnév. Ezúttal. Minden pillanattal egyre biztosabb lehetek az elméleteimben.

– Ha elrablom az akadémia védelme alól, Kaelis tudni fogja, hogy én voltam.

– Megbízhatatlan. Majd elhitetem vele, hogy magától szökött meg – mondja Ravin, mintha ismerne annyira, hogy ilyesmit beszéljen be Kaelisnek.

– Sosem hagyná magára. – Silas tántoríthatatlan.

– Tényleg? – Még Ravin is kihallja a hangjából. – Őszintén törődik vele? Ez tényleg szerelem?

– Nem tudom. De mindenki más szerint igen.

– Én az ellenkezőjét hallottam – hümmög Ravin. Utálom ezt a hangot.

– Így vagy úgy, Kaelis nem fogja elhinni neked, hogy meglógott. Engem kidobnak az akadémiáról és Kaelis kegyeiből, te pedig lesheted a szabad bejárást az öcséd birodalmába. – Silas ügyesen forgatja a szavakat. Követhető, gondos számítással.

– Márpedig ezt nem engedhetjük. – Ravin kissé bosszúsnak hangzik. – Akkor te etesd be a lányt, elvégre te is Nagy lennél.

– Ha közel kerülök hozzá, az öcséd gyanakodni fog rám. Már megpróbáltam. Elfutott előlem, amikor legutóbb összefutottunk – hazudik Silas a szemébe.

– Próbálkozz. Kitartóan. – Ravin hangja gyilkos éllé keményedik. – Ha egyszer sikerült az ujjad köré csavarnod, akkor újra menni fog. Érd el, hogy hibázzon, hogy egyszer és mindenkorra lezárhassuk ezt a színjátékot. Felfoghatatlan, hogy apám miért húzza az időt…

– Számíthatsz rám – mondja Silas kötelességtudóan.

– Ne feledd, Silas, mi forog kockán, ha csalódást okozol nekem!

Gyorsan közeledő léptek. A következő sarok mögé iszkolok. Kis szerencsével a távozó Ravin nem fog észrevenni. Silas nem követi. Tudom, hogy annyiban kellene hagynom, de…

Nem bírok a zaklatott haraggal.

– Te… – Lassan belököm az ajtót. Leereszti a kezét az arcáról. A jelek szerint egy székbe rogyott, és cserben hagyta a lába. Majd adok én neki okot arra, hogy a hólyagja is kövesse! – Tudtam, hogy okkal találtalak ismerősnek, amikor találkoztunk. De nem csak Arina leírása miatt, ugye? – Kopogó cipővel vágok át a szobán. Silas nem moccan. – Hanem azért, mert miattad kerültem a Halazarba, ugye?

Hallgat, mint a sír. Csak mered rám azzal a bűntudatos szemével. Galléron ragadom, a kezem ökölbe szorul. Nem bírok felemelni egy ilyen emberhegyet, de ettől még nem ellenkezik velem.

– Odabent rohadtam – acsargom, majdnem összeér az orrunk. – Kis híján végleg elvesztettem majdnem mindent és mindenkit, aki fontos volt nekem. Miattad!

– Igen, miattam. – A hangja merő megadás.

– Hagytad, hogy elmeséljem a történetemet, pedig eleve tudtad. Közben végig kinevettél magadban? Egy új svindli kezdete volt, amikor a megismerkedésünk estéjén felajánlottad a segítségedet? – Megvető mordulással elengedem, szinte visszadobom a székre. Rongybabaként zuhan bele. – És Arina… amikor megszabadultál tőlem, elvarratlan szál lett belőle az akadémián. Elküldted a Bolond műhelyébe, és odalett!

– Micsoda?

– Úgy ismered az akadémiát, mint a tenyeredet, Silas. Tudtál róla… onnan tudtad, hol keress. Te küldted oda, igaz?!

– Arinát a malmokba küldték. Megszökött, nem? – Őszinte, eszelős zavart sugároz. Gyűlölöm érte. Van bőr a képén eljátszani, hogy érdekli… mintha nem átverés lett volna az egész. Utálom magam, amiért még mindig hinni akarok neki.

Hogy lehettem ilyen ostoba?

– Nem küldték a malmokba; bement a terembe, ahol te megtaláltál engem, és sosem jött ki onnan. Ahogy akartad. – Remegő hanggal próbálom megállni a visítást.

– Figyelmeztettem, hogy ne menjen túl mélyre! – ismétli az egyik első dolgot, amit mondott nekem. Akkor elhittem, mit tudom én, miért.

– Miattad halt meg. – A szavaim tőrök, és elcsípem a pillanatot, amikor a mellébe mélyednek.

Silas halk nyögést hallat.

– Halott? Ne… Nem… sikerült elmenekülnie? Nem egy malomban van? – Megdermeszt az őszinte, ijedt elképedése. – Clara, az ellenkezőjét tettem. Figyelmeztettem, hogy ne menjen túl mélyre az akadémiában. Azt sem tudom, mi ez „a Bolond műhelye”. Komolyan! Csak azt, hogy az erőd gyomrában akadnak veszélyes dolgok, és a te megmentésed volt az első alkalom, hogy be mertem lépni az ajtón. De Arina, ő… ő… – Fuldokló nyögéssel elszorul a torka.

Elfordulok, karba teszem a kezem. Nem állok készen arra, hogy megkegyelmezzek. Sem Arina, sem más dolgában.

– Annyira sajnálom! – suttogja. – Arinát. Ezt az egészet…

– Kímélj meg ettől!

– Rendben. – Lehorgad a feje.

Fagyos csend borul ránk. E pillanatban visszatérek az egymás társaságában eltöltött szótlan órákra, amikor az erőmet gyarapítottam. Minden éjszakára, amikor az akadémián barangolás közben összefutottunk.

– Miért titkoltad el Ravin elől a rejtekházat? – kérdem megenyhülten. Ezernyi, Silasnak szánt kérdés buzog bennem. De ehhez újra és újra visszatérek. – Miért hazudtál?

– Mert ha megtudja, végez velük. Vagy újabb fegyvert kapna ellened.

– Korábban ez nem zavart.

– Akkor még nem ismertelek – ismeri be. A szavait őszinte megbánás itatja át. – Túl későn jöttem rá, hogy te… te nem vagy… A húgod nem elfogult volt; ti tényleg segíteni akartok az embereken.

– Hát persze. – Legalábbis annak idején. Régen. Bezzeg most… most már nem tudom, mi vagyok. Mindenem ráment a nagy segítőkészségemre. Most már talán magamért akarok harcolni. – Szóval, az elmúlt évben lelkiismeretet növesztettél?

– A kezében van a családom – böki ki Silas.

– Micsoda? – Ez újra figyelmet érdemel. – Azt hittem, nem tudod, mi történt velük. Megint hazudtál?

Silas összerezzen, de folytatja.

– Ravin fogságában van a családom. Kínozza őket. Azzal fenyeget, hogy halál vagy még rosszabb vár rájuk, ha nem azt teszem, amit mond. Láttam őket. Végig kellett néznem. – Silas szeme könnyektől csillog. – Mindent be akartam vallani, amikor legközelebb négyszemközt leszünk.

– Miért nem tetted korábban? Hogy hihetnék neked ezek után? – kérdezem, pedig szeretnék. – Azok után, amiket tettél?

– Tudtam, hogy nem fogsz bízni bennem. Főleg egy teljes vallomás után…

– Talált – dörmögöm.

– Így vártam, hogy legyen nálam valami, amivel bizonyíthatom… hogy melletted állok. – Silas előhúz egy összehajtott pergament a zakója zsebéből.

Két ujjal átveszem, és végig félszegen méricskélem, miközben széthajtom. Egy sietősen firkantott tervrajz.

– Mi ez? – kérdem, pedig rögtön felismerem.

– A király tokjának szerkezete… amiben a Nagy Arkánumokat tartja. Ugyanolyan jól ismerem ezt a kastélyt, mint az akadémiát. Amíg mindenkit lekötött a mai ünnepély, beosontam a király személyes dolgozószobájába, és feltörtem az asztala zárját, hogy megszerezzem és lemásoljam a tervrajzot. Ha azok a kártyák kellenek, előbb ki kell nyitnod azt a tokot, márpedig az nem fog menni, ha nem tudod, hogy működik.

A magyarázat hallatán képtelen vagyok leplezni a hüledezésemet, de azért próbálkozom. Noha higgadt hangot ütök meg, tudom, hogy a szemöldököm a hajvonalamnál lehet. Képtelen vagyok eldönteni, mi ért igazi hideg zuhanyként: az, hogy sikerült átlátnia a tervemen, vagy az, hogy vállalta a kockázatot, és beosont a király magánlakosztályába.

– Honnan veszed, hogy megpróbálnám ellopni őket? – kérdem.

– Ravin elmondta, mi történt, amikor találkoztál a királlyal a Minden Érmék-napon… a kártyákat akartad látni ahelyett, hogy igazi nemességet, birtokgaranciát, bocsánatkérést vagy effélét kérj, amikor tálcán kínált neked akármit – magyarázza Silas. – Ennek csak egy magyarázata lehet, látni akartad, hol tartja őket. És most, hogy megismertelek, könnyen el tudom képzelni, miért lenne ez fontos neked.

Elhúzom a számat. A tagadással csak megsérteném kérkedő intelligenciáját, de a beismerésre még nem állok készen.

– Megosztottad Ravinnal ezt az elméletet?

– Dehogy! Amikor rákérdezett, azt mondtam neki, fogalmam sincs, miért ezt kérted. – Silas kissé inog, félrenéz. Mint egy sérült, aki az utolsókat rúgja. Talán ezért kezd apadni bennem a harag. – Clara, én soha… eszem ágában sincs… hogy ártsak neked, Arinának vagy bármelyik barátotoknak. Ez sosem rólad szólt. Csak meg akarom óvni a saját családomat. Elegem van abból, hogy a markában tart, de én… Kérlek, segíts megvédeni őket!

Ezért. Mihelyt alaposan kiismert engem és a klubot… rádöbbent, hogy talán segíthetnénk. Talán korábban is, amikor még Griv szerepét játszotta, de onnan nem volt visszaút. Ez nem rólam vagy róla szól. A családjáért teszi, és ennél alaposabb ok nem kell ahhoz, hogy valami bizalomszerűséget érezzek iránta.

– Elmondtad neki a nevünket? – suttogom, még mindig a rajzokra meredek.

– Mit?

– A családnevünket… az igazit… elmondtad Ravinnak? – Találkozik a tekintetünk.

Silas megrázza a fejét.

– Ha hazudsz nekem…!

– Hallgatást fogadtam Arinának. És neki állom a szavam. – Nem néz félre. Nem feszeng. Felsóhajtok, és a vállam kicsit lejjebb ereszkedik a fülemtől.

– Hol vannak? – kérdem végül, és zsebre vágom a tervrajzokat. Az ilyesmi inkább Twino agyának való, nem az enyémnek. Ő fogja igazolni Silas ajánlatát – elvégre ő is látta a király kincsesdobozát.

– Tessék?

– Hol tartja fogva Ravin a családodat?

– Ha tudnám, magam mennék értük a kártyámmal.

– Azt mondtad, végig kellett nézned. – Figyelek, hogy hazugságon kapjam.

– Ismeri az erőmet. Előtte, de még utána is költözteti őket.

– Világos. – A felkaromon dobolok az ujjammal, miközben szúrósan meredek rá.

Silas állja. Nincs ínyemre az a szikra a szemében.

– Emlékszel a megismerkedésünkre? Azt mondtad, bármit megteszel, ha cserébe segítek kijutni.

Rögtön magamat átkozom.

– Ezt akarom – szögezi le Silas.

Mélyet sóhajtok.

– Legyen. Segítek a családodnak.

– Tényleg? – Bár ő emlékeztetett az ajánlatomra, a válaszom őt éppúgy meglepi, mint engem. – Komolyan?

– Igen, de…

– Clara! – Kaelis aggodalommal vegyes sürgetéssel szólít.

– Majd később megbeszéljük. És elég egy rossz lépés vagy egy csúnya pillantás… – súgom oda sietősen, rászegezett ujjal.

Silas mindkét kezét felemeli.

– Esküszöm, a te oldaladon állok, amíg világ a világ.

Egy kemény búcsúpillantással és egy szoknyaperdüléssel kilépek az ajtón.

– Itt vagyok!

– Megvagy végre! – Kaelis hallható megkönnyebbüléssel felsóhajt. – Apám hívat minket.

– Tessék? – hebegem, miközben Kaelis kézen fog. – Minket? Név szerint?

– Én sem értem. – Eddig jut, mire visszaérünk a nagyterembe.

Mintha minden tekintet egyenesen ránk szegeződne. Kissé kihúzom magam, és ártatlanságot mímelek. Mi lehetett még azokon a folyosókon? Kellene valami mentség az ottlétemre? Vagy Ravin rögtön feltételezi, hogy Silasszal voltam? Az örvénylő gondolatok özepette is vigyázok a negédes mosolyomra.

Kaelis fél kézzel, a másik tenyerét a derekamra téve vezet az asztalfőhöz, ahol a király ül, egyik oldalán Ravin, a másikon egy szinte hófehér hajú fiú, aki csak a harmadszülött herceg lehet. A legifjabb testvér lehajtott fejjel köröz az ujjával a kelyhe peremén, mintha unatkozna.

Naethor király feláll, amire mindenki felfigyel. Mindketten meghajlunk, amikor elé állunk. Mindkettőnk vállát megragadja, hogy szembefordítson minket a nemesekkel. Szinte mindenki helyet foglalt.

– Hölgyeim és uraim, hű alattvalóim! Engedjétek meg, hogy hivatalosan is bemutassam a fiam jövendőbelijét. Lady Clara Redwin! – Ezt pusmogás és visszafogott, udvarias taps követi, kezdem megszokni, hogy ezt váltom ki a nemesekből. – A szerelmük hevesebben ég, mint a Botok Ásza. Túlcsordul, mint a Kelyhek. Ez a pár edzett, mint egy Kard, és fényesebb minden Érménél. Az eljövendő évben ezt a leányt befogadja az Oricalis-család. Egy éven belül pedig egyként emeljük majd a Botok Négyesünket egy udvari esküvőre!

Ezúttal lelkesebb a taps. Mosollyal gyűröm le a hitetlenkedésemet, Kaelisre sandítok. A szemében a saját ámulatom tükörképe.

Semmi kétség, sikerrel járt a küldetésünk, eladtuk a kapcsolatunkat az udvar szemében. De felmerül egy nagyobb kérdés.

Miért segít nekünk az apja?

46

– NEM ÉRTEM. – Kaelis a lakosztálya kandallója előtt járkál.

Én a kanapén terpeszkedem – ugyanazon, mint Eza második támadása után. Kaelis, vagyis inkább Rewina sikeresen kiszedte a vérfoltokat. Azt hiszem, tényleg odáig lehet ezért a bizonyos bútordarabért, ha vállalta érte a fejfájást. Priss az ölemben nyújtogatja az állát vakarászásért, de annyira, hogy a füle nemhogy hátrahúzódik, de egyenesen a fejére lapul.

– Honnan ez a nagy lelkesedés a kapcsolatunkért? – Kaelis a szájához emeli a hüvelykujját, és ráharap a körmére. A nyilvánosság előtt elképesztő önuralommal leplezi ezt a káros szokást, de kettesben már nem nagyon érdekli.

– Túlzás volna azt gondolni, hogy csak boldognak akar látni? – Ez még nekem is sántít. Pláne most, hogy Ravin kétségkívül tudja, ki vagyok. De ha ezt Kaelis tudtára hoznám, nem hagyhatnám ki Silast… és bizonyos dolgokat ösztönösen megtartok magamnak. Elvégre már az is biztos, hogy Kaelisnek is vannak még előttem titkai…

Kaelis megtorpan, hitetlenkedő pillantást vet rám, utána folytatja a járkálást.

– Minket? Az ki van zárva – szögezi le Kaelis ellentmondást nem tűrőn. Utána hozzáteszi: – Eddig még sosem érdekelte őt az én boldogságom. Legfeljebb akkor, ha azzal ő is jól járt.

Nem ereszt, amit elcsíptem Ravin és Silas beszélgetéséből. Ravin nem tudott betelni a gondolattal, hogy talán megkedveltem Kaelist, vagy ő engem.

– Talán… elhiszi.

– Micsodát?

– Hogy szerelmes vagy belém. – A tekintetem felemelkedik Prissről, farkasszemet nézünk. Kaelis teljesen megdermed, mintha ez eddig fel sem merült volna benne, és most elborzasztaná a gondolat. – Nézzük az ő szemszögéből! Vagy igazán szeretsz, és akkor rajtam keresztül a markában tarthat téged, vagy… drasztikus lépésekre kényszeríthet minket még a Botok Négyessel megpecsételt eskünk előtt, hogy kénytelenek legyünk feladni a színjátékot.

A herceg szobor marad, a sötét szempár lyukat váj belém. Végül egy fejrázással és egy megvető mordulással a kanapé túlsó végébe veti magát, a térdére könyököl, összegörnyed, a hajába túr, a körmét harapdálja, végül egy újabb megvető mordulással hátraveti magát a vánkosokra. Látszik a düh, de egyfajta legyőzöttség is.

– Ebben lehet valami – mondja végül.

– De legalább téved – jegyzem meg egy vállrándítással.

– Miben? – Nem tudom mire vélni Kaelis arcát. Bár tudnám, mi jár a fejében!

Engedj be!, győzködném legszívesebben, ugyanakkor nagyon is félek, mivel járna, ha megtenné.

– Nem szeretsz – közlöm, inkább visszafordulok Prisshez helyette. – Mindketten csak eszközt jelentünk a másiknak. Bármilyen cicomában vagy szerepben parádézunk, csak megjátsszuk magunkat. Más szóval nem használhat ellened, és téged se ellenem. Ez előnyt jelent.

Kaelis mélyen hallgat. Olyan kitartóan, hogy még Priss is feléje fordul, mire követem a példáját. A tűz ott lobog a szemében. Ott ég minden vonásában. Újfent inkább tűnik kőnek, mint húsnak és vérnek.

– Ugye? – firtatom finoman.

– Persze – feleli Kaelis. De olyan színtelenül, hogy küzdenem kell a pírral, ami az egész testemet végigcsiklandozza – a forrósággal, amiben pánik és vágy keveredik.

A téli szünet hátralevő részében a hamisítványaimon dolgozom és a próbákra készülök. Az akadémia harangjának ismerős ritmusa nélkül összeolvadnak a napok. Nem keresem Silast, egyelőre ráér. A rejtekházba sem megyek el a napfordulós ünnepély maradékaiért. Elhatározom, hogy teljes mértékben a próbáknak szentelem magam, utána jöhet a Kelyhek Lakomája – mindent csak szépen, sorjában. Kaelisszel még mindig külön töltjük a napjaink legjavát, pedig határozottan úgy érzem, mintha mi ketten lennénk az egyetlen élőlények az egész akadémián.

De a távolságtartásunk már korántsem tűnik fagyosnak. Ha jellemeznem kellene, inkább nevezném… félszegnek. Mintha mindketten tartanánk attól, amit az ingatag patthelyzetünk kibillentése jelentene, akár távolodnánk, akár közelednénk egymáshoz.

Elárulja minden sanda pillantása, amit akkor vet rám, amikor azt hiszi, nem látom. Ahogy én sem tudom kiverni a fejemből, hogyan fedezik fel az ujjai a próbakártyák festett vonalait, amiket véleményezésre bemutatok neki.

Miért csináljuk ezt egyáltalán? Ez nemegyszer felötlik bennem, amikor egyedül fekszem az ágyamban. Ha amúgy is szeretőknek tettetjük magunkat, miért ne járhatnánk jól vele? Nem hiszem, hogy bármelyikünk különösebben tapasztalatlan lenne. Más szóval, ki van zárva az „első alkalom” miatti aggodalom.

Egy este a merengésem az ajtajáig vezet, a tenyerem a hűvös fán. Készen állok rá, hogy beengedjen magához. Én pedig őt magamba, csak essünk már túl ezen a kínlódáson!

Mégsem teszem meg.

A félelmem magva ismeretlen marad. Az Arina miatti harag és gyűlölet maradéka? A kétség, amin sosem fogok túllendülni, ha róla van szó? Vagy az, hogy még én sem tudom a választ a napokkal ezelőtt feltett kérdésemre?

Nem szeretsz… Ugye?

Csak az kéne!, vágnám rá legszívesebben. De ez még nekem is hamisan cseng.

Mire megtalálnám a bizonyosságomat, minden tanuló és tanonc visszatér a szünetről. De nincs idő, hogy az iskola visszazökkenjen a régi kerékvágásba.

Mert az érkezésük után néhány nappal elkezdődnek a Kardok Hármas-próbák.

A Kardok Hármas-próbák napja zúgó széllel nyit.

Koronaváros szurokfekete szirtjeire és az Oricalis Királyság legtávolabbi szegleteire is lehull az első hódara.

Valahányszor beköszönt ez az évszak, szinte érzem Jura forralt almaborának emlékillatát, ami mindig színültig megtöltötte a fazekát, mert sosem számolt a fahéjrudak dagadásával és a szegfűszeggel tűzdelt narancs méretével. Az ajkamat nyalogatva bámulok kifelé a jégvirágos ablakon, a folyón túli városra. Túlságosan lekötött a téli napforduló estélye, a Kaelisszel közös munka és a felkészülés a próbákra – amelyekkel most már szembe kell néznem.

– Clara Redwin! – szólít Rothou professzor az ajtóból, mire visszatérek az akadémia kőfalai közé.

– Sok szerencsét! – biztat Sorza Luren mellől, akivel a folyosó szemközti falának támaszkodnak.

– Menni fog! – Luren kicsit túlzásba viszi a lelkesedést. Mindketten tudjuk, hogy ez az a próba, amin a legkisebb az esélyem a sikerre, még úgy is, hogy minden közös tanuláskor segíteni próbált.

Csak mosolygok, és futólag biccentek nekik, miközben a többi tanonc tekintetének kereszttüzében odamegyek Rothou professzorhoz. A csoport felénél hívtak be. Találomra választanak.

A vizsgaterem teljesen üres, leszámítva két párhuzamosan felállított asztalt. A közelebbi magányosan áll, még székek sem veszik körül. A lapján három kártyapakli, amik a szemközti asztalnál ülő három tanszékvezetőnek felelnek meg.

Las Rothou elfoglalja a helyét az asztal végén, Vaduin Thornbrow és Raethana Duskflame mellett. Rothou melegen mosolyog, mintha nem kaptunk volna hajba számtalan alkalommal az óráján, éppen abban a témában, amiből most fog vizsgáztatni.

– Üdvözöllek, Clara, az olvasási próbádon – mondja Rothou professzor. – Amikor felkészültél, kezdheted!

A kártyapaklis asztalhoz lépek. Minden professzor részletesen elmagyarázott minden próbát a saját óráján, hogy alaposan felkészülhessünk arra, ami ránk vár. A jobb szélső – Rothou professzorhoz tartozó – paklival kezdek. Ragyog a szeme, kétségkívül szórakoztatja, hogy őt választottam először.

Az olvasás elkezdéséhez húzok négy lapot, kiteszem őket magam elé, és felsorolom a nevüket. Közben a professzorok jegyzetelnek. Kivéve Rothou, az ő szeme nem ereszt, még akkor sem, amikor a felsorakoztatott kártyákra vetem a tekintetem.

Kora reggeli fény dől be az ablakokon, amik függőleges vonalakként övezik a termet. Ettől a helyiség olyan fagyos börtönnek érződik, amitől a Halazar is tanulhatna.

Ezek csak kártyák, Clara. Nem tudom, hogy a saját hangom emlékeztet-e erre, vagy a húgomé a túlvilágról. Nem ők használnak téged, hanem te őket. Nincs okod félni.

Egy mély sóhajjal hozzálátok az olvasáshoz.

– Kelyhek Ötös: a magánélete kihívást tartogat, valamilyen veszteséget, amolyan… – kis híján belezavarodok – testvérharcot. – Finoman megérintem a Kelyhek Hatost, nemcsak a szememmel értelmezem, de érzem is a jelentését. Nem feltétlenül testvérekre céloz, sokkal inkább a régi szép időkre… a gyermekkorra és a korai emlékekre. De úgy érzem, ez a szó a… helyénvaló. Talán az emésztő gyász teszi, ami még mindig kitartóan kapaszkodik belém… – Véleménykülönbség, aminek a gyökere árulás… a Kardok Tízes.

Rávillan a szemem. A kártyák ablakok, melyeken át egyenesen a lelkébe láthatok. Legalábbis azt hiszem. De a zárkózott és merev arca láttán kételkedni kezdek magamban.

– Erre a Kardok Apródja azt javasolná, hogy ha a dolog végére akarnak járni, legalább az egyikük, de inkább mindketten engedjék be a másikat. Minél nyíltabban keressenek új módokat arra, hogy áthidalják a kettejüket elválasztó szakadékot.

Végre lenéz, és körmölni kezd. Amikor egyikük sem szólal meg, áttérek az asztal túlsó végére készített paklira: Vaduinéra.

Ha Las kártyáinak olvasása átlátszóbb volt egy nyitott ablaknál, akkor ez most a vakablak. Alig tudok eligazodni a kártyákon, az egyik ellentmondásosabb, mint a másik: Botok Ötös, Kardok Hetes, Érmék Négyes, Kelyhek Nyolcas.

A Botok Ötösben konfliktust látok, aminek a legkevésbé sem biztos a megoldásában. Munkával kapcsolatos ugyanúgy lehet, mint családi; nehéz rájönni, mivel a Kis Arkánumok mindegyik színéből húztam, és minél tovább nézem a kártyákat, annál nehezebben boldogulok a jelentésükkel. Nemcsak a tiszta gondolatok, de a megérzések is cserben hagynak. Végül csak annyit tudok kinyögni neki, hogy elismerem, minden oldalról szorult helyzetben van, ellentmondásos vágyak – a sajátja, és másokéi – csapdájába esett. Az Érmék Négyes alapján tartalékolhatja a készleteit egy rá váró csatára. Felvetem, hogy egyetlen kiút gyanánt mindent a maga teljességében vizsgáljon, de a győzelemnek ára lesz.

Egyetlen kártya akad, amit nehezemre esik hová tenni az olvasásban, mégpedig a Kardok Hetest. Valahányszor megérintem, émelyítő nyugtalanság támad a gyomromban: árulás.

– Álság veszi körül – csak ennyire futja tőlem.

Az arca nem árulja el, mennyire járok közel, így rátérek az utolsó paklira.

A Duskflame professzornak végzett olvasásom sikerét valahová a kettő közé teszem. Nem átütő, de nem is teljes kudarc.

Nem kapkodják el, az előkészített papírokra firkálnak. Raethana és Vaduin átadják a jegyzeteiket Lasnek. Az olvasás tanszékvezetője néhány éles pennavonás után ugyanezzel a határozottsággal rám villantja a szemét. Vaduinhoz hajol, de nem hallom a röpke elsuttogott beszélgetésüket.

Önkéntelenül visszatartom a lélegzetemet.

– Megfelelt – közli kelletlenül.

A hüledezéstől zsibbadtan hagyom el a termet.

A tanoncok közül kevesen akarják megbeszélni az eredményeiket két próba között. Így be kell érnünk azzal, hogy egymást bámuljuk a folyosókon és a várószobákban, szótlanul méricskéljük a másikat. A barátaimmal természetesen szemrebbenés nélkül kivesézzük a tapasztalatainkat. Nem lep meg az elsöprő megkönnyebbülés annak hallatán, hogy Luren, Sorza és Dristin egyaránt átmentek.

A második próbára – a festésre – szintén ebéd előtt kerül sor. Érzésre egy szempillantás alatt vége, és ha valaki azzal jönne, hogy konkrétan átaludtam, mi tagadás, nem lepne meg. A Kis Arkánum négy különböző, találomra választott kártyáját kell megfestenünk. Egy átlagos nap Glavstone-nal, csak a verések nélkül. Pofonegyszerű. Mielőtt leadnám a kártyáimat, habozok, de csak egy pillanatra. Ne fess, győzködött Cael. Duskflame professzor várakozón nyújtja a kezét.

– Biztosan ezt szeretné leadni? – kérdezi.

– Igen. – A tenyerébe fektetem a kártyákat, a többi rá van bízva. Cael, Eza és mindenki, aki a bukásomat akarja, pedig elmehet a picsába. Nem hagyok ki egy próbát sem!

Átadom a frissen festett kártyáimat, és távozok.

– Nem hittem volna, hogy a festés ilyen piskóta lesz – jegyzem meg, miközben átbeszéljük a dolgokat ebéd felett.

– Nagyképű vagy – bök oldalba Sorza.

– Legalább az egyikünk legyen magabiztos. – Luren görnyedten, kedvetlenül böködi az ételét. Minden együttes erőfeszítésünk és festésgyakorlással töltött esték dacára elbukta a festési próbát.

– Egy még hátravan! A háromból csak kettő kell, hogy átmenj, és jelentkezhess egy házhoz! – próbálja felvidítani Dristin.

– Csak az hiányzott, hogy a vetésen álljon a dolog – jegyzi meg a lány egy sóhajjal. Érthető, hogy még mindig kísérti a nap, amikor átfordult a kártyája.

– A koplalás nem segít abban, ami rád vár. – Áthajolok az asztal felett, és kicsit közelebb lököm hozzá a tányérját. – Szükséged lesz az erődre.

– Inkább egy csodára.

– Talán az egyik elhozza a másikat. Egyél! – Az étel legalább figyelemelterelésnek megteszi.

Ahogy Luren feltámadó önbizalommal villát ragad, egy újabb tanonc érkezése zavar meg minket. Az asztalunk körül ólálkodó Eza igyekszik eljátszani a vegytiszta megvetés és rosszindulat megtestesülését. Elcsípem és állom a tekintetét, leginkább azért, hogy a barátaim helyett inkább egyedül velem foglalkozzon. Ha rám, és csakis rám figyel, akkor remélhetőleg fel sem ötlik benne, hogy a hozzám közel állókat abajgassa.

– Clara az egyetlen, akinek csodára lesz szüksége – szavalja.

Lefogadom, hogy baljósnak és hátborzongatónak képzeli magát. Ezt elárulja a bosszúsága, amikor az arcomról nem tűnik el a bamba unalom.

– Átmentem az első két próbán. – Bár hozzá beszélek, de olyan hangerővel, hogy körülöttünk bárki hallhassa. – Már megvan a háromból két siker, ami ahhoz kell, hogy átmenjek a Kardok Hármas-próbákon. Nem muszáj megnyernem a párbajt. Szóval puszta szórakozásból foglak elnáspángolni.

Eza Dristin és Luren közé furakodik, gúnyos vigyorral hajol az asztal fölé.

– Feltörlöm veled a padlót, csak maszat marad majd belőled. Ahhoz is kevés, hogy egyáltalán észrevegyen valamelyik ház.

– Próbálkozni szabad. – Halvány mosoly töri át a lekicsinylés amúgy sértetlen mázát. – De mindketten tudjuk, mi lesz a vége, ugye?

A harangszó véget vet a szócsatánknak. Eza egy lenéző búcsúpillantással ellöki magát az asztaltól.

– A tetőn találkozunk.

47

A VÉGSŐ PRÓBÁRA UGYANAZON A BÁSTYATERASZON KERÜL SOR, ahol Kel meghalt. Most vékony hóréteg borítja, ami már olvadozik a délutáni napon. Mihelyt megérkezünk, Luren szeme azonnal megkeresi a barátnője utolsó pillanatának helyét. Az enyém követi, eszembe jutnak a sikálás órái – amivel a vértől ugyan megszabadultam, de az emlékétől soha. Vaduin persze gyakorlatoztatott minket az elmúlt évszakban, de sohasem itt. Az óta a nap óta egyikünk sem járt idefent.

Luren vállára teszem a kezem.

– Menni fog – súgom oda.

– Érte csinálom – ismétli a korábbi szavaimat, amitől egy pillanatra a lélegzetem is elakad. Emlékeimmel visszatérek a szobájába, a tanács pillanatára. Utána a könyvtárba, ahol Luren viszonozta a szívességet, olyan vigasztalással, amit más nem adhatott.

– Értük – fogadkozom. Erősen megszorítom a vállát, majd elengedem. Luren bólint. Még sosem láttan ennél eltökéltebbnek.

Követjük a többi tanoncot, akik a tető egyik végében gyülekeznek. A végső próbát a tanulók is nézhetik – az ő téli vizsgáik már véget értek – a teljes tanári karral egyetemben.

Mellettük Kaelis.

Megakad rajta a pillantásom. A szemében indulatok háborúznak. Az aggodalom szikrájával indít, ezt követi a félelemtől tompított büszkeség, s hozzá a csodálat. Hetek óta csak ezt akartam látni, amit eddig megtagadott tőlem. Miért csak most mutatja meg? Miért kockáztatja, hogy a többiek is láthassák?

A játszma része. Eljátssza, hogy csak azért érdeklődik, mert a közönség látja. Ennyi az egész, győzködöm a zakatoló szívemet. Azt akarja, hogy lássák értem aggódni. Mindez csak a soha véget nem érő színjátékunk része.

Az eddigi eredményeink kihirdetése visszaránt a jelenbe, és kizárom Kaelist az elmémből. Nem kell a figyelemelterelés.

Elégedetten hallom, hogy az összesített pontjaim az élmezőnybe helyeznek. Minden kétségbeesése dacára Luren középtájon tanyázik Dristinnel. Ami azt jelenti, hogy ugyan elbukta az egyik próbát, de az olvasáson kimagasló eredményt produkált, ami világos üzenet a tanulóknak. Sorza továbbra is lenyűgöző; a dobogó tetején áll Alorral. Noha a próbák során Alor alig nézett rám, merem remélni, hogy megfizethetetlennek tartja a segítségemet, amivel hozzájárultam a sikeréhez, és folytatja az általam kértek kutatását a Torony klán jegyzőkönyveiben. A húgom elment. Ettől még rengeteg a rejtély: Anya halála. Silas. S hozzá annyi minden, aminél biztos, hogy Alor majdani segítsége felbecsülhetetlen lesz.

A tanoncokat szépen sorjában párokba osztják, és elfoglalják a párbajköröket. Egyszerre három pár. Ezt a próbát a tanoncok fele mindenképp elbukja. Egy párbajt csak az egyikük nyerheti meg. A pusmogás tajtékként nyaldossa a fülemet. Furcsamód még a hóesés is fülsüketítő, amikor egy emberként levegőt veszünk, mielőtt Vaduin elindítja az első csörtét.

A tanoncok szemmel tartása lehetővé teszi, hogy úgy igazán felmérjem a képességeiket. Sorzával eleget edzettem ahhoz, hogy őt ne kelljen figyelnem. De Dristin megbabonáz a határozott, mégis szinte pompázatos lendületével – sehol egy felesleges mozdulat. Bezzeg Alor egyenes, ahogy azt vártam; csak néhány kártyát használ, de azokat halálos pontossággal.

Nem lep meg, hogy az utolsó csapattal lépek a pástra. Luren az egyik oldalamon, Fyrn ellen. Eza pedig, mivel szavatartó ember, beáll velem szembe. Miközben felállok a csörtémhez, újra elcsípem Kaelist. A torka elszorul egy nagy nyeléstől. Legyűrök egy értő mosolyt.

Sose félts, bízd csak ide, sűrítem egy biztató pillantásba.

Biztos?, kérdezi a fürkészése.

Egyszerre akarom letolni a féltéséért, és biztosítani, hogy minden rendben lesz. Magam sem tudom, mikor nézett rám ennyire féltőn egy új arc. A kárhozott-családom olyan rég az életem állandó részévé vált, hogy tudom, számítok nekik. Ez nem is lehet kérdés. De mindenki mástól szakadék választ el. Soha senkit nem engedtem elég közel ahhoz, hogy irántam érzett aggodalom éghessen a szemükben.

Egy Kaelisnek szánt biztató búcsúmosollyal tartást váltok, és teljesen szembefordulok Ezával. A világ kezdete és vége a párbajkörünkre szűkül. Minden mást bekebelezett, feleslegessé tett a kölcsönös utálatunk. Viszket az ujjam a bennem buzgó erő érzésétől. A combomra szíjazott paklim háromszor nehezebb a megszokottnál.

– Felkészültél? – kérdi Eza.

– Szerintem nálad is jobban. – Megropogtatom az öklöm. – Hogy van az állad?

Az öntelt vigyora fintorrá válik. Ettől csak szélesebben mosolygok. A kölcsönös gyűlöletünk a havat is felgyújtaná. Belém fagy a szusz, mire visszatartom, minden izmom megfeszül.

Vaduin hangja úgy csendül, mintha nekünk, és csak nekünk szánná.

– Tessék!

Egyszerre lépünk akcióba.

Eza rögtön a Botok Ászát választja. Tűzgolyó lövell a csípőjén tartott pakliból. Pedig ilyen Naggyal valami elmetrükkre számítottam. De az ütésváltást is boldogan vállalom. Ha nem kellene visszafognom magam, hogy fenntartsam azt a látszatot, hogy csupán egy tanonc vagyok a sok közül, a Botok Hetessel – egy pajzzsal – vágnék vissza.

Helyette az Érmék Négyest választom. Aranyfény négy korongja vesz körül, felfelé cikáznak. A hó zivatarrá válik, eláztatja az arénát, és kioltja a lángokat, mielőtt elérhetnének.

Eza gyorsan kapcsol, ahogy vártam, és a vizet uraló Kelyhek Ászát veti. A karja egyetlen intésére az eső megtorpan a levegőben. Csak arra nem számítottam, hogy az esőcseppek jégdárdákká sűrűsödnek.

Picsába.

Rám uszítja a jeget. A Botok Hármas pattan elő a combomról. A begyulladó kártya hevével kivédem az első sorozatot, aztán a kártya az utasoknak nyújtott védelmét kihasználva eltáncolok a lövedékei maradéka elől.

Kitérés közben bevetem a Kelyhek Négyest. Köd gomolyog a feje körül, lelassítja a mozdulatait. Eza megpróbálja eloszlatni, de meginog. Leguggolok, és a földhöz szorítom a saját Kelyhek Ásza-kártyámat. Az esővíz ropogva megfagy, felkúszik a bokáján.

Azzal a lendülettel Kardok Ötöst vetek, a markom rázárul a szellempenge ismerős markolatára, ami azonnal vérért kiált. Olyan hirtelen vetem rá magam, ami még Ezát is meglepi, legalábbis a kimeredő szeme alapján. A sokktól magához tér annyira, hogy újabb kártya lőjön ki a paklijából.

Az Érmék Ásza – ügyes választás. Hegyes kőoszlopok nőnek ki a tetőből. Kikerülöm őket, de az egyik vádlin talál. Botladozva sikoltok.

A tanulók fennhangon ujjonganak. Műsort akarnak, mint a kehely szertartásán. A fájdalom és a vérontás élteti őket.

Fogcsikorgatva kisöpröm a kínt, és legyűröm a hátralevő távot. Vér fröccsen a hóra, ahogy rávetem magam. A pengém célba talál, de lecsúszik. Eza idézett egy saját kardot. Egymásnak feszülő kosarakkal küszködünk. Már nemcsak a varázs, de a testi erőnk is összecsap.

– Tényleg azt hitted – acsarog –, hogy megverhet egy magadfajta aljanép?

– Nem hittem, tudom!

Lefejti az egyik kezét a kardja markolatáról. Ennek hála fölénybe kerülhetek. De a következő suhintásomra látom a paklijából kiemelkedő Érmék Ötösét. De mire észbe kaphatnék, elillan a kardom.

Eza megperdíti a kardját a levegőben, mire hátratáncolok a tanulók és a tanárok hüledezése és éljenzése közepette. Annyira leköt a csapásai kerülgetése, hogy csak a kelleténél később veszem észre a következő kártyát.

A Botok Ásza egy fehéren izzó, vakító tűzözön. Pajzsnak használja. Ilyen közelről csak futólag látom, mi követi.

A Kelyhek Nyolcas láthatatlan hullámként robban, hogy a Halazar körüli hullámok hidegével zúduljon rám. Megingok. A Botok Ászával leplezte egy tiltott kártya vetését. A fenébe. Azzal nem számoltam, hogy be mer vetni egy ötösnél nagyobb kártyát. Most megnézhetem magam, pláne azért, mert arra nem gondoltam, én hogyan tehetném meg ugyanezt.

Mit vett el tőlem? A Kelyhek Nyolcas rövid időre megfosztja az embert a tudása egy szeletétől – egy ténytől, egy képességtől.

Eza következő csapására kiderül. Alig állok a lábamon. A testem nem hajlandó engedelmeskedni úgy, mint azelőtt. Az ellentámadás puszta gondolata elillant.

Rohadék! Acélos önuralommal tudom csak fenntartani a látszatot, és megállni, hogy bevessek minden egyes kártyát, amit az elmúlt hét és fél hónapban festettem. De tudom, hogy mihelyt megtenném, csalást kiáltana. Minden ilyen szalmaszálat megragadna, hogy gyanúba keverjen.

Az ökle keményen lesújt, mire megpördülök. Ha nem csal a fülem, törlesztésről hadovál. Vér fakad a felrepedt ajkamból, ahogy újra rám ront, ezúttal a pengéjével. Megpróbálok kitérni. Ügyetlenül, de sikeresen. Újabb támadás, újabb pofon. Csak bénázni fogok a párbajkörben, amíg el nem múlik ez a varázs, vagy nem tudok vetni valamit, ami…

– Add fel, Redwin – szakítja félbe Vaduin a gondolatmenetemet. – Ennyi elég.

Mocsok. A fogamat csikorgatom.

– Igen, add fel! – hahotázik Eza eszelős izzással a szemében, ahogy újra nekilendül. A kard ezúttal karon talál, mire hátratántorodok, a sebemet szorongatom. Az egész tömeg hüledező éljenzéssel fogadja, ahogy újra megindul felém.

– Még nem végeztem! – Bár odalett a pusztakezes harctudásom, a kártyáimat még használhatom. De mit tehetnék, amit eddig nem tettem meg? Egy Kardok Négyessel beforrasztom a lábsebemet, aztán egy másikkal a karomat. Hevenyészett gyógyír ahhoz képest, amire a Kelyhek Királynője képes, de kezdetnek megteszi.

– Majd meglátjuk! – Eza tartást vált. Újabb ostromra készül.

Egy ilyen párbajban nyers erővel nem állhatom a sarat Eza ellen, addig semmiképp, amíg én csak bizonyos kártyákat használhatok, de ő a saját szabályai szerint játszik. A testi erőmmel pedig nem győzhetem le, mivel azt elvette tőlem.

Így csak a kegyetlen, eszelős, elsöprő támadás marad.

Az Érmék Kettes lehetővé teszi, hogy egy arkánista két kártya mágiáját forgassa egyszerre. Létfontosságú kártya minden arkánistának, amit vajmi keveset használok, hála a velem született képességeimnek. De most sietősen szabadjára engedek hármat, így halmozom a képességét a közönség kedvéért, hogy semmiképp se neszeljék meg az adottságaimat – lehetőleg.

Eza túlságosan belemerült a támadásába, hogy észrevegye vagy érdekelje.

Ászok.

Kivetem az összes Ászt.

Indák sarjadnak a kövezetből, a kezére tekerednek. A Kardok Ötös pengéje kifordul a markából. Jég dermeszti a bokáját. Tűz perzseli a karját, a fülét nyaldossa. Szél csap az arcába, könnyekre fakasztja. Minden elem egyszerre tombol.

Utána megidézem a zavart keltő Botok Ötöst. Megkettőzöm a támadást, ahogy a kimerültség velőig eltölt.

Eza tehetetlen, csapdába esett. Újabb szellempenge. A paklim utolsó Kardok Ötöse.

Kitörök feléje, de kordában tartom az erőmet. Ökölbe szorul a kezem, aztán lerántom, mintha az inge gallérjánál fogva húznám a térdére. A kimerültségtől kis híján én is csatlakozom hozzá. De a talpamon maradok, fölé magasodok.

– Add fel! – követelem.

– Soha! – recsegi. Egy sikeres ujjmozdulat elég, hogy a Kelyhek Ötös elhomályosítsa az elmémet.

Letaglóz a kínjában sikoltó, egyedül haldokló Arina gondolata. Hallom a húgomat. Együtt fogjuk megtalálni Anya gyilkosát! Együtt verjük le a hercegi mocskokat! Veled leszek, a legvégsőkig! A betartatlan ígéretek feletti elsöprő gyászt Bristara Kaelis feletti aggályai követik. Átver téged. Titkolózik. El fog árulni.

Még a félelmeim és a kétségeim örvényében sem engedem el a kardomat. Arra koncentrálok, hogy fenntartsam az elemeket, amik lefogják. Felemelem a pengét.

Ami nem kerüli el Eza figyelmét.

– Te… hogyan?!

Értem a kérdést úgy is, hogy félbemaradt.

– Kételkedem a környező világban. Félek attól, amit nem irányíthatok. De nem kételkedem magamban, és nem félek attól, ami felett hatalmam van: önmagamtól. – A torkára szegezem a pengét.

– De, de… elvettem a harctudásodat!

– Nem kell harcképesnek lennem ahhoz, hogy legyőzzelek. Egy térdelő embert bármilyen kontár kivégezhet. – Végighúzom az orcáján a kard hegyét. A Kardok Ötös nem illan el, amíg nem ízlelt vért. Most már bármikor elengedhetem. – Add fel, vagy meghalsz!

– Ebből elég! – harsan fel Vaduin kelletlen és nehézkes hangja. – Lady Clara Redwiné a diadal!

48

AZ EREDMÉNYHIRDETÉST ŐSZINTE – és mi tagadás, meglepő – éljenzés fogadja. De távoli. Lényegtelen. Még mindig Eza fölé tornyosulok. Megremeg a pengém.

– Meg fogsz ölni? – Finoman felhúzza a szája sarkát. – Azzal a Hold klán haragját kockáztatod.

– A tanoncok három órát kapnak arra, hogy megtisztálkodjanak, és rendbe szedjék magukat a házfoglalási szertartásra, amire ma este kerül sor a nagyteremben, a vacsora alatt – szónokolja Vaduin. Hajszál híján megvető pillantást vetek rá.

Elóvakodok Ezától, kettesben hagyom a megalázó vereségével. Én is alig tudom megállni, hogy tántorogva elterüljek. De ügyelnem kell a látszatra. Pláne most, hogy a tanulók nem elhanyagolható tömege még a korábbinál is félszegebben méricskél. A párbajom során több kártyát vetettem, mint bármelyik másik tanonc, és könyörtelenül használtam őket.

A tekintetem még egyszer, utoljára bejárja a tömeget. Kaelis eltűnt. Megnézte egyáltalán az egész csatát? Érdekelte? Vagy félreértettem? Annyira megviselnek ezek a gondolatok, hogy alig hallom a barátaim gratulációit.

A válasz egy árnyalak formájában érkezik, aki a tetőről levezető csigalépcső tövéből induló folyosót foglalja el. Kaelis elköszön egy professzortól, és rám néz. Az utóbbi távozik, de azt sem látom, merre indult. Engem csak a herceg érdekel. Önkéntelenül lelassulok. Alig csordogál az idő.

– Az esti ünnepségen találkozunk – búcsúzok suttogva a barátaimtól. Mind rögtön tudják az okát. Látják Kaelis kezét a csípőmön, miközben elvezet.

Mihelyt elmarad a nagyközönség, szinte beleesek a karjába. Kaelis átkarolja a derekamat. A másik keze egy szó nélkül az arcomhoz nyúl, hogy félretolja a csatakos fürtöket a homlokomból és az arcomról, hogy megnézhessen magának.

– Vihetlek?

– Kérlek! – vágom rá habozás nélkül. Alig látok a fáradtságtól, és nem tudok betelni a gondolattal, hogy maradéktalanul a gyámolítására bízzam magam.

Kaelis felkarol, mint korábban, és a hullámzó izmaiba bújok.

– Elképesztő voltál! – A szavai, akár a selyem, és ugyanúgy cirógatnak.

– Köszönöm! – motyogom.

– De ez már a második alkalom, hogy Eza ostobasága miatt cipellek a lakásomba, ami kettővel több a kelleténél. Legközelebb velem kell számolnia. – A szavait átitató vérszomj, szégyen vagy sem, de beindít.

– Legközelebb egyszer és mindenkorra eltaposom – helyesbítek.

– Legyen, ahogy az én úrnőm óhajtja!

Úrnőm… de jól hangzik az ő szájából!

Visszajutunk a lakosztályba, de nem a saját szárnyamba cipel, hanem az övébe. Szótlanul tűröm. Bármi is lesz a vége. Letesz az öltözőszobája egyik székébe.

– Engedek neked vizet – dörmögi.

A fürdőszobája sokkal fényűzőbb, mint az enyém. A sajátom is bőven megfelelne, mégsem tiltakozom.

A visszatérésével vízcsobogás és fátyolos gőzcsíkok töltik meg a levegőt. Kaelis lenéz rám. A szívem azzal fenyeget, hogy kipattan a mellkasomból.

Lassan fél térdre ereszkedik. A keze célba veszi a kabátom legfelső csatját a nyakamon. Enged a kapocs. A keze továbbáll a következőre, a szemünk találkozik.

Lassan, reszketegen megtöltöm a tüdőmet. A mellem az ujjaihoz simul, ahogy kinyitja a következő csatot. S a következőt. Nemsokára lecsúsztatja a kabátot a vállamról. Tekergőzök egy kicsit, hogy könnyebben lejöjjön.

– Szeretnéd, hogy elmenjek? – suttogja.

– Nem. – Az egyetlen lehetséges válasz.

Kaelis ujjai letáncolnak a szoknyám szegélyéhez. Lassú, céltudatos mozdulatokkal lehántja az átizzadt szövetet, és félredobja. A levegő megfagyasztja a csupasz bőrömet, de a panaszkodáshoz túlságosan elbűvölnek a mozdulatai. Nem akarok megmoccanni, de levegőt venni se – még a végén abbahagyja, amit eszem ágában sincs kockáztatni.

A csípőmön landoló tenyerek végigfutnak a testhez simuló nadrágom sliccén. Hátradőlök, hogy könnyebben hozzáférjen a gombokhoz. Mire feleszmélnék, az anyag már lefelé tart a combomon.

– Szeretnéd, hogy elmenjek? – kérdezi újra, felhősen, mint legutóbb, félő, hogy felfal a tekintetével.

– Nem – ismétlem alig hallhatóan.

Kioldja a mellfűzőm zsinórjait. Néhány rántás, és fedetlenné válok: a testemet átszelő minden heg, minden renyhe gyűrődés és kőkemény izom. Lelepleződöm előtte, ahogy lefejti az utolsó alsóruháimat, de tőlem ne várjon szégyenkezést vagy bujkálást.

– Pompázatos – suttogja, ahogy a szeme újra az enyémet keresni. Meglepetés nyomát látni benne, mintha önkéntelenül szólta volna el magát. De állja a pillantásomat, ami elárulja, hogy komolyan gondolta. – Menjünk!

Bár csak az ujjaival érint, mégis a nyakamat rá, hogy az elmenéssel nem lenne gondom. Remeg a térdem. Kapkodom a levegőt. Fedetlen a testem.

A kád forrón gőzölög, annyira tele, hogy majdnem túlcsordul. Bőségesen megfűszerezi a fal mentén sorakozó kristályüvegek szivárványából. A parfümök aromájához foghatót még sosem éreztem rajta, így csak arra tudok gondolni, hogy nekem keverte ki. A vízbe süllyedek, a gőz legalább annyira kitisztít belülről, mint a víz kívülről.

De Kaelis még nem végzett velem. A kád mellé térdel, kiemeli a kezemet a vízből, törékeny ereklyének kijáró gyengédséggel tartja, miközben ugyanazzal a komótos szabatossággal csutakolja, amivel a kártyákat festi. Mindezt olyan figyelemmel, amit csak a dolgozószobájában vagy reggelinél tanúsít a könyveinek.

Rájövök, hogy része lettem e kicsiny szentélyeknek, ahova beengedett. Az érintésétől ugyanolyan szentségesnek érzem magam, mint a Bolond műhelyének felszerelései. Felbecsülhetetlenebb értéknek, mint az aranykártyák, amiket bizonyára ebben a lakosztályban rejteget.

A szeme az enyémre villan, és állom a tekintetét. Olyan ez, mintha egy szirt peremén állva nógatnánk a másikat, hogy ő ugorjon először.

Ez lesz a nagy pillanat?, kérdem tőle. És magamtól. Válasz sehol, egyelőre. Az idegeim feszültebbek, mint a zongorahúr.

Ez nem egymás karjába omlás. Ez nem kétségbeesésből és a kelleténél régebb óta húzódó kielégületlenségből született futó pillanat. Ez… valami több. Olyan intimitás, amit még sosem ismertem. Talán egyenesen megtagadtam volna magamtól, ha nem suttyomban rohant volna le.

Feláll, mögém lép, és még a tűzforró vízben is borzongás kerülget a testi közelségtől. Mélyebbre süllyedek, a hajam alámerül, ahogy a kád falának támasztom a fejem. Elillan a feszültség az izmaimból, ahogy az ujjai a fejbőrömbe mélyedve megdörzsölnek. Behunyom a szemem, de előtte még elcsípem a tükörképét a vízben. Egy pillantás, ami ezer dolgot elárul, amit egyikőnk sem mer szóba hozni.

A súlyos, de nem kényelmetlen csend vágyódással terhes. Nem neveznénk ragaszkodásnak, vonzalomnak vagy ennél többnek. Mert az elismerést és nagyrabecsülést… óvakodás és kétség kíséri.

Bízhatsz benne? A kétség makacsul nem ereszt. Hiszen ott van Silas dolga, a Bolond műhelye, Kaelis távozása a téli napforduló idején, a többiről nem is beszélve…

Nem tudom, hangzik az őszinte válasz.

De azt igen, hogy kívánom. Ez az egyetlen gondolat kísért, amikor végül elmegy a ruháimért. Én pedig bánhatom, hogy nem kértem, hogy maradjon.

Amikor végül kijövök a fürdőből, kész elhatározással, a ruháim kiterítve várnak, a lakrészem pedig üres.

Az akadémia nagytermét néhány röpke óra alatt átalakították a házfoglalási szertartásra. A fák között zsinóron lógó apró lámpások sorakoznak, a házak színére festett selymekkel letakart, üres helyekkel megtoldott asztalok felett ívelnek.

Az a legfeltűnőbb, hogy a terem közepéről eltűnt a két párhuzamos asztal. A tanoncok ösztönösen a régi helyükre állnak. A terem végében vasak izzanak, készen arra, hogy megbillogozzák azokat a tanoncokat, akiknek majdnem sikerült, mégsem nevezhetik majd magukat az akadémia tanulóinak.

Vagy helyet foglalunk az új házunknál, vagy várnak a malmok. Ez a tanév utolsó billogozása.

Kaelis fürdőjének parfümjeitől illatozok. Az általa tervezett bőr- és pamutvászon ruhákat viselem. A szemem pedig megkeresi, ahogy a szokásos ridegségével elfoglalja a díszhelyét. A beszéde minden tanoncnak szól.

– A Tűzünnepély éjszakáján elköteleztétek magatokat a tanításaink mellett. A belépti díjat a jövőtökkel fizettétek meg. A Minden Érmék-napon nemcsak Koronavárosnak, de a majdani társaitoknak is megmutattátok a képességeiteket, és a gyakorlatban kamatoztattátok a tanultakat. Ma pedig bizonyítottátok a tanáraitoknak és remélhetőleg a diáktársaitoknak is, hogy ennél tovább is elmentek… és ennél többre vagytok képesek. – Beszéd közben Kaelis keze sem pihen. Nem túl nehéz elképzelni, ahogy a hosszú ujjai bejárják a nedves, meztelen testemet. Akaratlanul is felpörget. Máglyát lobbant a bensőmben, ami még ki sem hűlt az érintésétől. – Ez lesz az utolsó órátok tanoncként. Mindenki választ egy házat, ahová jelentkezik, és ha méltónak találják, a soraink közé kerül!

Elszorul a torkom, de nyugalmat erőltetek magamra. Most, itt állva kell rádöbbennem, mennyit is jelent nekem ez az egész. Amikor kézzelfogható lehetőség lett, hogy talán nem jutok tovább. Hiába teljesítettem mindhárom próbát, ráadásul az élvonalban… ez az eredmény sem garantálja egy ház szíveslátását.

Azonnal megváltozik a hangulat, ahogy elhangzik az első név. A tanoncok egyesével megközelítik a választott házuk asztalát, leteszik az érmét a ház Királya elé, és ha befogadják őket, helyet foglalhatnak közöttük.

Dristin az Érmékhez megy, kapóra jön, hogy náluk van a legtöbb üresedés. Készségesen befogadják a nemesek legjavát, a maradékot a Botok vállalják. Sorza hozzájuk jelentkezik, fel is veszik, ami nem lep meg. Bár nem nemes, de bőven bizonyított. Alorra úgyszintén biztos hely vár a Kardok Házánál.

A tenyerében remegő éremmel Luren célba veszi Myriont. Visszatartom a lélegzetemet.

Myrion úgy veti rám a tekintetét, mintha azt kérdezné, egyszer már kiálltál érte, megteszed még egyszer? Luren a háromból két próbán átment, igaz, a vetésen épp csak. Szinte semmilyen szempontból nem tartozik a legerősebb tanoncok közé, leszámítva egy bizonyos adottságot – ezt a káprázatos képességét mindenki alábecsüli, én viszont mindenképp közvetlenül hozzá akarok férni a jövőben.

Biccentek, észrevétlenül. Szinte fel sem tűnik, csak Myrionnak.

– Elfogadom a jelentkezésedet – közli Myrion. – Vezessen mindig a szíved, a lelked kútja pedig sose apadjon ki. Üdvözöllek a Kelyhek Házában! – A nyakába akasztja a ház címerét, Luren pedig egy alig visszafojtott sikkantással, lelkesen helyet foglal. A Kelyhek Házától bezsebel néhány sanda oldalpillantást.

Egyre apad a megmaradt helyek száma, és amikor végre engem szólítanak, egyetlen hely marad két tanoncnak: nekem és Ezának.

A tekintete az enyémet keresi, és hosszú, gyűlölködő pillantást váltunk, miközben az övé önteltségtől tocsog. A kártyáival vagy a harctudásával nem tudott eltakarítani az útjából. Kaelis bosszújától tartva nem kürtölhette világgá a titkaimat… Ezért azt hiszi, így fog nyerni. Pedig azért történt egy s más a Minden Érmék Napján. Pedig valóban Kaelis védelmét élvezem. Még mindig azt hiszi, hogy neki van fenntartva az utolsó hely a Kardoknál.

Más tanoncokkal ellentétben, akik válogathattak a házak közül, az én tenyeremet csak egyetlen érme húzza, így odamasírozok a Kardok Királya, Emilia elé. Szoborarccal méricskél. Hűvös és számító, de nem kegyetlen. A méltóság netovábbja.

– A Kardok Házához jelentkezem – közlöm, mintha a szék kétségkívül az enyém lenne. És nem azért, mert Alor közbenjárásában reménykedem… hanem azért, mert Emilia tudja, hogy minden szempontból lefőzöm Ezát. A társaságból én érdemlem azt a helyet, és rezzenetlenül tűröm a fürkészését és a kérdő tekintetét.

– Elméd legyen éles, mint a pengéd, s akaratod szilaj. – Emilia hangja ünnepélyes és komoly, miközben a nyakamba akasztja a medált. – Üdvözöl a Kardok Háza, Lady Clara Redwin!

Hüledezés, mormogás hallatszik. Nyilván nem osztotta mindenki az önbizalmamat.

– Micsoda?! – Ezából nyögés és kiáltás keveréke robban ki. – A Hold klán sarja vagyok! – Szünet. Alor futólag megfeszül Emilia mellett, ahogy Eza rákapja a szemét. – Megesküdtél nekem!

– A Kardok Háza a legélesebb elmék és testek otthona. – Emiliát a legkevésbé sem hatja meg a kirohanás; folytatja, mintha meg sem szólalt volna. – Az idei tanoncok legjobbjait fogadtuk be.

Eza odaviharzik, a szemét vad, eszelős, pánikkal teli gyűlölet tölti meg. Tudja, mi vár rá, és hangot is ad neki.

– Sosem leszek billogos! Nemeseket nem küldenek malomba!

– Foglald el a helyed, Eza – utasítja Kaelis. Talán nem csak képzelem az enyhe kajánságot a hangjában.

De neki aztán mondhatja.

– Azt hiszitek, ez a ribanc méltó közétek? Azt sem tudjátok, igazából kicsoda!

– Ha igazi nemes vagy, viseld kellő méltósággal a kudarcodat! – A szavaimból csak úgy árad a nyugalom, az, hogy nem érdekel a dühkitörése, sem az, hogy mit mond még ezután.

– Ő… – bök rám – nem az a nemes, akinek hiszitek.

– Csendet! – csattan fel Kaelis. – Nem tűröm, hogy bemocskold a jövendőbelim jó hírét! – A herceg céltudatosan megindul előre.

Közben Eza szinte rám mászik.

– Őket talán átverted, de én tudom az igazságot, amit nekik is kellene, te hazug kurva! Ő az, aki…

Feltámad a mágiám. Egy Kardok Ásza egy szélrohammal előröppen a paklimból, hogy leterítse.

– Elég, Eza! Egyszer már föléd kerekedtem ma, és szívesen megismétlem. – A fenyegetésem valójában üres, mint a paklim. Kimerültem, és nincs kártyám, amivel beválthatnám. – Fogadd a billogod a tartásod kevéske maradékával!

Eza vöröslő képpel bömbölve felpattan, és rám ront. Kaelis megiramodik – látta, milyen üres a paklim, hiszen ő vette le a tokot. Ösztönösen hátraugrok, és felkészülök.

Minden olyan gyorsan történik, hogy véget ér az egész, mire felfoghatnám.

Ezüstös villanás. Kard jelenik meg Eza tenyerében, ami mohón vedeli a vérszomját. Rám veti magát. Kaelis túl messze van. Az erőm kihagy.

Erre mozgás támad mellettem, villanásnak is kevés.

Emilia mindenkit megelőz. Szélsebesen átveti magát az asztalon. Eza meginog, meglepi a nő, aki a semmiből került elé, de azonnal összeszedi magát, nem hátrál.

Miért tenné? Hiszen így is, úgy is halott ember.

Eza lecsap. Emilia könnyedén kitér, s azzal a lendülettel tőrt ránt, az ikertestvérét annak, amit minden este Alor markában láttam. Én meglátom a fegyvert, de Eza nem. Számára csak én létezek. Nem mozdulok. Meg se rezzenek, bízom a szerencsémben – és Emiliában.

Eza kardjának hegye az orcámnál remeg, épphogy elhibázott, csak az államat érte.

Emilia tőre átvillan a torkán.

Eza gurgulázó hörgéssel összeesik. Ez az én dolgom lett volna. A kósza gondolatot feltámadó borzalom gyűri le. Mit jelent ez?

– Legyen ez emlékeztető arra, hogy a Kardok Háza nem tűri, ha az övéit fenyegetik. – Szemrebbenés nélkül az asztalkendőjébe törli a tőrt, utána visszadugja a csípőtokjába. – A pengénk mindig éles, és kész arra, hogy a szeretteink védelmére siessen.

A többi tanulónak szeme se rebben a váratlan fejleménytől. De a tanoncokban megváltozik valami. Egy emberként döbbenünk rá, milyen keveset is láttunk eddig az előttünk álló két tanévből. A tanulók külön tantermekbe jártak a saját óráikra. Megvannak a maguk hálóik. A maguk tanrendje és kultúrája, ami – csak most döbbenünk rá –, teljes titok előttünk.

Miközben leülök, eltöprengek, vajon a tanoncok által elfoglalt helyek közül hány üresedett meg azért, mert egy tanuló végzett – és hány más okból. Az akadémia olyan biztonságos, mint állítják? Kétlem… A kardcímer súlyosan húzza a nyakamat.

Vacsora alatt bűntudatot vagy kétséget keresek, de hiába. Kaelis odavetett parancsára Eza testét ugyanolyan közömbösen takarítják el, mint Kelét, és az ő vérét is felmossák. Mintha sosem létezett volna. De nem hagy nyugodni az a megbánásnál is súlyosabb tudat, hogy Glavstone fia volt. És amit a párbajunk végén mondott.

Meg fogsz ölni? Azzal a Hold klán haragját kockáztatod.

49

A VACSORA VÉGÉN MINDEN TANULÓ FELÁLL. Az egykori tanoncok most először láthatják belülről a házak hálószobáit – az új otthonukat. Kivéve engem. A terem lassan kiürül, de én csak tétlen toporgással figyelem a távozó tanulókat.

– Clara! – Kaelis megint indul felém, és ezúttal el is jut hozzám.

– Kaelis, Eza… – A hangom cserben hagy, elfúl. Mit mondhatnék erre? Mit mernék mondani a többi tanuló közelében?

– Semmi baj. Már megvan a kártyája – biztosít suttogva, mintha ettől tartanék, nem holmi megtorlástól. – Később majd sort kerítünk a többi kérdésedre is.

Legyen. Bármi is fúrja az oldalam, ráér addig, amíg legközelebb kettesben leszünk. Hiszen nemsokára úgyis…

– Inkább menj, és nézd meg az új hálódat! A Pengepalota káprázatos látvány!

Pengepalota… Micsoda név egy hálóteremnek.

– Rendben, majd utána visszajövök.

– Ne, maradj ott. Az lesz az új lakosztályod. – Megrántja a zakóját, hogy kisimítsa a láthatatlan ráncokat. Hibátlan, az utolsó cérnaszálig.

– Biztos? – Kissé félrehajtom a fejem, és megpróbálom egyetlen pillantásba sűríteni a kínzó kérdésemet: nem kellene párnak tettetnünk magunkat?

– Természetesen. – Ráng a keze, mintha az enyémért akarna nyúlni, hogy megragadja. De a herceg uralkodik magán. – Egy éven belül megesküszünk. Addig inkább a háztársaid megismerésével foglalkozz.

Csak erről lenne szó? Ekkora tömegben nem kérdezhetek rá. Most, hogy megvan a király áldása, köztünk mindennek vége?

Bármit megadnék, hogy puszta gondolattal beszélhessünk egymással, de hiába. Így csak nézek rá meredten, és ő állja a tekintetemet. De ez nem vezet sehová.

– Teljesen igazad van. – Mosolyt erőltetek magamra, és megszorítom a kezét. – Természetesen nemsokára találkozunk.

Kaelis bólint, én pedig távozok a nagyteremből; a zsigereim egész úton görcsölnek.

Sikerül utolérnem a Kardok Háza tanulóinak falkáját, és követem őket fel a lépcsőn. Olyan belépni a Kardok Háza Pengepalotájába, mintha kikerültem volna az Arkánum Akadémiáról.

A terem végtelen, égre törő kupolás mennyezetét kőből faragott kardoszlopok tartják. A hajlított fegyverekből kovácsolt csillárok hófehér lángokkal teli vályúkat tartanak. A fénytől minden méltóságteljes, fekete-fehér bútor hosszú árnyékot vet. Súlyos függönyök helyett egymásra halmozott sifonrétegek keretezik az ablakokat. A szabálytalan hosszúságú sávokba a legenyhébb szellő is belekap, amitől a fal hullámzó, eleven érzést kelt, mintha maga a csarnok lélegezne.

Középen sötét, már-már fekete fényű, kerek asztal terpeszkedik. A lapját tükörfényesre lakkozták, szinte látom benne a fölé hajoló évfolyamok tanulóinak okuló és vitázó visszképeit. Hátul, az asztal mögött három edzőkör. A teremben felállított könyvespolcok kisebb ülősarkokat kerítenek el.

Nem egyszerű szalon, hanem szentélye mindannak, amit a Kardok Háza nagy becsben tart: tudomány, tett, erő és eltökéltség.

– Clara, Alor, gyertek velem! – Emilia végigvezet minket egy rövid, a közös helyiségből leágazó folyosón. A helyiség kerék alakú, a folyosók a küllői. Mindegyik folyosó két ajtóban végződik. – Kapóra jön, hogy korábban szobatársak voltatok, így már összecsiszolódtatok. Ha bármire szükségetek lenne, forduljatok bátran hozzám vagy bármelyik háztársatokhoz.

– Tudtad, hogy ide fogok költözni? – kérdezem.

– Az igazgató kérésére bebútoroztunk neked egy szobát – bólint Emilia. – Egyébként is ragaszkodtam volna hozzá. Már a ház tagja vagy. A helyed elsősorban itt van, az akadémiai családod körében.

Egyszerre érzem magam otthon, és mégis hontalannak. Emiliától számítottam a legkevésbé arra, hogy ilyen szíves fogadtatásban részesít. Ehhez képest nemrég ölt értem.

Erre a férfi, aki már kezdett a biztonság – az akadémián betöltött helyem – jelképévé válni, a jelek szerint megelégelt.

– Köszönöm – hálálkodik Alor melegen.

Emilia már épp indulna, amikor meggondolja magát. A húgához lép, és a vállára teszi a kezét.

– Szép munka. – Ritkán látott, biztató mosolyt vet rá. – Apa büszke lesz.

Mire Alor felelhetne, Emilia távozik. Nem tud napirendre térni a nővére büszkesége felett. Lubickol a rivaldafényben, amit a kelleténél jobban ismerek. Ha az anyám vagy a húgom be akarta aranyozni a napomat, elég volt három szó – három szó, amit Arinától sosem sajnáltam: „Büszke vagyok rád.” Belesajdul a szívem, mintha egy ökölcsapás vagy súlyos sziklák ezrei zúdultak volna rám. Évekig tart majd, hogy enyhüljön a húgom puszta gondolatára rám törő kín.

– Illesz ide – állapítja meg Alor, amivel visszaránt a jelenbe. A gyász örök társam. Nem segít, ha elnyújtom.

– Te is – nyögöm ki, félretolom a húgom gondolatait.

Felhúzza a szemöldökét, az ajka ismerős gúnyvigyorra húzódik.

– Nyilván.

Nevetés gyanánt fojtottan fújtatok.

– Amúgy nem felejtettem el a nyomozást. A szünet alatt találtam néhány új nyomot, de még semmi kézzelfoghatót.

– Nocsak.

– Majd meglátjuk – figyelmeztet, nehogy csalódnom kelljen. – Maradjunk annyiban, hogy nyomhiányra bukkantam. Gyanúsan keveset találtam. Mintha valaki szánt szándékkal kitörölt volna részleteket a jegyzőkönyvekből.

A kelleténél ismerősebb érzés. De a gondolat visszarepít egy másik nyomhiányos alkalomra. Talán minden összefügg. A korona viszi a malmokat, a papírmanufaktúrákat, az aratóhelyeket, én pedig mindig is gyanítottam, hogy ők állnak Anya halála mögött…

– Megkérhetnélek, hogy nézz utána valami, azaz valaki másnak?

– Tudd, hol a határ – fújtat Alor, de a hangsúlya elárulja, hogy ettől még nyitott a kérésemre.

– Laylis Daygar. – Anya a Daygar nevet használta akkoriban, amikor a Meredélybe halt. Sehol nem jegyezték Chevalyer-ként, hiszen esküdözött, hogy ezt titokban kell tartani, bármi áron. A családunkban a nevek üledéke olyan kilétet rejt, amit csak mostanában kezdek felfogni… Bizonyos dolgokat mindig megtartott magának.

– Laylis Daygar – ismétli Alor, Arina miatt felismeri a nevet. – Az édesanyád?

Bólintok.

– Gyanús körülmények között halt meg a Meredélynél. Felötlött bennem, hogy a halála kapcsolatban állhat Arináéval.

– Ha igen, akkor valaki nagyon pikkel rád. – Alor karba teszi a kezét, éles pillantása átlát rajtam. Várakozást sugall – azt akarja, hogy fejtsem ki az okát, hiszen eleve tudja, hogy igaza van.

– Meglehet. – Tőlem csak ennyit várhat.

– Jól van, nyitva tartom a szemem, hátha erről a Laylisről is elém kerül valami. Szóval ne felejtsd el, milyen rendes vagyok.

– Mindenképp viszonzom a szívességed. – Komolyan gondolom.

– Most pedig bocsáss meg, de vár a szobám… ahol végre senki nem fog horkolni. – Kinyitja az ajtaját, mire megpillanthatom a rám váró menedéket.

– Én nem horkolok. – Ugye?

– Á, persze hogy nem. – Alor belép a szobájába, és én is az enyémbe.

A színválaszték a közös helyiséget idézi, a berendezés pedig szinte szakasztott olyan, mint a korábbi hálómé – csak ezúttal egyetlen ággyal, asztallal és szekrénnyel. Természetesen az utóbbival kezdem. Tele van a ruháimmal.

Eleve arra készült, hogy kiteszi a szűrömet… Miközben levetkőztetett. Megfürdetett.

– Kész rejtély vagy – suttogom, hátha Kaelis a csontjai mélyében érzi e szavakat. Miért indulunk meg egymás felé, hogy rögtön visszatáncoljunk? De most túl fáradt vagyok ahhoz, hogy ezzel foglalkozzak. Majd holnap felkeresem.

Rögtön hálóruhát veszek, bár még korán van. Végtelenül kimerítettek a nap eseményei, és könnyen jön az álom.

De ugyanilyen könnyen megy, amikor ajtónyitás neszére riadok.

– Ka… – bukik ki belőlem, de lenyelem, amikor rájövök, hogy ez nem az ő lakosztálya, és a felbukkanó árnyék magassága és alkata nem olyan, mint az övé. Egy ezüstös villanásra általában riadót fújnék, de most már felismerem, ki az. Ezer közül is felismerném azt a tőrt a mennykőnyelével. – Alor? Minden rendben?

Szótlanul becsukja maga után az ajtót, keresztüloson a szőnyegen. A vastag, fekete plüssön szürkés füstként táncoló, tarot-jelképeket idéző örvényminták. Ahogy kényelembe helyezkedik rajta, megbámulja a vakolt mennyezet hasonlóan cikornyás mintázatát. Várom, hogy mondjon valamit, mert tudom, hogy fog.

– Úgy fest, a horkolásod nélkül mégsem tudok könnyebben elaludni – ismeri be kelletlenül.

– Értem. – Mosollyal küszködök. Legutóbb Arina osont át a szobámba egy kivételesen vérfagyasztó éjszaka után, amikor az is kétséges volt, hogy élve kijutunk-e az alagutakból, vissza a városba. Az egyik utolsó meló volt, amire eljött velem. – Rosszabbul alszol, mióta elköltöztem?

– Erre nem válaszolok. – Alor továbbra sem néz rám.

– Akkor kérdezhetek én valamit?

Alor felém fordul, ahogy odanyújtom neki az egyik fölös párnát az ágyamról. Olyan gyanakodva méricskéli, mintha méregfiola lenne. Végül elmarja, és a feje alá gyűri.

– Csak tessék!

– Miért alszol azzal a tőrrel? – Eleinte azt hittem, nekem szól. De már kétlem.

Ásít.

– A Torony klán kiképzésének része… Valaki mindig vadászik az emberre. Sosem lehet tudni, mikor csap le…

– Kicsoda?

– A klánunk bármelyik tagja. A Torony klánban, aki nem erős, az halott. – Az oldalára fordul, háttal nekem, jelzi, hogy lezártnak tekinti a témát. Nem erőltetem.

Az órák innentől kezdve finoman fogalmazva is furák. Már csupán három hónap a Kelyhek Lakomájáig, és a tanév elsődleges célja – a tanoncok házakba szervezése – teljesült. A rá következő első délelőtt alapján a professzorok most már beérik azzal, hogy tovább gyakoroljuk az év során belénk nevelt alapokat, de minden sietség nélkül. Az elsőévesek lubickolnak a megkönnyebbülésben. A legtöbben képtelenek leállni a nyakukban lógó új házcímerek pörgetésével.

A siker íze.

De kérdés, mi vár ránk jövőre. Arinának hála, nekem volt fogalmam arról, milyen az első év. A második kész rejtély, a megoldása a jövőre vár, amivel, remélem, Kaelis segít majd megbirkózni. Már ha legalább felém nézne…

Mihelyt vége az óráknak, és elfogy az ebéd – ahol Kaelis nem jelent meg –, egyenesen az igazgatói lakosztályba megyek. Ha kell, addig várok, amíg visszamegy, vagy amíg beenged. De nem ütközöm ellenállásba. Az ajtajánál őrködő Stellisek nem állítanak meg. A lakrésze nyitva, a hálója üres. De a dolgozószobája félig nyitott ajtaja mögül pennasercegés hallatszik ki. Az összpontosítása halk zümmögése.

Teljesen kinyitom az ajtót, és várakozón megállok a küszöbén. Egy teljes percig nyújtja a csendet, mielőtt a szeme elindul felfelé, hogy rám nézzen. Röpke, lélegzetvételnyi hallgatás. A csend nemigen dob fel, a látványa pedig feltüzeli a mérgemet.

– Ha jól látom, mondani akarsz valamit. – Visszafordul a papírokhoz az asztalán. – Nos, bökd ki végre!

– Mi bajod van?

Felkapja a szemét, de ez futó nyugtázásnak is kevéske.

– A legtöbben azt mondanák, sok minden.

– Elküldtél.

Kaelis pennája a papír felszínén csikorog.

– Az első pillanattól világosan éreztetted, hogy nem vagy különösebben oda az összeköltözésért.

Ebben van valami…

– De nem kellene játszanunk az odaadó pár szerepét? Nem megyek vissza a Halazarba!

– Emiatt már nem kell aggódnunk, hála az apám áldásának. Pont erre a hátszélre volt szükségünk. A kiköltözésre pedig az a mentséged, hogy csatlakoztál egy házhoz… mert igenis fontos, hogy összerázódj az új háztársaiddal. – Nem ismerek rá. Mintha több tucatszor elpróbálta volna a mondandóját. Nem az a kegyetlen, de eltökélt herceg, akinek megismertem. És nem is az a halk szavú és meglepően gyengéd férfi, aki ellátta a sebeket, amikkel Eza meggyötörte a testemet. Egykedvű. Üres báb.

– Akkor mi ez?

– Micsoda? – Elkínzottan sóhajt.

– Te nem… mi nem…

– Mi nem micsoda, Clara?

– Legalább nézz már rám! – csattanok fel. Ha legalább láthatnám a szemét, tudnám. Tudnám, mi ez az egész, hogy mi vagyunk mi. Mintha nem lett volna elég az ezernyi korábbi pillantása.

Kaelis hátradől a székében, és olyan kelletlenül fordul felém, mintha ez testi fájdalmat okozna neki. Falat érzek. Hideg és érzéketlen. Lenyűgözne, hogy ilyen rövid idő alatt képes volt ilyesmit emelni, ha nem arra szánná, hogy engem kint tartson.

– Igen? – szegezi nekem, amikor nem szólalok meg azonnal. Mire felelhetnék, feláll. – Mit akarsz tőlem, Clara? – Kaelis megkerüli az asztalát. – Megmondtad nekem, tisztán és érthetően, nemegyszer, milyen velőig ható gyűlöletet érzel irántam. Elfutottál előlem. Engem hibáztattál a húgod haláláért. Kételkedtél bennem és a szándékaimban. Semmit nem mondhatnék vagy tehetnék, amivel jobb belátásra téríthetnélek, pedig próbáltam. – Minden keserűen igaz vádat egy felém tett lépés húz alá. Nem mozdulok. Egy láthatatlan kéz lefog, de olyan erővel, hogy csak kapkodom a levegőt. – Amikor végre megadtam neked, amit akartál, csak még jobban megvetsz érte. Mit akarsz tőlem?

Az ismétlődő kérdés fohásznak hat. A szeme az enyémet fürkészi, miközben fölém tornyosul. A fal repedezik, s vele a szívem is.

– Nem tudom. – A vallomás leheletnek is kevés.

– Akkor engedj szabadon!

– Tessék?

– Te töltöd ki minden éber pillanatomat. Felemészted a gondolataimat. Megmérgezed a birodalmamat az illatoddal. Annyira kitöltöd az álmaimat, hogy már azt sem tudom, boldog vagy rémálom az, amiben elveszek benned. Ha gyűlölsz engem, akkor gyűlölj, és legyünk örök ellenségek. Felejtsünk el minden jövőt, amiben mi ketten többen vagyunk ellenségeknél, de egyszer és mindenkorra!

Ha mást is akarsz tőlem, akkor tessék, vedd el. De ha egyiket sem, akkor engedj szabadon, hadd szabaduljak meg tőled végre-valahára!

– Nem megy. – Ez a két szó az első gondolatom. A szeme finoman kitágul. Megrándul a keze, mintha erővel tudná csak megállni, hogy felém nyúljon, és megragadjon. – Gyűlöllek. Szeretlek. De nem lehetek semmi a szemedben.

Ismét én vagyok az, aki megcsókolja.

50

A CSÓK HÓNAPOK ÓTA KIMONDATLAN SZAVAKAT, eltemetett és hátrahagyott vágyakat, félig legyűrt, de végre semmibe vett félelmeket testesít meg. Édesebb, mint az első korty bor a Halazar után, és legalább annyira fejbe vág. Kényeztetem ezt a mohó, szégyentelen énemet, amit nem győztem kizárni, mert mindig akadt valami tennivaló. Azt az énemet, amit akaratlanul is felpiszkált az estélyen.

De most itt van. Abban sem vagyok biztos, hogy akarom-e, hogy ő legyen az. Ez még mindig Kaelis, a királyság másodszülött hercege, a férfi, akit mindig az ellenségemnek és a kínjaim szülőatyjának tartottam. A férfi, akiben talán nem is bízhatok, és aki ellen titokban magam is áskálódom… Mégis, ennél sokkal többé vált. Annyira, hogy azt nem szívesen ismerném be. És ha más nem is, de legalább magas, erős, és képes kielégíteni azokat a szükségleteket, amik évek óta hiábavalóan gyűlnek bennem.

Az ajkam szétválik, amit nem győz kihasználni, a nyelve a számba siklik. Nem csupán hagyom – de adósa sem maradok. A felfelé induló kezem bejárja a mellkasát, hogy a nyakához érve megragadja a méretre szabott zakója gallérját.

Az egyik keze az államat követve céltudatosan nyakon ragad, hátrahajtja a fejem, hogy jobban elmélyítse a csókot. A másik lecsap az oldalamra, fenéken ragad, és olyan kérlelhetetlenül magához ránt, hogy érzem a keményen nekem feszülő ékét, ami nyögésre fakaszt. Nem győzöm elképzelni, mi mindent művelhetne velem.

A hátam az ajtókeretnek ütközik, mire félrehajtja a fejem. Kaelis csóközönnel árasztja el a kulcscsontomat. Hívogatóan az övéhez szorítom a csípőmet. Örömteli morgás támad a mellkasa mélyéből, amitől megborzongok, egész testemet elönti a libabőr.

– Mi kéne? – Szinte dorombol.

– Dugj meg – hörgöm válaszul, csak ez jár a fejemben.

Kaelis csupán annyira húzódik el, hogy a szemembe nézhessen. Ha egy pillantással a magáévá tehetne, már most sikoltoznék a gyönyörtől.

– Jó – rekedt hangja mély és nehéz a kétségbeesett vágytól. – Van fogalmad róla, mióta várom, hogy megkaphassalak? Hogy az enyém legyél? De úgy, hogy többé ne lehess másé…

A szeme az enyémet fürkészi, mintha engedélyt keresne. Megmozdul a keze, végighúzza a hüvelykujját a nedves ajkamon. Nem tudom megállni, hogy meg ne nyaljam a hegyét. Farkasszemet nézve.

Kaelis nyöszörög, homlokát a homlokomhoz hajtja.

– Gyűlöllek, amiért idáig alacsonyítottál.

– Oda se neki. Nem arra kellesz, hogy kedvelj. – A kezem megtalálja a tarkóját, a hajába túrok. A Húszra, puhább a selyemnél. Amikor a körmöm a fejbőrébe mélyed, és ökölbe szorítom a kezem, felszisszen. A fogam a nyakát karcolja. A keze visszatér a seggemre, gyúrja, amitől bizsergő lüktetés cikázik a gerincemben. Az egész testem úgy feszül a magamon viselt szövetnek, mintha megveszne a szabadságért. – Nem akarlak kedvelni.

Dehogynem. A rohadt életbe, nagyon is. Csak nem állok készen arra, hogy bevalljam. Tagadom, minden dühös porcikámmal, amiket kelletlenül, de imád.

Fojtottan szitkozódik, mintha helyeselne, annyiszor, ahány kigombolt gomb van a zekéjén meg az ingén, míg feltárul a mellkasa teteje és a vállgödre. Mindig annyira begombolkozik. Több rajta a réteg, mint a Stelliseken, akik védik.

Vajon ki volt, aki legutoljára megérintette? Aki leleplezte azt, ami láthatóan nem mer lenni: a hús-vér férfit. A férfit, akinek vágyai és szükségei vannak… akit meg lehet törni.

Kaelis állon ragad, hogy a szemembe nézzen. A szeme sötét verme merő tűz.

– Ha átadod magad nekem, mindened elveszem. Most. Újra és újra. Nem leszek kíméletes.

– Helyes. – Keserű és hamiskás kajánság fakaszt vigyorra. – Ne kímélj, herceg!

Átvillan az ajkán a kígyószerű mosoly, ami a szívemhez nőtt – ami nem szűnt meg komisz lenni, de időközben ismerős lett. Sőt egyenesen megkedveltem. Viszonzom a vigyorát egy csókkal, ami a korábbiaknál mélyebb, de már ráérősebb. Szinte lusta, miközben az ízemet kóstolgatja és az ajkamat harapdálja.

Kaelis nem ereszt egyhamar.

A keze a derekamról áttér a tarkómra, a bőrömbe váj. Az ujjaim a ruhájába csavarodnak. Az öltözékén át érzem minden izmos domborulatát, és látni akarom, érezni akarom, nyalogatni akarom minden völgyét.

Megborzongok, mire közelebb ránt. Egy szusszanásig mindketten hőn várjuk a kimondatlan ígéreteket. Az önző ábrándokat. Egy szó nélkül a hálószobába vezet.

Mire észbe kapnék, az ágya végénél állunk. Az ujjai a hajamba gabalyodnak, a szemében csillanó éhség pedig az enyém méltó párja.

– Mi az? – kérdem, eddig bírom cérnával a vizsgálgatását.

– Nem tudom eldönteni, mit akarok csinálni veled először.

– Akkor döntsd el! – Egyszerre követelek és könyörgök. – Akármit! Bármit!

Kötelességtudó komótossággal oldja ki a felsőmet, mintha bosszantani akarna. Miután kihámoz belőle, végignyalja a nyakamat. A vállamba harap, és úgy megszívja, hogy folt marad utána. Viszonzom a szívességet, az ujjaim a lapockájába marnak, a körmeim nyomot hagynak.

Utána jöhet az ingem, végül a nadrágom. Olyan ráérősen, mintha őt nem falná fel elevenen a szükség. Remeg a kezem.

Ismét leveszi a testemet fedő minden egyes ruhadarabot, aztán egy percig a munkájában gyönyörködik. Nem húzom össze magam, nem szégyellősködöm, inkább az egyik kezemet csípőre téve félrehajtom a fejem.

– Tetszik valami, herceg?

Felém nyúl, és a keze leheletfinom érintésével körberajzolja a vállamat, s onnan le a mellemre. Elidőzik a keblem ívén. Az ujjbegye a mellbimbómon köröz, egyetlen borzongató cirógatással haptákba állítja.

Kaelis az ágyra lök. Párnák és derékaljak közé zuhanok, bársony és bunda dajkál. Céltudatosan mászik rám.

A herceg kezét immár mindenhol érzem, úgy fedezi fel minden porcikámat, mintha meghódításra váró vidék lennék. Vagy kijátszásra váró kártya. Az érintése egyre követelődzőbb. Marokra fogja a keblem, és lecsap rá a szájával. Behajló térddel, görcsölő lábujjakkal fújtatok, és felé ível a hátam, átadom neki a mellem. Kaelis a másikat is megragadja, az ujjbegyei nyomot hagynak a húsomon – a kínon épphogy innen, de sosem hagyva el a kéj birodalmát. Megindul a térde, a lábam közé mélyed, hogy állandó és vágyott nyomást gyakoroljon. Tudom, hogy érzi, mennyire készen állok; szinte átitatom a ruháját.

Amikor már azt hiszem, nem tudnék elviselni több érzést, csókot vagy harapást, elengedi a mellem, és a fülembe morog.

– Ha tudnád, mióta meg akarlak dugni! Mióta megláttalak. Mióta láttalak mással táncolni abban az átkozott látomásban. Van ám bőr a sors képén, ha azt hitte, hogy bárki más hozzáérhet a nőhöz, akit én kinéztem magamnak!

A hangja puszta mélységétől ketté tudnék hasadni. Pattanásig feszülnek a lábujjaim a féltékeny szavai murvás csikorgásától.

– Ha ennyire meg akarsz dugni, akkor csináld!

Eddig tartott a lassú felfedezés, újra megtaláltja az ajkamat a mindent elsöprő csókja. Letépem a ruháit, egy percig sem bírom tovább. Mindent betölt a hasadó öltés reccsenése. Gombok pattognak a padlón.

– Hogy merészeled – nyögi –, imádtam ezt az inget.

– Én a padlón, rongyokban imádom.

A nadrágja következik, a korábbi kapkodással szabadítom ki. Már Kaelis is meztelen, mint én, és tettre kész velem szemben. A farka hegye a nyílásomnál kóstolgat. Már csatakosan, felkészülten várom.

– Halljam, mit akarsz – követeli, a keze újra az államon, majdnem a torkomra fonja, mintha emlékeztetni akarna, melyikünk kezében a gyeplő.

– Azt akarom, hogy bassz meg – közlöm köntörfalazás nélkül.

Kaelis előrehajol, a fülcimpámba harap, és belesúg.

– Nem érem be ennyivel. Addig foglak kúrni, amíg a nevemet sikoltod. Amíg a pinád egyedül az én farkam alakjára fog emlékezni. Utánam egyetlen férfival sem éred majd be… közel sem. – Megborzongok. A keze, amivel nem támaszkodik, visszatér a mellemre. – Ha azt akarod, hogy megóvjalak magamtól, még most szólj, Clara. Különben az enyém leszel.

– Ennyi szócséplés után remélem, nem okozol csalódást. – A szemébe nézek, ahogy elhúzódik. – És ne feledd, azt ígérted, nem leszel kíméletes.

A hercegből feltörő halk nevetés hörgésbe fordul.

– Legyen.

Egyetlen döféssel lezárja a vitát. Összeszorított szemmel hátrahajtom a fejem, és nem habozik újra kihasználni a fedetlen nyakamat. Forog velem a szoba, ahogy megszokom a méretét. Édes kín és elsöprő gyönyör robbanása.

Kaelis nem habozik egyenletes, erőteljes ritmust diktálni. A szája a torkomon, a keblemen. A keze mindenhol egyszerre. A hajamba gabalyodik, egy rántással odavezet, ahol neki tetszik.

Hátradől, az egyik keze közénk kerül, a hüvelykujja megtalálja a csiklómat.

– Sikíts nekem!

Óhaja parancs. Pattanásig feszült izmaim remegnek. A kapkodó lihegésem közeledő csúcspontról árulkodik, és már épp odaérnék, amikor egy szó nélkül leáll. Szúrósan meredek rá, amire Kaelis öntelt vigyorral felel.

– Igen – dörmögi. – Nézz rám azzal a mélyvörös szemeddel. Töltsd bele minden gyűlöletedet, és annál is többet, hogy azzal leplezd, mennyire szeretsz, egyedül engem!

– Sosem tudnálak szeretni – lihegem.

– Helyes, áltasd csak magad!

Szó nélkül hátrahúzódik, átfordít, és fél kézzel felhúzza a csípőmet. A másikkal a hajamba markol, ahogy egy mordulással újra belém hatol. Ívbe hajlik a hátam, ahogy az ujjai hol a mellbimbómat, hol a csiklómat kényeztetik. Ismét egy hajszálra vagyok a mámortól, amikor újra lassít, és visszahúz. Végig bennem marad.

– Nem, még nem. Én még nem végeztem. – Kaelis a vállamba mélyeszti a fogát, a hátam a mellkasának ível. Még sosem éreztem magam ilyen fedetlennek.

Teljesen átadom magam neki. Minden kósza gondolatot kikefél a testemből. Holnap fájni fog mindenem, és hálás leszek neki érte. Állja a szavát, gondoskodik róla, hogy az egész testem elepedjen érte.

Újra és újra meghátrálunk, egy hajszálra a céltól. Kínozzuk egymást. Az őrületig fokozzuk a mindent elsöprő kéjt. Megint átfordít, és én átadom magam az akaratának, visszatérek a hátamra. Fölém magasodik. A ritmusa immár kínzó. Ínycsiklandóan elviselhetetlen. Alig kapok levegőt, ahogy mindent megadok neki.

A csúcspont egy szempillantás műve. Kaelis végre odajuttat, mire kiáltás harsan a torkomból. De nem áll le. A ritmusa ráérős, egyenletes. A vállába kapaszkodom, a körmeim vörös vonalakat hagynak a bőrén. Mihelyt találkozik a tekintetünk, ő is elélvez, utána szinte rám rogy, a nyögései kórusként töltik be a fülemet.

Kaelis kifulladva rángatózik bennem. Az egész teste remeg, miközben az ujjbegyeim végigfutnak a hátán. Végül kicsúszik belőlem, és tehetetlenül mellém rogy.

Néhány percig szótlanul heverünk. Hűl a testünk. Alábbhagy a pírunk. Édes elégedettség bujkál bennem, éhség, amit végre jóllakattak.

– Kimegyek a fürdőbe – közlöm, és felállok.

Kaelis röpke nyögéssel helyesel.

– Ha kell, adhatok egy Érmék Ötöst.

– Nekem is van egy a szobámban. – Minden nagykorú arkánista tudja, hogy az Ötössel lehet megelőzni a nem kívánt terhességet a fogantatás előtt.

– Szeretném látni, ahogy használod.

Felhorkanok.

– Bízz bennem, Kaelis. Épp egy baba hiányzik nekem. Az pedig még kevésbé, hogy épp a te porontyod legyen.

Gúnyosan vigyorog, miközben távozok. Viszonzom a fintort, de legyűri egy nevetés. Még az ő meredése is megenyhül, és kedélyesen fújtat. Szép kis elcseszett pár vagyunk. De… nekem tetszik így.

Mihelyt végzek a fürdőben, visszatérek az ágyhoz. Még nem mozdult, és nem semmi látvány. Olyan sietősen szabadítottam ki a ruháiból, hogy nem értem rá értékelni a látványát.

Alkatra félúton lehet a tudós és a harcos között. Kidolgozott izomzat, de hozzá inas és karcsú. Olyan test, ami kiképzőtábor helyett a könyvtárban érzi jól magát. De a tartása mégis gyilkos erőt sugároz.

– Ne várj rögtön folytatást. – Kinyitja az egyik szemét, és kiszúrja, hogy figyelem.

– Nem is várok… ma nem. – Lenyúlok, és elkezdem összeszedni a ruháimat.

– Ma nem? Akkor ez nem egyszeri alkalom volt?

– Majd meglátjuk. – Még mindig nem tudom pontosan, mi is volt ez, és nem akarom górcső alá venni. Elnyomná az élvezet lökéshullámait, amik még mindig a bensőmben rezegnek. Inkább nem akarok belegondolni, hogy a legszörnyűbb ellenségemnek köszönhetem életem egyik legjobb orgazmusát.

– Már mész is? – kérdezi, amikor belebújok az ingembe.

– Gyengéd cirógatást és édes semmiségek duruzsolását vártad, mintha igazi szeretők lennénk? – Combig húzott nadrággal megtorpanok, és hitetlenkedve ránézek. – Ez nem olyan kapcsolat, ugye?

– Nem, persze, hogy nem.

– Helyes. – Végzek a gombolkozással. – Mindketten jobban járunk, ha nem keverjük össze a dolgokat.

– A számból vetted ki a szót.

– Helyes – ismétlem.

– Helyes – visszhangozza.

De egy pillanatra egyikőnk sem mozdul. A csend tiltakozásnak tűnik. Ódzkodásnak.

– Köszönöm – mondom, nem minden őszinteség nélkül. – Ez… jó móka volt. Pont erre volt szükségem.

– Nekem is. – Semmi alakoskodás. Vajon mikor csinálta utoljára? Talán ugyanolyan rég, mint én. Vagy még régebben.

Most először ötlik fel bennem, miféle szerető lenne Kaelis. Mármint nem csak az ágyban, azt most már tudom, és a válasz az, hogy nagyon-nagyon jó. De társként? Akihez a nap végén hazatérhet az ember. Akivel bókokon osztozhat az ágyban. Aki átöleli, amikor túl sok lesz a világ…

Igyekszem kiverni a fejemből ezeket a gondolatokat, miközben elindulok a könyvtár felé, azzal az elhatározással, hogy inkább a következő lépéssel foglalkozok, hogy felkészüljek a Kelyhek Lakomájára és életem legnagyobb svindlijére.

51

NEM TUDOM ELDÖNTENI, most jobb-e vagy rosszabb a helyzet Kaelisszel. Elviselhetetlen, szinte lüktető energia köt össze minket, ami tapinthatóbb, mint valaha. Amikor dolgozni megyek hozzá, akadnak pillanatok, amikor meg akarom csókolni – és olyanok, amikor látom rajta, hogy ő is engem. De furcsamód egyikünk sem lépi át újra ezt a határt. Talán mi magunk sem tudjuk, hogy az egyszeri alkalom volt-e – vagy jobb lenne, ha az maradna.

Talán jobb lenne. Mégsem hagy nyugodni. Fúrja az oldalamat, hogy őt is kísértik-e az emlékek és az érintések az ébrenlét és az álom minden pillanatában… Őt sem hagyja nyugodni a csókom, s a viszonzása? Az ő álmait is betölti a csípőnk csattogása, miközben megdöngetett?

Gyűlölöm, hogy kívánom – ahogy azt előre megmondta. Így egyelőre hidegen bezárkózom előtte, Kaelis pedig követi a példámat. Párbajozók módjára körözünk egymás körül a páston, szünetet tartunk az első puhatolózó csapások után. Várjuk, ki lép legközelebb. Melyikünk tör ki, és vállalja a következő támadást.

Körülötte nem hagy nyugodni ez a feszültség, és egyes estéken lóhalálában sietek vissza a szobámba, hálát adok a saját otthonért. Ott bezárhatom az ajtót, és a párnákra vethetem magam, miközben a kezem a lábam közét keresi, a hátam pedig ívbe hajlik. Néha egy észrevétlenül halk nyöszörgést is megengedek magamnak, miközben elképzelem, ahogy az ajtó túloldalán hallgatózik, és magát kényezteti az élvezésemre.

Csak e megkönnyebbülésnek köszönhetem, hogy napközben megy a távolságtartás és az összpontosítás.

Haladunk a hamisítványokkal. Minden órával egyre határozottabbak az ecsetvonásaim. De ahogy telnek a napok, felmerül bennem, hogy elég-e ennyi haladás. Már nem csak Kaelis, de Twino emlékeivel is elkezdtem összevetni őket. Csak egyetlen esélyünk lesz, ami egyre kevésbé hagy nyugodni.

Silas megmarad megbízható közreműködőnek. Bár már ismerem a híd rejtekútját, Silas kártyája gyorsabb. Mondanom sem kell, amikor először visszaviszem a rejtekházba, nehezen fogadják, amikor újra bemutatom, és fellebbentem a fátylat az igazi kilétéről.

– Én még mindig nem bízom benne – heveskedik Gregor, és a legkevésbé sem érdekli, hogy Silas közvetlenül mellettem áll a kandallónál. – Sosem fogok. Miatta veszítettük el a klubot!

– Ez… érthető – dörgöli Silas a tarkóját.

Gyengéden megérintem az alkarját, és végignézek a többieken.

– Ravin, nem pedig Silas lelkén szárad a klub. És nézzétek, ha Ravin engem akart, vagy lerombolni a klubot, márpedig biztosan így volt, akkor Silas segítsége nélkül is megoldotta volna. Silas ugyanúgy a korona kegyetlenségének áldozata, mint bármelyikünk, vagy bárki, akiért harcolunk.

Gregor karba tett kézzel visszasüllyed a székébe. Twino fogást vált a botján, a szeme izzik, de hallgat. Vajmi keveset mondott, és most az egyszer előttem is rejtély, hogy ez jó vagy rossz dolog.

– Honnan tudjuk, hogy nem két kapura játszik? – Még Jura sem válogatja meg a szavait, ami sosem jó jel. – Talán a bizalmunkra pályázik, hogy bejuttassa Ravint.

– Ha ide akarná vezetni Ravint, már megtette volna. Kihallgattam őket; a herceg rólunk faggatta, de Silas mélyen hallgatott. Hazugságot kockáztatott, hogy megvédjen minket.

– Talán neked színészkedett – fújtat Gregor.

– Nem tudták, hogy kihallgatom őket. Esküszöm! – Ebben az egyben biztos vagyok.

Jura elhúzza a száját, és hosszan kortyol a teájából, keresztbe teszi a lábát, és hátradől a kanapén, szinte szakasztott úgy, mint Bristara. A klub alapítója és matrónája mindeddig riasztóan hallgat. De a neheztelését ettől még ugyanúgy érzem. Megint. A jelek szerint csak ennyire futja tőlem, mióta meglógtam a Halazarból.

– És ha ő végzett Arinával? – teszi hozzá Gregor halk morgással.

– Sosem tennék ilyet – szögezi le Silas sietősen.

– Azt hiszem, bizonyíték kell a hűségedre – mereng a végre megszólaló Bristara. – Máskülönben sosem fogunk megbízni benned annyira, hogy összedolgozzunk.

– A számból vetted ki a szót, de éppenséggel megelőzött minket. – Felemelem a nekünk szerzett tervrajzot.

– Az meg micsoda? – kérdezi Twino.

– Vázlatok… másolatok a király melléhez erősített tok belső szerkezetéről, amiben a kártyákat tartja. – Átadom a papírt Twinónak, aki kibontja. Kissé kitágul a szeme. Összevonja a szemöldökét.

– Mi az? – hajol oda Ren érdeklődve.

Olyasmi, amit még sosem láttam – dünnyög Twino. – De tényleg hasonlít a királyon látott tokra.

– Ezzel ki tudnád nyitni? – kérdezem.

– Ha valódi, igen.

Bristara a széke karfáján kopog az ujjával – a nyugtalanság jele. Egyenesen Silashoz beszél.

– Minden látogatásodnál a kertben maradsz, ahol szemmel tarthatunk, és nem mész sehová – szögezi le. – És amíg meg nem győződünk a szerzeményed hitelességéről, ez így is marad.

Silas bólint. Én sem merek ellentmondani a rendelkezésnek. Az este hátralevő részében Silas egyedül ácsorog a kertben, vagy ülve rajzolgat a lapokra, amiket a batyujában hozott. Nem kártyákat fest, de fogalmam sincs, mi köti le ennyire.

Jó jelnek veszem, hogy néhány órára rá Jura kivisz neki egy bögre teát és egy kistányér süteményt. Még úgy is, hogy néma csendben teszi.

A következő rejtekházi látogatásunk hasonló mederben telik.

Silas sosem tiltakozik. Meg sem próbál ellenkezni vagy érvelni, amiért kénytelen a kertben kuksolni. Még a leghidegebb estéken sem, amikor az égbolt magasából szállingózó hó fehérjében pompázó pamacsokban gőzölög a lehelete. Szívszorítóan ismerős neki a magány.

Mindeközben a klubbal kidolgozzuk a tervet. Elvégre egyedül sosem lennék képes megszerezni a kártyákat a királytól. Ennyit Kaelisnek is bevallottam. Azok után, mennyit segítettek a Minden Érmék Napján, a hercegnek volt annyi esze, hogy ne tiltakozzon.

Így kovácsoljuk az ingatag tervünket… és így kap Silas újabb lehetőséget arra, hogy bizonyítson.

– Bűzlik a táskád – jegyzi meg Silas, mihelyt kitárja a lakása ajtaját.

– Felétek így szokás üdvözölni egy hölgyet? – Belépek.

Behúzza a bejáratot, és mögém sorol.

– Mi az?

Fogást váltok a táskán, magam sem tudom, elmondjam-e neki. Eleve elég nehezen vettem rá magam, hogy egyáltalán belevágjak. S noha a kárhozott-családom pontosan tudja, mit viszek, elszabadulhatnak az indulatok, ha Arina gyilkosával állok eléjük. Magam sem tudom, miért tökélem el, hogy jobb nyílt lapokkal játszani, de felcsapom a táska hajtókáját.

– Alkonyrózsa – közlöm. Silas két teljes lépést hátrál. – Ne aggódj, virágzás előtt vágtam. A virágpornak esélye sincs kijutni.

– Sikerült olyan csendben levágnod, hogy nem nyílt ki? – Le van nyűgözve, ami érthető.

– Valaki, aki rengeteget tud a növényekről, elmondta, hogyan kell.

Konkrétan Ren. Aki talán az egyetlen klubtag, aki viszolygás helyett inkább álmélkodik a virág láttán, amikor az a kredencen puffan, miután Silas visszavitt minket a menedékbe. Jura nem győz méltatlankodni, amiért bemocskolom a konyháját. Twino a falnak dőlve méregeti. Gregor le nem jönne az emeletről. Sejtettem, hogy sok lesz ez neki éhgyomorra.

Ren veszi a kezébe a gyeplőt, olyan óvatosan és határozott kézzel vág bele a növénybe, amit egy sebész is megirigyelhetne. Közben tájékoztatja Jurát, hogy főzzön kivonatot a pollenből. Csatlakozok Twinóhoz, hogy ne legyek láb alatt, félig lenyűgözve, félig lélegzetvisszafojtva figyelünk.

A végén közösen kerülünk elő. Kivéve Jurát, aki valószínűleg a kredence sikálásával és halk dohogással tölti majd a következő néhány órát.

Silas tekintete rám és Twinóra villan, miközben a kertbe érve halkan sorra vesszük a terv utolsó simításait.

– Összeállt a kép. – Silas feláll, és megigazítja a kabátját. Az utóbbi időben eszelősen váltakozott az időjárás, a tél az utolsó leheletéig tiltakozik, hogy átadja a helyét a tavasznak.

– Miféle kép? – kérdem Twino nevében is.

– Meg fogjátok mérgezni a királyt. – Silas nyersesége önbizalomról árulkodik.

– Mégis, hogyan jutottál erre? – kérdi Twino olyan hűvös higgadtsággal, mintha ez csak egy hétköznapi csevegés lenne… és Silasnak nem lenne igaza.

– Eltöprengtem, hogyan állhatnak össze a darabkák. – Silas szeme rám vetül, és ott is marad. Eszembe jut az arckifejezése, amikor annak idején, a téli napforduló estélyén elmagyarázta az elméleteit a kastélyban. – Először azt hittem, csak a kártyákat szeretnétek ellopni. De szerintem ennél többről van szó. Azok után, hogy Kaelis milyen közel tart magához, és amiket megtudtam a Szerencsekerék veleszületett kártyafestési képességeiről… hamisítványokat fogsz készíteni, hogy a király ne gyanítson semmit, amivel több időt nyersz magadnak – és Kaelisnek –, hogy megkaparintsátok az utolsó Nagyot, a Csillagot.

Mi másért merészkedtél volna az akadémia gyomrába, amikor világos, hogy Kaelist és engem is magad mellett tudhatsz? Csak olyasmit kereshettél, ami kapóra jött a hamisításhoz. Így találtad meg Arina testét. – Nem említi nyíltan a Bolond műhelyét, amiért hálás vagyok. Amikor felhoztam az estélyen, azt mondta, nem tud róla. De biztosan van annyi esze, hogy legalább sejtse, miről lehet szó.

– Erre már eleve gyanakodtál, ezért adtad nekünk a trükkös doboz tervrajzát.

Bólint.

– De ekkor jött az alkonyrózsa. Az nem lesz elég, ha csak annyit tudsz, hogyan kell kinyitni a tokot. Ki kell ütnöd a királyt, ha meg akarod szerezni tőle a kártyákat. Hiszen máshogy esélyed sincs megkaparintani a tokot. Bizonyára – lopva kihúzza magát, ahogy előáll a végső farbával – az alkonyrózsa porának hígított változatát fogod használni, hogy elkábítsd, amíg megszerzed a szükséges kártyákat, és kicseréled őket a hamisítványaidra.

Szellő seper végig a kerten, a nyomában levélzizegés.

– Elméleted az van, de mire akarsz kifutni vele? – Twino szavaiban enyhe kihívás csendül.

– Évek óta a korona kezében vagyok. Kaelis, Ravin… de még a király is lehetővé tette, hogy olyan dolgokat lássak, amik senki másra nem tartoznak, mert mintha tudomást sem vettek volna a jelenlétemről. – Ha nem csal a fülem, Silas a legkevésbé sem büszke a markába került információkra. Mi több, inkább… egykedvű. De eltökélt. – Például azt, hogy a király szívesen ügyködik fémszerkeze tekkel. Vagy azt, hol tartják az urak bizonyos titkaikat, például a tervrajzokat. Arról nem is beszélve, hogy a királyt letaglózó fejfájások kínozzák. Van egy orvosság, amit mindig kéznél tart, az udvari orvosa készíti, az enyhíti a tüneteit. Tudom, hol tartja az orvosságot, és hogy milyen teával issza a legszívesebben, hogy fogyaszthatóbb legyen.

Összenézünk Twinóval. Emlékszem, hogy a király nemegyszer dörzsölte a halántékát. Ráadásul másfajta teát szolgáltak fel neki Ravin kúriájában, ami biztosan Twinónak is feltűnt. Elég közvetett bizonyíték szól Silas állítása mellett.

– El is árulod nekünk, amit tudsz? – szegezi neki Twino egy hosszú percre rá.

– Ha ez elég, hogy egyszer és mindenkorra elnyerjem a bizalmatokat – biccent Silas mindkettőnkre. – Segíteni akarok nektek, a családom érdekében. Nem tétlenül ácsorogni. – Rám veti a tekintetét. – Hiszen megmondtad, túl nagy a világ ahhoz, hogy rab maradjak. De nélkülük nem mehetek sehová. Mihelyt kiszabadulnak, el fogok menni, és soha többé nem térek vissza. Nem kell attól tartanotok, hogy veszélyeztetem a csapatotokat, mert addigra bottal üthetik a nyomomat.

Újabb hosszas hallgatás. Végül Twinóra sandítok, aki a szemembe néz, és nem enged. Röpke biccentéssel felelek a kimondatlan kérdésére.

– Gyere be – mondja végül Twino. – Sok mindent kell megbeszélnünk, és semmiképp sem Bristara háta mögött.

Priss kényelembe helyezkedik mellettem, bozontos feje olyan súlyosan nehezedik a combomra, mint Kaelisé az asztalára. A herceg valahol az Érmék Hatos és Hetes festése közben bóbiskolhatott el. Felkelnék, hogy bedugaszoljam a tintatartóját, de a macskatörvények rabságra ítélnek, amíg Priss meg nem mozdul.

Bár későre jár, makacsul a munkára koncentrálok. Kaelis a Bolond műhelyéből csodálatos festékkeveréket szerzett, ami életre kelti a pennámat, szinte táncol a lapokon. A tél már enyhül, átadja a helyét a tavasznak. Kitartóan közeleg a Kelyhek Lakomája.

És ma este végre befejezem a hamisítványokat.

Megszállottként dolgozok. Majdnem egy évnyi munka gyümölcse érik most be. Ügyet sem vetek a görcsölő kezemre vagy a görnyedéstől sajgó hátamra.

Minden vonal legyen makulátlan. Tökéletes.

Pirkadatra azok is lesznek. Leteszem a pennámat, és hátradőlök, hadd pihenjen a fejem és a szemem. Nem is tűnik fel, hogy elpilledtem, amíg nem ébreszt a forró tea, s hozzá a sajtokkal és sült hússal megpakolt péksütemények illata. Egy pillanatra, mielőtt kinyitnám a szemem, majdnem Jurának hálálkodom. De hamar eszembe jut, hol vagyok.

Kaelis íróasztalán egy tálca várakozik. Ő maga velem szemben, az asztalka túloldalán áll, amit nekem készíttetett, hogy a magassága épp megfelelő legyen a kerevethez. Időközben Priss elbóklászott, így kettesben maradtunk.

Kaelis egyesével felveszi a két kártyát. Olyan pőrének érzem magam, mintha meztelen lennék alatta. A legutolsó után rám vetül a figyelme.

– Felülmúltad magadat.

– Jó tinta nélkül nincs jó kártya.

A herceg röpke mosollyal kezet nyújt.

– Reggeli közben pedig majd megbeszéljük a részletes tervet arra, hogyan fogunk a szó szoros értelmében az apám orra elől lopni.

A doboz név, levél vagy üzenet nélkül érkezik. A délutáni órák után fogad az ágyamon. A fekete selyemszalagot a rajta átdöfött ezüsttőr fogja össze.

– Ez azért mégis túlzás. – A sóhajtozásom dacára önkéntelenül elmosolyodom. Tényleg az… Kihúzom a tőrt, és kibontom a szalagot, aztán leveszem a tetejét. Elakad a lélegzetem, megdermedek.

Nyaktörő tempóban vetkőzök.

Az egész alakos tükör előtt állok, és az estélyim súlyos szaténja zizeg a vastag szőnyegen, miközben jobbra-balra fordulok, hogy minden redőt megcsodálhassak. A félhomályban majdnem feketének tűnik a szín telítettsége miatt, de valójában a kelme minden rezdülése a szinte vérre emlékeztető, rozsdaárnyalatú vörösséget hangsúlyozza, és ezzel káprázatosan kiemeli a szemem színét is. A fűzős mellrésznek hála az öltözék csípőtől felfelé körülrajzolja minden domborulatomat. Szívforma felső szegélye a mellem felett ível, a halmokat fedő csipke olyan, mintha ezüstlevelek záporoznának a törzsemem. A csipke a nyakamra is felkúszik, ahol ezüstcsat fogja össze, hogy onnan a karjaimra is lehulljon.

Ha az estélyit, amit Kaelis legutóbb küldött, hihetetlennek tartottam, akkor ez maga a mindenség.

Halk füttyentésre figyelek fel. Alor támaszkodik az ajtófélfának. Rászoktunk arra, hogy résnyire nyitva hagyjuk az ajtónkat, ha szabad a bejárás, elvégre a folyosóról csak a mi szobáink nyílnak, és soha senki más nem téved erre. Egyvalamit már megtanultam itt: a Kardok nagyra tartják a személyes teret. Újabb ok arra, hogy imádjam ezt a házat.

– Úgy fest, hogy nem fogsz kilógni a nemesek közül a bálon.

– Nem túlzás ez? – Végigsimítom a ruha elejét, az ujjaim csipkét és szalagot követnek.

– Illik a herceg hitveséhez. Azután, ahogy bemutatkoztál a Kardforduló-banketten, sasszemmel nézik majd a következő lépésedet.

Bólintok. Bár Alor nem jelent meg a napfordulós ünnepélyen, a jelek szerint mindent tud a viseletemről. Vajon mit mondott az apja? Inkább nem kérdeztem, nehogy felesleges figyelmet vonjak magamra.

– Várható valaki a Hold klánból?

– Eza családja aggaszt? – Átlát rajtam. A halála óta most először fogok megjelenni nyilvánosan az akadémián kívül.

– Szeretném, ha az éjszaka zökkenőmentesen menne. – Már csak az hiányzik, hogy valaki jogos bosszúszomjtól hajtva rám vesse magát. Szerencsére az akadémián nem volt fennakadás. Egyetlen tanuló sem állt elő, hogy megbosszulja Ezát. Cael és Nidus messziről kerülnek.

– Megbirkózol velük.

– Inkább nem akarok.

– A Hold klán tagjai Oricalis kémmesterei. Nem jellemző rájuk a nyílt bajkeverés. Ők inkább árnyékból szövögetik a bosszújukat.

– Arra célzol, hogy növesszek hátul is szemet? – Erre eltöprengek, hogy a Hold klán hány nemese járhat az akadémiára… netán magába a Kardok Házába.

– Reméltem, hogy ezzel már megelőztél. – Egy fáradt pillantással jutalmazom a megjegyzést. Lehull a karja. – Ha valakinek félnie kellene, az inkább a nővérem.

– Nem akarom, hogy Emilia tartsa értem a hátát.

– Ez a kötelessége. Mihelyt a nyakadba akasztották a medált, ő lett a felelős azért, hogy úgy óvjon és védjen, mintha családtag lennél. És amikor idén végez, a kötelesség a következő Királyra száll. A Kardok védekezők és támadók, de semmiképp nem visszahúzódók. – Alor hangsúlyt vált, könnyedebb lesz. – És állja a sarat, akárcsak te.

– Ezt nem kétlem. – Előtör belőlem valami, ami eddig a felszín alatt forrongott. – Bocsánatot kérek Eza miatt.

– A nővérem igazából nincs veszélyben.

– Nem azért – rázom a fejem. – Azt mondtad, hogy egész évben Ezát pumpoltad információkért. Sajnálom, hogy elvesztetted azt a forrást.

Vállat von.

– Megkaptam tőle, ami kellett.

– Mégpedig?

– Bizalmas. Nem csak neked vannak titkaid. – Alor mosolya elárulja, hogy nem vette a lelkére a kérdésemet. – Ideje rendbe szednem magam az ünnepségre, aztán hozzálátni a pakoláshoz. – Elfordul. Az ünnepség után a tanulók elhagyják az akadémiát az év végi szünetre.

– Megyünk közös hintóval? – kérdem, ami megállítja. A Kelyhek Lakomája az akadémiától távol, Koronavárosban lesz, hogy a nemesek is megjelenhessenek. Ez lesz az ünnepélyes bemutatója minden tanoncnak, aki a tanulók szintjére emelkedett – az arkánistáké, akiket jövőre be fognak osztani a nemesi klánokhoz. Szintén az estélyen teszik majd közzé a másodévesek klánbeosztásának végleges listáját. S itt ünneplik meg a végzősöket is.

– Ezúttal nem. Más ügyekkel kell foglalkoznom előtte és közben – feleli rejtélyesen. A hangsúlya alapján értenem kellene, mire céloz, de csak a jegyzőkönyvek jutnak eszembe, amiket a kedvemért hajszol.

– Sok szerencsét! – Csak ennyire futja tőlem; kétséges, készen állok-e bármire, amit előás.

Biccent.

– Neked is!

Vajon Alor tudja, milyen piszkosul nagy szükségem lesz rá? Becsukom az ajtót, és nekiesek a ruhám fűzőinek. Miközben visszateszem az öltözéket a dobozába, észreveszek egy másik ruhadarabot, ami elkerülte a figyelmemet. Biztosan az egyik sarokba gyűrődött, amikor kivettem a ruhát.

Egy csipkés pántba akasztom az ujjamat, és előhúzok egy selyemfátylat. Egy cetlit tűztek hozzá.

Ebben gyere! Ma este vacsora.

52

A HÁLÓBÓL KIFELÉ MENET egy vastag kabátot húzok a majdnemruhára. A hideg beférkőzik alá, a meztelen lábamat cirógatja. A selyemfátyol minden rezzenése a fedetlenségemre emlékeztet. És a célzásra, amit néhány szövet- és csipkedarab, meg egyetlen röpke üzenet sugallt.

A gardróbján át érkezem, halkan kopogok a hálószoba ajtaján. Csend felel. Résnyire nyitom az ajtót, szinte remélem, hogy öltözés közben találom. De a helyiség üres. Az egyik mellékajtó hívogatón kitárva, így belépek az ebédlővel szomszédos hosszú nappaliba.

Kaelis elfoglalt, amikor belépek és becsukom magam mögött a súlyos ajtót: éppen végez az ezüst evőeszközök elhelyezésével. A sarkam kopogása tölti meg a csendet, ami furcsamód nem terhes. A magányunk családias melegséget sugall, főleg itt.

– Ez mind a te műved? – kérdezem, miközben elindulok a Kaelis helyével szemközti székhez. Ezúttal nem az asztalfőn foglal helyet.

– Az.

– Rewina kimenőt kért ma estére?

– Én küldtem el. – Odalép hozzám, és a kezét nyújtja a kabátomért. – Remélem, azt találom alatta, amit megparancsoltam.

– Ha így folytatod a parancsolgatást, még a végén nem lesz kedvem engedelmeskedni. – Dacosan karba tett kézzel húzom fel a szemöldököm.

Kedélyes morgás tör fel belőle, ami görcsbe rántja a lábujjaimat. Kaelis kissé előredől, félrehajtja a fejét, sötét haja zilált hullámokban takarja a szemét.

– Elfogadom a kihívást.

Kiszáradt a szám, és csak rosszabb lesz, amikor lecsúsztatja a vállamról a súlyos bársonyt. Szinte tapintható a magányunk. A mellbimbóm vigyázzba áll, és tudom, hogy átüti a selymet. Direkt nem vettem alá semmit, és ezt Kaelis nem átallja ráérősen meggusztálni.

– Nincs fény vagy árnyék, ami nem emelné ki az alakodat – morogja halkan, és kihúzza a székemet. Veszem a lapot, és belecsusszanok, utána a térdhajlatomig tolja vissza.

Kaelis kupolás fedelű tálakról szolgál ki minket. A konyhának nyilván nem jutott szabad este. Az étel remek, mint mindig, de csak turkálok benne. Más köt le. Például az, ahogy az ujjai a borosüvegre fonódnak. Az, hogy milyen éles marad a tekintete – lényének érdes és metsző része –, miközben a mosolya maga a gyengédség.

– Készen állsz a Kelyhek Lakomájára? – kérdezi.

– Azt hiszem. Holnap este felkeresem a csapatomat, hogy megnézzem, minden klappol-e. – A rákövetkező este pedig a Kelyhek Lakomája.

– Helyes. – Mindketten hosszan kortyolunk a borból, az ünnepély visszafordíthatatlan következményei súllyal ruházzák fel a pillanatot.

– Clara… ha valami balul sül el az estélyen…

– Ne sirass üres koporsót – szakítom félbe.

– Tessék? – értetlenkedik, ami érthető.

– Így tartja a mondás nálunk… a klubban. Ne engedj a kétségbeesésnek, amíg nem biztos, hogy tele a koporsó. Igen, a szó szerinti élet-halál kérdésekre is érvényes. De túlmutat ezen. Ne őrlődj olyasmin, amit talán hiába vársz. – Végighúzom az ujjam a borospohár peremén, rávetem a tekintetem. – Ma este nem akarok azon aggódni, amit a holnapután hozhat. Nem összeesküdni, nem tervezni jöttem. Azon már túl vagyunk. És mi tagadás, ha mostanra nem lett bombabiztos, akkor már sosem lesz az.

– Akkor miért jöttél? – Nehézkes a hangja. Kis híján felfal a tekintetével, amitől rebegni kezd a szívem.

– Nem tudod? Azok után, hogy felvettem ezt a ruhát, és alája semmit? – Lassan széttárom, aztán újra keresztbe teszem a lábam.

– A te szádból akarom hallani.

– Kis zsarnok. – A hangom már suttogásnak is erőtlen.

– Ahogy szereted. – Kaelis az asztalra könyököl, az álla a keze fején, kissé előredől. – Halljam, miért jöttél ide?

Az a szempár… Örökre el tudnék veszni benne, és meg is köszönném az idejét.

– Érted.

Kaelis feláll, megkerüli az asztalt. A székemmel együtt fordulok, egyenesen feléje. Állja a tekintetem, a levegőben szikrák pattognak. Nem a bor bizsereg a bőrünk alatt. A puszta jelenlététől elszállnak az érzékeim.

Előrehajol, az arca egy hajszálra áll meg az enyémtől. Érzem a teste melegét. Az ajka forróságát, ami viszonzásért kiált.

Olyan dühítően, kínzóan vonzó. Pedig az elmém üvölt, hogy ne csináld! Cserben hagy a józan ész. Gyurma akarok lenni a kezében. Noha értelmes, talpraesett nőnek tartom magam… néha csak azt akarom, hogy gerincre vágjon valaki, aki nagyon-nagyon ért hozzá.

– Nincs olyan világ, amiben nem kebelezed be a puszta lelkemet. – A hangja rekedt morgás. A testem várakozón megfeszül.

Ezúttal megvárom, hogy ő közelítsen, és az ajkamhoz érő ajka azonnali, bizsergető érzésére kis híján a szájába szűkölök. A hüvelykujja gyengéden az orcámba mélyed. Kitárulok előtte, és ő lelkesen elmélyíti a csókot.

Kaelis felegyenesedve távolodik, én pedig inkább felállok, nehogy félbeszakadjon a csók. A testével terel az asztal másik feléhez, ami nincs megterítve. A lapja a hátamhoz ér, férfi és fa ejt fogságba. Kaelis előredől, a keze végigsimít a testemen, aztán a ruhán át hátsón ragad, és felránt.

Engedek a kényének és a saját szükségemnek. Hátradőlök. Félig az asztalra ülök.

– Te… tényleg nem vettél fel semmit alá – állapítja meg reszelősen, miközben a keze felfejti a fátyol szegélyét.

– Nehogy megnehezítsem a bejutást.

Hívogatón félrehajtom a fejem. Kaelis öblös, torokhangú morranással végigcsókolja a nyakam. A keze végigsiklik a ruhámon, hogy megragadja a mellemet. Folytatja a mozgást. A szája tüze nyögésre fakaszt, ahogy az ajka az egyik bimbómra fonódik a selymen át.

A másik keze a bal combomon szánkázik. A világ a résemre szűkül, ahol az ujjai az ajkakon táncolnak. Incselkedik. Halk, röpke nyögésekre fakaszt. Néma fohászként markolom a vállát, hátha felfogja végre, hogy gyerünk, de sürgősen! Becsusszan egy ujj. Aztán még egy. Szorosabban kapaszkodom.

Az ujjai ki-be járnak, miközben a hüvelykje a csiklóm körül köröz. A bőrömön eufóriával határos gyönyörhullámok borsódznak végig. Elfúlva hátravetem a fejem, miközben Kaelis szopogat, szakértően használja a fogát, mielőtt áttérne a másik mellemre. Azt akarom, hogy mindenhol rajtam hagyja a nyomát. Azt akarom, hogy legyen lassú, és legyen gyengéd, és azt is akarom, hogy elsöpörjön.

– Élvezz a kedvemért – követeli mormogva, és fokozza a tempót. Tudja a dolgát – villámgyorsan megtanulta, pontosan mi a gyengém. A bensőm engedelmesen görcsbe rándul.

Kaelis újra a markában tartja a testemet. Lassú, kiszámított mozdulataitól irányíthatatlanul remegek, de még nem lépem át a határt. Eljuttat egy véget nem érő zenitre, és már éppen ellökném, amikor leáll. Mélyet sóhajtok. Épp levegőhöz jutnék, amikor újra lerohanja a számat és a bensőmet, nem ütközik ellenállásba.

Halk nyögés tör fel a torkomból. Fel sem tűnt, amikor letolta a nadrágját. Van valami agyzsibbasztóan kéjes abban, hogy felöltözve kúr, miközben én pucér vagyok, leszámítva azt a semmi kis selymet, amit feltolt a mellemig. Állatias. Mocskos. És kurvára imádom.

A testem eleve túlpörgetett idegvégződései felrobbannak, ahogy durván fokozza a tempót. Mindent betölt a nyögdécselésem, bevisszhangozza az egész termet. Gyertyafény nem lehet gyönyörűbb annál, mint ami glóriába vonja az arca vonalát.

– Olyan átkozottul tökéletes vagy, hogy az már dühítő – hörgi, minden szavát egy lökés vagy egy olyan éhes csók húzza alá, mintha elevenen akarna felfalni. A keze elfedi a zúzódásokat, amiket ő hagyott, egy röpke pillanatra a torkomra fonódik. A mozdulat minden eddiginél vészjóslóbbnak tűnik, és dühös él költözik a hangjába.

Dévajul vigyorgok, a vállába fúródó körmökkel kapaszkodom. Bosszantani akarom. Megőrjíteni, ahogy tőlem telik, a puszta létezésemmel.

Figyelmeztetés nélkül kirántja belőlem, és hátralép. Az ellensúlya nélkül lecsúszok az asztalról, egyenesen a talpamra, Kaelis megfordít, olyan erővel markolja a csípőmet, hogy nyomot hagy maga után. Lenyom, mire az asztallapba kapaszkodom. Újabb nyögés bukik ki belőlem, ahogy ismét belém hatol.

– Miért… – mormolja, miközben döfköd.

Nem szavakkal fejezi be a kérdést. A seggemhez ütődő csípőjének csattogása követeli a kimondatlan választ:

Miért nem tudlak kiverni a fejemből? Miért veszek meg érted ennyire? Miért van az, hogy veled minden a kéj és a kín borotvaélén egyensúlyozik? Miért van az, hogy sosem elég?

El akarok veszi benne. Kiürül a fejem. Kicsépel belőle minden gondolatot. Csak az eksztázis marad. Semmi más, csak ő, én és a közöttünk elmosódó határvonal. Egymásba olvadunk, amíg mindenét belém üríti. A nyögését rebegő lihegés zárja rövidre, amitől kis híján újra elszállok.

Ezt közös kifulladás követi. Édes, csatakos sajgás. Végül kihúzza magát belőlem, és felnyomom magam. A remegő izmaim miatt a biztonság kedvéért kénytelen vagyok az asztalnak támaszkodni – félig felülök rá. Kifacsart és borzasztóan elégedett mosolytól ível a szám.

De a mámor elillan annak láttán, hogy az elégedettségem nem egészen kölcsönös.

Kaelis a homlokát ráncolja. A tekintete tétova.

– Mi az? – kérdezem. A pillantására megkondul bennem a vészharang.

A két oldalamra teszi a kezét, és odahajol. A homloka az enyémhez simul, és behunyja a szemét, mintha fintorogna. A vágy helyét átveszi a kétségbeesés. Megveszik valamiért, ami több a testiségnél.

– Töltsd velem az estét! – suttogja.

– Mitől félsz? – A kezem végigsiklik a mellkasán, hogy a tarkójára fonódjon.

– Velem töltöd? – ismétli.

– Igen. – Sosem hittem volna, hogy ilyen könnyű lesz belemenni. – De áruld el, mitől félsz, mert látom én, hogy félsz.

– Az elátkozott jövőnktől.

– Az lesz a jövőnk, amivé tesszük – emlékeztetem.

Kaelis szeme kinyílik, az enyémbe mélyed. Mennyi kimondatlan szó… annyi, hogy félek rákérdezni.

– Igen, amíg a miénk a Világ, jövőnk is lesz.

De az igazi kérdés megmarad: végül melyikünk fogja használni?

A rejtekház csendes.

Nem szóltam előre, hogy jövök, így a legtöbben visszavonultak a szobájukba. Nyilván alszanak. Silas otthon érzi magát, beveszi magát a konyhába, mielőtt elfoglalná az elülső dolgozószobát. Most, hogy szívesebben látják, kapott néhány kimondatlan engedményt, amiket elfogadott.

A hátsó szalon ajtaja résnyire nyitva, fénysáv hívogat befelé. Bristara a tűz előtt ül a szokásos székében, a haldokló lángokba bámul. Ügyet sem vet rám, miközben behúzom az ajtószárnyakat.

– Beszélni akartál velem az akció előtt? – Megkerülöm a székét, és lehuppanok a kanapé hozzá közelebbi végén.

A szeme az enyémet keresi. A liláját kiemeli a tűzfény narancsa. Hátborzongató, de nem szándékosan. Hozzá minden izma laza, szinte ernyedt. Újra a lángok felé fordul.

– Beszélnünk kell az anyádról.

Köszönés nélkül. A szavai jeges vízként zúdulnak a nyakamba, hogy tetőtől talpig eláztassanak.

Az egyetlen mentsváram a száraz gúny.

– Nem kapkodtad el így – mennyi is? – négy-öt év után?

Bristara fújtatva csóválja a fejét, aztán visszafordul felém.

– Nem voltunk éppen kebelbarátok. Csak ismerősök, akik egyszer-kétszer összeakadtak, de semmi több. – Persze, mondja ezt Bristara, de Anya nem kötötte volna az igazi nevünket egy kósza ismerős orrára. – Hónapokkal később szereztem tudomást a Meredélynél történtekről, és addigra már kámforrá váltatok Arinával. Alaposan kitanított… ha ilyen sokáig el tudtál kerülni minket.

– Kiket? A Kárhozottak Klubját? – kérdezem, bár gyanítom, hogy nem a klubról beszél.

– Nem.

– Akkor kiket? – Suttogásra váltok. Miért épp most mondod el?, kérdezném legszívesebben. Évei voltak rá. De annál jobban, mohóbban vágyom az információt, amit meg akar osztani velem.

– Ezt az anyádtól kellene hallanod. – Bristara a halántékát, aztán a homlokát masszírozza.

– Micsodát? Bármi is az, kibírom. – A hangom szerencsére színtelen marad a fojtogatással fenyegető fagyos, emésztő előérzet közepette.

– Mit tudsz a Világőrökről?

– Nekem semmit nem jelent ez a név.

– Ó, Laylis… – Felsóhajt. – A Világőrök a Nagyok őrzői. Mi több, magáé a Világé. Egy ősi rend, ami az idők kezdete óta létezik. Mi vagyunk azok, akik mindig emlékezek a bejárt világokra, ha és amikor feledésbe merülnek vagy újjáépülnek. És mi őrizzük a hordozó titkát, amire a Világot rányomtatták.

Beszéd közben Bristara feltűri a ruhaujját, és egy apró, kerek kártyát simít az alkarjára – ilyen alakúra vágott kártyát még soha életemben nem láttam. A finom vonalai Anya keze munkáit idézik, de a mintája semmit nem jelent. Mihelyst a papír a húsához ér, elolvad, és egy jelkép izzik fel közvetlenül felette. Egy fémes, majdhogynem rozsdaszín tintával készült tetoválásra emlékeztet. Egyszerű ábra: egy rombusz, a közepén csillagrobbanással. Biztosan láttam már valamikor. Ugyanolyan hirtelen tűnik el, ahogy megjelent.

A döbbenettől kis híján leesik az állam. Míg én a könyvtárban portyáztam, a Bolond műhelyét túrtam, hónapokon át próbálkoztam, hátha Kaelis elpöttyent egy világosabb magyarázatot arról a hordozóanyagról, amit említett, aközben Bristara végig tudta, amire szükségem volt.

– Mi ez a hordozó? – Próbálom megállni a lelkendezést.

– Ugyanolyan kártya, mint az összes többi. Mégis gyökeresen más. Szent és titkos festési eljárással készül, amit a Világőrök vérvonalának nemzedékei örökítenek. – A keze megfeszül, aztán elernyed a szék karfáján.

– És ezt minden Világőr ismeri?

– Valaha, világokkal ezelőtt… de már nem. Az előző világ végnapjaiban, mielőtt a mostani formájává gyúrták, a Világőröket kegyetlenül vadászták. Csupán maroknyian élték túl, és ebben a világban is a korábbi kegyetlen üldöztetés várt rájuk. Anyád is a fennmaradók között volt. És ő volt az utolsó megmaradt Világőr, aki értett a hordozó festéséhez.

Csak tátogni tudok. A döbbenettől visszaroskadok a párnákba. A hajamba túrok.

– Minden, amit tanított… – Minden festési módszer. Minden rajzolással töltött este és lecke arra, hogyan fessek a magunk módszerével – hogyan érezzem a kártyát, és hagyjam, hogy vezessen… Ez, Clara, a mi különleges kártyánk, csendül fel bennem a suttogása, mintha itt és most e pillanat része akarna lenni. A szigorú szabályai mögött nem az állt, hogy Nagy vagyok – vagyis nem csak az, hogy Nagy vagyok.

– Clara, te vagy az utolsó élő ember, aki ért a hordozó festéséhez. Amiről nyilván nemsokára a korona is fellebbenti a fátylat, már ha nem tették meg eddig. – Bristara ültében fészkelődve próbál szembefordulni velem. – És nemsokára válaszút elé fogsz érni: vagy átadod ezt a tudást a családnak, aki nemzedékek óta az ellenségünk, vagy megvéded, mint az édesanyád.

– Kaelis nem olyan, mint a rokonai!

– Rosszabb. – Elsötétül a szeme. – Ő a revizai vérvonal utolsó sarja.

A titokzatos királynő és Naethor király portréja. A nő, akit soha egy szóval sem említettek – mintha sosem létezett volna.

– A Revizai Királyság ezer éve létezett… – hebegem tétován, pedig már tudom, hogy túl sok az ellentmondás ahhoz, hogy igaz legyen: az erőd kora, amiben az akadémia működik, modern, pedig állítólag ősi; az évszázados, mégis működőképes szerkezetek.

– Neked ennél több eszed van – dörgöli az orrom alá a nyilvánvaló igazságot. És tényleg.

Váratlanul kitisztulnak Kaelis ködös megjegyzései. Azt mondta, az apja megölte az anyját – és alig emlékszik rá. Kaelis megveti a rokonait, és el akarja pusztítani Oricalist. Talán Naethor király a Világot használta, hogy végezzen Kaelis anyjával? És ha igen, akkor miért?

– Miért épp most mondod ezt el nekem? Éveid voltak rá. – A szavaim mögött pánik és harag viaskodik. Az egykor izgalmas rejtély immár ijesztő.

– A Világőröket általában huszonegy éves korukban avatják be, a Világ tiszteletére, amit őriznek. – Nem kerüli el a figyelmemet, hogy a beavatási korra az akadémia érvelését használják. Ezt nevezem iróniának. – De amikor elvittek a Halazarba, abban maradtunk, hogy ostobaság lenne várakozni. Ha – pontosabban, amikor – sikerül kijutnod, vagy sikerül megszöktetnünk, azon nyomban beavatunk.

– Akkor miért nem tettétek? Már majdnem egy éve kint vagyok.

– Az új ismeretségeid fényében… biztosak akartunk lenni abban, hogy bízhatunk az ösztöneidben. – Visszatér a szemébe a hetek óta látott neheztelés.

– Sötétben tartottál, hogy próbára tégy? – A mérgem sistereg, mint egy vörösen izzó billogvas.

– Az Oricalis-család eleve túl sokat tud. Mielőtt megosztjuk veled a tényeket, egyes Világőrök biztosra akarták venni, hogy nem kötsz az orrukra még többet.

Egyes Világőrök, de nem mind. Ettől még megneszelem, hogy Bristara kicsit szembemegy a többséggel. Persze nem panaszkodom emiatt.

– De te nem kételkedsz bennem?

– Azt hiszem, helyes döntést fogsz hozni, amikor eljön az idő. Túl veszélyes lehet, ha nem ismered a rajtad túlmutató erőket. Ki tudja, talán máshogy cselekedtél volna, ha az elejétől tisztában vagy mindennel. – A válasz enyhe gyógyír a bosszúságomra. De ezt igyekszem mélyre temetni. Túlságosan értékes ez a tudás, hogy egy hiszti miatt kicsússzon a markomból.

– Hányan vagytok? – Mindig megnyomta a többes számot.

– Már csak néhány tucatnyian, leszámítva persze azokat, akiket elvesztettünk a Naethor király elleni támadás során a Minden Érmék Napján. – Némi utálkozással egyetlen szóba sűríti a véleményét. – Bolondok.

Innen tudta az igazi nevemet a Minden Érmék-napi orgyilkos! Innen ismert fel. Az is lehet, hogy az a nő Anya egyik „barátja” volt, aki néha felkeresett minket Penészlyukban. Régi ismerős volt? Vagy csak e szervezet révén tudta, ki vagyok?

– A hegyi alagutak…

– A járataink.

– És a húgom…

– Az akadémia nekünk is ugyanolyan vakfolt, mint mindenki másnak – fojtja belém a szót. – Az ő dolgában ugyanannyit tudsz, mint mi, ha nem többet.

– De azt tudtad, hogy nem jutott ki az akadémiáról – döbbenek rá. Bristara arca megkeményedik. – Mert ha Arinát egy malomba küldik, követted volna. Hagytad, hogy a többi klubtag azt higgye, Arina még életben lehet. – Suttogásra váltok. – Bevallottad volna valaha?

Hosszas hallgatás.

– Megtesszük, amit kell. – Bristara könyörtelen és kőkemény.

– Számítunk egyáltalán neked? – suttogom.

– Természetesen. Rád és a húgodra mindig vigyázott valaki, még akkor is, ha nem tűnt fel nektek. Még most is. – Vérig sértetten fészkelődik a székében. És én? A világon mindennél többet jelent nekem ez a kárhozott-család, amit felépítettem. A klubnak soha semmi köze nem volt a Világőrökhöz.

– Mégis hazudtál nekünk.

– Megvédtem mindenkit, köztük téged is. – Bristara halk sóhajjal kinéz az ablakon az udvarra, Arina végső nyughelyére. – Minél többet tudtok, annál nagyobb a kockázat. Nem csak neked és a húgodnak volt szokása, hogy nyakló nélkül elbóklásszon. – Eszembe jut Gregor, aki az utcákat járta, miután a fülébe jutott a szökésem.

– Mi a helyzet Anya halálával? – A története a legkevésbé sincs ínyemre. – Arról sem mondasz el mindent, ugye?

– Végig okkal gyanítottad, hogy gyilkosság történt.

– A korona jóváhagyásával? – A kérdés közben bevillan Kaelis, fölöttem, bennem. De egyszer és mindenkorra tudnom kell, hogy az férfi áll-e az anyám halála mögött, akivel megosztom az ágyamat. Hogy elárultam-e a számomra legkedvesebbek emlékét.

Bristara összeszorítja a száját, mintha nem szeretné kimondani.

– Noha minden okunk megvan azt hinni, hogy a korona rendelte el a támadást, elvégre Naethor király szívesen eltörölné a fajtámat, nem találtunk semmi perdöntőt.

Mély sóhajjal olyan mélyre süppedek a kanapéba, hogy hátranyaklik a fejem, és a mennyezetet bámulom. Zsákutcák végtelen sora. Mit ér egy titkos társaság, ha még ők sem tudják, ami nekem kell? Alig tudom lenyelni a kérdést.

– De igazoltuk a Torony klán közreműködését. – Erre kihúzom magam. Akkor talán Alor is találhat valamit. Az is lehet, hogy rossz emberre állítottam rá hónapokkal ezelőtt. – Nem lep meg, mivel kapcsolatban áll a malmok nyersanyagellátásával, és a Torony klánnak a korona parancsol.

– Valami mégis meglepett téged ebben. – Önkéntelenül elcsípem a hangjában.

– Minden nyomunk Ravin hercegre mutat – a Húszra, de gyűlölöm azt az alakot… –, őt bízták meg a Világőrök levadászásával. Épp ezért furcsa, hogy tudomásunk szerint semmilyen bizonyíték nem köti az anyád halálához.

– Mivel szerezhetnék bizonyítékot? – Igyekszem kiverni a fejemből a gondolatot, hogy Bristara nem mondott el mindent Anya haláláról. A jelek szerint nemigen volt mit mondania.

– Leginkább azzal, ha folytatod, amit elkezdtél, és a Világra összpontosítasz. Lopd el a kártyákat a királytól, de ne add át őket Kaelisnek. A te kezedben a helyük. Nem máshol. Titokban és biztonságban.

Rápillantok. Bristara úgy ismer, mint a tenyerét. Vajon gyanítja, hogy a Bolond műhelyéből meglovasítottam épp annyi nyersanyagot, hogy legyártsak egy pluszkártyát, de csak annyit, nehogy Kaelis észrevegye a források gyorsabb apadását? Egy hamisítvány Kaelisnek… és egy eredeti kártya magamnak.

– Ez a próba része, amivel bizonyíthatom, hogy érdemes vagyok a felvételre? – kérdem.

– A világunk sorsa múlik a döntéseiden. Túlmutat ez holmi felvételen a szervezetünkbe. – Csak úgy árad belőle a belém vetett bizalom, ami könnyen visszafelé sülhet el. – A Kelyhek Lakomája utáni szünetedben hivatalosan beveszünk az őseid rendjébe. Miután mindenkit megismersz, választ kapsz az összes kínzó kérdésedre. Nem én vagyok a szervezet történésze; másnak tartogasd a kérdéseid javát.

A visszaúton végig hallgatok. Silas nyilván felismeri a beállt változást, de nem firtatja. Visszavisz az akadémiára – Kaelis lakosztályának közelébe, ahogy kérem. Épp indulnék, amikor megállít.

– Clara! – Silas keze az enyémre zárul. Hátrasandítok, és kissé felengedek, amikor meglátom a szigorú arckifejezését. A vonásaira kiülő kétséget. – Holnap lesz a Kelyhek Lakomája.

– Tudom.

– A lopásod… – Lenyeli a folytatást, nem talál szavakat. Hagyok neki időt, hogy összeszedje a bátorságot. – …rosszul is elsülhet.

– Tudom – ismétlem gyöngéden. Silasnak új ez az egész. A korona markában élte le az életét. Érthető, hogy nem szívesen száll szembe velük. – Ezt a kockázatot vállalnunk kell.

Silas elenged, lesüti a szemét. Bizonytalanul dörgöli a tarkóját.

– Én… tudod… bassza meg! – Fojtottan szitkozódik, mire döbbenten hátrahőkölök. Szerintem most először hallottam káromkodást a szájából. A zsebébe nyúl, és egy ezüstkártyát nyom a kezembe. – Tessék!

Pislogok, a tekintetemet a kártyáról az arcára vetem. Amikor rájövök, hogy esze ágában sincs rám nézni, a kártyára koncentrálok – A Diadalszekér. A festék kissé kidomborodik, az érintése hűvös, mint amit igazi ezüsttel futtattak. Silas tucatnyi alkalommal használta előttem ezt a kártyát, de még sosem néztem meg ilyen alaposan. Kidolgozott sörényű lovak húznak egy cifra szekeret a gomolygó ködben.

– Most… te adsz nekem egy kártyát? – Az ámulattól csak egy suttogásra futja.

– Ha szorul a hurok, használd!

– Ennyire bízol bennem?

Silas bólint.

Hónapokkal ezelőtt egyetlen használatra sem adta volna a kártyáját. Hiába minden fogadkozás vagy könyörgés. Most önként adja, hátha megóvhat vele. A bizalma árulással ér fel, elvégre ez a kártya csakis a korona kezébe való.

A nyakába borulok. Silas azonnal megfeszül. Ki tudja, mikor ölelték meg utoljára – mikor vették legutóbb emberszámba?

– Köszönöm! – suttogom. Silas volt az utolsó, akiből kinéztem, hogy megbízhatok benne. De ennyi sorsfordító hír után talán a kevesek egyike. – Nem fogsz csalódni bennem!

– Sok sikert! – Silas viszonozza a szoros ölelést, és egy szusszanásig így állunk. Amikor elenged, azonnal elindul az ellenkező irányba, a tempója szükséges visszavonulást sejtet.

Zsebre teszem a kártyáját, és irány Kaelis lakosztálya. A gondolataim minden eddiginél zavarosabbak. Néma léptekkel érkezek meg a herceg szobájába.

Kaelis még alszik. Az ágyon a süppedés még őrzi a testem nyomát, ahonnan korábban felkeltem, hogy kiosonjak. Ahol a tegnap estét töltöttem. Ahová, azt hittem, ma este visszatérhetek. Eléggé bízik bennem ahhoz, hogy gyanakvás nélkül, mélyen aludjon.

Olyan könnyű lenne itt és most megölni, nyilall belém egy kósza gondolat egy immár ismeretlen hangon. A sajátom, de egy évvel ezelőttről. Bristara szerint a Világőröket vadásszák – és az Oricalis-család az esküdt ellenségünk. Tudtam, hogy a korona áll Anya halála mögött, és végre bizonyítani is tudom.

Öld meg! sürget a hang. Talán a Világőr-vérvonalam visszhangja. De az ötletre felfordul a gyomrom. Elfordulok az alvó hercegtől, és egy hang nélkül a szobámba megyek.

Ott kiteszem a festőkészletemet – amit Kaelistől kaptam, és amit lopva eloroztam –, aztán nagy levegőt véve szembenézek a lehetőségeimmel.

Hiszek Bristarának? Hiszek a nőnek, aki befogadott az utcáról, mindig megvédett engem, és elég igazságot tud ahhoz, hogy ne gyanúsítsam hazugsággal? Ettől ő még ugyanaz, akinek évei voltak arra, hogy mindent elmondjon, mégsem tette. Ha belé vetem a hitemet, azzal összeszűrném a levet ezekkel a Világőrökkel, akikről mit sem tudok. Akik csak titokzatos, csuklyás alakok és rejtélyek képében léteztek. Ettől még óvták a családomat – Anya pedig megbízott bennük.

Vagy…

Vessem a hitemet egy hús-vér férfiba, aki magáévá tette a testem és a szívem? A férfiba, aki ugyanúgy megveti az apját, mint én magam? Aki újragyúrná a világot az arkánisták érdekében, hogy többé ne kelljen feláldozniuk a testüket vagy az erejüket a koronának. Ha hihetek neki…

Remeg a pennám, amikor felkapom.

Van egy harmadik lehetőség: önmagam. Akire végig gondoltam. Elveszem a Világot, és magamnak kívánok. Mindenki más felfordulhat. Csak egyvalaki van, akire mindig számíthattam, hogy megóvja a szeretteimet, és az én magam vagyok.

– Kaelis… – száll az ajkamról a név. Kétségbeesetten. Úgy hasít a csendbe, mint a festésem első vonala a papír makulátlan felszínébe.

Ellenségnek születtünk. Azzá tettek minket.

Micsoda gondolat, hogy találhatunk egy másik ösvényt!

53

A TANULÓKAT ÉKES HINTÓK VISZIK a Kelyhek Lakomája helyszínére, a Sorshúzók Klubjába. A mai napig ez Koronaváros legnagyobb társasági központja. Végre hasznát veszem a sokéves versengésnek – többek között a tagokért – a Kárhozottak és a Sorshúzók Klubja között. Hiszen a Kárhozottak Klubja a ma este előtt is ismerte a létesítményt és a szervezetét. De ez sem akadályozza meg, hogy az idegességtől cigánykereket vessen a gyomrom.

Elsőként lépek ki a hintó feltáruló ajtaján. A kocsin a Kardok Háza néhány másodévesével osztoztam, akiknek idáig a nevét sem tudtam. Alor előrement a nővérével – sürgős ügyben, ahogy mondta. Az épület márványhomlokzata vakítóan sziporkázik a lámpák bűbájos fényében. A káprázatos bejárathoz fekete szőnyeg vezet, amin csillagképekként táncolnak a Nagy Arkánumok.

A bejáratot kivétel nélkül megtermett lakájok sorfala övezi. Néhányan kiválnak a sorból, és felajánlják, hogy elviszik a kabátokat és a köpenyeket a ruhatárba. A többiek szobrok maradnak. A legtöbb nemes nyilván egyszerű szolgáknak tekinti őket. Bezzeg én felismerem a Sorshúzók Klubja biztonsági személyzetét… és köztük egy ismerős arcot.

Gregor remekül játssza a vadidegen szerepét, amikor elmegyek előtte. A szeme se rebben. A ház körül olyan imádnivaló melák, hogy hajlamos vagyok elfelejteni, milyen ügyes munka közben.

A főcsarnok az érzékek paradicsoma: kristálycsillárok ragyognak, az oszlopközöket behálózó vágott virágok elsöprő illatárja elkeveredik a fűszeres italok és az ínycsiklandó ételek részegítő aromáival, s hozzá egy egész zenekar szerenádozik az összegyűlteknek. Eleinte a legtöbben ügyet sem vetnek rám. Csak egy vagyok a díszterembe érkező tanulók végtelen sorában, még azzal együtt is, hogy az öltözékemmel keveseké vehetné fel a versenyt.

De az igazi kincsek a kártyák, amik a szatén- és csipkerétegek mélyén rejtőznek az estélyim zsebében. Egy egész pakli, megspékelve két ezüst Naggyal – egy Diadalszekérrel és a sajátommal, bár ezt egyszer sem mertem használni, mióta összecsaptam Ezával. Az én szájízemnek a kártya túlságosan kiszámíthatatlan és homályos – Kaelis csak annyit tudott előásni a szövegeiből, hogy a Szerencsekerék átírja a sorsot. Cseppet sem megbízható. A paklim mellett lapul a király kártyái helyére szánt öt hamisítvány. És még egy, valószínűleg Kaelisnek. De kétlem, hogy a nagy pillanat előtt meg tudnám hozni a döntést.

A főcsarnok túlnyúlik a lakomaasztalokon. A zene a kupoláig betölti a teret. Számos táncoló nemest felismerek. Lord Ventallon akad meg a szemem. Kecsesen kering a parketten egy olyan nővel a karjában, akinek a haja a lányai selymes, egyenes szálait idézi. De a lányokat sehol nem látom.

Ahogy a királyi család tagjait sem. Pedig lépni is alig lehet: úgy látszik, ma este minden klán megjelent, hogy megismerkedjen az új tanulókkal, akikre nemsokára jogot fog formálni. Éppen Kaelis nyomába erednék, amikor hirtelen elállja az utamat egy ismerős alak.

– Ó! Ó, Clara! – Liam hajszál híján belém rohan. – Örülök, hogy újra látlak!

Világéletében pocsékul hazudott. Mégsem ezt mondom.

– Az érzés kölcsönös.

– Gratulálok az első tanév sikeres elvégzéséhez! Úgy hallottam, valóságos diadalmenet volt. Leszámítva néhány botrányt. – Somolyog, én meg eltöprengek, melyik botrányra céloz a sok közül.

– Köszönöm! – Csak azért nem tűnök el rögtön a balfenéken, mert ezt diktálja az etikett, és nem akarok jelenetet rendezni. – Hol van a feleséged?

A kérdéstől rögtön rádöbbenek, milyen ismerős a helyzet. A szavak nem ugyanazok, és az sem, ahogy engem néz. De ettől még megdöbbentő a hasonlóság érzete. Ez lenne az a pillanat, amiről lemondtam az Arkánum-kehelynek? Ami most történik, az egy kifacsarodott változata az áldozatomnak? A szaltózó gyomrom egy szempillantás alatt görcsbe rándul.

– Nézd, nem lett volna…

Felkapom a kezem, hogy megállítsam.

– Már hallottam. Semmi gond.

– Már hallottad? Az Arkánum-kehelyre célzol? – Nyilván nem csak az én elmém kalandozott oda. Számítottam rá, hogy a fülébe jut, mi történt a Tűzünnepély napján, de azzal is megbékéltem volna, ha sosem kell szembesítenem vele.

– Muszáj beszélnünk róla? – Elnézek mellette, hátha meglátom Kaelist.

– Akartam… akarok. Az estélyen próbáltam is. De… – Lenyeli a folytatást. Erre már visszanézek rá. – Csak a régi nóta.

– Miféle régi nóta?

– Amikor én elmentem az akadémiára – vállat von –, te sem akartál szóba állni velem.

– Mégis miről beszélsz? – Leginkább azért fogalmazok így, hogy beszéljen végre nyíltan.

Röpke kín a szemében. A régi sebeké, amiket első kézből ismerek, de nem vártam, hogy rajta látom őket viszont.

– Mivel soha nem válaszoltál a leveleimre, gondoltam, látni sem bírsz.

– Miféle levelekre? – Suttogásra váltok. Mire becsuknám a számat, átveszi a hüledezésemet.

– Én… írtam neked, többször is, az első év alatt. Beismerem, nem azonnal, hiszen tudod, mekkora zűrzavar az első néhány hónap. – A tarkóját dörzsöli. – Kellett volna. Sajnálom, ha későn jöttek, és…

– Nem jött semmi. – Dübörög a szívem. – Egyetlen levelet sem kaptam tőled.

Egymásra meredünk, a fülsüketítő csöndet bezengi a hitetlenkedés fülzúgása.

Miről mondtam le? Kamatostul visszatér a kérdés, amit már teljesen elengedtem.

– Nem tudom, mi történt velük… – Döbbenet és borzalom elegyedik benne.

Bennem pedig felötlik valami, amit Liam kehelyváltozata mondott az év elején: A Csillag klán az első tanév legelején kinézett magának. Ha kinézték, ha párjelöltnek választották valakinek…

Kavarog a gyomrom, ahogy két dolog világossá válik: először az, hogy nem szeretem – már nem. Lehet, hogy az időm végezetéig azon rágódok majd, miről mondtam le. De ez mit sem ér az idő múlása ellen, ami szakadékot vont közénk.

A második a vérfagyasztó borzalom attól, miket írhatott azokba a levelekbe… Rossz kezekbe is kerülhettek, de vajon kihez, és megvannak-e még?

– Akkor kénytelen leszel kideríteni – vágom rá.

– Azt hiszem, azzal egy kicsit elkéstem. – Halkan és kissé letörten kuncog. Nem veszi a lapot, én pedig képtelen vagyok eldönteni, mennyit akarok megosztani vele.

– Én már a herceg jegyese vagyok, Liam. Nem hiányzik, hogy a legrosszabb pillanatban kerüljön elő néhány régi szerelmes levél, ha érted a célzást. – Röpke mosolyt erőltetek magamra, amivel egyszerre próbálom kifejezni, hogy sürgős a dolog, de nem zavar túlságosan. Nem tudom, mennyire bízhatok a férfiban, akivé vált.

– Á, persze! Tudod, kétlem, hogy előáshatok valamit, de azért utánajárok.

– De a lehető legdiszkrétebben, ha kérhetem.

– Rajtam nem múlik. – Tétovázik, és szinte érzem a körülöttünk köröző kimondatlan szavakat. – Értesítelek, ha találok valamit.

– Köszönöm! – bólintok.

Két lépést tesz hátra, a tekintete nem ereszt, utána sarkon fordul és elmegy, egyenest a feleségéhez, néhány szót vált vele. Az asszony szeme felém villan, amire barátságos mosollyal felelek – bármi más gyanúra adna okot. Belekarol Liambe, és elvezeti. Azt hiszem, már meg is kaptam a válaszomat a levelekre…

Ne aggódj, szeretném megnyugtatni a nőt, amikor ráébredek, hogy a kehely kétségkívül ezt a pillanatot mutatta nekem. Nem kell nekem. A tiéd. Csak ne kezdj üldözni…

Kaelis szinte a semmiből bukkan fel mellettem. A zaj, a zene és a tömeg – mind elillan a jelenlétében. Könnyed csend buborékja borul ránk.

– Mit művelt? – kérdezi Kaelis Liamre villanó tekintettel, félreérti az aggodalmas arcomat.

– Semmit.

– Nem úgy tűnik. – Fintorra rándul az ajka. – Megveszek egy okért, hogy eltiporjam; adj egyet.

Helyette inkább egy szinte elégedett mosolyt kap.

– Liammel rég lezártuk az ügyet… Felesleges kiásni ezt a csatabárdot.

– Helyes – vágja rá, pedig gyanítom, hogy a szíve mélyén bármit megadna egy ürügyért, hogy célba vehesse Liamet, és a maga módján vessen véget neki. – Ez esetben megkaphatom ezt a táncot, szerelmem?

Szerelmem. Szíven üt a szó. Még sosem hívott így. Próbálom bebeszélni magamnak, hogy csak a környező sokaságnak szól, de…

– Clara! – Szerető cirógatásként ejti a nevemet. Ezerszer hallottam már a szájából, de ma este másképp hangzik.

– Kaelis! – Kijárna neki a kellő tisztelet, ha nem igazgatóként, akkor hercegként. De képtelen vagyok rávenni magam. Nem állsz felettem, emlékeztetem a nevével. Ezzel csak mosolyra fakasztom.

– Táncolsz velem? – nyújtja a karját.

– Bármikor. – Elfogadom, az ujjam végigfut a zakója puha gyapjúján.

Mára visszafogott öltözéket választott. Pedig ha valamikor, hát ma este azt vártam, hogy szabad utat enged az elegancia és a fényűzés imádatának. De fekete öltönyt visel – a szokásos tökéletes szabással. Alatta mellény ugyanilyen anyagból, ami halványszürke inget takar. Miközben a parkettre vezet, a vállán és a hajtókáján halvány ezüst hímzésre figyelek fel, ami az estélyim csipkéjének mintáját idézi. Az öltések is az ismerős, szinte vérvörös színt használják, ami csaknem szakasztott olyan, mint a szemem.

Mintha a zenekar csak nekünk játszana. Mintha senki más nem lenne a parketten. Csak a keze a csípőmön, a testének annyira ismerős melege, az ujjainak határozott szorítása a kezemen, ami már-már elviselhetetlenné fokozza a kettőnk közti feszültséget, mintha a világra ügyet sem vetve ropnánk egy drótakadályon keresztül, és nem tátongana alattunk szakadék, ami az első ballépésre koromsötét feledéssel fenyegetne.

– Gyönyörű vagy ma este! Mint mindig.

– Te is egészen kicsípted magad.

– Készen állsz? – suttogja. Az ajka olyan közel a fülemhez, hogy a lehelete melegébe az egész karom beleborzong.

– Igen.

– A bűntársaid? – Kinyújtja a karját, mire átperdülök alatta. Kaelis határozottan visszaránt.

– Profik – felelem gyorsan, alig mozdul az ajkam. – Mind itt vannak, felkészültek.

– Helyes. Egyetlen esélyetek lesz.

Annyira hátrahajtom a fejem, hogy a szemébe nézhessek.

– Azt hiszed, nem tudom?

Kaelis arca megkeményedik. Érzem az aggodalmát. Twino kérésére szánt szándékkal nem osztottam meg vele bizonyos részleteket.

– Megszerzem a kártyákat – biztosítom.

– Nem ez aggaszt. – A pillantásába költöző él akár kétségbeesés is lehet.

– Hanem micsoda? – Újabb forduló. A zene erőre kap, mire erősebben, szorosabban ránt magához. Csak pihegek, a mellem nekifeszül a fűzőnek. A mellkasának. A lapockáim között ujjak vájnak a csipkébe, bőrt érnek. Úgy kapaszkodik belém, mintha örökre elveszítene, ha elengedne.

– Miattad aggódom – böki ki. A terem elnémul, és egyedül őt hallom. Érzem a félelmet, ami a minap a homlokát árkolta vacsora közben. Amitől egész este szorosan markolt. – Ha ez félresiklik, ha nem a terv szerint alakul, nem biztos, hogy ezúttal megvédhetlek. Pláne a legutóbbi szánalmas próbálkozásom után…

A félelem, ami nyilván elevenen emészti el, nyers őszinteséget leplez, és semmi mást. A legvadabb álmomban sem számítottam tőle ilyen érzésekre irántam. Érzésekre, amiket szándékosan semmibe vettem. Sőt, bebeszéltem magamnak, hogy nem létezhetnek.

– Minek kell túlbonyolítanod? – suttogom, a szavaimat harag felhőzi. Rá haragszom, de magamra is. Hogy merészel így belekeverni, testestül-lelkestül?

– Velünk mindig minden bonyolult. – Hangjának valószínűtlen mélységébe beleborzongok. – Clara, te…

A zenekar tust húz, a most érkezőnek szánják. Még egy férfi, aki természeti erőként vonul. Kaelis ebben rá ütött.

A vörösben és aranyban parádézó Oricalis király szinte a semmiből bukkan fel mellettünk.

Úgy válunk szét, mint két gyerek, akiket rajtakaptak a sövény rejtekében az első lopott csókjuk közben. A terem valósága úgy tér vissza körénk, mint a fejembe áradó vér. Szedd össze magad!, korholom magam. Az előbb bizonygattam Kaelisnek, hogy nincs miért aggódnia. Ideje megmutatni neki, hogy kézben tartom a dolgokat.

Én pukedlivel, Kaelis pedig kelletlenül tiszteletteljes biccentéssel üdvözli az apját.

– Szabad? – A király hangsúlya nem kérdésről, hanem parancsról árulkodik.

– Megtisztel, felség – válaszolom felegyenesedve.

Kaelis tekintete egy szívdobbanásra az enyémet keresi, mielőtt hátralép. A kezem az egyik Oricalistól a másikhoz kerül. A herceg egy szó nélkül magamra hagy a szörny barlangjában, legalábbis úgy érzem. De a művi mosolyom nem illan el az arcomról, miközben a király átkarol, én pedig emlékeztetem magam, hogy lélegezzek, máskülönben megfulladok a puszta rémülettől, ami e férfi közelségétől a torkom után nyúlkál.

– Szépen öltöztet téged. – A király szemét semmi nem kerüli el. – A külsődre ezúttal sem lehet panasz.

– Megtisztel őfelsége figyelme. – Jobb híján üres frázisokra szorítkozok. Most először beszélek négyszemközt a királlyal.

– Meghiszem azt.

A zene vált, mi pedig forgunk. Kihasználom az alkalmat, hogy lopva a király mellkasához simuljak, és kitapintsam a mechanikus tok körvonalait. Ugyanott van, mint legutóbb. Közben a termet fürkészem, ismerős arcot keresve sorra veszek minden pincért és pincérnőt.

Jura pezsgőspoharakkal teli tálcával ácsorog. Egy másodpercnyi céltudatos pillantást váltunk.

– Tápláld a kedvességét és a vonzalmát. – A király figyelmét láthatóan elkerülték a mozdulataim. De feltámadó határozottsággal mered rám, amitől újra megragadja a figyelmemet, és nem ereszti. – De tántorítsd el a merész nagyravágyástól.

Dübörög a szívem. Tudja? Képtelenség. De a szeme az ellenkezőjéről árulkodik.

– Kaelis nagyratörő álmokat dédelget az akadémiáról; kétlem, hogy erről bárki lebeszélhetné. – Igyekszem felölteni a legjóhiszeműbb mosolyomat.

Rám feszül a király marka.

– Ismerem a fiamat – közli ünnepélyesen. – És pontosan ezért gondolom azt, hogy annyi közül te vagy az egyetlen, aki vele lehet. Aki megszelídítheti. Aki lehűtheti. Bár sosem úgy, ahogy ő ígérte neked.

Szinte vadállati ádázság rejlik a férfi ellentmondást nem tűrő pillantásának árnyában. Egy pillanatra nem ismerek benne Kaelis rokonára. A hercegben is annyira ismerős hevesség semmi az apjáéhoz képest, és ez szinte a torkomra forrasztja a szót.

– Hogy érti? – suttogom merészen.

Mire felelhetne, a dal véget ér, udvarias taps tölti be a termet. A király mosolyogva ellép, fabatkát sem érek neki, miután átadta a rejtélyes figyelmeztetését és a félparancsait. Csupán egy röpke másodpercem marad arra, hogy kételkedjek a tervben. Ha tudja, hogy Kaelis ellene szervezkedik…

Tehetetlenül nézem végig, ahogy Jura átad a királynak egy bizonyos poharat. Az italba színtelen folyadékot kevertek – eleget ahhoz, hogy fejfájást okozzon, legalábbis Silas szerint.

Bármilyen kétség gyötör, bármit tud vagy épp nem tud a király, és bármit is jelentsen ez, a terv mozgásba lendül.

Nincs visszaút.

54

ÚGY TÍZ PERCBE TELIK, mire a király végre elvonul a bálteremből. A halántékához emeli a kezét, miközben célba vesz egy oldalajtót. Öt percet várok, mielőtt követném. Kaelis a termet járja, és lefoglalja a bátyját. Az egész társaságból Ravin az egyetlen, aki aggaszt.

Senki nem figyel fel rám, ahogy kiosonok a bálteremből. Elégszer tanulmányoztam már ennek a klubnak az alaprajzát, hogy tudjam, merre induljak a mosdó felé, hogy hitelesnek tűnjön a távozásom, és azt is, honnan indulnak a személyzeti folyosók. Ahogy vártam, az egyik Magánterület jelzésű ajtót nyitva hagyták. Az épület zsigerei gyökeresen mások, mint a nyilvános részei. Annál könnyebb eligazodni bennük.

A sarkam halkan kopog a márványpadlón, miközben egy hátsó folyosóra érek. Lassítok a tempón. Ezt a részt a nagymenőknek és a nemeseknek tartják fenn. Ma este az Oricalis-családnak foglalták le. Egy közeli keresztfolyosó sarkán meglátok egy ismerős, széles vállat. Lassítok, aztán megállok.

– Nemrég jött erre. Ren szorosan a nyomában – suttogja Gregor. A járásomról felismer.

– Helyes. Akkor adjunk nekik még egy percet. – A hangerőm igazodik az övéhez. – Más is járt erre?

– Nem. Bristara ért az olyan időpontok kiválasztásához, amikor nincsenek őrök.

– Twino? – Mire megkérdezem, ki is lép a szemközti ajtón Jura társaságában.

– Ízesítettük a teáját – mondja Twino óvatosan. Jobb nem kockáztatni, még akkor sem, ha úgy tűnik, magunkban vagyunk.

Újabb ideges pillantást váltunk, és a fényűző ajtó felé fordulunk a folyosó végén, ami Rent rejti. Megvitattuk, ki lenne jobb személyes szolga a királynak, Twino vagy Ren. Végül úgy döntöttünk, nem kockáztathatjuk, hogy ugyanaz az ember kétszer egymás után a király közelébe kerüljön. Közülünk Ren a legkevésbé ismert.

Twino a falnak dől, hevesebben annál, mintha csak a lábát pihentetné. A szemét az ajtóra szegezi. Melléje húzódok, megragadom az ujjait, és alaposan megszorongatom. Ren rendben lesz, üzeni a mozdulat. Hónapok óta terveztünk és gyakoroltunk.

A másik kezem az estélyim ringó szoknyájának zsebébe süllyed, végigfut az oda rejtett, felhasználásra váró kártyákon. Még mindig nem határoztam. Bristara intelmei és hírei a fülemben zúgó vér zaját is elnyomják. Ugyanakkor a makacs titkolózása Kaelisre emlékeztet. Bízhatok egyáltalán bárkiben?

A folyosó végén résnyire nyílik az ajtó. Gyerünk!

Erre az estére a nagy szalont átalakították királyi magánlakosztállyá. A szoba fényűző a maga személytelen módján. Az öncélú flanc szövevényes fonatú függönyök és mesés mintájú szőnyegek képében lepi a falakat és a padlót. De hiányzik belőle a személyiség, a melegség, akárcsak magából az uralkodóból.

A királyt egy heverőre fektették. A mellkasa alig láthatóan emelkedik és süllyed, olyan felületes a légzése, hogy attól tartok, túl sokat kapott a kivonatból. De Ren magabiztosnak tűnik, és a hitem nem rendül meg benne.

Twino egy szempillantás alatt a király mellett terem, gondosan kigombolja a zsakettjét és az ingét. Közben kétségkívül a fejébe vési, pontosan hogyan állt minden gomb és nyakék.

– Gyanított valamit? – kérdem fojtottan a feszültségtől.

– Nem úgy tűnt – feleli Ren. – Ha mégis, nem itta volna meg a teát.

Twino végez a király utolsó inggombjával, és rögtön lecsap a védtelen tokra. Jura áttér a heverő másik oldalára. Ugyanazzal a szabatos műgonddal lát hozzá a tokhoz, mint amivel a téli napfordulóra díszíti a süteményeket. Apró, fürge ujjai kulcsfontosságúak a szerkezet kinyitásához.

Noha ők ketten gyakoroltak Silas rajzai alapján, mégis odahajolok, és követem minden mozdulatukat. Fény vetül a közöttük mocorgó tok szegélyére. Összehúzom a szemem, csak arra összpontosítok.

Egy jelképet véstek rá. Olyan, mintha egy N betű második függőleges vonalát használták volna egy E írásához, amivel egyetlen szimbólummá álltak össze. Elhűlve nézem. Ugyanezt a jelet láttam a gépmalmon az első akadémiai estémen, és bár akkor V-nek véltem, de ez biztosan ugyanaz. A malom prototípusa a Bolond műhelyében… aminek az alkotója Kaelis szerint rég elment, hiszen a Revizai Királyság polgára volt. A lelki szemeimet újra betölti a korábbi arckép…

Felidézem Bristara szavait. Elpárolog minden kétségem a korábbi mondandója felől. Naethor király része volt az eggyel korábbi világnak. A világnak, amit a huszonegyedik tarot újraépített. A világnak, amit saját kezűleg pusztított el, és erre a nyakamat tenném, hiszen az újban minden hatalom az ő kezében egyesül.

Ezt Kaelis is tudja. Tudnia kell. A szerkezet… megkönnyítené az életet – ha akarnák. Oricalis király döntése volt, hogy ez a világ ilyen szörnyű legyen, és az is maradjon. Szédülök, de próbálom elcsitítani kóválygó gondolataimat és vágtázó szívemet. Koncentrálj a jelenre; a többi ráér!

Felpattan a fémdoboz a király mellkasán, mire egy emberként felszusszanunk.

A kártyákért kapok, gondosan kicsúsztatom őket. Egyesével összehasonlítom a hamisítványaimat az igaziakkal. Ren és Jura kotyvaléka teszi a dolgát, a király mély álomban tűri, hogy sorra vegyek minden kártyát. Gregor kinéz a folyosóra. Senki nem szól semmit, a csend pedig fülsüketítő.

Minden másolatom tökéletes.

Mihelyt a helyükre csúsztatom a hamisítványaimat, Twino becsapja és visszazárja a fedelet. Lecsukni sokkal könnyebb és gyorsabb, mint kinyitni. Elhúzódok, a kezem a zsebemben. A kártyák tapintásában nincs érezhető különbség, ami biztató. De arra az oldalra húz a ruhám. A tenyerem parázslik az erőtől, amit tudom, hogy hordoznak.

– Most rendezzünk el mindent! – közlöm ünnepélyesen. Jura bólint, és sietősen kimegy, hogy visszatérjen a pincérkedéshez; az utolsók között fog távozni, de hamarosan elengedik a posztjáról. Ren néhány lépéssel lemaradva követi, de ő az ellenkező irányba, nyilván a konyhák felé fordul. Gregor az ajtónál marad, őrködik.

Twino oldalán lépek ki a folyosóra, Gregor becsukja mögöttünk az ajtót.

– Vigyázz magadra kifelé menet! – súgom.

– Bízd csak ide! – vágja rá a képességeiben örökké biztos Gregor.

Twino arca felenged, könnyed mosolya egyetlen szó nélkül mondja, hogy ne aggódj!

Pedig aggódom. Mint mindig. Csak rosszabb, mióta átéltem a Halazart és azt a bizonyos estét. Elviselhetetlen gondolat, hogy újra elveszítsem mindnyájukat. Bármi áron, de folytatnunk kell.

E folytatás nekik egy másik mellékajtót jelent. Nekem az ellenkező irányt. A főfolyosóra érkezem, és letörlöm a homlokomról a vékony verejtékréteget. Ilyen bűntudatos képpel nem mehetek vissza. Adok magamnak egy percet, hogy összeszedjem magam, utána nem azon az úton vágok neki a folyosóknak, mint korábban. Ugyan Bristara sosem vesz részt személyesen a küldetéseinkben, de a szervezése és az irányítása mindig megbízható. Amíg mind ott vagyunk, ahol lennünk kell, olyan, mintha láthatatlan pajzzsal járkálnánk. A markában tartja az őrséget és a személyzetet azzal, hogy a ráhatásán jócskán túlmutató befolyással változtatja a szolgálati beosztásokat és a váltások időpontját.

Az önbizalom netovábbjaként fordulok be egy sarkon, ahol szembetalálom magam egy csapat Stellissel.

Nem a személyzettel. Nem biztonsági őrökkel. Még csak nem is városi fogdmegekkel.

Hanem Stellisekkel. Az egyetlen bandával, amihez még Bristara keze is nehezen ér el.

Picsába!

Úgy fordulnak felém, mintha hangosan szitkozódtam volna, nem csak magamban. Megdermed a világ, miközben méricskélnek – a vöröslő arcomat, a verejtéket, amit a kezemről törölgetek. Bűnösnek látszom, ami elfogadhatatlan. A feddhetetlen külső az ártatlanság alapja.

– Jó estét, uraim! – Ráveszem magam egy enyhe biccentésre. Remélem, ennyi tisztelet elég, hogy ne tűnjek udvariatlannak, de a megalázkodás gyanúja se merüljön fel bennük.

– Mit képzel, mit művel itt? – kérdi a középső férfi. A sisakján feltűnően sok a toll, és egy jelvényt tűzött a mellkasára. Csak a kapitány lehet.

– Kaelis herceget keresem. – Ügyelek a fennhéjázó hangnemre.

– Kaelis herceg egy órája a bátyja mellett van – felel a jobb oldali.

Akkor forduljon fel, amiért pontosan tartja a megbeszélt tervet.

– Tényleg? Azt hittem, megbeszéltük, hogy találkozik velem négyszemközt, hogy… – Titokzatosan az ajkamra teszem az ujjamat, és remélem, pírnak vélik a vörösséget. – Nem fontos. Akkor visszatérnék a bálterembe.

Amikor elfordulnék, a rangidős csuklón ragad, a szorítása határozottabb a kelleténél. Zavart, majdhogynem bosszús arcot öltök.

– Már megbocsásson!

– Önt keressük, a király parancsára.

– Valóban? – Hamiskás mosolyba rendezem a vonásaimat. – Fel sem merült önökben, hogy talán éppen azért, hogy méltó kíséretet nyújtsanak ebben a részlegben, mint Kaelis herceg jegyesének?

Kétkedő pillantást váltanak, szóval a király tényleg nem pontosított. Amiből előnyt is kovácsolhatok. Vagy… nem.

– Mindenképp vissza kell jönnie velünk. A biztonság kedvéért.

Epe marja a torkomat. Lenyelem. Sorra felvillannak előttem az elfogásom éjszakájának képei, minden irányból támadnak. Ne ess pánikba!, parancsolom magamnak.

– A hercegnek erre bizonyára lenne egy-két szava – jegyzem meg.

– A herceg ugyanúgy az apjának felel, mint mi.

Ebben lehet valami. Megrezzen az ujjam, alig tudom megállni, hogy ne szólítsam a paklit a csípőmön. Még nálam van a Silastól kapott Diadalszekér-kártya, de azt csak a legvégső esetben akarom használni.

– Akkor… – menjünk, akarom mondani, de valaki félbeszakít.

– Clara! – Alor hangja színtelen. Egy küszöbön áll, őt ugyanúgy meglepi, hogy itt lát, mint viszont. – Megvagy végre! – Sietősen hozzám lép. A szeme a csuklómra fonódó kézről annak gazdájára villan. – Mi történik itt, Ilvan?

– A király megparancsolta, hogy kerítsük elő. Épp hozzá akarjuk vinni…

– Oricalis majdani hercegnőjét szorongatod, mintha holmi utcakölyök lenne – fojtja belé a szót Alor egyszerre megbotránkozó és feddő hangon. Feltűnik, hogy a többi tanulóval ellentétben ő nem talárt vagy estélyit visel, hanem egy köznapibb bőrruhát a Stellis-vért puritán mása alatt. Szakasztott olyan, mint egy növendék Stellis. – A Torony klánnál a koronát szolgáljuk.

– És a korona személyesen kérte, hogy vigyük el hozzá. – Ilvan bizonyossága lassacskán elpárolog. Szívesen átadom Alornak a vezetést.

Ő egy sóhajjal megcsóválja a fejét, mintha maga sem hinné, hogy ezzel veri a balsors.

– De nyilván nem úgy, mint egy kantáron rángatott öszvért. Engedd el! Majd én személyesen elviszem a királyhoz.

Egy röpke pillanatra úgy tűnik, Ilvan tiltakozni fog, mégsem teszi. Az ujjai kelletlenül elernyednek a csuklómon.

– Helyes. – Alor úgy viselkedik, mintha ezek a Stellisek az alárendeltjei volnának, pedig láthatóan fölötte állnak. Ez a legkevesebb, amit elvárhat az ember a Torony klán főurának lányától. – Clara, ha lennél szíves követni…

Megkerülöm a Stellist, felszegem a fejem, pedig a szívem vágtázik. Rám szegezik a szemüket, miközben követem a távozó Alort. A rend kedvéért egy szoknyarázással is megspékelem, miközben egy közeli szobába vezet.

– Mégis, mit képzelsz? – suttogja Alor abban a pillanatban, ahogy becsukódik az ajtó. – Semmi keresniva… Tudod, mit? Nem akarom tudni, mit kerestél errefelé. – Egy sóhajjal megdörzsöli az orrnyergét. – Menj át azon az ajtón, utána jobbra – egyenesen a bálterembe vezet. Menj, mielőtt másnak is megakad rajtad a szeme! Ha bárki kérdi, megpróbáltuk előkeríteni a királyt, de hiába.

– Köszönöm! – A szót a megkönnyebbülésnél mélyebb érzés hatja át.

– Még ne köszönd. Még nem vagy kint a vízből, és a legtöbb embertől nem tudlak megmenteni.

Elindulok. Nem fogom elpazarolni sem a szívességét, sem a lehetőséget. De már éppen nyitnám az ajtót, amikor a nevemen szólít, mire megállok. Megvárom, hogy Alor odalépjen hozzám, miközben előhúz egy papírlapot a zsebéből. Vonakodva méricskélem, eszembe jut a kérésem, hogy nézzen utána Arinának… és az anyámnak.

– Nem találtam sokat a húgodról, ami kíváncsivá tett. Így beleástam magam a dologba. A Laylis név segített, úgyhogy kösz a tippet. – Az egyik keze megfogja a jobb csuklómat, a másik a tenyerembe teszi a lapot. De a marka egyiket sem engedi, mintha kételkedne abban, átadhatja-e nekem ezt az információt.

A szeme az enyémre villan és ott is marad. Van valami a tekintetében, amitől gyorsabban kalapál a szívem, mint amikor néhány perce szembenéztem a Stellisekkel. Félelem. Latolgatás. Csak eltökélt fogcsikorgással tudja rávenni magát, hogy eleresszen.

– Ez már nem csak rólad szól.

– Mit találtál?

– Még nem eleget. – Alor a korábban említett ajtóra biccent. – Beszélnünk kell a gála után.

Egy szótlan bólintással távozok, követem az utat, amit leírt. De mielőtt elérném a bálterem ajtaját, megállok, és kibontom a kezembe nyomott papírt. Élesen felszisszenek.

Egyetlen lapnak hittem, de igazából három, összehajtva. Az első dátuma megegyezik a majdnem két évvel ezelőtti Tűzünnepélyével – alig néhány héttel az elfogásom után. Ez áll rajta:

Arina Daygar – Koronaváros rendfenntartói fogták el

A rangidős szerint a 23-as malomba vitték

A malomnál nincs átvételi elismervény Arina Daygarról

A legkevésbé sem lep meg, de ettől még a kavargó gyomrom savanyú ízzel tölti meg a számat. Áttérek a következő lapra. Alor újabb jegyzetei:

Ravin beavatkozása igazolt. Kifejezetten őt kérte?

Vadászott rá? Miért?

Az utolsó lapra lapozok, és megáll a szívem. Ez egészen más, mint az előzőek. Kopott, megsárgult a kortól. Az egyik széle tépett.

Még ennyi év után is ezer közül is megismerném ezt a szakadást. Az életemet rá, hogy ha sikerülne visszalopóznom arra a kapitányságra, ahová annak idején bejutottam, és elővenném a jegyzőkönyvüket, még mindig illene annak a napnak a hiányzó lapjához, amikor Anya a Meredélybe veszett. A laphoz, amire vadásztam. A laphoz, ami bizonyíték a meggyilkolására és a tettes személyére.

Ez áll rajta:

Laylis Daygar

A halálát Helena Ventall főasszony rendelte el

Állítólag két gyermeket hagyott maga után: Clara és Arina Daygart. Azonnali elfogatóparancs lépett érvénybe ellenük.

A számra tapad a kezem, és azt hiszem, hiába próbálnék hangot kiadni. Megvan a válaszom. Végre megvan a név, akinek felróhatom a családomat ért összes szerencsétlenséget:

Alor anyja.

55

A SOKK ÚGY HATOL BELÉM, mint távoli harang halk, mély kongása. Magam sem tudom, meddig állok megütközve. Egyszerűen hihetetlen, hogy ezt ideadta nekem. Az anyja itt van. Most is.

Azt hiszi, nem venném célba? Alor ennyire hisz a barátságunkban és a közös, kölcsönös tartozásban, hogy azt hiszi, nem eredek az anyja nyomába? Mert olyan becsületes vagyok?

Remegő ököllel gyűröm össze a papírt.

Anya halálával minden megváltozott. Arinával elvesztettük a biztonságunkat, az otthonunkat. Az életünk a túlélés és a bosszú örök körforgása lett. Arina eltökélt igazsághajszolása végül minden addiginál mélyebbre hajtotta őt az akadémiában. Még az is lehet, hogy hozzám hasonlóan ő is a Világot kereste, hogy visszahozza Anyát.

Zsebre vágom a papírokat, a kezem a kártyákhoz ér. Összesen hat. Öt igazi – a Halál, a Főpap, az Ítélet, a Mértékletesség és a Szerencsekerék. Meg egy hamisítvány.

Lassan előhúzom és átpörgetem őket. Felemelem a Halál szemre egyforma példányait. Gúnyol engem. Úgy találtam, hogy minden kártya közül erről a legegyszerűbb még egy másolatot készíteni.

A király korábbi Világvetése. Az előző királyság bukása. Világőrök. Anya halála. Ravin magában tartott tudása és titkos játszmája. Kaelis…

Oricalisban sose bízz! súgja Anya a túloldalról. Utána, gyengéden, mint egy altató: A Világ bármire képes… És ha nálam lesz, mindent megváltoztatok. Helyrehozom a dolgokat. Eldöntöttem.

Kicserélem a két Halál-kártyát. A hamisítvány a négyes csomagba keverve megy vissza a zsebembe. Aztán addig húzgálom és feszegetem a fűzőm tetejét, hogy nagy nehezen betömhessem az igazi kártyát az oldalamhoz.

A lehető legészrevétlenebbül térek vissza a bálterembe. Még mindig remeg a kezem. Még mindig cseng a fülem. Főleg akkor, amikor a tekintetem azonnal megtalálja Lady Ventallt a tömegben. Lassan a terem szélére óvakodok, és keresek egy helyet, ahonnan egy darabig szemmel tarthatom. Magas, inas nő, a lányai az ő bőrét örökölték, kivéve az aranyszínű árnyalatát. A Halál-kártya perzseli az oldalamat. Noha aranykártya, tehát nem lehet használni, ettől még elképzelem, ahogy megpróbálom kivetni rá. Bár nem tudhatom, mit csinálna, lefogadom, hogy semmi jót, és készen állok arra, hogy rázúdítsam a fájdalmat, amit kénytelen voltam egy életen át cipelni.

Szedd össze magad!, parancsolom magamnak. Felszegett fejjel elszakadok tőle, és felveszem a bálterem ritmusát.

Bár Lady Ventall parancsolhatta meg Anya halálát, de neki vajon volt feljebbvalója? Ő a Torony klán főasszonya – a koronához legközelebbi kláné. A kezét kétségkívül a király sugallata mozgatja. Még Bristara is azt mondta, hogy a Torony klán részvétele bizonyított, de azt is, hogy Ravin hercegre bízták a Világőrök utáni vadászatot. Talán az ő parancsára történt, hátha leplezheti a szerepét. Ha itt és most végzek a nővel, akkor talán nem csak annyit kockáztatok, hogy sosem derítem ki, pontosan ki és miért végzett az anyámmal, de magát a Világot is.

Az utóbbi fontosabb.

– Bár nem lehet betelni a fénnyel, amit a gyilkos szándék gyújt a szemedben, a helyedben inkább kioltanám, mielőtt túl sokan felfigyelnek rá. – Kaelis hangja és mozgása ugyanolyan finom, mint a zakója selyembélése.

– Gyilkos szándék? – A mosolyom kétségkívül semmi jót nem ígér. – Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Jól sejtem, minden flottul ment? – Erőltetett suttogásra vált, mintha máskülönben nem tudná megállni a lelkes kiabálást.

Válasz helyett mellé húzódok, és a szoknyámba nyúlok. A négy kártya az én zsebemből az övébe vándorol, egy simítással a zakójába csúsztatom őket. Még az öklömet is végighúzom a mellkasán. Aztán lesütött szemmel felnézek rá, és nagy levegőt veszek, amitől megérzem a bordáimhoz simuló igazi Halál-kártyát. Amíg nálam az egyik igazi Nagy Arkánum, az Oricalis-család egyetlen tagja sem idézheti meg a Világot. Az én markomban a helye, és csak nekem jár az esély, hogy felhasználjam azt a legendás kártyát.

– Zökkenőmentesen. Sosem fog rájönni. – És Kaelis sem az igazi szándékaimra. Majd kilesem, hová teszi a kártyáit, aztán újabb hamisítványokat gyártok, mihelyt suttyomban folytathatom a készletdézsmálást. Úgy fog járni, mint az apja, az orra elől fogom ellopni őket. Ha Bristara igazat mondott, akkor Kaelis nem idézheti meg a Világot a hordozókártya nélkül, amit csak én tudok készíteni. De arról nem tudok eleget ahhoz, hogy az legyen az egyetlen biztosítékom.

– Clara! – Elcsípi a kezem, a szeme az enyémet fürkészi. Kissé összehúzza. – Mi az?

– Micsoda? – Lopva elhúzódok; ő kitart. Mintha könnyedén átlátna rajtam. Mintha egy szó nélkül ismerné minden gondolatomat.

– Titkolsz valamit.

– Tűkön ülve várom a folytatást. – Őszintén mosolygok, és minden szót komolyan gondolok. Egy pillanatra azt hiszem, sikerül megrengetnem a gyanakvását. De Kaelis tovább fürkész engem. Olyan érzés, mintha a tekintetével lefejtené a szövetet a testemről, és fedetlenül állnék előtte. Önkéntelenül elfog a borzongás.

– Nem… ennél többről van szó. – A másik keze az arcomhoz nyúl, az orcámra simítja. Félig gyengéd, félig parancsoló. – Mesélj!

Kinyitom a számat, de nem jönnek a szavak. El kell szöknöm előle. A puszta jelenlététől kétfelé húzok. Az egyik oldalon az áll, amit tudok, érzek, és amitől félek, a másikon pedig a vágy, hogy újra úgy bízhassak benne, ahogy már elkezdtem. Hogy úgy higgyek benne, ahogy hinni akartam.

– Ha megöletnél velem valakit, csak egy szavadba kerül. – Lopott mosolyt vet rám: egyszerre öntelt, komisz és bosszantóan ellenállhatatlan. – A világot a mi kezünk gyúrja és rombolja.

Mire ráncba szedhetném a mondandómat, zűrzavar fojtja belém. Egy csapat áll a bálterem bejáratánál, amitől csend borul az egybegyűltekre. A tömeg szétválik, ahogy nekivágnak.

Ha korábban csak elhűltem, ez most maga a fagyhalál.

Nem holló- és galambtollas Stellisek jönnek. Még csak nem is városi fogdmegek, akik az ezüst-zöld öltözetükben sorakoznak a falaknál. Ezek a férfiak és nők dísztelen szürkésbarnát viselnek, aminek a legszörnyűbb rémálmaim őrzik az emlékét.

A Halazar őrei között pedig Glavstone közeleg. Testet öltött lidércnyomás, aki visszajött, hogy kísértsen a Kaelis kínzása nyomán immár torz és heges arcával.

Kaelis a derekamat ölelve közelebb húz.

– Elnézésüket kérem az estély félbeszakításáért – szavalja Glavstone. A muzsika elhallgat, még a zenekarnak is feltűnik a furcsaság. – De itt egy szökött fegyencet rejtegetnek.

Suttogások és sikkantások csendülnek szerte a tömegben. Megpróbálok elhúzódni. Kaelis visszatart.

– Ne fuss! – súgja sietősen. – Ügyelj a látszatra! Maradj mellettem, megvédelek! Esküszöm neked, Clara!

Tudom, hogy festene, ha menekülnék. De csak erre tudok gondolni. Nem megyek vissza oda. Belepusztulnék.

– Ne hagyd, hogy elvigyenek! – Mihelyt kimondom e szavakat, Glavstone szeme rám villan.

– Meg is van! – Az arcát olyan mély gyűlölet tölti be, amihez foghatót még sosem láttam. Az őrök egyetlen ujjmozdulatára megindulnak felém. Az első estémet idézi az akadémián, csak ezúttal sokkal rosszabb.

Kaelis közénk áll, de testközelben marad, alig egy lépésnyire.

– Glavstone igazgató, nem hagyom, hogy bemocskolja a jövendőbelim nevét!

Az őrök nyilván nem tudják, kire hallgassanak, így megtorpannak menet közben. Az egész terem olyan merev és néma, mint ők. A folytatást várják.

– Az a név nem az, aminek ön gondolja! – Glavstone rám mutat, a mondandója az egész teremnek szól. – Ez a nő mindannyiukat átverte! A neve nem Clara Redwin, hanem Clara Greysword.

Igazából ez is téves, nyelvelnék legszívesebben, ha nem bénítana meg a pánik.

– Fegyenc, aki majdnem egy éve megszökött a Halazarból, a nyílt színen rejtőzködik, és a megtévesztésével gúnyt űz a királyi családunkból!

Újabb sikkantások. Valahogy sikerül kiszúrnom a tömegben Lurent. A szeme tányérnyi, az álla leesett. Elszakadok tőle, nehogy a döbbenetétől úgy eltöltsön a bűntudat, hogy hiába leplezném.

– Van képe kétségbe vonni a szavaimat? – sziszegi Kaelis gyilkos indulattal.

– Ha ilyen áron kell megvédenem az imádott uramat…

– Az öcsémnek igaza van! – Ravin bal felől, bő húsz lépésre bukkan elő a tömegből. A puszta látványától újra fellobban bennem a harag. – Ön pimasz és szörnyű vádakkal illet egy nőt, aki egyenes úton halad afelé, hogy a Remete klán új főasszonya legyen. Remélem, bizonyítani is tudja! – Megvéd? Mintha nem épp ő juttatott volna legutóbb rács mögé… De egy pillanatra sem engedhetem el magam.

– Királyi fenség… – Glavstone odalép, és egy apró borítékot kinyújtva meghajol –, …íme a bizonyítékom.

Csinálj valamit, Kaelis!, könyörgök minden szívverésemmel. De nem moccan. Miért nem moccan?

Ravin kibontja a borítékot. A tartalma bőven elég ahhoz, hogy összeroskadjon alattam a világ. Két kártyasor. Az egyiket olyan szánalmas fecnikre készítették, amiket Glavstone vágószobák padlójáról szerzett, hogy legyen alapanyag a feketén festéshez. A másik sor az akadémia minőségi tintájával készült, azok a kártyák, amikért vért izzadtam a Kardok Hármas-próbákon.

– Korábban, még a Halazarban fényt derítettem a törvénytelen tevékenységére. Fogalmam sincs, honnan szerezte az alapanyagokat – közli Glavstone, mintha nem ő adta volna parancsba. – Elkoboztam a börtönben készített kártyákat. Látványos hasonlóságot mutatnak a Kardok Hármas-próbákon leadott kártyáival.

– Hazug – fújom. Az akadémiai oktatás alatt gyökeresen átalakult a festésem… ugye? Eléggé? Számít ez egyáltalán?

Nem… kedvükre belekapaszkodnak minden bizonyítékba – vagy a hiányába.

– Hallgass – sziszeg Kaelis.

Glavstone folytatja.

– Bocsássanak meg, azt hittem, megjavíthatom őt. – Színpadiasan sóhajt. – De talán hálásak lehetünk a csalárd trükkjeiért. Máskülönben hogyan deríthettünk volna fényt az igazságra?

– Ez valóban megcáfolhatatlan bizonyíték – szól végül Ravin, és átadja a kártyákat az oldalán megjelenő apjának. De ő bosszúsnak látszik. Tudja? A torkomban dobogó szívemtől rám tör az émelygés.

– Én is szeretném megvizsgálni azokat a kártyákat. – Kaelis elindul, magamra hagy, célba veszi a családját. – Én felügyelem Oricalis arkánistáit. Nekem kell megítélnem a hasonlóságaikat.

– Öcsém, nem lennél elfogult? – élcel Ravin.

– Elfogni! – utasítja Glavstone az őröket, kihasználja az alkalmat, hogy a védelmezőm már nem állja el az útjukat.

Az őrök azonnal engedelmeskednek, a vezetőjük nem más, mint Savan. A szemében csillanó kegyetlen kéj azt sugallja, végre megkaparintalak! Ravin rögvest megkerüli Kaelist, úgy helyezkedik, hogy Kaelis akkor se juthasson el hozzám, ha netán megpróbálná.

Hátralépek. A kezük utánam nyúl. Hirtelen kezek százai kapnak felém egy börtöncellából, amit ellep a mocsok és a kosz, amit valahogy még mindig nem sikerült végleg lesikálnom a bőrömről. A csupasz lelkemről.

– Clara! – A nevem merő figyelmeztetés. Egyedül Kaelis hangja törheti át a felhorgadó pánikot. De későn.

– Ideje hazamenni, te nyomorult! – acsarogja Savan, Glavstone csak néz, és alig bír a kárörömével.

Sarkon fordulok, és elfutok. Majdnem elérem az ajtót, amin bejöttem. De az őrök gyorsabbak. Elcsípnek, és sikoly robban ki belőlem.

A Botok Tízes bukkan elő a paklimból. Nem rémlik, hogy megidéztem, erre most tíz lángnyelvvé robban, amik lecsapnak a férfiakra és nőkre, akik lefognak. Szétszállnak. Szövet hasad a kitartóan kapaszkodó kezük nyomán. A bőröm zúzódások és karcolások csillagképe.

– Az a Botok Tízes volt?

– Képtelenség.

– Hiszen csak elsőéves.

A suttogás méhrajként csíp. Még sosem éreztem magam ilyen pőrének. Mind látnak engem. Tudják, ki vagyok, mi vagyok. Ha maradok, mindenre fény derül.

Úgy vetem magam az ajtó felé, mintha egy egérutat jelentő másik világra nyílna. Ahol biztonság vár, és nem egy sötét folyosó, nyilván már egy tucat Stellisszel.

Ravin bukkan fel a látóteremben, egy kártyával a kezében. Ezüst villan a szemem előtt. Egy Nagy, de nem tudom, melyik.

– Elég!

– Nem! – Alig jut időm kimondani. A testem és a mágiám ösztönösen cselekszik. Egy ezüstös kártya bukkan elő a paklimból. A távolból egy ló nyihogása visszhangzik végig a csarnokon, és szövi át a tömeg elfojtott motyogását.

A kártyáink egyszerre robbannak szikrák és csillámpor záporává. Ravin arca eltorzul, a szája nyitva, de bármit is akart mondani, nem jut el hozzám. Fény hullámzik körülöttem, ahogy elragad a Diadalszekér.

56

A REJTEKHÁZ UDVARÁNAK TÖMÖR TALAJÁN LANDOLOK, olyan kecsesen, mintha az égből zuhantam volna le. Kirobban belőlem a szusz. Kóvályog a fejem. Silas pofonegyszerűnek adta el a kártyája használatát, de most megtanultam, hogy gyakorlat teszi a mestert. Kétrét görnyedve elhányom magam. Nem tudom, hogy a teleportálástól, vagy az őrök kezének emlékétől, akik megpróbáltak visszakényszeríteni a Halazarba.

Inkább a halál, mint hogy visszamenjek oda, gondolom, miközben a kezem fejével megtörlöm az ajkamat, a szívem kitartóan dübörög, de a számat határozott vonallá préselem.

– Mindenki! A szalonba! Most! – üvöltöm, ahogy feltépem a hátsó ajtót, hőn remélve, hogy már visszatértek. És nekik minden simán ment.

Léptek dübörögnek a lépcsőkön. Remeg az egész ház. Arra lépnek be, hogy fel-alá járkálok az ezúttal hideg kandalló előtt.

– Clara! – Jura halk nyögéssel fogadja a megtépázott külsőmet. Megkönnyebbült sóhajt hallatok, a kemény héjam futólag felenged, ahogy mind megjelennek, az arcukra száradt smink még mindig őrzi a báli svindli emlékét.

– Hogyan…? – vág bele Gregor.

– Mi? – mondja Ren ugyanakkor.

– Mi történt? – Bristara úgy tör át a többiek között, ahogy az éles szeme az éjbe hatol. A pillantása aggodalmat és félelmet sugároz. De elég szánakozással ahhoz, hogy kis híján összeessek, mint egy gyerek, aki kétségbeesetten keresi rég elvesztett anyja ölelését. Aki dédelget, és meggyőz, hogy minden rendben lesz. De az önző vigasz ráér. Pláne most, hogy mindannyiunknak fogytán az ideje.

– Tudják. – Egy szó, ami regényekkel ér fel: tudják, hogy Nagy vagyok. Tudják, hogy én vagyok a halazari szökevény. Tudják, hogy már nem vagyok az engedelmes marionettbábjuk. Bristara az arcára kiülő borzadály alapján, ami elernyeszti minden apró izmát, és kisimítja a szigorú ráncait a szája sarkában, megértette.

– Ma este elmegyünk a hegyeken át – közli. – Szedjétek össze, amit tudtok.

Mindenki munkához lát. Egyetlen kérdés nélkül. Kivéve Jurát.

– Tiszta ruhát?

– Kérek. – A lábam magától mozog, mert az elmém visszatér a város túlvégébe, az Arkánum Akadémia vigasztalan falai közé.

Kaelis… Győzködött, hogy ne fussak. Igaza volt, tudom jól. De mi mást tehettem volna? Menthetetlen, ugye? A kamu eljegyzésünk. Az akadémiai tanulmányaim. Sőt, a közös munkánk… ami köztünk volt… bármi is volt az. Gondolatban újra meg újra visszatérek Kaelishez és az élvezeteimhez, pedig kisebb gondom is nagyobb annál. A fűzőmhöz szorítom a kezem, ahogy nekivágunk a lépcsőnek, kitapintom a Halál kártyát a biztos menedékében, az oldalamon. Bottal ütheti a nyomomat, mire rájön az árulásomra. Akkor végleg ellenségek leszünk.

Egy lépés közben megtorpanok.

Más is van az akadémia vigasztalan falai között. Akiről Ravin immár tudja, hogy segített nekem.

– Silas – suttogom. Jura megperdül. Hátranézek, vissza Bristarára. – A segítségével menekültem meg; Ravin és Kaelis is tudják. – Nem tudom, mit művel majd vele Ravin, de azt igen, hogy semmi jót.

– Clara…

– Nem hagyhatom cserben – szakítom félbe, ahogy megüti a fülemet a hangjában csendülő figyelmeztető feddés. – Hiszen ő is annyit segített nekünk! – Megígértem, hogy nem hagyom, hogy bármi baja essen.

– Nem mehetsz vissza oda! – Bristara előrelép, és a termetének hála egy szinten van a szemünk, pedig magasabban állok a lépcsőn. – Ha megteszed, maguktól sosem fognak elengedni.

– Csak akkor, ha megtalálnak és elfognak, márpedig egy évem volt arra, hogy kiismerjem az erőd titkos és elfeledett járatait. Csak be kell jutnom, aztán irány Silas. Ő majd visszahoz ide engem.

Bristara szóra nyitja a száját, de az eltökéltség a szemem láttára illan el az arcáról, hogy bosszúsággá váljon.

– Hiába győzködnélek, ugye?

– Teljesen.

– Akkor menj! Ahogy a lábad bírja. Ne vesztegessük vitára az időnket!

– Nadrágban gyorsabb leszel – áll elém Jura, mielőtt lerohanhatnék a lépcsőn. Egyet kell értenem vele.

Nem vesztegetem az időt teljes átöltözésre. Ennyi fűzővel nem érdemes bajlódni, ráadásul kockázatos lenne kiengedni a Halál-kártyát a biztos helyéről. Így magamra rántok egy dísztelen fekete nadrágot, aztán késsel esek neki a szoknyámat a fűzőmmel összekötő varrásnak, hogy vagdalva-cincálva megszabaduljak tőle. Miután letépem a csipkés ruhaujjak maradékát, Jura a kezembe nyom egy laza inget, és egy csuklyás köpenyt kanyarít a vállamra. Megköti a nyakamnál, én pedig beledugom a karomat az ujjakba, hogy rajtam maradjon a kétségkívül eszelős rohanás alatt.

– Egyszer már elvesztettünk, Clara. – Találkozik a tekintetünk. – Ne kelljen még egyszer elvesztenünk.

– Ki van zárva – fogadkozom.

Remeg az ujja. Elkapom, mielőtt leengedné, és magamhoz rántom. Fullasztó öleléssel karoljuk át egymást.

– Levendulás kalács – súgom a fülébe. – Ezt kérem, amikor mind elérjük a legközelebbi biztos helyet.

– Csak légy ott, hogy megehesd.

– Úgy lesz. Addig ne sirass üres koporsót!

Az utolsó mondatot kánonban mondjuk, miközben elengedem. Egy másodpercet sem vesztegetek tovább. A földszinten, kis híján az ajtónál vagyok, amikor Bristara a nevemen szólítva megállít. A lépcső melletti falnál áll, egy kitárt titkos ajtónál. Eddig fel sem tűntek a lap körvonalai a lépcső alatti fán.

– Egy órád van, semmi több. Akkor ennek az egész helynek vége. – A szemében lobogó szikra a tűz ígéretét hordozza, ami hamarosan bekebelezi a rejtekházat. Akár ő is elpusztíthatta a klubot – ötlik fel bennem egy pillanatra a kósza gondolat, de kiűzöm a fejemből. Bristarának akkor nem volt rá oka. Legalábbis tudomásom szerint… – Nem kockáztathatjuk a lebukást, amikor ez az átjáró közvetlenül kapcsolódik a város alatti és a kivezető alagutakhoz.

Ismerős jelenet. Egy nő, aki a lépcső alatti titkos ajtónál áll. Szinte megszédít a gondolat. Nem Bristara, hanem Anya. A kezében a még baba Arina. Mennünk kell, suttogja, apátok nemsokára jön. Nem bukkanhat ránk. Apróság voltam, szinte még karon ülő. Légy erős nekem, Clara. Ez csak egy rossz álom, semmi több.

– Itt laktam régen? – suttogom.

Bristara szeme tágra nyílik.

A papírok az előbb levágott szoknyám zsebében – a papírok, amiket Jurára bíztam. Arról tanúskodnak, hogy a Torony klán főasszonya kérvényezte az anyám halálát. A Torony klán jelképe a szobában, amit Twino műhelynek választott. Egészen véletlenül nem tudsz más otthonról, amit elhagyott egy nemesi klán?, mondta Jura erről a helyről.

Nem… az lehetetlen. Egy kép formálódik a fejemben. Az emlékezetem előtti múlt. A pénz oda. Anya hátat fordított a kényelmének. Apa „elhagyott” minket. De mi van, ha fordítva történt? Mi van akkor, ha nem az apámat, hanem a holdudvarát nem érdekeltük?

– A nevem, amire Anya azt mondta, sose mondjuk ki, a Cheval…

– Soha, de soha ne mondd ki az igazi neved! – szakít félbe Bristara egy mordulással, ami Anya erélyét idézi, valahányszor a fejünkbe véste a nevünk titokban tartásának fontosságát. Ami most új értelmet nyer. Megindokolja, miért titkolta erőnek erejével.

– A Torony klán fattya vagyok? – bököm ki önkéntelenül a rettenetes kérdést.

Bristara hozzám lép, karon ragad.

– Ne tégy fel olyan kérdéseket, amikre nem akarod tudni a választ!

De én akarom a válaszokat. Mindet. Anya sosem mesélt Apáról; ezért nem? Bristara állítólag sosem állt igazán közel Anyához, de ismerte az apámat, és így jutott el ide? Az apám volt az oka – pontosabban az anyámhoz fűződő viszonya, s hozzá a létezésünk Arinával –, hogy meggyilkolták? Kérdések százai akadnak a torkomon, nem hajlandóak kibukni. Mert…

– Erre kurvára nincs időm. – Kirántom a kezem Bristara markából, és szúrós pillantást vetek rá. Lehet, hogy a haragom rossz célpontot választott. Nem tudom. De túlcsordul. – Amikor visszatérek, mihelyt mindenki biztonságban lesz, elmondasz mindent! A Világőrökről, Anyáról, a vérvonalamról. Mindent, amit tudsz. Elég a titkokból!

– Elég a titkokból. – És Bristara komolyan gondolja. Bosszús mordulással indulok a bejárati ajtó felé. – Egy óra, Clara!

– Bőven elég lesz. – Becsukom magam után az ajtót, megigazítom a csuklyámat, és végigfutok a városon.

Úgy futok, mintha a fogdmegek üldöznének. Mintha a Halazar őrsége szagot fogott farkasfalka lenne. A kislánykorom óta felszedett minden tudást bevetve rohanok végig az utcákon. Mind ismerős. Immár fájdalmasan.

Ez volt az otthonom?

Ez lehetett volna az életem, ha nincs a Torony klán és a nekik parancsoló korona áskálódása? A körmöm félholdakat váj a tenyerembe, mire fokozom a tempót, folttá válok az éjben. Arina, az anyám nyomdokát követem… s mellettük kétségkívül számtalan elődömét. Akik mind visítani akartak az efféle kegyetlenségtől. Amiért a világ pormalomnak tűnik, ahol a pórnép a hozzávaló, amit szünet nélkül szemcsékké őröl egy örökké fölébe magasodó láthatatlan kéz.

Futok, amíg el nem érem a híd végi átjáró romos bejáratát. Az egyik kezemmel az oldalamon, a másikkal egy faldarabba kapaszkodva összegörnyedek, kis híján újra elhányom magam. A bensőm kész máglya. Minden visít odabent. De a kapkodó lihegésemet leszámítva hallgatok. A láthatáron magasodó akadémiát bámulom, a koromszín körvonalát a sötét égen. A Halál-kártya még mindig a tenyerem alatt. Egyszerre ígéret és fenyegetés.

A kapun át újra leereszkedek ennek az elfeledett helynek az árnylepte zsigereibe. A hídon át egyenesen annak a férfinak a rejtekébe, aki nemességre emelt… mit sem tudva arról, hogy talán eleve nemesi vér folyik az ereimben. Vajon viszontlátom Kaelist? Akarom egyáltalán? A szívem mélyén visszasírom az elveszett esélyt, ha elnyertük volna a sors kegyét. De kétlem, hogy az a rész valaha nyerni fog – vagy nyerhet egyáltalán.

A sors próbára teszi ezt az elméletet.

Kaelis áll az utamban. A földbe gyökerezik a lábam, pislogok, mintha lidérc lenne, akit egy gondolattal idéztem meg. Nem illan el. Csak bámul.

Talán tudta, hogy erre fogok jönni. De akkor is… szinte esélytelen, hogy megtalálta, melyik utat fogom választani ebben a szörnyen végtelen útvesztőben. De itt vagyunk, a pókháló lepte ablakokon beszivárgó holdfényben, egy rövid folyosó ellentétes végein. Sötét szeme találkozik az én parazsammal.

Az ujjam varázslatra rándul. De nem kerül elő kártya a paklimból. Ő sem moccan. Szellő sem rebben, még az idő is visszatartja a lélegzetét.

Miért nem csodáltam meg, amíg volt rá lehetőségem? Miért nem vettem sorra a karmazsin öltés minden finom részletét? A zakója gombjait tartó ezüst cérnaszálakat? Az árnyékot, amit a sziporkázó fényben immár pomádés lilának tűnő haja vet a szemére? Pedig kellett volna, szégyentelenül, minél gyakrabban, zabolátlan mohósággal, amíg még megtehettem. Sutba kellett volna vágnom minden erkölcsöt és ódzkodást, hogy átadjam magam a komisz kéjelgésnek, mielőtt a túl sok tudás tönkretette az esélyt, ami megadatott nekünk.

Fojtottan szitkozódik, elfordul. Megtörik a révületem. Szinte engedélynek tűnik.

Felkerekedek. Kaelis úgyszintén nekivág. Megdermedek. Ő is megtorpan. Fuss!, súgja egy hang odabent. Maradj!, kérlel egy áruló hangocska.

– Nem megyek vissza veled – töröm meg a csendet.

– Már nem is teheted. – Kaelis újra elindul. Hosszú léptei rövid úton legyűrik a kettőnket elválasztó távolságot. – Erről gondoskodtál.

– Nem hagyom, hogy a Halazarba vigyél.

Előttem fékez le. Azonnal pattogni kezdenek körülöttünk a szikrák. Felbámulok rá, nyugtázom a szemöldökét összevonó haragot. A szemében lobogó fájdalmat.

– Megfogadtam neked, nem is egyszer, hogy sosem foglak – mondja Kaelis halkan. Komolyan is gondolja.

Lassan belélegzek, azt kívánom, bárcsak az övéhez érne a mellem. Alig tudom megállni, hogy megragadjam.

– Tényleg el fogsz engedni?

– Ha muszáj.

– Tudod, hogy nem maradhatok… veled. – A hangom suttogásnak is kevés. De nem illan el belőle az eltökéltség.

– Tudom. – Mégis értem nyúl, és nem húzódok el. Kaelis keze egy hajszálra lebeg az arcomtól. Az ökle az orcámat cirógatja, a tekintete a számra hull. A lesikló ujjbegyei hátratolják az ing széles nyakát, hogy feltárják a keblem halmát, ami még mindig pattanásig feszíti a rongyos fűzőm tetejét. A mozdulatára önkéntelenül levegőért kapok, és ívbe hajlik a hátam. A világ hiába omladozik körülöttem, a testem elárul. Nekidőlök.

A derekamra fonja az ujjait, és egy pillanatra elfúl a lélegzetem, nem az érintésétől, hanem mert attól tartok, kitapintotta a kártyát. De Kaelis csak velem törődik. Úgy néz rám, mintha nálam mesésebb dologgal még sosem találkozott volna. Mintha itt kezdődne és érne véget a világ.

– Mindent megkaptál tőlem, ami kellett. Végeztünk. – Nem tudom, hogy magamat, vagy inkább őt győzködöm.

– Tudom – ismétli. De ezúttal hiányzik belőle a bizonyosság. Épp belefognék egy lelki fröccsbe, amikor a szavamba vágva megelőz. – Eleve el se kezdtük. Minek tettük volna… ebben az életben. De kérek egy utolsót.

– Micsodát?

– Hadd csókoljalak meg utoljára így, hogy jobban ismersz, mint én magamat. Így, hogy látod a férfit a kártyák és a nevek, a koronák és a hatalom mögött. – Kérés közben Kaelis már hajol is előre.

És nem állok az útjába.

A csók kínosan lassú. A testünk végre találkozik, de nem hegyomlásként, hanem legyőzött sóhajjal. A másik keze végül az arcomon pihen meg, pillekönnyű érintéssel ejt fogságba, amikor a világ fenyegetéssel és láncokkal is hiába próbálkozott.

Elfogadom a sors adományát, és lubickolok ebben az utolsó percben. Kiélvezem az ízét, ahogy a nyelve a számba siklik. Az illata körbefog, mint a derekamra fonódó karja. A bensőmben lobogó tűz hamuvá roskad. A hold pislákolva elillan, és egy pillanatra csak a sötét létezik. A hideg, végtelen, dicső sötétség. A hely, ami menedéket nyújt minden elől, amit tudok, és ami még rám vár.

A kezem végigfut rajta, támaszt keres a gallérján. Szorosabban fogom. A tűz visszatér. Csak akkor döbbenek rá, hogy a torkára fontam az ujjaimat, és már bele is vájtam őket, amikor elhúzódik.

Kaelis derűtől ragyogó szemmel hajtja félre a fejét.

– Csináld!

Megtehetném. Engedné. A szikra őrületről tanúskodik.

– Egy elmúlt kor maradványa vagyok – folytatja. – Egy átkozott ember, akinek nincs jövője, és léteznie sem lenne szabad. Ha valaki, hát te leszel a végzetem.

Hányszor fogadtam már meg ugyanezt? Az ujjaim remegnek, de nem mozdulnak. Csupáncsak cirógatják a sápadt szellembőrét.

– Nem, még nem foglak megölni. – Egyesével kinyújtom az ujjaimat. Elengedem, bár nem tudom, miért. Elhúzódok.

– Ha nem most, akkor mikor? – Halovány vigyor játszik az ajkán. Gyűlölöm, hogy ennyire imádom.

– Amikor végeztem veled. – Sarkon fordulok, és távozóra fogom.

– Sosem fogsz végezni velem! – szól utánam Kaelis határtalan önteltséggel. – A következő világban is kísérteni foglak!

Nem felelek. Még csak hátra sem nézek. A szavai visszhangja minden nyomatékkal felér. Mihelyt eltűnök szem elől, a Halál oldalán nyugtatom a kezem. Semmilyen világ nem kerülhet a markába, amíg ez nálam van.

57

A LÁBAM MÁR SZINTE MAGÁTÓL ELTALÁL SILASHOZ. Kiverem a fejemből Kaelist; elég időt pazaroltam rá. A gondolatra, hogy talán szándékosan hátráltatott, még gyorsabban szedem a lábam. Hiszen tudja, hogy Silastól megkaptam a Diadalszekeret is. Lehet, hogy Kaelis éppen Silas büntetéséről tartott visszafelé?

– Silas! – Feltépem az ajtaját. A nevezett szinte lebeg a döbbenettől. Feleslegesen leplezném a megkönnyebbült sóhajomat. – Remek, még itt vagy!

– Hol lehetnék?

– Nemsokára egészen máshol. – Az asztalához lépek, és engedélyt sem várva hozzálátok a festőkészlete elcsomagolásának. Elégszer láttam már, hogy tudjam, mi kerül a batyuba. – Indulunk!

– Indulunk? Tessék? Clara – elkapja a kezem, megállít –, mi történt?

Képtelen vagyok a szemébe nézni, így inkább a kezét bámulom.

– Sajnálom! – Ezt elviselhetetlen csend követi.

– Használtad, ugye?

Bólintok.

– Ravin szeme láttára.

Újra bólintok.

– Tudja, hogy segítesz nekem. – Erőnek erejével felszegem az államat. – A klub ma este költözik. A hegyeken át megyünk, mindannyian. Tarts velünk, és…

– Nem tehetem – mondja Silas szelíden, megfogja és megszorítja mindkét kezemet. – Tudod, hogy nem.

– A családod? – vetem fel. Egy bólintással helyesel. – Silas, megtaláljuk őket. De ha meghalsz, nem láthatod őket viszont.

– Akkor sem, ha Ravin megöli őket. – A mosolya bánatos, a legyőzötteké. – Ha veled megyek, végez velük. Ha maradok, mondhatom azt, hogy elloptad tőlem a kártyát, és a bocsánatáért esedezek.

Az öklöm fehér, a kezem remeg.

– Bármit is teszel, sosem fogja elengedni őket. Silas, kérlek! Ha összefogunk, megkereshetjük a családodat, és megmenthetjük őket. Nem öli meg őket, amíg élsz, mert akar téged… kellesz neki. Túl erős a kártyád.

– Ha meghalok, majd megkeresi a következő Diadalszekeret. – Silas állhatatos lemondása csak fokozza a makacskodásomat.

– Időbe telik, amit nem akar majd erre pazarolni.

– A Főpap a szolgálatukra áll; az ő kártyájával könnyebben megtalálhatják a Nagyokat.

– Meg akarsz halni? – kérdezem élesen, de véresen komolyan.

– Természetesen nem. – A puszta felvetésre látványosan megütközik.

– Akkor gyere velem! – Ne száradjon Silas vére is a lelkemen. Nem kockáztathatom. – A családoddal fog zsarolni, hogy vissza kelljen térned, és ez lesz a veszte. Így fogjuk megtalálni őket!

Silas mintha összekapná magát, leveszi rólam a tekintetét, hogy bejárja vele a szobát. Vajon mit lát ebben a szűk lyukban? Az időt, amit kénytelen volt itt tölteni? Mennyire ragaszkodik ehhez a helyhez, ha egyszer bármikor elmehetett volna?

Ugyanazt a férfit látom benne, akit annak idején megismertem. Semmi nem változott. Még mindig fél a külvilágtól. Még mindig Ravin kegyetlenségének folyondárjába zárva vergődik. Nem hagyhatom itt csak úgy. Már akkor sem tudtam volna, amikor megismertem – most végképp nem fogom megtenni.

– Bízz bennem, kérlek. – Mintha végre célba érnének a szavaim. Silas lenyeli a félelmeit, és bólint. – Helyes. A klub nemsokára indul; el kell vinned minket a rejtekházba.

Szótlanul pakolja el a legszükségesebbeket. Mire végez, a szoba kész csatatér. Mindenhol ruhák. Kiürített fiókok. Segítek neki a festőkészlettel, amihez már hozzáláttam, a táskába tömöm őket.

– Készen állsz? – kérdem, és kezet nyújtok.

– Amennyire lehet. – A szeme csurig tele aggállyal. – Biztosan segíthetsz majd a családomnak?

– Az életemre esküszöm!

– Akkor gyerünk!

Ezüst festésű kártya emelkedik a magasba közöttünk. Lónyihogás csendül körülöttünk. A világ villódzik, aztán újra sötétbe borul. Silas szokás szerint biztos kézzel teleportál minket, sehol a szédülés, amit én éltem át, amikor felhasználtam a kártyát.

A menedék kertjében vagyunk, nem messze Arina végső nyughelyétől. Újra búcsút kell vennem tőle, ébredek rá. Épp elindulnék a sírját jelölő virágokhoz, amikor ricsaj támad az épületben.

Silasszal egy emberként fordulunk a kiabálás felé.

Abban a pillanatban kirobbannak az ablakok.

58

AZ ÜVEG SZINTE PORRÁ OMLIK, és mindketten felrepülünk a levegőbe. Az esésünket Ren szorgosan ápolt kertje fogja fel. A lökéshullám levélesőt szór az udvarra árnyat vető magányos fáról. Az üres ablakkeretekben jég és tűz tánca jelzi a bent kibontakozó csatát.

Átható kín hasít az oldalamba. Csengő füllel elszakadok a csatakos földtől. Egy hastáji húzódást émelyítő pattanás követ. Ösztönösen odakapok, a kezemet véresen húzom vissza. Az ágyásokat övező egyik alacsony vaskerítésre zuhantam.

A házban újra felvillan a mágia. Pislogva próbálom kitisztítani a szemem, miközben forog velem a világ. Gyógyítsd meg magad! Kelyhek Királynője! Egy gondolattal kivetem a kártyát, és beforr a sebem.

– Silas! – Mindent beleadva felállok, könyéken ragadom. Hozzá képest az én fejem kristálytiszta. Az arcélén végigfutó vérnyom alapján beverhette a fejét járdalapokba. Maga a seb aprócska, a Kelyhek Királynője pedig fabatkát sem ér az elme bajai ellen. Nehézkesen ül fel, és abban a pillanatban összegörnyed, hogy kiadja a gyomortartalmát.

Nem jó.

Az udvarra nyíló hátsó ajtó felpattanása elvonja a figyelmemet Silasról. Ugyanebben a pillanatban mozgás támad a szalonra nyíló ablak keretében. Zöld alapon tompa barna és ezüst villanások. Most rajtam az émelygés sora. A Halazar őrei és városi fogdmegek. Itt. Semmi kétség, rám vadásznak. Én hoztam el őket a barátaim nyakára.

Elengedem Silast, és megindulok. Kártyák röppennek elő a paklimból. Az ellen szeme rám vetül, és nincs több szó. Csak mágia.

Az egyik kártyám röptében elpárolog. Nem látom, ki vetett Kardok Tízest, de elárulja, hogy akadnak hozzáértő arkánisták az ellenség soraiban. Nyakló nélkül szórom a kártyákat. Egy Botok Ászomat tüzes robbanás követi. Egy Botok Hetessel követem – a kártya hét lángnyelvvé hasad, amik körülvesznek. A következő ujjrezdülésemet röpke kétség követi.

A Botok Kilences ragyogó csillagporrá omlik, ami belepi a bőrömet. Ezzel ketyegni kezd az óra. Kilenc percig nem érzek fájdalmat vagy fáradtságot… de kamatostul fogom megfizetni az árát.

Nekivágok.

– Itt van! – bömböli az egyik fogdmeg.

A Botok Nyolcas lehull a paklimból, és a csizmám körül szikrázik. Nyolc percre felgyorsít. Ugyanebben a pillanatban egy röpke csuklómozdulattal megidézem a Kardok Ötös jól ismert pengéjét. A fogdmegnek rám nézni alig marad ideje, mielőtt felnyársalnám a fegyverrel, egyenesen a mellébe állítom.

Tűz pukkan az oldalalom. A hétből ellobban az egyik tűznyelv, ahogy kivédi a jéglándzsát, amit az egyik őr vágott hozzám. Egy fordulattal rátérek a következőre, akit a Kelyhek Négyes segítségével fektetek ki.

Félresöprök minden óvatosságot és józanságot. Ennyi kártyavetés után úgy fogom érezni magam, mint akinek szétcincálták a testét. De kimerültség ide vagy oda, addigra semmi nem fog maradni az ellenségeimből.

Újabb lánglobbanás – újabb védőpajzs tűnik el a környező levegőből. Mozdulok, gyorsabban, semhogy a következő fogdmeg követhetné. A pengém átsuhan a torkán. A következő fordulattal, azzal a lendülettel, levágom a következőt az ajtón át.

Az őrök és a fogdmegek áradata végtelennek tűnik. De az alaprajzának hála a rejtekház egy helyre tereli őket, nehogy egyszerre túl sok kijusson. De ez sem akadályozhatja meg, hogy az egyik őr egy ablak maradványain kiugorva megpróbáljon az oldalamba kerülni.

Abban a pillanatban tíz fagyos lángnyelv ereszkedik rá, és ő csontrepesztő csattanással a földre hull, mintha láthatatlan téglahalom esett volna a fejére. Összerándul, kifordul a szeme. Nem kel fel többé.

Visszanézek Silasra. Egy fának dőlve próbálja összeszedni magát. Az egyik keze a fejét szorongatja, mintha a Botok Tízes kivetése kis híján kettétépte volna.

– Clara! – kiáltja Bristara odabentről. Mágia villan, mire rögtön visszakapom a fejem. A folyosó túlsó végén áll, a bejárati ajtónál, sorra veri vissza a betörni igyekvő támadókat. – Menekülj!

A korábban kinyitott rejtekajtót ezúttal Jura tartja. Nem mozdul a helyéről, mégis próbál segíteni Bristarának, nehogy még több fogdmeg juthasson be. Amikor megakad rajtam a szeme, hívogatóan int nekem.

Visszanézek Bristarára.

– De…

– Menekülj! – ismétli. Abban a pillanatban egy fogdmeg kis híján átgázol rajta, az elsöprő támadástól Bristara megpörkölten dülöngél.

Megfordulok. Silashoz sietek, csuklón ragadom. A szeme még mindig ködös, alig áll a lábán.

– Futnunk kell.

– Túl késő – motyogja Silas, miközben az oldalamon imbolyog, pedig eszelős tempót várnék el tőle. – Tudja… tudja…

– Van kiút. Nem kapnak el minket.

– Túl késő – suttogja újra és újra. – A nevem… a nevem…

Nem figyelek rá. A félelem, a pánik és a fejsérülés keveréke az önbizalom hatékony ellenszere. Ki fogom juttatni innen. Jurára bízom.

– Fogd, és vidd!

– Clara… – Jura tiltakozni kezd.

– Hozom Bristarát, és rögtön megyünk utánad. – A többiek árnya már az alagút mélyén jár. Jura vitatkozna, de összerezzen egy újabb mágiakitörésre. Magabiztosan bólintok.

Átkarolja Silast, és behúzza.

– Várj, ne! És Clara? – Silas hátranéz, miközben Jura beljebb húzza a lépcsőház sötétjébe.

– Majd utolér minket – mondja Jura.

– Ne! Clara! – Silas vonaglik. – Nem érted. Már nem számít. Ravin most már meg fog ölni!

Gregor bukkan elő odalentről, és puszta erővel vonszolja el Silast.

Felemelem a kezem, hogy megnézzem a megmaradt halovány csillogást. A Botok Kilences varázslata már az utolsókat rúgja. De még maradt néhány percem. Bőven elég lesz.

Minden mozdulatom céltudatos. Semmi erőpocsékolás. Kártyák röppennek elő az egyre fogyó paklimból, és szétszóródnak előttem és a Botok Hetes utolsó két pajzsa előtt, ami a vállam felett lebegve világítja meg az arcomat. Tűz és árny szárnyas teremtményének képzelem magam – mágiából kovácsolt, női alakot öltött pusztításnak.

A szerencse mellettem áll. Mint mindig. Amíg világ a világ.

A sűrűjébe vetem magam.

– Mit művelsz?! – vakkantja Bristara.

– Nem hagylak magadra. – Eldobom az udvaron megidézett kardot, és rögtön szólítok egy újat. Ez a csomagom utolsó Kardok Ötöse. Két rövid tőr jelenik meg a kezemben, ami sokkal alkalmasabb közelharcra. Egy fogdmeg felé sújtok. Az alkarjával hárít, és egy Kelyhek Négyest vet. A ködöt a megmaradt pajzsaim egyike emészti el, mielőtt elálmosíthatna. Kihasználom az alkalmat, lecsapok a másik pengémmel, mellkason találom. Újabb kártyával próbálkozik. Egy döféssel követem, amitől bevégzi.

Bristara karon ragad, miközben a következő felé fordulok. Magához ránt.

– Te sokkal fontosabb vagy nálam! Arina nélkül te vagy az utolsó, aki ismeri az ősi festést! Muszáj…

– Ez biztos? – Egy hang, hideg és kegyetlen hasít a káoszba. Egy pillanatra mindenki megdermed. Ravin áll a nyitott ajtón túl, Stellisek veszik körül. Az egyik homályosan rémlik a hátsó folyosókról. – Pompázatos! Gyanítottam, hogy te vagy az utolsó elvarratlan szál, de nagyra értékelem a megerősítést!

– Menj! – Bristara hátralök.

Minden egy pillanat alatt történik. De örökkévalóságnak érződik.

Megingok, hamar magamhoz térek. Ám Ravin túl gyors. Örvénylő fény és árnyék nyolc pengéje szegezi a földhöz Bristarát. Olyasmi lobban a herceg szemében, amire nincs jobb szavam a vegytiszta gonoszságnál. Újabb kártya emelkedik. Bristara dacol a varázslattal, a saját paklija remeg a tokjában – a kártyák nem hajlandók megmozdulni; azokat is ugyanúgy megbénítja Ravin mágiája, mint a gazdájukat.

Meg fogja ölni.

De utána felém fordul a herceg figyelme. Ezüstös kártya emelkedik. Bristara sikolt. Nálam jobban látja, mi az, hiszen közelebb van. S bár hátratántorodtam, ki tudom venni a kártya mintáját. Nagyon is jól ismerem.

Mert szakasztott olyan, mint ami az oldalamhoz simul.

Egy lovag áll fehér rózsák mezején. Félig vértben. A másik fele csupasz csont. Húsán és vérén rózsák hervadoznak. De a másik oldalon burjánzanak – a combcsontra tekerednek, hogy befonják a bordák kosarát.

Halál.

Szabadjára engedem a hangomat és az egyetlen kártyát, ami talán segíthet. Nagy ellen Nagyot. Forogjon a kerék!, könyörgök a sorsnak és a szerencsének. Amikor legutóbb ehhez az erőhöz fordultam, egy másik Nagy Arkánum bánta. Hát legyen így újra!

– Clara Daygar! – A kártyája vakító és rettentő fényvillanássá robban. Ugyanekkor az én kártyám is pörög, egyre gyorsabban és gyorsabban. Az idő kihagyni látszik. Különös, gépies kattogás tölti be az elmém rejtett zugait. A világ körvonalai elhomályosulnak, talán még a föld is megmozdul alattam, épp annyira, hogy lépnem kell egyet, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat.

Kialszik a fény, a helyén Ravin grimasza. Elpusztítottam a kártyáját. Kaelis szerint a nem Nagyok csak egyetlenegy Nagy-kártyát használhatnak a Főpap áldásával. Ravin elpocsékolta a lehetőségét.

Itt az esélyem!

Bristaráért nyúlok, és abban a pillanatban hátrahull a karomba. Ügyetlenül, tántorogva elkapom. A földre hemperedünk. A teste a karomban… ernyedt. Holt súly.

– Ne! – suttogom. – Nem, ennek nem… Bristara! – Megrázom. – Bristara!

A pihegésemet leszámítva nem moccan a világ. A Ravint közrefogó Stellisek készen állnak. Rendületlenül. Az erősítés csörömpölve fékez le mögöttük.

– Bristara! – hörgöm. A nő, aki befogadott. A nő, aki sosem próbált anyáskodni, mégis az őröm és a mesterem lett. Kiürül a keblem, hogy legyen hely a harag a torkomat perzselő üvöltésének. A szemem kész kohó, amikor Ravin közeledő lépteinek hallatán felszegem az állam.

Gunyorosan cicceg.

– Milyen csalóka erő! Néha annyira hasznos. Máskor haszontalan. Sosem lehet tudni, mi lesz a végeredmény, ha megpördítik a Szerencsekereket.

Elengedem Bristarát. Bár legszívesebben belé kapaszkodva zokognék, mit sem érnék vele. Elment. De Ravin felhasználta a legerősebb fegyverét.

Fenéket fogom kideríteni az igazságot vagy az anyám halálának legapróbb részleteit! Itt és most kicsinálom!

Felállok.

Ravin kuncog, és félrehajtott fejjel méricskél, mintha csupán unaloműző lennék.

– Azt hiszed, megküzdhetsz velem? Ilyen bőrben?

– Megöllek, akkor is, ha beledöglök! – fogadom.

– Kétlem. – Újabb kártya bukkan elő a Ravin felkarjára szíjazott tokból. – Nyertünk. Vesztettél. A világ ilyen marad, és ezt soha semmi nem változtathatja meg. Sem te, az átkozott öcsém pedig végképp nem.

Éppen megidéznék egy másik kártyát a paklimból, amikor rájövök, ő mit szólított. Egy fordulattal felvillantja a festését. Ezüst.

Egy újabb Halál-kártya.

– Te… – Más Nagyok kártyáját csak Nagyok használhatják a Főpap áldása nélkül. Más szóval Ravin Nagy Arkánum. De nem akármilyen Nagy… hanem az, akiről mindig azt hittem, az udvarban lapul. Hét lakat alatt. Nem, Oricalis király a nyílt színen rejtegette.

– A Halál vagy – suttogom.

Ravin csak mosolyog.

– Clara Daygar – ismétli újra a nevet.

A kártya kipukkan, a fejemben ezerszám óbégatnak tőle a rég tovatűnt lelkek. De csak a messzeségben. A mágia átcsap rajtam, csak csatakos hideget hagy a bőrömön, olyan érzés, mintha éjjel vágnék át egy temetőn.

A koronaherceg rám mered. A hitetlenkedése azonnal összeroppan a tombolás súlya alatt. Azzal a lendülettel torkon ragad. Az alkarjába kapaszkodom. Előröppen a paklimból az utolsó kártyám, amit Ravin és a mögötte sorakozó Stellisek azonnal elpusztítanak.

– Melyik név hamis? Clara? Daygar? Mindkettő? – acsarog Ravin szorongatás közben. Nem kapok levegőt. Kaparok és karmolok, de elmúlt a Botok Kilences hatása, és olyan erővel vág fejbe a kimerültség, amit elfojtott, mint Silas Botok Tízese a fogdmeget nem is olyan rég. – Mi a neved? – Megráz. – Halljam a neved!

Megint fújtatok, próbálok szavakat formálni, miközben egyre forróbb a fejem a légszomjtól. Ravin kissé elenged. Finoman mozgatom az ajkam. A herceg előrehajol, mintha jobban szeretne hallani.

– Az igazi nevem… – hörgöm. Még közelebb hajol. – Lady Bekaphatod. – A térdem ágyékon találja, keményen.

Ravin elereszt, és megingok. Bristara paklijáért kapok. Neki még maradtak kártyái. Elég egy érintés, hogy megismerjem őket, és ha ismerem, vethetem is őket.

De a herceg gyorsan összeszedi magát. Nekem rohan, amitől kiterülök. Oldalba rúg, és egy pillanatra megijedek, hogy rájött, nálam van az aranykártyája. De a jelek szerint feleslegesen.

– Sebaj, sebaj! – Eszelősen nevet, kisepri az arcába hullt hajfürtöket. – A régi módszerrel is megölhetlek.

Csak az igazi nevemmel ölhet meg, jövök rá. Biztosan ez a Halálkártya szabálya. Óvd a neved mindenáron, súgja Anya a síron túlról. A mai napig védelmez.

A kósza diadalérzet rövid életű, mivel Ravin újra belém rúg. És újra és újra. Minden alkalommal egyre erősebben. Csak fuldoklok, ahogy a bakancsa orra a hasamba mélyed.

Ösztönösen összegömbölyödök, hogy így védjem magam. De teljesen ki vagyok szolgáltatva neki. Legfeljebb állhatom a sarat. És túlságosan jól szórakozik ahhoz, hogy egyhamar abbahagyja…

Az oldalamra tapos, a sarka az eleve megviselt bordáimba mélyed. Egy határozott roppanás sikolyra fakaszt. A szeme beteges kéjjel ragyog.

Megismétli, aztán átfordít, hogy a másik oldalammal is megtegye.

Fuldokolva kapkodom a levegőt. Legyűröm az epémet, nehogy a végén belefulladjak, mert ilyen állapotban nem lenne erőm kiadni a hányást a számból. Minden alkalommal csikorog a fogam. És tűrök.

Érjen már véget!, fohászkodok némán. De a fájdalom régi ismerős, és inkább kibírom, semhogy megadjam neki azt az örömöt, hogy lásson kegyelemért könyörögni. Kaelis… A másodszülött herceg csak a fejemben jelenik meg, mintha azzal most megidézhetném. Ments meg, kérlek!

Ravin figyelmeztetés nélkül abbahagyja és hátratántorodik. Nehézkes, kapkodó szuszogása az enyémet idézi. Önkéntelen remegések rázzák a testemet. Mindenem merő hideg. Annyira hideg, hogy eszembe jut, mégis, mennyi vért veszíthettem?

Pislogva keresem azt, aki megállította. Megjelenik egy alak, és egy remegő, reményteli szusszanásra eszembe jut, hogy talán Kaelis tényleg eljött. Bár korábban mintha búcsúzott volna, mégis megtalált. Eljött értem. Kis híján felzokogok. De épp annyira kitisztul a szemem világa, hogy megpillanthassam egy nehézpáncélos Stellis csillogó, ezüstvértes csizmáját. Forgatnám a fejem, hogy lássam, ki az, de a testemnek mondhatom. A világ csak pislákol, és minden pillanattal egyre hosszabbra nyúlik a sötét. Eltávolodik.

– …képzelsz? – acsarog Ravin.

– Hercegem… értékesebb élve? – Férfihang. Valahol ismerős. De nem Kaelis. Kihagy a szívem. Miért jött volna el értem a búcsúnk után? – Miután… kártyát festet vele… semmi más… előcsalja Kaelist. – Hiába keresem a beszélő nevét. Ahhoz túlságosan cseng a fülem. Az agyam a saját levében lebeg.

Ki állna ki értem? Bár jelen helyzetben az életben tartásom lenne az igazi kínzás…

Újabb szóváltás. Erőlködve hallgatózok, de szinte mindenről lemaradok.

– Legyen. – Ravin hallhatóan kelletlen. – Vigyétek!

Csörömpölő vértek vesznek körül. Felrántják meggyötört testemet. Ernyedten lógok két Stellis között. Vér és epe csurog ernyedt államról.

Újabb ezüst Halál-kártya lebeg Ravin tenyere felett.

– Tegyünk pontot a végére! – dünnyögi. – Silas Erentu! – A kártya felvillan, és a kialvó fény nyomán Silas kísérteties körvonala fut Silas kinyújtott tenyere felett. Silas kivetülése hátranéz, láthatatlan alakokhoz beszél. A többi klubtag, döbbenek rá; még mindig vele vannak. Egyikük sem tudja, hogy a Halál Silasra vetette a tekintetét.

Tiltakozásra nyitom a számat. Könyörgésre, ha abba kerül. De cserben hagy a hangom. Silas… a legvégsőkig hű maradt. Tudta a nevem, mégsem adta ki Ravinnak. Belém vetette minden hitét, és mit ért el vele?

Ravin ökölbe szorítja a kezét, mire Silas szelleme görcsbe rándulva összeesik, akárcsak Bristara.

Meghalt. Miattam.

Maradéktalanul elillan a harci kedvem. Túl gyenge vagyok. Túl fegyvertelen. Túl megtört. Megforgattam a kereket, és ezek után kénytelen vagyok meghajolni a rám váró jövő előtt.

A szerencsém végül elhagyott, és teljesen magamra maradtam.

Gondolom én… De ekkor Ravin megfordul, és megszólítja az engem cipelő Stelliseket. Az erőm alig elég arra, hogy felemeljem a fejem, és a szavakat formáló ajkát nézzem.

– Ezúttal tényleg a Halazar kazamatáiban a helye. Valahol mélyen. Ott, ahol senki, főleg az öcsém nem bukkanhat a nyomára. – Olyan kegyetlen vigyorra rándul az ajka, ami embertelenné változtatja az arcát. – A húga mellett a helye!

Szójegyzék

AZ EDDIG MEGJELENT KÁRTYÁK

BOTOK BŰBÁJOK

Botok Ásza: a tűz elemi mágiáját szólítja gyenge vagy középerős varázslatokhoz.

Botok Kettes: ha a vető eltévedt, a Botok Kettes lángnyelvet hoz létre, amely a vető által keresett irányba szikrázik. Az irányjelzés után a láng eltűnik.

Botok Hármas: védi az utazót. Megáldja a hajókat, és ideiglenes védelmet nyújt utazás közben.

Botok Négyes: szövetség áldása – ezt a kártyát használják eljegyzésekhez és házassághoz.

Botok Ötös: dühöt, bosszúságot, zavart és bizonytalanságot kelt a célpontban.

Botok Hetes: botok „pajzsa” – hét szellemlángot idéz, amelyek körülveszik a vetőt, és megvédik hét beérkező támadás/csapás ellen.

Botok Nyolcas: fokozott mozgás és sebesség nyolc percig.

Botok Kilences: az egyén kilenc percig nem érez fájdalmat vagy fáradtságot. Ettől még kimerül, és árthatnak neki.

Botok Tízes: súlyt hoz létre, amely ráesik a célpontra.

KELYHEK BŰBÁJOK

Kelyhek Ásza: a víz elemi mágiáját szólítja gyenge vagy középerős varázslatokhoz.

Kelyhek Kettes: két ember romantikus összeillőségének próbája.

Kelyhek Négyes: álmot, bágyadtságot bocsát a célpontra.

Kelyhek Ötös: a legnagyobb kétségekkel tölti meg a célpont elméjét.

Kelyhek Nyolcas: elvesz egy képességet nyolc percre. Például megfoszthatja a célpontot a kardforgató tudásától.

Kelyhek Kilences: egy kisebb kívánság teljesítése, például egy ruha megóvása a pecsétektől egy estély során.

Kelyhek Királynője: meggyógyít vagy begyógyít minden testi sebet vagy kórt – kivéve azt, ami eleve halálos.

ÉRMÉK BŰBÁJOK

Érmék Ásza: a föld elemi mágiáját szólítja gyenge vagy középerős varázslatokhoz.

Érmék Kettes: képessé tesz két varázslat vetésére és fenntartására egyszerre.

Érmék Hármas: kicsi és egyszerű szerkezetek alkotása vagy eszközök átalakítása. Minden szükséges anyagnak kéznél kell lennie.

Érmék Négyes: az időjárás ideiglenes és enyhe befolyásolása.

Érmék Ötös: egy kézzelfogható dolog eltávolítása.

Érmék Apródja: egy napra szakértelmet ad a célpontnak egy, a vető által választott képességben.

KARDOK BŰBÁJOK

Kardok Ásza: a levegő elemi mágiáját szólítja gyenge vagy középerős varázslatokhoz.

Kardok Kettes: zavarkeltés.

Kardok Négyes: tárgyak és kisebb sebek (karcolások, horzsolások) beforrasztása.

Kardok Ötös: szellemkardot idéz, amely nem tűnik el, és forgatni kell, amíg vért nem fakaszt, vagy nem idéznek meg egy másik kártyát, amely elpusztítja a pengét.

Kardok Hatos: érzelmi támasz egy kihívás vagy szellemi krízis ellen.

Kardok Nyolcas: nyolc szellemkardot idéz, amelyek csapdába ejtik a célpontot.

Kardok Kilences: elég egyetlen érintés, hogy a célpontot kilenc fénylándzsa szegezze le, aminek révén a kártyát vető arkánista feltehet kilenc általa választott kérdést. A hazugságra tett kísérletek fájdalommal járnak, ez minden alkalommal fokozódik.

Kardok Tízes: egy másik kártya elpusztítása (kivéve a Nagyoké).

Kardok Lovagja: varázspengék által fájdalmat okoz a célpontnak.

NAGY BŰBÁJOK

A Mágus (I): elemeket idéz és egyesít, hogy a semmiből idézzen meg egy tárgyat.

A Főpapnő (II): a célpont elméjébe lát, és kiderítheti a legbensőbb gondolatait, titkait és ismereteit.

A Főpap (V): az „áldásával” a hétköznapi arkánisták is használhatnak egy Nagy kártyát, egy alkalommal. Az áldás határozatlan időre szól, de eltűnik, miután a hétköznapi arkánista felhasznált egy Nagyot. Használat után az áldás megismételhető.

A Szeretők: (VI): ha ismeri két ember igazi nevét, elérheti, hogy egymásba szeressenek.

A Diadalszekér (VII): teleportálás két, a vető által ismert helyszín között.

A Szerencsekerék (X): a szerencse befolyásolása. Egy sorsfordulat. A vető kéréssel folyamodhat, de végül a sors dönti el, mi adatik meg, és hogyan.

Az Akasztott Ember (XII): az Akasztott Ember által megalkotott szellemi börtönbe zárja a célpontot, aki érezhet fájdalmat, de nem halhat meg.

A Halál (XIII): bárkit bárhol megölhet, ha a vető ismeri a célpont igazi nevét és arcát.

A Nap (XIX): elfojtja a célpont testi vagy lelki fájdalmát.

Az Ítélet: (XX): a halál után öt percen belül bárkit visszahozhat az életbe.

A Világ (XXI): a végső kívánság. Egyetlen kérésre bármit vagy mindent megváltoztathat a világon a vető kívánságai szerint.

Köszönetnyilvánítás

HOL IS KEZDHETNÉM? Ez a könyv puszta ötletmorzsaként látta meg a napvilágot időtlen időkkel ezelőtt. Az évek során lopva növekedett minden kósza gondolattal és elképzeléssel. Sosem tudtam, mikor fog gyökeret verni és kihajtani, erre pedig a legvadabb álmomban sem számítottam.

Ezen a könyvön számtalan ember rajta hagyta a keze nyomát az alkotás minden szakaszában, segítettek életre kelteni. Biztosan sokakat elfelejtek majd megemlíteni, akik menet közben hatással voltak a történetre, ami szívszaggató gondolat. Ezért hadd kérjek előre is bocsánatot, utána kezdjük az elején…

Jenny, végtelen hálával tartozom neked. Nem egyszerűen hittél ebben a történetben, de bennem is, mint szerzőben. Egy elutasítással teli szakmában te lettél az a bizonyos nagy „igen”, aki nem csak a karrierem, de az egész életem irányát megváltoztatta. Zoë, Emma, Victoria és mindenki a The Bent Agencynél: örökre leborulok előttetek, amiért ilyen szakértően lavíroztatok végig a könyv életre keltésének folyamatán. Nélkületek elvesztem volna.

A „nagy igenekről” jut eszembe Tricia és Molly: még mindig letaglóz a hit, amit belém és e történetbe vetettetek. Ez a sötét, sziporkázó világ kettőtöknek köszönheti a létezését. Az ötletelés végtelen óráitól a szerkesztés sok hónapos teniszmeccsén át mindketten az oldalamon tettétek meg ezt az utat. Továbbá köszönöm a Del Rey és a Hodderscape csodálatos csapatának, hogy ennyi erőfeszítést, szakértelmet és szívet öntöttek ebbe a történetbe.

De nem csak az angol nyelvű kiadás csapatai érdemelnek elismerést – társkiadóim szerte a világon, mindannyian kész csodák vagytok. Ez a könyv minden erőfeszítésetek gyümölcse, és mérhetetlenül köszönöm a munkátokat.

Leo, téged egyszerűen muszáj kiemelni, akkora a szereped ebben az egészben. Köszönöm, hogy hittél bennem, hogy bemutattál Jennynek, és mindent, amit értem és a könyveimért tettél.

Minden megírt könyvemnek sokat jelent a barátok és a család közös támogatása. Michelle, kincsként őrzök minden pillanatot, amikor erről a világról beszéltünk. Köszönöm a lelkesedésedet, a barátságodat és természetesen a sok tarot-leckét! Bailey, Amy, Gideon és Katie, aranyat értek az észrevételeitek. Hála nektek, rájöttem, hogy emelni kell a tétet (kösz, Bailey), hogy mi működött és mi nem a szerelmi szálban (kösz, Amy) és a minél szélesebb közönség megszólításában (kösz, Katie). A segítségetekkel magamba nézhettem, és ennek hála, magabiztosan vághattam bele a szerkesztések és változtatások garmadájába.

Danielle, drága barátom, hogyan önthetném szavakba, mit jelentesz nekem? Köszönöm a biztatásodat arra, hogy fedezzem fel a könyvszakma hagyományos oldalát… és a mulatságosan nagy kártyádat, ami örökre a dolgozószobámban fog lógni, hogy mindennap szerénységgel és ihlettel töltsön el.

Páratlan szerző- és teknőctársaim, Angela, Emma, Helen, Janice, Jenny, Jessica, Meg, Melinda, Melissa, Sarah, Sara és Sylvia: nálatok jobb társaságot nem is remélhet az ember lánya. A nap minden órája, a mémek, a szakmázás és az ötletelés – elveszett lennék a biztos fészek nélkül, amit felneveltünk.

Drága családom, mihez kezdenék nélkületek? Meredith, nálad jobb testvérről álmodni sem lehet. A mi történetünk (szerencsére) sokkal kevésbé drámai, mint Claráé és Arináé, de te ihlettél arra, hogy olyan testvérekről írjak, akik mindig számíthatnak egymásra – akik a sarkából kiforgatnák a világot egymásért. Anya és Apa, büszkeséggel tölt el, valahányszor megosztom veletek a könyvem egyik kiadását. Köszönöm! És nektek is, Bob és Stephanie, minden segítséget, miközben e mű írása és szerkesztése közben az elsőgyerekes anyaság nehézségei között is lavíroztam.

Robert, mentőövem, sarokkövem, Sarkcsillagom! Az összes könyvemhez hasonlóan ez sem jött volna létre a szereteted és a támogatásod nélkül. Minden pillanatban lelkesen vállaltad a babázást, minden munkával töltött hosszú este után hagytál aludni, és gatyába ráztál, amikor úgy éreztem, szétesek – te tetted lehetővé ezt a könyvet azzal, hogy egyben tartottál. Kis sárkányom, köszönöm a bújást, a legjobb figyelemelterelést, amikor túl stresszes lett az írás.

És persze minden patreonos támogatóm: Shaeli S., Zachary F., Michelle, Madalyn W., Francesca, Anika M., Kelci S., Jessica G., Emi C., Lauren B., Winter M., Courtney, Maryalyce B., Allie, Sharon B., Karin, Amanda H., Christine P., Ayragon, Pippa S., Tiffany H., Zoe B., Brooke R., Carolyn H., Courtney, Moa E., Aly N., Adrienne A., Kristýna, Elizabeth H., Dyani S., Pauline, Chloe F., Jade, Amanda C., Imzadi, Vixie, Caitlyn P., MasterR50, Rebecca R., Steffi, Aniyue, Anne, Laura R., Sarah T., Nancy S., Laura B., Mandi S., Melinda H., Taylour D., Stephanie H., Nichole M., Sarah M., Gemma, Rose G., Karolína N. B., Laura Henman, Dani W., C Sharp, M Knight, Jamie B., Jennifer G., Marissa C., Monique R., Ru-Doragon, Claribel V., Sarah L., Lisa, Sorcha A., Tea Cup, Caitlin P., Bridget W., Kristen M., Kelly M., Audrey C W., Allison S., Ashton Morgan, Mackenzie S., Kaitlin B., Amanda T., Kayleigh K., Alisha L., Esther R., Kaylie, Heather F., Andra P., Melisa K., Serenity87HUN, Chelsea S., Alli H., Catarina G., Stephanie T., Mani R., Elise G., Traci F., Samantha C., Lindsay B., Sara E., Karin B., Eri W., Ashley D., Stengelberry, Dana A., Michael P., Alexis P., Jennifer B., Kay Z., Lauren V., Sarah Ruth H., Sheyl K B., Lindsay Shurtliff, NaiculS, Justine B., Lindsay W., MotherofMagic, Charles B., Kira M., Charis, Kassie P., Angela G., Elly M., Amy B., Meagan R., Axel R., Ambermoon86, Tarryn G., Cassidy T., Kathleen M., Alexa A., Rhianne, Cassondra A., Emmie S., Emily R., Tamashi T., Amy H., Michelle, Ashley J., Heather K., Anastasiya Z., Christina B., Amy és Trevor – köszönöm a támogatást!

Végül, de nem utolsósorban (pontosabban hagyjuk a végére a legjobbat): szeretnék köszönetet mondani NEKED, az olvasónak! Te vagy az egyetlen oka annak, hogy írok. Ez a könyv, e szavak mit sem érnek nélküled. Minden ajánlás, minden kritika, minden bejegyzés, kedvelés és megosztás a világot jelenti nekem. Látlak téged. És minden gondolatommal nagyra tartalak. Legszívesebben külön-külön, név szerint hálálkodnék, de kérlek, ezt sose feledd: teljes szívemből köszönöm neked, hogy belevágtál ebbe az útba, és része vagy a világaimnak. Nem tudom, mihez kezdenék a magadfajta olvasók nélkül!

A könyv elektronikus változatának kiadója

Kossuth Kiadó Zrt.

www.kossuth.hu

A kiadásért felel a Kossuth Kiadó Zrt. vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A fordítás alapja:

Arcana Academy by Elise Kova

Published in the United States by Del Rey,

an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC, New York

Fordította

Benkő Ferenc

Borítóterv

Cocorrina

Epub: ISBN 978-963-636-000-0
Mobi: ISBN 978-963-636-000-0

Copyright © 2025 by Elise Kova

Hungarian edition © Kossuth Kiadó, 2025

Hungarian translation © Benkő Ferenc, 2025

www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com