Elise Kova

AIR AWAKENS

ÉBREDŐ SZÉL

Kossuth Kiadó

Ezt a könyvet nektek ajánlom:

Alicia Davis, Kiri, Kay, IridescentSoul, Elanor Crumwell, RomanceObsessed, DarlingFaye, PowerMadGirl, yesiamhuman, queencarrot, Prodigee123, doc2or, Seriah Black Sheep, Your Loyal Bookworm, shinju asuka, puffgirl1952, musicboxmetaphor, shari, bfl2ma, Valerie, XtremeAngell, Mirirowan, Rebecca, prathyu, Alyss20, TwiinzRJ, Vyra Finn, Ozymandeos, Lady Altrariel, Ulsindhe, gizem524, musicalfishieXD, devonamorgan, blueeyesbrightsmile, Estheranian, Michelle Fang, Rizzy, Tessa, Sekhra, JustAnotherGal, Ashley, Izzy, Blanket Baby, hopewriteinspire, rosewood, appleeater1313, Wonderlander, A fan, Mizz Dustkeeper, lalalaughter101, LazyFakeName, carmensimagination, avery, avid reader, Mousey, Emmie, FreakinMarisa, Death’s Sweet Kiss, Kaf, Sephirium

– és mindenki másnak,

aki a kezdetek óta velem van,

és támogat.

Nélkületek nem lenne történet.

1. FEJEZET

A NYÁRI VIHAROK gyakori vendégek voltak a fővárosban. Vhalla Yarl hét éve költözött ide Keletről, és ezalatt hozzászokott váratlan látogatásaikhoz, de a villámlást és a mennydörgést sosem kedvelte.

Ezen az estén nem a zsalugáter résein keresztül felvillanó fénytől vert hevesebben a szíve. Ünnepélyes, mély kürtszó hangzott fel, és minden egyes visszhang tovább fokozta izgalmát. A zúgás elhalt, majd ismét felhangzott.

Vhalla talpra ugrott, és az ablakként szolgáló keskeny lőréshez sietett. A zsalugátert kinyitni nem bizonyult túl jó ötletnek, a szél azonnal kitépte a kezéből, és olyan erővel csapta a palota kőfalához, hogy a lány attól tartott, egyből le is szakad a zsanérjairól. Az egyre közeledő kürtszó már a palota faláról verődött vissza, és ő a kivágódó zsalugáterről gyorsan megfeledkezve, hunyorogva leste az utat a süvöltő szélben.

A kürtszó csak egy dolgot jelenthet.

Arany foltokkal pettyezett barna szeme rátalált a messze az ablaka alatt álló Birodalmi Kapura, amely épp feltárult, és egy csapatnyi katona vágtatott be rajta. Vhalla a rázúduló esőre ügyet sem vetve kihajolt a lőrésen, és próbálta kivenni a homályban a frontról hazatérők árnyalakjait.

Győztek? Véget ért a Shaldan elleni háború?

A szíve még vadabbul kezdett dobogni. A villámok nyújtotta pillanatnyi megvilágításban mindössze húsz lovast számolt össze.

A győztesek nappal vonultak volna be a városba, egy verőfényes napon, a magasra tartott lándzsákon lobogó zászlókkal. Egy győzelem után kivárták volna, hogy jobbra forduljon az idő a diadalmenethez. Valami baj történt. Ezek hírvivők voltak, egy szállítmányt kísértek, vagy…

Vhalla gondolatai elsötétültek.

Szolgálók siettek a csapat elé, és a fáklyák pislákoló fényében Vhalla már tisztábban ki tudta venni az alakokat. Az egyik ló farát a Birodalom fehér színében pompázó takaró fedte.

Az egyik herceg hazatért.

A szolgák lesegítették az összegörnyedt lovast a nyeregből, erőtlenül, lassan mozgott. Vhalla a vihar zaján át nem tudta pontosan kivenni a lenti kiáltásokat, de sürgetést és dühöt vélt kihallani belőlük. Lábujjhegyen ágaskodva, immár a derekáig elázva hajolt ki az ablakrésen, és addig nyújtogatta a nyakát, amíg be nem vitték az épületbe a sérültet. Csak ekkor húzódott vissza az esőből, és csukta be a zsalugátert, figyelemre sem méltatva a talpa körül formálódó tócsát. Az egyik herceg megsebesült, de vajon melyikük?

Mély, égszínkék szempár emléke jelent meg előtte. Baldair herceg, a második fiú felkereste a könyvtárat, mielőtt visszatért a frontra. Vhalla korábban a császári család egyetlen tagjával sem találkozott, de a Szívtipró Hercegről hallott minden történet igaznak bizonyult.

A lány megragadta a hálóinge mellrészét, és mély levegőt vett, hogy lenyugtassa magát. A herceg azt sem tudja, hogy ki vagy – emlékeztette magát. Biztosan rég megfeledkezett a hatalmas gördülő létráról leszédülő ügyetlen könyvtárossegédről, akit el kellett kapnia, nehogy a padlóra zuhanjon.

Be fogják hívatni a papokat, szolgákat vernek fel álmukból, hogy takarókat hozzanak elő, és felszítsák a tüzeket, a gyógyító tudományokkal foglalkozó összes tanonc hajnalig fog sürgölődni…, ő pedig nem tehet mást, mint hogy itt áll csendben.

Vhalla félresöpörte az arcára tapadó nedves hajtincseket. Roannak igaza volt; ostobaság volt a Szívtipró Hercegről ábrándoznia. Ő amúgy sem az a fajta lány, aki érdekelné Baldair herceget, ahhoz túlságosan is szürke.

Kivágódott az ajtó. Egy apró, göndör szőke fürtökkel övezett arcú lány lihegett az ajtókeretnek támaszkodva. Vhalla meglepetten pislogott barátnőjére, akit mintha a gondolataival idézett volna meg a szobájába.

– Vhalla…, a könyvtár. Most – nyögte ki zihálva Roan. Mintha egy idegen nyelvet beszélt volna, Vhalla teste nem reagált az utasításra. – Vhalla, most azonnal!

Roan megragadta a csuklóját, és rángatta maga után a halványan megvilágított folyosókon, arra sem hagyva időt, hogy Vhalla rendesen felöltözzön.

– Roan. Roan! Mi történt? – kérdezte Vhalla, ahogy éles kanyart vettek egy sarkon.

– Fogalmam sincs. Mohned mester tart eligazítást – válaszolta Roan.

– A herceg az? – csúszott ki Vhalla száján.

A barátnője megtorpant, és hátrafordult felé.

– Még mindig a Szívtipró Hercegen jár az eszed? Mennyi idő telt el azóta…, két hónap?

A hercegénél valamivel sötétebb kék szempár meredt Vhallára.

– Nem erről van szó. Csak… – Elakadt a szava, és pír öntötte el az arcát.

– És miért vagy nyakig vizes? – értetlenkedett Roan, aki csak most vette szemügyre barátját. Mielőtt Vhalla válaszolhatott volna, ismét megindultak a szolgálók folyosóinak labirintusában. – Mindegy, csak ne vizezd össze a könyveket.

A Birodalmi Könyvtár a palotában kapott helyet, a Solaris Birodalom hegyoldalba épült fővárosában. Négy ember magasságú, aranyozott cseresznyefa könyvespolcok borítottak minden falat, a Birodalom mérhetetlen tudását tartalmazó könyvekkel és tekercsekkel megtömve. Festett üvegablakok futottak végig az ívelt mennyezeten, napos időben színes kaleidoszkópot vetítve a padlóra.

Most azonban sötétség ülte meg a könyvtárat. A többé-kevésbé felöltözött tanoncok a főkönyvtáros asztala előtt álltak, mindegyikük előtt egy-egy gyertya égett.

Tekintete átsiklott az anyáskodó Lidián, egy pillanatra megállapodott egy Cadance nevű lányon, majd Sareemra szegeződött. Olajbarna bőre sötétebb volt az övénél, amit nehéz volt nem észrevenni, mert a fiú nem viselt inget. Meglepően izmos volt, és Vhalla nem tudta pontosan felidézni, hogy gyerekkori jó barátja mikor cseperedett férfivá. Összeakadt a tekintetük, Sareem szinte rémültnek tűnt. Vhalla gyorsan félrenézett.

– Szükségem van minden könyvre, amiben shaldani mágiáról vagy mérgekről van szó. Hozzátok ide mindet! Átolvassuk őket, lejegyezzük, ami hasznosnak tűnik, és továbbítjuk a papoknak – sorolta Mohned mester a tennivalókat, miközben az őrök sorra gyújtották a gyertyákat a könyvtárban. Ezen az estén meglátszott rajta élemedett kora, hosszú fehér szakálla rendezetlenül meredezett, mint egy kitépett növény gyökere. Körbepillantott a döbbenettől tátott szájjal bámuló tanoncokon, és rájuk dördült: – Ez birodalmi parancs! Munkára!

Vhalla nekifutásból pattant fel egy gördülő létrára, a lendület egészen a könyvespolc túlsó végéig vitte. Élénk tekintettel olvasta a címeket, és mohón kapkodta ki a könyveket a helyükről. Három kézirattal a kezében sietett vissza a központi asztalhoz, letette őket a padlóra, majd továbbrohant a következő polchoz.

A könyvhalmok egyre magasabbak lettek, és Vhalla homlokán izzadság ütött ki. A mester gyakran megrótta, amiért munka közben olvas, de hét év engedetlenség alatt rengeteg könyv címe ragadt meg a fejében. Most gyorsabban jelentek meg a lelki szemei előtt, mint ahogy az asztalhoz tudta hordani őket.

Amikor a bekötött pergamenekből épített harmadik torony is a feje fölé magasodott, Vhalla észrevette, hogy a többi tanonc már befejezte a keresést, és a padlón ülve tanulmányozzák a kódexek tartalmát. Szúró fájdalom nyilallt az oldalába, és rászorította a kezét. A többiek alig néhány könyvet szedtek össze. Ő csak a varázsfőzetek témájában fel tudott volna sorolni öt címet, amelyek elkerülték Sareem figyelmét.

A herceg képe lebegett előtte, ahogy további köteteket hordott középre, alig tudott másra gondolni. Súlyosak lehettek a sérülései, ha a papoknak további kutatómunkára volt szükségük a meglévő tudásukon felül. Vhalla az ajkát harapdálva méregette az asztalnál emelt könyvtornyait. Mi történhetett vele?

– Vhalla!

Először meg sem hallotta a mester hangját, ahogy újabb könyvcímeket keresett a fejében lapuló katalógusban. Egy kimaradt, biztosan kimaradt. Lehet, hogy a rejtélyek részlegében volt?

– Vhalla!

A herceg élete múlhatott azon, ha most elmulasztja egy kézirat egyetlen sorát. Vhalla megtörölte a homlokát a kézfejével. Izzadság vagy víz cseppjei gördültek végig a nyakán.

– Vhalla!

– Mi van? – csattant fel, és Mohnedre meredt. Vhalla csak egy pillanattal később ismerte fel, kivel volt ilyen tiszteletlen.

A mester nem tette szóvá.

– Ennyi elég lesz; mindannyiunknak. Segíts a szövegekkel. Írj ki mindent, ami hasznosnak tűnik.

Mohned mester a padló felé intett, Vhalla pedig elfoglalta a helyét Roan és Sareem között. A könyvtár személyzete minden udvariassági szabályt felrúgva szolgálta ki magát a középre helyezett írótollakból, tintatartókból és pergamenekből.

Vhalla az ölébe vette az első könyvet.

– Mester – szólt, a fejét felemelve, elfordulva a remegő ujjai között tartott lapoktól. A bölcs a szemüvege lencséin keresztül pillantott le rá. – Ki a beteg?

– A herceg.

A mester két szavát hallva Vhalla a Nyugati Pusztánál is szárazabbnak érezte a torkát. Eddig azt remélte, hogy tévedett.

A herceg lakrésze a palota számára elérhetetlen szárnyában volt. Segítségre szorult, Vhalla pedig senkinek számított. Alig becsülték meg jobban a szolgáknál, akik a folyosókat sepregették és a latrinát tisztogatták apró kihágásokért kapott büntetésként. De talán a hosszú évek alatt elolvasott könyvek végre valódi hasznára lesznek.

Újabb pergamenért nyúlt. Az írótollát markolva durva tintavonásokkal borította be az üres lapot. Csak ehhez értett. Csak ebben volt jó. Elolvasta a könyveket, és talán továbbadott belőlük valamilyen tudást, amely megmenthetett egy férfit, akit szinte nem is ismert.

Átkozódni kezdett, amikor eltört a tolla, és a használhatatlan írószerszámot elhajítva újabb után nyúlt. Sareem kíváncsian pillantott feléje, de a lány esze teljesen máshol járt. Az írás megnyugtatta. Az írótoll a lénye részévé vált, és ezzel formálta a tintát akarata szerint, mintha önmaga varázslatának bűvöletébe került volna.

Lassan egy új torony formálódott a könyvekből. Mindegyik borítója mögé egy megjegyzés került, felsorolva a hasznosnak ígérkező információkat. Vhalla alig vette észre, ahogy fogyatkoznak körülötte a kéziratok, amelyeket katonák nyaláboltak fel, és hordtak ki a teremből. Senkitől sem köszönt el, amikor barátai a fáradtságtól lankadtan kitámolyogtak a könyvtárból.

Bár az ő ereje is apadt, minél több könyv hagyta el a termet, annál többet akart átolvasni. Fokozatosan melegség öntötte el a testét. Először csak lassan araszolt, de minden órával egyre nagyobb erőre kapott, végül perzselő forrósággá nőtt.

Csak az utolsó könyv összecsukódásának hangja zökkentette ki a révületből. Zavartan pislogott üres, tintafoltos kezeire. Az ég, a napfény felé fordította az arcát, fáradtan meredt a színes üvegmennyezeten végigfutó csodálatos szivárványra. Ráköszöntött a hajnal, és semmire sem emlékezett az éjszakából. Két erős kéz ragadta meg imbolygó vállát.

Pislogva próbálta elűzni a szemére ereszkedő ködöt, és az előtte feltűnt férfira pillantott. Ismeretlen arc nézett vissza rá. Déli férfi volt; jegeskék szemek, kecskeszakáll, rövid szőke haj. Nem tűnt nyíltan fenyegetőnek, de abban biztos volt, hogy sosem látta korábban.

– Ő az? – A férfi valaki másnak címezte a kérdést, de egy pillanatra sem vette le a szemét a lányról.

– Igen, miniszter úr.

– Köszönöm. Távozhat – adta ki az utasítást a déli férfi. A távolodó léptek zaját páncélcsörömpölés kísérte.

– Maga meg kicsoda? – kapott új erőre Vhalla nyelve, ahogy alábbhagyott a testét égető láz kábulata. Tudni akarta, ki ez az ember, és miért van még mindig rajta a keze. A tekintete a makulátlanul tiszta fekete zubbonyon állapodott meg. Élesen elütött a reggeli fénytől. A palotában senki sem viselt feketét.

Megszédült. Szinte senki.

– Várjunk csak, maga egy…

– Ne itt! – vágott közbe, és egy hatalmas, nyirkos és hideg kéz tapadt a lány szájára. – Ne félj, azért vagyok itt, hogy segítsek. De most velem kell jönnöd.

Vhalla tágra nyílt szemmel meredt a férfira. Mély levegőt vett az orrán keresztül, és megrázta a fejét, tiltakozva az őt elnémító kéz ellen.

– Négyszemközt kell beszélnünk, és a Könyvek Mestere hamarosan visszatér. Szóval velem kell jönnöd.

Lassan felemelte a kezét a lány szájáról.

– Nem – jelentette ki Vhalla, és majdnem hanyatt esett. – Nem megyek magával! Nem is lehetne itt, én pedig nem megyek oda.

Teljesen összezavarodott a pániktól, amit csak tovább fokozott az átvirrasztott éjszaka utáni kimerültsége.

A bosszankodó férfi újra megragadta őt, és hátrapillantott a válla felett.

Vhalla kinyitotta a száját, hogy segítségért kiáltson, de csak az arcához szorított kendőből áradó erős, gyógynövényekre emlékeztető illatot szívta magába. Mielőtt elvesztette az eszméletét, észrevette a zubbonyra hímzett jelet, ahogy a férfi lehajolt érte. A bal mellkasát egy ezüst hold díszítette, amelynek közepére egy sárkány tekeredett; a kettéhasított hold két fele elvált egymástól. Még sosem látta a saját szemével, de tudta, hogy mit jelent a baljóslatú kép: az elrablója egy varázsló volt.

2. FEJEZET

ÚGY ÉREZTE, mintha fejszével tarkón vágták volna, és az így támadt nyíláson át az idegen párnára szivárogna az agya. Vhalla felnyögött, és résnyire nyitotta a szemét. Égett az arca, és nem a napfény melegétől, amely egy hatalmas ablakon át áradt be rá.

Megrohanták az előző nap emlékei. Felült, és a halántékára szorította a kezét, miközben borzongás futott végig rajta. A herceg visszatérése, a könyvek összegyűjtése, a szinte félálomban átolvasott szövegek, végül a fura fekete zubbonyt viselő férfi…, mindez szédítő sebességgel elevenedett meg az elméjében.

Vhalla óvatosan nézett körbe a szobában, mintha attól tartana, egy lidérc lapul a sarok árnyai közt. A falak a palota kőművesmunkáját idéztek, szorosan illesztett, habarcsozott kőtömbökből épültek. A mennyezet alatt cirádák futottak körbe, ellentétben az ő dísztelen kamrájával. Faragott sárkányok táncoltak holdak körül.

A tekintete végül egy kis üvegkancsón állapodott meg, amely a falba vert vaskampón függött. Egy tűznyelv lobogott benne. Nem táplálta olaj vagy viasz, látszólag nem volt semmilyen forrása. Csak úgy lebegett üvegbörtönében.

A lány talpra evickélt, és az ajtóhoz sietett. Lenyomta, majd hevesen rángatni kezdte a kilincset. Az egymáshoz koppanó fém alkatrészek zaja töltötte meg a szobát, ahogy a zár a helyére kattant, és ellenállt minden nyitási kísérletnek. Hangosabb volt a lány torkában elhaló elkeseredett kiáltásnál is. Ismét a fekete zubbonyos férfi képe jelent meg előtte, de Vhalla néhány pislogással elűzte.

Hátralépett a bezárt ajtótól, és kétségbeesetten körbepillantott. A berendezés egy ágyból, egy kis asztalból és egy éjjeliedényből állt. Az ablakhoz rohant, szélesre tárta, és lenézett. Szédítő mélység tárult elé.

A kinyíló zár hangja ismét a szoba belseje felé irányította a figyelmét, és Vhalla a legtávolabbi falhoz lapult. Egy varázsló ragadta magával, és ő most nem akarta elhinni, hol kötött ki. Az ajtó kitárult, és az immár ismerős jegeskék tekintet bukkant elő.

– Remek, máris ébren vagy. – A férfi szívélyesen rámosolygott. – Hogy érzed magad?

– Ki maga? – Vhalla olyan szorosan tapadt a falhoz, hogy egy pergament sem lehetett volna a háta mögé csúsztatni. Félve méregette a férfit. Ezúttal más öltözetet viselt: hosszú köpenyt a tunika és a nadrág felett. A bal mellkasán lévő jel megerősítette a lány félelmeit: egy fekete szövetsáv, rajta a kettétört hold.

– Nincs mitől tartanod – csitította felemelt kézzel a férfi. – Senki sem fog bántani.

– Ki maga? – ismételte meg a kérdést Vhalla. A földet söprő köpeny és a buggyos ruhaujjak világosan mutatták, hogy a férfi magasabb rangú nála, de gyakorlatilag mindenki az volt a palotában. Vhalla igyekezett a körülményekhez képest nyugodt és tiszteletteljes hangon beszélni. Nem járt sikerrel.

– Nem szeretnél leülni? – folytatta a férfi, eleresztve a füle mellett a kérdést.

– Szeretném tudni, hogy ki maga – ismételte meg Vhalla lassan, a férfi bal mellkasára szegezett tekintettel. Letört az egyik körme, ahogy a kőbe vájta az ujját. – Miért rabolt el?

– Victor Anzbel vagyok – válaszolta végre a férfi halk sóhaj kíséretében. – Én vagyok a varázslásügyi miniszter, és jelenleg a Varázslók Tornyában vagyunk. Azért hoztalak ide, mert beszélnünk kell, és a könyvtár nem volt alkalmas erre a célra. Elnézést kérek, de már hajnalodott, és nem maradt idő az udvarias bemutatkozásra.

– M-miről kellene beszélnünk? – dadogott Vhalla, ezúttal teljesen más okból támaszkodva a falnak. A Varázslók Tornyában beszélget a varázslásügyi miniszterrel. Biztosan csak álmodja az egészet.

– Kérlek, gyere velem! – A férfi az ajtó felé intett. – Ezt nem ebben a szobában szeretném megvitatni veled.

Meg sem várva a válaszát kisétált, nyitva hagyva maga mögött az ajtót. Vhalla hallotta a kőpadlón kopogó csizmák hangját a szobán túli ismeretlenből. Nem akart elszakadni a faltól. A fal biztonságos és szilárd menedéket nyújtott.

A varázslók különcök voltak, és veszélyesek; csak egymás társaságát keresték, és békén hagyták a közönséges embereket. Ezért kaptak saját tornyot, hogy ne legyenek szem előtt, és ne kelljen foglalkozni velük. Délen mindenki ezt mondta neki. Szóval semmi keresnivalója nem volt itt.

– Fekete vagy gyógynövényteát kérsz? – hallatszott be a miniszter könnyed hangja a szomszédos helyiségből.

Vhalla nagyot nyelt. Talán, ha elég sokáig kitart, a fal részévé válik, és eltűnik ebből a világból.

– Van tejszín és cukor is.

Vhalla számba vette a lehetőségeit. Két menekülési útvonal közül választhat: az ablak vagy az ajtó. Az előbbi hosszú zuhanást jelent a biztos halálba. Az utóbbi a szembenézést az őt elrabló varázslóval. Egyik sem volt ínyére.

Vhalla a nyitott ajtó felé kezdett araszolni, a tegnap este óta viselt hálóingét markolva. Nem érdekelte, hogy az szembemegy a déli divattal, most bármit megadott volna egy rendes nadrágért.

A miniszter a szomszédos szoba sarkában sürgölődött. A teáskanna alatt egy újabb természetellenes láng égett, miközben a férfi bögrék és szárított füvekkel teli üvegek között matatott. Valamiféle dolgozószoba lehetett, egy asztalon kívül csak több ágyat és kötszereket látott benne. Vhalla felismert néhány, a papok által használt kenőcsöt, és gondosan sorba rendezett késeket pillantott meg. Élő kísérleti alanynak szánták?

– Á, megjöttél. Parancsolj, foglalj helyet! – A férfi félig feléje fordult, és az asztal felé intett. A szemében fiatalos szikra csillant meg, ami szokatlan volt Vhalla számára. Mindig is úgy gondolta, hogy a palota magas rangú tisztségviselői egytől egyig aszott matuzsálemek, mint Mohned mester, de ez a férfi alig tíz évvel lehetett idősebb nála.

Vhalla tovább kúszott a fal mentén, ügyelve arra, hogy ne ütközzön neki semminek. Összerezzent, amikor valami puhára lépett. Ahogy félve lepillantott, csak egy szőnyeget látott, ám az sokkal finomabb holmi volt, mint ami a könyvtárt díszítette. A behajlított lábujjaival kezdte tapogatni a szálakat.

– Akkor fekete vagy gyógynövénytea legyen? – ismételte a férfi, mintha semmi szokatlan nem lenne a helyzetben. A keze a teáskanna felett lebegett, az egyik bögréből már kavargott a gőz.

– Egyik sem.

Vhalla még nem feledkezett meg az arcára szorított kendőről.

– Biztos éhes vagy, kérsz valamit enni? – érdeklődött a férfi. Látszólag nem sértődött meg az elutasításon, és az üres bögrét a pulton hagyta.

– Nem.

Alaposan szemügyre vette a férfit, ahogy leült a vele szemközti székbe. A miniszter egy idegesítően nyugodt mosoly kíséretében kulcsolta ujjait a bögréje köré.

– Ha meggondolod magad, csak egy szavadba kerül – ajánlkozott.

Vhalla torka olyan száraz volt, hogy csak egy apró bólintással válaszolt. Jólesett volna egy tea, de előbb szűnne meg a Napistennő hajnalonként előtűnni a láthatáron, mint hogy ő elfogadjon ettől az embertől bármit.

– Hogy hívnak?

Vhalla az ajkába harapott, egymásnak feszült benne az előtte ülő hivatalnokkal szembeni kötelező tisztelet, és a félelem, amelytől már majdnem remegett az ökölbe szorított keze. Könnyen megtudhatja a nevét máshonnan is, gondolta magában. Mégis, nehezebben bukott ki a száján, mint ha a legsötétebb titkát kellett volna meggyónnia.

– Vhalla – nyögte ki. Talán, ha együttműködik, a férfi szabadon engedi. – Vhalla Yarl.

– Vhalla, örülök a szerencsének. – A miniszter rámosolygott a teája felett.

A lány próbált semleges arckifejezést ölteni, de ez sosem volt az erőssége.

– Biztosan rengeteg kérdésed van, és próbálok minél érthetőbb válaszokat adni rájuk. Először is dicséret illet a herceg érdekében tett erőfeszítéseidért.

Vhalla szótlanul bólintott. A könyvtár egy másik világ részének tűnt. Csak a saját ruhái, a tintafoltos keze és a testét még mindig átjáró lázas hő emlékeztette, hogy valaha is megfordult benne.

– Az előző este behívattak a papok, hogy vizsgáljam meg a herceg mágikus csatornáit – folytatta. – A Víztáncosként szerzett tudásomra volt szükségük.

– Baldair hercegben nincs mágia – vágott közbe Vhalla. Nem értette, miért sandít rá olyan furcsán a férfi.

A miniszter letette a teáját, és a szakállát simogatva hátradőlt a székben.

– Baldair herceg még a fronton van – ismerte el végül.

Vhalla akaratlanul is eltátotta a száját. Ha Baldair herceg nem volt a palotában, akkor a herceg, akit megpróbált megmenteni…

– Aldrik herceg volt az?

Megtelt a feje a trón fennhéjázó várományosáról suttogott pletykákkal és rosszindulatú véleményekkel. Érte gürcölt egy teljes éjszakán át?

– Igen. – A miniszter felkuncogott a döbbent arckifejezését látva. Vhalla gyorsan becsukta a száját. – Ahogy megvizsgáltam őt, a kezembe akadt néhány érdekes jegyzet, amelyeket egy könyv borítója alá rejtettek. Amikor sikerült stabilizálni a herceg állapotát, volt időm átnézni őket. Mágikus kéz írása – jelentette ki Victor Anzbel, és előrehajolt. – Képzelheted, mennyire meglepett, amikor kiderült, hogy nem a Torony egyik tanoncától származtak, ahol hasonló kutatómunka folyt a herceg érdekében, hanem a könyvtárból érkeztek.

– Képtelenség.

– Amikor egy varázsló alkot valamit, mindig hátrahagy némi mágiát – magyarázta a miniszter. – Különösen, ha az illető még nem esett át az Ébredésen, és a hatalma váratlan formákban manifesztálódik.

– Ezt nem értem.

Vhalla haza akart menni. Azt akarta, hogy a férfi érjen a mondókája végére, és engedje őt vissza a könyvtárába. Már elkezdődött az aznapi munkaidő, és késésben volt.

– Vhalla, te varázsló vagy – jelentette ki végül a miniszter.

– Micsoda?

Mintha megállt volna az idő, a csend ólomsúlyként nehezedett a vállára.

Egy emlék villant át az agyán: egy kislány, aki a tanya épülete előtt könyörög az apjának, hogy ne hagyja ott őket. De nem volt választása; a Birodalomnak katonákra volt szüksége, hogy szembeszálljon a Kristálybarlangokból szivárgó mágikus rontással. Vhalla emlékezett a búcsúra.

– Micsoda?! – ismételte meg élesebb, határozottabb hangon. Talpra ugrott. – Tévedtek. Rossz könyveket néztek. Biztosan összekeveredtek a jegyzeteim valaki máséval. Nem vagyok varázsló. Az apám földműves volt, az anyám szülei a hastani postahivatalban dolgoztak. Egyikünk sem…

– A mágia nem a vérrel öröklődik – szakította félbe a miniszter a szóáradatot. – Két varázslónak lehet egy közönséges gyermeke – magyarázta, a mágiát birtokló és anélküli emberekre utalva. – Két Közönségesnek születhet varázsló gyermeke. A mágia választ ki minket.

– Sajnálom. – Vhalla felnevetett, mintha az egész világ egy nagy vicc lenne, és ő lenne a csattanó. – Nem vagyok varázsló.

Az ajtó felé indult, bár fogalma sem volt arról, hova nyílik. Elméje logikusan gondolkodó része teljesen leállt. Csak ki akart jutni a szobából.

– Nem menekülhetsz ez elől. – A miniszter is felállt. – Vhalla, az erőd elkezdett manifesztálódni. A megszokottnál idősebb vagy a Manifesztációhoz, de megindult a folyamat – magyarázta, és megrebbent a szeme. – Most is látom, ahogy körbevesznek a mágia szálai.

A lány megtorpant félúton a miniszter és az ajtó között, és tördelni kezdte a kezét. Attól még, hogy ezt állította, nem biztos, hogy úgy is van. Lehet, hogy hazudik – győzködte magát Vhalla. Hogyan bízhatna egy férfi szavában, aki elrabolta őt?

– A mágiád egyre erősödni fog. Semmi sem állíthatja meg, hamarosan rád köszönt az Ébredés, és kiteljesedik az erőd. Vagy ott lesz melletted egy varázsló, hogy iránymutatást adjon, vagy egyszerűen előtör belőled.

A miniszter hangja ezúttal teljesen komoly volt. De ez sem tette hihetőbbé, amit mondott.

– Mi történhet ilyenkor?

Valahogy le akarta vezetni a felgyűlt idegességet. Az egész teste reszketett, ahogy a válaszra várt.

– Nem tudom. – Victor Anzbel miniszter a karamellszínű folyadékkal teli bögréjéért nyúlt, és hosszasan, merengő arccal belekortyolt. – Ha Tűzhordó vagy, akkor egyetlen pillantásoddal meggyújthatsz egy gyertyát. Vagy az egész Birodalmi Könyvtárat lángba boríthatod.

Vhalla majdnem elvesztette az egyensúlyát és összeesett. Megrázta a fejét, mintha ezzel elűzhetné a valóságot.

– Haza akarok menni – nyögte ki végül.

– Sajnálom, Vhalla, de jobb lenne, ha…

– Haza akarok menni! – rivallt rá Vhalla. Könnyes tekintettel meredt a férfira, akivel tisztelettel és alázattal kellett volna beszélnie.

A férfi hagyta, hogy lenyugodjon, mielőtt ő maga megszólalt.

– Ám legyen – mondta Anzbel miniszter lágy, tűnődő hangon.

– Tényleg? – Vhalla ujjai ellazultak, felfedve a körmeivel a tenyerébe vájt félholdakat.

– Látom, hogy ezt a döntést nem lehet erővel kikényszeríteni. – A férfi megadóan felemelte a kezét. – Általában nem kell győzködni a reménybeli varázslókat, amikor a Toronyba érkeznek. Azt reméltem, hogy meg tudom mutatni…

– Nem akarom látni – mondta szinte ordítva Vhalla. A szájához kapta a kezét, mintha vissza akarná tömködni a durva szavait.

– Talán majd máskor. – A miniszter elmosolyodott.

Ahogy az ajtóhoz kísérte, Vhalla végig a padlóra szegezte a tekintetét. A folyosó lefelé tartó csigavonalat követett, mindkét oldalán ajtók sorakoztak, látszólag minden rendszer nélkül. Sehol sem voltak ablakok, úgy sejtette, hogy minden fény a természetellenes lángokból származik.

Semmit sem akart látni mindebből. Semmit sem akart magával vinni innen, még egy emléket sem. Nem akart közösködni a Toronyban élő fura népséggel, akik jelenleg messzire elkerülték őt és a minisztert. Az ajkát harapdálva próbálta visszafojtani a sírást. Fáradt volt, és nem maradt ereje a varázsló hazugságaival foglalkozni. Egy nagy félreértés volt az egész, és miután majd visszatér a valódi világba, kiverheti a fejéből ezt a helyet.

Újra összekulcsolta a kezeit, és matatni kezdett az ujjaival.

A szellemi és érzelmi tagadás ellenére azonban Vhalla mindent látott. A szemkápráztató mintákkal borított szőnyegek végtelen sorát. Amint véget ért az egyik, ott volt a következő, a lába egyszer sem érintette a kőpadlót. Látta a falak mintázatát, a vassal és ezüsttel díszített szobrokat, amelyekre makacsul nem volt hajlandó ránézni. Látta a mellettük elhaladók csizmáját és kifényesített cipőjét. Miért élnek a varázslók ilyen jólétben, amikor az ő papucsán már több a lyuk, mint az anyag? Amikor a szobája falai csupaszok, tele repedésekkel, az egyetlen ablaka pedig egy lőrés?

A miniszter szótlanul egy terembe vezette. A kövek itt számára ismerősebb formákat és színeket mutattak, halványabb lett a megvilágítás. Csak akkor mert felnézni, amikor megálltak. Egy összeszűkülő, keskeny zsákutca tárult elé.

– Miniszter úr! – szólalt meg, és újra elöntötte a pánik.

– A Torony léte vagy nemléte a holdhoz kötődik, az Atyához, aki kordában tartja a káosz birodalmát, és őrzi az égi kaput a mennyekben – adott talányos magyarázatot a férfi. – Ha megnyugodtál, biztos vagyok benne, hogy ismét felkeresel minket. A legtöbb, Manifesztáción áteső varázsló így tesz, miután észszerűen átgondolja a helyzetét.

– És ha nem, újra idehoz erőszakkal? – Vhalla hátralépett, erősen kételkedett abban, hogy valaha is önszántából visszatérne Anzbelhez vagy a Toronyba.

– Őszintén restellem a történteket – mondta a miniszter, és a szemében megvillant valami, ami majdhogynem őszinteségnek tűnt. – Nem láttam más módot arra, hogy négyszemközt beszélhessünk. Úgy gondoltam, hogy ha itt vagyunk a Toronyban, látni szeretnéd, mit tartogat számodra.

– Meghallgattam volna… – Vhalla bosszankodva elfordult. Hirtelen nem is tudta, mi idegesítette fel jobban: a férfi tettei, vagy hogy ráérzett arra, nem szeretne varázslókkal közösködni.

– Nos, biztos vagyok benne, hogy hamarosan ismét látjuk egymást – jegyezte meg könnyed hangon elrablója. Úgy tűnt, hogy Victor Anzbelt nehéz kihozni a sodrából. Vhalla azon tűnődött, vajon hányszor játszotta el ugyanezt másokkal.

A miniszter a zsákutca felé intett a kezével. Vhalla értetlenül pislogott rá, de nem kapott választ a kimondatlan kérdésére. Tétován előrelépett. Maga elé tartotta a tenyerét, azt várva, hogy félre kell tolnia egy rejtett ajtót. Ám az ujjai eltűntek a kőben.

Vhallának elakadt a lélegzete, de amikor hátrafordult, hogy magyarázatot kérjen a minisztertől, már nem találta ott kísérőjét. Elfojtotta a borzongást, és belelépett a mágikus falba.

A másik oldalon kilépve azonnal tudta, hol van. Mögötte pontosan ugyanúgy nézett ki a kőfal, mint minden egyes nap a megelőző években. Ekkor hunyorogva észrevett valamit, amit korábban nem: egy kettévágott kört, amelynek két fele eltávolodott egymástól. A Torony törött holdját. Hogy nem vette észre annyi éven át?

Félve a kő felé nyúlt, és a keze ismét eltűnt a hamis fal illúziójában. Feléledt benne a kíváncsiság szikrája. Miféle mágia képes erre?

Aztán gyorsan elhessentette a gondolatot. Egyszer még ráfázik erre a nagy kíváncsiságra, korholta gyakran a mester. A mágia veszélyes dolog. Eszébe jutottak a déliektől ezerszer hallott, suttogva kiejtett intelmek: a mágia veszedelmes és furcsa.

A könyvtár felé rohant, ahogy csak a lába bírta.

3. FEJEZET

AMIKOR A MESTER a négyórányi késés miatt megfeddte, sokkal egyszerűbb volt normalitást tettetnie úgy, hogy már a barnásszürke tanoncköpenyét viselte. A mester halkan, visszafogottan beszélt, és az egyetlen büntetése csupán az volt, hogy Roan előtt szidta le, aki épp egy asztalnál ülve másolt valamit. A másik lány érdeklődve méregette őt, tekintete egyértelművé tette, nem hiszi el, hogy Vhalla nem tudott időben felkelni. A mester megértőbbnek bizonyult, figyelembe véve az éjszakai megerőltetést.

Ezután a létező legunalmasabb munkát osztotta Vhallára: a betűrendbe sorolást. A személyzet nagy része utálta ezt a feladatot, Vhalla viszont megnyugtatónak találta, ahogy az ujjai a könyvek gerincén táncoltak. Számára most ez jelentette a biztonságot és az állandóságot.

– Vhalla – szólította meg egy suttogó hang a polc másik oldaláról. Sareem mindkét irányba szétnézett, aztán intett feléje, hogy kövesse. Ő habozás nélkül lecsusszant a létráról, és a nyomába eredt az útvesztőben, az ablak felé.

– Mi az, Sareem? – kérdezte halkan Vhalla, ahogy odaértek a kedvenc padjához.

– Jól vagy? – kérdezte a fiú, és intett, hogy üljön le mellé.

– Megvagyok – válaszolta, és leült, de kerülte a másik tekintetét. Hogyan is írhatta volna le neki a megelőző órák szokatlan eseményeit?

– Ez nem igaz – vetette ellen Sareem. – Pocsékul hazudsz, Vhalla.

– Hosszú volt az éjszaka. Fáradt vagyok – motyogta a lány. Ez történetesen megfelelt az igazságnak.

– Te nem szoktál elkésni. Aggódom érted. – A fiú összevonta a szemöldökét.

– Sajnálom – szabadkozott Vhalla.

Csaknem öt éve ismerte Sareemot. Két évvel utána állt tanoncnak, és hamar jó barátok lettek. Tudta, hogy benne megbízhat.

– Sareem, te ismersz varázslókat?

– Micsoda? – A másik hátrahőkölt, mintha megfenyegette volna. – Mi dolgom lenne varázslókkal?

– Emlékszem, hogy az édesapád Norinból származik. Úgy hallom, Nyugaton elfogadottabb a mágia. Gondoltam, te talán… – Hamar elfogyott az elhadart kifogásnak induló mondat lendülete.

– Nem. – Sareem megrázta a fejét. – Nem ismerek varázslókat, és nem is tervezem, hogy megismerkedjek velük.

– Értem. – Vhalla kedvetlenül bólintott, és átjárta a hideg.

– Melyik könyvön jár az eszed? – Sareem játékosan a lány homlokára koppintott. Vhalla megpróbált kitalálni valamilyen magyarázatot, de a fiú nem hagyta. – Ismerem magát, Yarl kisasszony – mondta Sareem önelégült vigyorral. – Olvass, amit csak akarsz, nem bánom. Nem szólhatlak meg érte, hiszen valószínűleg ez mentette meg a herceg életét. De kerüld el a varázslókat, rendben?

Vhalla alig tudta elviselni a fiú óvó tekintetét.

– Veszélyesek, Vhalla. Csak gondolj a koronahercegre. A lángok megfertőzték a hangulatát, legalábbis ezt beszélik – magyarázta Sareem, de közben a lány homlokára tette a tenyerét, és egy hosszú pillanatig ott tartotta. – Vhalla, meleg a bőröd.

– Tessék? – kérdezte a lány pislogva, attól tartva, hogy barátja talán megérezte benne a mágiát.

– Belázasodtál – válaszolta Sareem, és felemelte a tenyerét a homlokáról. – Nem lett volna szabad bejönnöd. Szóljunk a mesternek!

– Jól vagyok.

– Nem, ha megerőlteted magad, csak még rosszabb lesz. Hamarosan itt az őszi láz időszaka, és minél erősebbnek kell lenned addigra.

Épp felsegítette Vhallát, amikor a lány mozgást látott a szeme sarkából.

Arra fordította a tekintetét. Egy emberi alakot pillantott meg a polcsor másik végében, a beszűrődő fénysugarak között előbukkanó árnyakba burkolózva. A szíve hevesebben kezdett dobogni. Nem tudta elfojtani az ijedt sikkantást.

– Vhalla, mi történt? – Mire Sareem a lány döbbent tekintetét követve a polcok közé pillantott, a rejtélyes alak eltűnt.

– S-semmi – dadogta Vhalla, és próbált nyugalmat erőltetni magára.

Sareem visszakísérte a központi asztalhoz, ahol Mohned mester most a fiút szidta le, amiért nem dolgozik. Sareem eltűnt a könyvhalmok között, búcsúzóul egy mosolyt villantva Vhallára. A mester a lány homlokára helyezte ráncos tenyerét, és megerősítette Sareem állítását. Atyai aggodalommal telt hangon felküldte őt a szobájába, hogy térjen korán nyugovóra.

Amikor már egyedül volt a könyvtár előtti folyosón, Vhalla gyorsan megkereste azt a szobrot, amely mögött elég hely volt egy ember számára, és belépett mögéje, eltűnve az esetleg arra járók szeme elől. Vhalla betéve ismerte a falak összes repedését, minden egyenetlen kőlapot a lába alatt, az összes cselédlépcsőt. Csaknem hét éve járta ezt az útvonalat, amikor az apja a milícia gyalogsága helyett a palotaőrséget választotta a Kristálybarlangok háborúja után: szeretett volna jobb életet biztosítani a lányának, mint amit a farmjuk kínált a keleti Cyvenben.

Ahogy nem sokkal később az ajtaja kilincsére tette a kezét, egy pillanatig habozott; az előcsarnok távoli végéből léptek zaja hangzott fel. Egy csapatnyi szolgáló és tanonc haladt el az egyik keresztfolyosón. A szemét résnyire szűkítve próbált mögéjük pillantani. Egy szempár nézett vissza rá. Vhalla gyorsan besurrant a szobájába, és az ágyra vetette magát. Nehezen tudott volna elaludni, ha nem járja át csontig hatoló fáradtság.

Nyugtalanul aludt, és mozgalmas álmot látott.

Álmában az éjszakai szellő simogatta a bőrét, ahogy a könyvtár palota felőli kapuja előtt állt. A fáklyák fényében a faragott kapuszárnyakra vetülő árnyak furcsa táncot jártak. A kapu résein a könyvtár hűvös, dohos levegőjének fuvallata süvített ki, mint alvó vadállat lehelete.

A kapu nem állta útját: akadálytalanul átlépett rajta, mint a Torony hamis falán. Vhalla hamarosan a holdfényben fürdő könyvtárban találta magát. Megfordult, és a kedvenc padjára pillantott. A szíve egy kolibri szárnycsapásainál is gyorsabban vert. Oda kellett mennie.

A világ elhomályosult körülötte, a polcokat mintha köd nyelte volna el. Minden más eltűnt, ahogy a célja felé sietett. A kedvenc helyén egy görnyedt férfialak ült. Elmosódtak a körvonalai, nem tudta kivenni az arcvonásait, és amikor végül feléje fordult, a mozgása lassú volt, és láthatóan nehézkes. Meglepetten húzta ki magát, és Vhalla csak a homályos arcból rá meredő sötét szempárt látta, amely ugyanúgy próbált rá fókuszálni, ahogyan ő is a másikra.

– Ki vagy te? – A férfi hangja olyan mély és sötét volt, mint egy holdtalan éjszaka. Szavai közvetlenül Vhalla bensejében zengtek, és rezgés futott végig az őt övező fakó világon.

– Várj! – kiáltott fel Vhalla. – Várj! – Csak levegő tört elő ajkai közül. Minden szétfoszlott körülötte, és a padló kezdett porrá omlani a lába alatt. Alázuhant a sötétségbe.

Vhalla levegőért kapkodva ébredt, a takaróját lerúgta magáról a padlóra, ahogy hánykolódott álmában. A homlokához szorította a tenyerét. Nem érezte magát lázasnak, de verejték ült ki a bőrére a rémálomtól.

Csak rossz álom volt – nyugtatta magát, ahogy készülődött az előtte álló napra. De semmi sem tudta lenyugtatni az idegességtől háborgó gyomrát, még durva szövésű gyapjúruhájának ismerős érintése sem. Vhalla évek óta ugyanazokat a ruhákat viselte, bár ezúttal kényelmetlenül érezte magát, ahogy a köpenye ujjait igazgatta.

Hasonló álmot látott a következő éjszakán, majd az azt követőn is. A lidércnyomás egyre élénkebbé vált. Nem törődött az álmok nyomán érzett borzongással. Vhalla a feketébe öltözött alakoknak tudta be a feszültséget, akik mindenhol a nyomában jártak, bár mindig csak a szeme sarkából látta őket. Nem telt el nap úgy, hogy ne pillantott volna meg egy sötét ruhába öltözött varázslót.

Ott álltak a polcok találkozásánál, a folyosók kereszteződésénél; néha átléptek egy ajtón, amelyről kiderült, hogy zárva van, amint Vhalla megpróbálta lenyomni a kilincset. Rajta kívül senki sem látta őket, sem Roan, aki a könyveket válogatta vele együtt, sem Sareem, aki visszakísérte a szobájához, amikor a vacsora megfeküdte a gyomrát.

A rá szegeződő tekintetek érzése olyan megszokottá vált, mint a lélegzetvétel. Mit akarnak tőle? Sosem szólalnak meg. Mire várnak? Sosem derült ki.

Vhalla próbálta elhessegetni a gyanúját, hogy mi is volt az alakok végső célja.

Egy nap egyedül dolgozott a könyvtárban, amikor végigfutott a hideg a tarkóján.

A polcsor végén egy nő állt. A Torony tanítványainak azt az öltözékét viselte, amit Vhalla csak néhányszor látott eddig. Fekete tunikája derékban végződött, de ujjai a vállrésznél átlósan be voltak gyűrve. Vhalla nem tudta, a varázslók miért viselnek különböző öltözetet, a könyvtár tanoncai ugyanis mind egyforma ruhát hordtak.

A nő mozdulatlanul állt, úgy tűnt, mintha nem is lélegezne. Sötétbarna, már-már fekete szeme volt, és nyugatiasan sötét kreol színű bőre. Az arcát keretező fekete haj vízszintesre vágott frufruban ért véget, pontosan a szemöldöke felett. Hátul felnyírt frizurája láthatóvá tette a nyakát.

Ez volt az első alkalom, hogy Vhalla figyelői egyikét elég ideig látta ahhoz, hogy szemügyre vehesse a külsejét. Nem tudta, hogy előzőleg mire is számított, de ez a nő teljesen átlagos nyugatinak tűnt. Nem azt hajtogatta mindenki, hogy a varázslók mások, mint az átlagemberek?

– Mit akarnak tőlem? – suttogta Vhalla. Könnyek öntötték el a szemét, még pislogni sem mert, nehogy közben eltűnjön a nő.

– Olvastad már ezeket? – kérdezte az vaskos akcentussal, a nyugatiakra jellemzően nyújtva meg minden magánhangzót. Kicsit Sareem kiejtésére emlékeztette Vhallát, bár a fiú Délen született és nőtt fel.

– Ezeket? – ismételte meg Vhalla óvatosan.

– Ezeket a könyveket – pontosította a nő. – Olvastad már bármelyiket?

– Természetesen igen – válaszolta Vhalla némi sértettséggel. Ritkán fordult elő, hogy valaki megkérdőjelezze a könyvtárral kapcsolatos tudását, különösen, ha olvasásról volt szó.

– És mégis félsz tőlünk? – kérdezte a nő félrehajtott fejjel.

Vhalla önkéntelenül is hátrált egy lépést.

– É-én nem is… – Elakadt a szava, ahogy a nő közelebb lépett. Vajon mit fog tenni vele? Vhalla hátrapillantott a válla felett, meggyőződve arról, hogy Sareem vagy Roan nincs a közelben. Ahogy visszafordult, azonnal összerezzent; a nő közvetlenül előtte állt.

– Ezt! – A kezébe nyomott egy polcról leemelt kódexet. – Ezt olvasd el!

– Miért? – Vhalla habozva vette át a nőtől a kötetet. Ösztönösen a címre pillantott: Bevezetés a varázslásba.

– Mert túl okos vagy ahhoz, hogy rettegj a saját természetedtől – közölte a sötét hajú nő, és sarkon fordult.

Vhalla bénultan állt, és próbálta feldolgozni a különös beszélgetést.

– Várjon – szólt utána kicsit túl hangosan. – Hogy hívják?

A nő megállt. Vhalla elfehéredő ujjakkal markolta a könyvet, és visszatartott lélegzettel várt. A sötét szemek elgondolkodva méregették őt.

– Larel vagyok.

Azzal eltűnt a polcok között. Vhalla meg sem próbált a nyomába eredni.

Mire megszólalt a zárást jelző csengőszó, Vhalla nyaka csaknem görcsbe állt attól, hogy órákon át görnyedve olvasott. További, mágiával kapcsolatos kéziratokat keresett ki, hogy megérthesse a bonyolultabb fogalmakat. Az egyik a mágikus Affinitásokról szólt, a másik a varázslók történelméről.

Vhalla elővette elnyűtt könyvjelzőjét a köpenyét összetartó kék öv alól, és finoman az lapok közé csúsztatta. Visszahelyezte a kéziratot a helyére, és mellé tette a kézikönyveket, nem törődve a sorrenddel. Más amúgy sem járt a könyvtárnak ezen a részén.

Másnap Roan mögött lépdelt a palota folyosóján. A Shaldan elleni háború tovább folyt, és egy meghódított városból aznap érkeztek könyvek, amelyeket a Birodalmi Könyvtárnak kellett katalogizálnia. Az őrök nem voltak hajlandóak felvinni a nehéz ládákat, és Vhalla nem értette, hogy miért a palotában élő két legvékonyabb lányra kellett rábízni ezt a feladatot.

Ahogy a külső falon lefelé ereszkedtek, verejték ült ki a homlokára. A könyvtárba a palota egyik legmagasabb pontján lehetett belépni a város felől, és az épületben még nyáron is hűvös volt. Az istállók azonban jóval lejjebb helyezkedtek el, a főváros főútja mentén.

– Tudtad, hogy amikor elkezdődött nálunk az Anya tisztelete, az összes matróna Tűzhordó volt? – bukott ki Vhallából egy előző nap olvasott érdekesség.

– Micsoda? – Roan értetlenül pislogva fordult hátra. – Mi az a Tűzhordó?

– Ők… – nyitotta szólásra a száját Vhalla, de csak némán tátogott, mint egy hal. Ha elmagyarázza, mi az a Tűzhordó, azzal gyakorlatilag bevallja, hogy mágiáról szóló könyveket olvas. Roan kérdését figyelmen kívül hagyva folytatta a mondókáját. – Nos, én eddig nem hallottam róla, mert a Birodalom azért támadta meg a Cyvent, hogy terjessze az Anya hitét.

– Én is ismerem a Birodalom terjeszkedésének történetét. – Roan halkan felnevetett. – Elég rövid olvasmány.

– Igen, nos, én mindig azt hittem, hogy a Nap Anya kultusza Délről származik, mivel a császár folyton azt mondja, a háborúkkal a pogányoktól akarja megszabadítani a világot. De valójában nyugati vallás. Solaris király császárrá nevezi ki magát, lerohanja Mhashant, átveszi a vallásukat, aztán megtámadja Cyvent, és most Shaldant – gondolkodott hangosan Vhalla. – De egy olyan hitet terjeszt, legalábbis állítólag, ami eredetileg nem is volt az övé.

– Hát te meg mit olvastál már megint? – hümmögött Roan derűsen.

– Szerinted nem érdekes? – kérdezte Vhalla, elkerülve még a varázslók említését is.

– De, az. – Roan mosolya évődő vigyorrá húzódott. – És az is érdekes, hogy valaki megint fura könyveket olvasgatott munka helyett.

Vhalla elkapta a tekintetét. Meg sem próbálta letagadni. Barátnője csak nevetett, és oldalba bökte őt. Alig egy évvel volt idősebb nála, és mindig vigyáztak egymásra. Amikor hét éve megismerkedtek, csak Lidia dolgozott tanoncként a könyvtárban, és egy fiatal férfi, aki azóta rég továbbállt. A két alig tizenéves lányt nem érdekelték a huszonéves felnőttek; Vhalla és Roan között hamar erős köteléket teremtett a szükség és az írott szó iránti szeretet.

A sarkon befordulva egy kis pihenőnél találták magukat, amely az alattuk elterülő térre nézett. Vhalla ügyet sem vetett a szeme sarkában feltűnő, árnyékok közt bujkáló alakra. A palotához vezető út két oldalára, a várfal mellé két hatalmas istállót építettek. Ezek elképesztően hosszan nyújtóztak a távolba, és a lány mindig elámult azon, hogy hány lónak, szekérnek és hintónak jutott hely bennük. Aznap gyakorlatilag üresek voltak, mivel a háború a Birodalom legtöbb erőforrását lekötötte.

A napfényen tett rövid látogatásuk után a két lány visszatért az épületbe, lebaktatott egy rövid csigalépcsőn, és egy kisebb ajtón át kijutott a köves, poros térre. A kisebb ajtó mellett két fényűzően díszített kapu magasodott, amelyekről Vhalla tudta, hogy jórészt csak dekorációként szolgáltak. Ezek mögött volt a fogadóterem, ahol a császár (időnként) meghallgatta a közrendűek ügyes-bajos dolgait, legalábbis azokban a ritka időszakokban, amikor nem állt háborúban a szomszédaival. Vhalla csak egyszer járt ebben a trónteremben, amikor az apja elhozta őt a fővárosba, és megkérte a császárt, hogy az ő palotaőrségbe való előléptetése helyett hadd dolgozhasson ott tanoncként a lánya.

Az istálló első hat boksza a császári családé volt. Kettő kivételével üresen álltak. A császárné hátasa, egy gyönyörű fehér kanca sztoikus nyugalommal álldogált. A szomszédos bokszban egy hatalmas csatamén kapott helyet, és hangosan rájuk prüszkölt, ahogy elhaladtak mögötte. Vhalla megállt, és megbabonázva meredt az állat szemébe.

– Azt hallottam, hogy a katonák csak rémálom-csődörként emlegetik. – Roan termett mellette, és ő is elkezdte az óriáslovat tanulmányozni. – Gondolom, részben a herceg hírneve miatt kapta ezt a nevet, de állítólag maga az állat is elég komiszul viselkedik az emberek többségével szemben.

– Miféle hírneve van? – Vhalla a boksz ajtaján lévő táblára pillantott. Aldrik Solaris herceg.

– A herceg varázsló. Az emberek kínosan érzik magukat a közelében. A mágia olyasmi, aminek a Tornyon belül kellene maradnia.

Roan a füle mögé simította citromsárga haját. Vhalla mindig is irigyelte Roan haját, és nagyjából mindenét. Az ő haja unalmas barna árnyalatú volt, megzabolázhatatlan göndör hullámokkal; Roané csoda szép loknikban hullott alá. A délieknek szerencséjük volt a halvány bőrükkel és a finom vonásaikkal. Még az isteneket is így ábrázolták. Vhalla örökké másodrendűnek érezte magát a déliek és a nyugatiak mellett. A keletieknek többnyire szalmasárga, hullámos hajuk volt, és sötétbarna szemük. Önmagában semmi rendkívülit nem látott.

– Azt mondják, hogy a herceg szeme vörösen lángol a dühtől – suttogta Roan.

– Szerinted tényleg így van? – kérdezte szintén suttogva Vhalla, és felnézett a barátnőjére.

– Nem tudom. Sosem jártam harcmezőn, és amikor láttam a herceget, egyszer sem izzott a szeme – felelte Roan kezét a derekára téve, és úgy hunyorított a lóra, mintha attól várná, hogy feltárja a gazdája titkait. – De úgy gondolom, hogy a legtöbb pletykában van egy szemernyi igazság.

Továbbindultak, az istálló szekereknek elkülönített része felé tartva.

– Akkor szerinted igaz, hogy királyi fattyú?

Vhalla halkan beszélt, nehogy meghallják a szavait, különösen a fekete ruhások, akikről biztos volt, hogy a félhomályos bokszok körül bujkálnak.

– Nem tudom, hogy számítana-e. Amikor a császár elvette a császárnét, még nem látszott rajta a terhesség. Ki tudná megmondani, hogy viselős volt-e már a gyermekkel, mire a hitvesi ágyba kerültek? De a császár azt állítja, hogy ő a törvényes örökös, és mivel az első Solaris úrnő már az Atya földjét járja, nincs, aki megcáfolhatná. – Roan megvonta a vállát.

Vhalla bólintott, és eszébe jutott a császári családról szóló könyv, amelyet nem sokkal a városba érkezése után olvasott. Miután huszonöt éve meghódította a Nyugatot, a császár gyorsan egy nyugati hitvest vett az ágyába, hogy egyesítse a két királyi vonalat. De rengeteg pletykát szült, hogy az egykori nyugati király legfiatalabb lányát vette feleségül, holott a királynak volt két idősebb, eladósorban lévő lánya is. Csak tovább rontott a helyzeten, amikor a felesége alig egy évvel a menyegző után, szülés közben meghalt.

A kocsiszínhez érve a két lány összefutott a Főlovászmesterrel. Az ilyenkor szokásos üdvözlések és rövid, udvarias csevegés után magukhoz vették a könyveket, amelyekért jöttek. A ládákat elvinni túl nehéz lett volna, ezért kisebb dobozokba osztották szét a tartalmukat, és abban maradtak, hogy a többiért majd később mennek vissza.

A palotába vezető visszaút háromszor tovább tartott. Először mindketten úgy tettek, mintha semmi gond nem lenne, de miután Vhalla egy rövid pihenőt javasolt, egyre gyakoribbá váltak a szünetek a lépcsőmászás közben.

Miután letették a könyvszállítmányt a mester asztalára, Vhalla bevette magát a polcok közé, hogy munkát színleljen. Felnyalábolta a kéziratokat a rejtekhelyükről, és magával vitte őket az ablaknál álló padhoz. Csak azután vette észre a könyvjelzője köré csavart papírt, amikor mindent kiterített maga elé. Gyorsan körbepillantott, de nem látott fekete ruhás megfigyelőket.

Apró bizsergést érzett az ujjában, amikor a papírhoz ért, fel is szisszent meghökkenésében. A könyv a padlóra hullott a kezéből, de nem törődött vele. Vhalla az ismeretlen, dőlt betűs, takaros kézírásra meredt.

Vhalla Yarlnak,…

4. FEJEZET

MÉLY RÁNCOK jelentek meg Vhalla homlokán, ahogy az üzenetet tanulmányozta. Nem ismerte fel a kézírást. Lidiáé a másik irányba dől. A mesteré jóval szálkásabb. Sareem nem formálja ilyen szépen a betűket. Cadance még gyerek, és ez az írásán is meglátszik. Roanéra hasonlít a leginkább, de a nagybetűket másképp írja. Mindezt Vhalla jól megfigyelte a közös kalligráfiai gyakorlatok során.

Nem, a küldő nem volt tagja a könyvtár személyzetének.

Vhalla Yarlnak,

Annak, aki megtagadja az örökségét, és veszélyt hoz önnön fejére azzal, hogy elutasítja a Varázslók Tornya tanításait és vendégszeretetét. Az ostoba kislánynak, aki a saját és barátai életét kockára téve hagyja, hogy a Manifesztáció szabadon folytatódjon. Az önző gyermeknek, aki a társai terhére van azzal, hogy minden egyes lépését őrizteti velük.

Ideje véget vetni a tettetésnek. Ideje komolyan venni, hogy ki vagy valójában, és hogyan alakul a jövőd varázslóként. Már így is elég időt vesztegettünk el.

Bénultan meredt a bántó hangvételű üzenetre. Egy kiáltással összegyűrte és elhajította, végignézve, ahogy lepattan a szemközti falról. Az a nő írta, Larel? A szöveg nem vallott rá, de honnan tudhatta volna Vhalla? Mit tudott bármelyikükről is?

Vhalla egész nap próbálta kiverni a fejéből az eldobott üzenetet, de amikor megszólaltak a zárást jelző csengők, felvette a földről, kisimította, és az öve alá rejtette. Sareem belékarolt, ahogy az étkezőterem felé sétáltak, de Vhalla hamar kimentette magát, és arra kérte Roant meg a fiút, hogy menjenek tovább nélküle. Nem volt éhes, és amikor valami lekötötte a gondolatait, először mindig az evésről mondott le.

A szobája magányában, halvány gyertyafény mellett újra átolvasta az üzenetet. Minden egyes szótól kipirult az arca. Szinte bele sem gondolt, hogy mit tesz, ahogy az írótolla felé nyúlt.

Fogalmam sincs, hogy maga melyik lehet az éber óráimban nyomomban járó megannyi fantom közül, de semmit sem tud rólam. Nem vagyok varázsló. Ha Larelnek címzem e szavakat, bármikor beszélhetünk személyesen, mint legutóbb. Nincs kedvem az időmet vesztegetni valakire, aki még a nevét sem meri odaírni az üzenete végére. Egyszerűen azért olvasok mágiáról szóló könyveket, mert…

Miért is? Vhalla írótolla megtorpant. Miért olvasgatja a varázslótól kapott könyvet? Nincs semmi értelme, ha nem tudja (vagy nem akarja) hasznosítani a bennük foglalt tudást.

…a szellemi fejlődés és tanulás igénye vezérel.

Bosszantson valaki mást.

A tenyerébe temette az arcát. Ez nem vallott rá. Vhalla halkan átkozódott. Sosem beszélt durván idegenekkel…, de azokkal sem, akiket jól ismert. Ez is a Torony hibája volt. Ha nem jártak volna folyamatosan a nyomában egész nap, most nem volna ennyire kimerült. Ismét összegyűrte az üzenetet, és a félbehagyott válaszlevelével együtt behajította a szekrényébe, hogy örökre megfeledkezzen róla.

A fáradtságát tovább fokozta a visszatérő álma. Éjszakánként folyton árnyakat és homályos alakokat üldözött, a nevüket követelte, de a szavait elfújta a szél.

Másnap reggel magára kapta a tanoncköpenyét, és kísérletet sem tett, hogy rendbe tegye a haját.

Elővette a választ a szekrényből, és elhatározta, hogy alaposan beolvas a varázslónak. Nem igazán izgatta, ha megsérti a Varázslók Tornya egyik nevenincs tanítványát. Betette a levelét a Bevezetés a varázslásba borítója alá, és arra számított, hogy ezzel véget ér a történet.

Tévedett.

A levél írója ugyanis jóval makacsabbnak bizonyult, mint amire Vhalla számított.

Yarl!

Nem osonok folyosókon. Nem kúszok-mászok, nem bujkálok. Csak várok, hogy kiderüljön, érdemes vagy-e a figyelmemre. Nem az a fajta fantom vagyok, akinek nincs jobb dolga a jólléted őrzésénél. Én a sötétség fantomja vagyok.

A legutóbbi üzeneted és a kutatásra tett kétségbeesett kísérleteid azonban arra utalnak, hogy még a tintát is kár rád pazarolni. Esetleg tehetnél egy szívességet a varázslóközösségnek, és önként alávethetnéd magad az Eltörlésnek ahelyett, hogy mindannyiunkat zavarba hozol.

Talán itt kellett volna megszakítani a levelezést. Talán ekkor kellett volna feltartott kézzel a Toronyhoz masíroznia, követelve az Eltörlést. Először persze utána kellett néznie, hogy mit jelent az Eltörlés: a varázsló képességeinek eltávolítását, nem valamiféle borzalmas halálos ítéletet.

De Vhallának így is alig volt valamije, amit a sajátjának nevezhetett. Nem voltak szép ruhái, drágakövei, ékszerei. Sosem evett más friss gyümölcsöt, mint amit az édesanyja termesztett gyerekkorában a farmjukon. Vhalla egyetlen értékes dolgot birtokolt azonban: a tudását. És hulljon rá ezer átok, mielőtt hagyni fogja, hogy a Torony egyik tanítványa legyőzze őt egy szellemi párbajban.

Annak , aki „a fantomnak” nevezi magát!

Lehet, hogy tényleg az Eltörlést kellene követelnem! Olvastam a Kristálybarlangok háborújáról; az ott elszabaduló mágia testileg-lelkileg szörnyetegekké torzította az embereket, és a krónikák szerint a varázslók kontárkodása okozta mindezt. Ez a szörnyek elleni kétéves háború tehetett arról, hogy csak én lehettem ott az anyám mellett, amikor megbetegedett és haldoklott. A mágia hívta életre és tartotta fenn ezt a háborút és annak szörnyűségeit.

Talán az egész világra ráférne egy Eltörlés!

Vhalla ekkor már tudta, hogy ha birtokol is bármilyen mágiát, végleg meg kell szabadulnia tőle. Minden, amit korábban meséltek neki, igaznak tűnt, és elég volt elolvasnia a Birodalom legrejtélyesebb háborújáról írt könyv felét, hogy megbizonyosodjon erről. A mágia megváltoztatta a dolgokat; a mágia tovább növelte a háborús áldozatok számát; a mágia szörnyetegekké változtatta az embereket.

Vhalla önelégült dühvel lökte vissza a polcra a könyveket.

A haragja aztán elképedésbe váltott, amikor a rejtélyes levélíró elég makacsnak bizonyult, hogy ismét tollat ragadjon.

Yarl!

Kristálybarlangok háborújáról olvastál? A mágiával való találkozásod vagy az ellene érzett indokolatlan utálatod vett rá erre? Bárhogyan is történt, hadd bővítsem tovább az ismereteidet. E téren talán van némi igazad. A jó emberek között az ártatlanság álcáját viselő gonosztevők is rejtőznek. Nincs jobb szó arra, aki a szívet, az elmét és a testet eltorzító mágiát szabadított a világra. De a tetteiért csak őt szabad elítélni, nem az összes mágiahasználót. Ugyanakkor a háború befejezéséhez és a Kristálybarlangok visszazárásához is mágiára volt szükség. A katonák (köztük az apád) a Fekete Légió mágikus harcosainak köszönhetik, hogy élve hazatérhettek.

Ezt is vedd fontolóra, amikor az Eltörlésről álmodozol. Az a varázsló leszel, aki életeket menthetne, de inkább senkiként akar tovább élni? Ha valakit felnyársal egy kard, a kardot hibáztatod, vagy a lovagot, aki forgatja?

Mikor küzdöd le a félelmedet, és kezdesz olvasni, hogy megtanuld, ki is vagy valójában?

Vhalla a papírra meredt. Nehéz volt eldöntenie, hogy mi bosszantotta jobban? az illető hangneme, vagy az, hogy igaza van. Az előző nap elkezdett könyv második fele valóban megerősítette a levelezőtárs állításait. A Fekete Légió, a Birodalom harcos varázslói valóban kulcsszerepet játszottak a Barlangok lezárásában, ismét csapdába ejtve ott a veszélyes mágiát.

Miben különböztek ezek a varázslók az átlagos katonáktól?

Nem, torpant meg az írótolla az üres oldal felett. Miben különböztek a varázslók az átlagosnak nevezett emberektől?

Fantom!

Túlestem a bevezetésen; szeretnék többet tudni a varázslókról és a mágiáról. Találtam egy könyvet a mágikus Affinitásokról. Ha jól értem, a korai nyugati varázslók azt hitték , hogy a mágia a Nap Anyától érkezik az elemek formájában, ezért vonták irányításuk alá az elemeket, és kezdték ezeket tanulmányozni. Ezért alakult úgy, hogy kizárólag a matrónák bírtak tűz-Affinitással, akiket mi Tűzhordónak nevezünk.

Aztán utánanéztem a Földhasítóknak is. Képesek sebeket gyógyítani, mágiával feltölteni főzeteket, és varázsitalokat készíteni, ezeket igen hasznos képességeknek tartom.

Vhalla Yarl

Bármennyire is ellen akart állni, a levelezőtársa kihívó szavai mélyen beférkőztek Vhalla fejébe. A következő hetekben minden lehetőséget megragadott, hogy besurranjon a misztériumokkal foglalkozó könyvek polcai közé. Ahogy sokasodtak az üzenetek a szekrényében, egyre inkább lenyűgözte a fantom látszólag kimeríthetetlen tudása.

Yarl!

Mi is a mágia? Attól tartok, ezekből a könyvekből nem kaphatsz választ a kérdésre. Ez inkább a teológusok és a filozófusok területe.

Tán dicséretet vársz tőlem, amiért rámutattál egy nyilvánvaló tényre? Ha megírod, miért képes ezekre egy Földhasító, akkor talán hajlandó leszek folytatni ezt a levelezést.

A fantom

Vhalla szorgalmasan kutatott a válasz után aznap délután és a következő napon. Hogy merészelt az ismeretlen ilyen nehéz feladatot adni neki, nehezebbet, mint amilyet a mestertől valaha is kapott? Valamiért az elevenébe vájtak a szavai. Elöntötte a büszkeség, amikor végre talált valamit, ami elfogadhatónak tűnt a fantom számára. Kár volt tagadnia: le akarta nyűgözni a fantomot.

Fantom!

Bár nem kizárólag az Affinitásukhoz vagy a Shaldanhoz való földrajzi közelségükhöz kötődik, sok Földhasító rendelkezik mágikus látással. Ennek segítségével fedezik fel a testet sújtó kórságot, és diagnosztizálják a betegségeket. De a tanulmányok fényében megállapítható, hogy ez nem kizárólag a Földhasítók körében fordul elő. Ezenkívül semmit sem találtam.

Vhalla Yarl

Vhalla öntudatlanul is egy új napirendet alakított ki magának: munka, üzenet a Fantomtól, alvás. Megtalálta az ideális ritmust a munkában, hogy minél több időt tölthessen az ablak melletti padjánál. Minél többet olvasott róla, annál világosabbá vált számára, mennyire nem látta át korábban a mágikus világ működését. Ez rossz fényt vetett rá tudósként, és újabb lendületet adott a további kutatáshoz. Vhalla mindig is intelligensnek tartotta magát, de legalábbis átlag felettinek. De hogy állíthatta ezt magáról, ha fafejűen elzárkózott egy teljes területtől?

Yarl!

Látom, megváltozott a hangnemed. Mivel végre kellő alázatot mutatsz a téma iránt, hajlandó vagyok kielégíteni a kíváncsiságodat. A Földhasítót a föld elemhez köti az Affinitása, és ha szerencséje van, a belső énhez is, így bármelyik papnál alaposabban meg tud vizsgálni egy embert. A belső én iránti Affinitás kevésbé ismert, így a szakirodalma is jóval csekélyebb. Ugyanakkor bizonyított tény, hogy minden természetes Affinitáshoz tartozik egy egyedi Affinitás a belső én iránt, bár az elemi Affinitású varázslók nem mindegyike fér hozzá ehhez.

A fantom

Korábbi elhatározása ellenére Vhalla elkezdett az Affinitásokon gondolkodni. Ha ő valóban varázsló, neki milyen Affinitása lehet? Este, ahogy gyertyafény mellett írt, Vhalla a lángra meredt, azon tűnődve, vajon képes lenne-e mozgatni vagy táncoltatni azt, mint a könyvbeli Tűzhordók.

Fantom!

Azon gondolkodtam, hogy mindenkinek van-e Affinitása. Minden férfi és nő egy felfedezésre váró mágikus lény? Mindenki csak a Manifesztációra vár?

Elkezdtem a mágia történetéről olvasni, és úgy tűnik, hogy a mágia összefonódik a legősibb hagyományainkkal. Korábban nem tudtam, hogy a vezető matrónától az utódjára szálló tükör magának az Anyának a mágiáját hivatott hordozni.

A matróna tükrén látott felirat nyomán fedeztem fel egy Karmingham nevű ember munkásságát. A mágia átviteléről értekezett az azt vezető anyagokon és Kelyheken keresztül. Minden, amit egy varázsló megérint, Kehellyé válik?

Üdvözlettel,

Vhalla Yarl

Időnként újraolvasta az üzeneteket. A dőlt, szabályos kézírásra meredt, és azon tűnődött, ki vethette papírra. Senki, akit ismert, nem lehetett a levélíró, sem a Toronyból, sem a könyvtárból. Minél tovább tartott a játékuk, annál inkább úgy tűnt, hogy valóban a könyvtárat kísértő fantommal van dolga. Néha azzal viccelődött magában, hogy biztos a hetek óta az álmait látogató férfival levelezik.

Vhalla Yarl!

Megváltozott a stílusod. Kezdesz túllépni a mágiával kapcsolatban eleinte mutatott, tudatlanságon alapuló nézeteiden?

Sajnos nem mindenki rendelkezik mágikus Affinitással. A többség szűk látókörű Közönséges, akik csak azért rettegnek valamitől, mert nem ismerik és nem is akarják megérteni. Te különleges vagy. A mágia kiválasztott téged, és ideje ezt elfogadnod.

Minden elismerésem, amiért Karmingham könyvére esett a választásod, és képes voltál értelmezni. Úgy tűnik, sikerült megértened egy-két dolgot az elmúlt hetekben.

Helyes a feltételezésed; a mágikus Kehely vezetni vagy raktározni képes a mágiát. Nem lehet olyan tárgyat készíteni, amely mindkettőre képes. De a Kelyhek készítése nehéz feladat még a tapasztalt Víztáncosok számára is. Bár születhetnek Kelyhek spontán módon is, ez nagyon ritkán fordul elő, mert a varázslónak rengeteg akaraterőt kell összpontosítania a létrehozására. Sokkal gyakoribb, amikor azáltal jön létre Kehely, hogy a varázsló mágikus nyomot hagy egy általa alkotott dolgon. Nincs valódi ereje, inkább olyan, mint az üres papíron hagyott tintás ujjnyom.

A fantom

Vhallát egyre jobban nyomasztották az álmok, amelyeket napközben megpróbált figyelmen kívül hagyni. Minden éjjel azt álmodta, hogy el akarja érni az alakot a sötétségben. Az egyetlen lehetséges magyarázat az volt, hogy a titokzatos üzenetek váltották ki az álmokat.

Kedves fantom!

A zord világlátásod ellenére a dicséreted furcsamód melegséggel tölt el. Szerintem a varázslóknak kötelességük lenne megosztani a mágiát a Közönségesekkel, ahogy a nem mágikus embereket szoktad hívni, méghozzá olyan módon, hogy megértsék , ahogy te is tetted velem.

Nem vagyok különleges. Sosem voltam különleges ember. De igazad lehet abban, hogy megváltozott a hangnemem az elmúlt hetekben, ahogy tanítani kezdtél.

Íme a mai kérdésem: miért tűnik úgy, hogy az egyes Affinitások hajlamosak bizonyos földrajzi régiókhoz kötődni?

Üdvözlettel,

Vhalla

Bár az üzenetváltás továbbra is a Bevezetés a varázslásba című könyvön keresztül zajlott, Vhalla érdeklődési köre jóval szélesebbé vált. Előfordult, hogy meg akarta osztani a jegyzeteit Roannal vagy valaki mással. De ilyenkor emlékeztette magát, hogy mit is jelent ez a privát kutatómunka. A fantomon kívül senki sem osztotta a mágia iránti újdonsült lelkesedését. A fantomon kívül… csupán a Torony varázslói.

Éppen emiatt vált furcsamód egyszerűbbé bizalmába avatni a fantomot, és őszintébben beszélni vele, mint a legközelebbi barátaival. Az anonimitás fenntartotta Vhalla érdeklődését, és bátrabban tárta fel a gondolatait.

Vhalla!

Ha én zord vagyok, akkor te naiv és optimista. Ezzel kvittek vagyunk?

Nem azért dicsérlek, hogy jól érezd magad, hanem azért, hogy tovább tanulj. Rád bízom, hogy ezt miként értelmezed.

Egyetlen varázsló sem tudja, hogy miért kötődnek egyes Affinitások bizonyos régiókhoz. Tudjuk, hogy a legtöbb Tűzhordó Nyugatról származik, a Víztáncosok Délről, a Földhasítók pedig Északról.

Úgy érzed, hogy a tanítványom vagy. A tanítódnak tekintesz?

Üdvözlettel,

A fantom

Vhalla nem tudta, hogy mit válaszoljon, ezért egész éjjel hánykolódott álmában. Ha bevallja, hogy a tanítójának tartja a fantomot, azzal varázslóvá válik? A benne élő kislány még a gondolattól is rettegett. De ahogy folyt a levelezés, ráébredt, hogy lassan felnőtt nővé válik, akinek higgadtan kell szembenéznie a lehetőséggel, hogy varázsló lehet belőle.

Kedves fantom!

Talán a tanítómnak tartalak. A varázsló, akivel legutóbb találkoztam, elkábított, és magával vitt a Toronyba. A legtöbb, amit felróhatok neked, hogy élesen kritizálsz, és nem árulod el a neved. Tulajdonképpen ki vagy?

Említetted a déli, az északi és a nyugati területeket. De mi a helyzet Kelettel?

Üdvözlettel,

Vhalla Yarl

– Vhalla! – Roan bökte meg, ahogy a könyvtár felé tartottak reggeli után.

– Roan, ne haragudj, mit mondtál? – motyogta Vhalla a vállát dörzsölve.

– Mi van veled mostanában? – Roan végigmérte tetőtől talpig.

– Fáradt vagyok. – A szavakból világosan hallatszott, mennyire igazak.

– Persze, az egyértelmű, de tudom, hogy nézel ki fáradtan. Ez valami más. Alig alszol, csak piszkálgatod az ételeket, ha egyáltalán hajlandó vagy enni – sorolta Roan.

Vhalla vállat vont.

– Sareem is észrevette, hogy valami nincs rendjén. Kérdezett rólad; feltűntek neki az új szokásaid – tette hozzá a barátnője halkan, semleges hanghordozással.

Vhalla továbbra is előremeredt. Roan szavai távolinak tűntek, mintha víz alatt beszélt volna. Kit érdekel, mint gondol Sareem? Őt most fontosabb dolgok foglalkoztatják. Például az, hogy úgy tűnik, napközben nem járnak a nyomában varázslók.

– Na ne már – suttogta Roan. – Te és Sareem… együtt jártok?

– Micsoda?! – Vhalla úgy pislogott, mint aki akkor ébredt. – Sareem és én? Dehogyis!

– Tényleg? – hümmögött Roan. – Láthatóan odavan érted, és jó családból származik. Tudod, hogy az apja norini hajóépítő volt.

Vhalla bólintott.

– És elég jóképű a maga nyugati módján. Mindig is úgy gondoltam, hogy a déli kék szemek nagyon jól néznek ki a nyugati bőr mellett…

– Remek – mormolta Vhalla mindenféle lelkesedés nélkül.

– Tényleg nem Sareem miatt vagy ilyen? – kérdezte ismét Roan.

Miért érdekelte ez ennyire?

– Nem, nem miatta – erősítette meg Vhalla.

– De fiú van a dologban? – incselkedett tovább Roan, nevetve a gondolaton, hogy barátnője belezúgott valakibe.

Vhalla majdnem elbotlott a saját lábában, amivel egy gyanakvó, átható pillantást vont magára.

– Komolyan? A Nap Anyára esküdj, egy fiú?! – Nem tudom, miről beszélsz. – Vhalla félrenézett.

A szőke lány megragadta Vhalla vállát, és pillanatokkal később egy kis oldalszobában álltak.

– Roan, elkésünk!

– Akkor beszélj gyorsan. – Roan elvigyorodott.

Vhalla a Roan orrát pettyező szeplőkre koncentrált, hogy elkerülhesse barátnője kellemetlenül lelkes tekintetét.

– Azt hittem, hogy nem érdekelnek a fiúk…

– Narcio óta? – sóhajtott fel Vhalla. Az egyik palotaőr néhány hónapra ellopta Vhalla szívét, és ő fiatal fejjel azt hitte, szereti őt. Nem bánta meg a vele töltött időt, de végül nem működött a dolog. Vhalla nem igazán kezelte jól a kapcsolatokat, szívesebben töltötte az idejét könyvek, mint emberek között. Ennek ellenére szerette volna tudni, hogy mi történt az ifjúval, akivel először töltötte együtt az éjszakát. – Nem vagyok matróna. Persze hogy érdekelnek.

– Szóval, kivel, mit, hol, mikor, hogyan? – hadarta Roan.

– Nincs miről mesélnem. – Vhalla mély levegőt vett, ahogy megadta magát. – Nem ismerem a nevét, azt sem tudom, hogy férfi-e… – vallotta be fojtott hangon, a folyosót fürkészve, nehogy meghallja őket valaki.

– Egy szavadat sem értem.

Roan elengedte a vállát.

– Bonyolult az egész, de különleges. Sokat tanultam; nagyon okos, és szellemes is…, bár néha egy kicsit bántóan. Olyasvalaki, aki látszólag tudja, hogyan kell felheccelni engem, én viszont még semmit sem tudtam kideríteni róla.

Elhallgatott, mielőtt túl sokat fecsegett volna ki.

– Hogyhogy nem tudod? – Roan összehúzta a szemöldökét.

– Még sosem találkoztunk – ismerte be. Mielőtt a barátnője rákérdezhetett volna, Vhalla tisztázta a helyzetet: – Könyvekbe rejtett levelekben kommunikálunk. Semmi több.

Sarkon fordult, és fürgén elindult a folyosón, a munkától remélt menedék irányába.

– Várjunk csak, ezért tűnsz el mostanság olyan gyakran? És ezért viszed magaddal mindenhova a szütyődet? – Roan a Vhalla vállán lógó bőrtáskára mutatott, mire barátnője keze ösztönösen megragadta a szíjat. – Üzeneteket küldesz a titokzatos szeretődnek?

– Nem a szeretőm – hangzott a fagyos válasz.

– Jó. De Vhalla, azért ez így kissé bizarr – suttogta Roan. Mielőtt Vhalla válaszolhatott volna erre, a barátnője így folytatta: – De elég izgalmasnak hangzik.

A könyvtárba érve elváltak egymástól. Vhalla gyorsan kiderítette, mik az aznapi feladatai, végzett velük, aztán elindult az ablaknál álló padhoz. Mohón kinyitotta a könyvet, a belerejtett üzenetet keresve.

Kedves Vhalla!

A Kelet Affinitása a levegő. Régebben voltak Széljárók, de száznegyvenhárom éve nem találtunk egyet sem.

Már megmondtam, ki vagyok. A sötétség szelleme.

Üdvözlettel,

A fantom

Aznap este Vhalla küzdött az elalvás ellen. Az egyik kezében a rejtélyes üzenetet szorongatta, a másikkal a hajába túrt, ahol egyre csak gubancokba ütközött.

Elege volt ebből a játékból. Ám a fantom hol metszően éles, hol kimért hangneme ellenére nem akart véget vetni a levelezésüknek. Végül nem tudta tovább nyitva tartani a szemét, de a benne dúló tusakodás még közel sem ért véget.

Az üres folyosón állt, a könyvtár fáklyákkal megvilágított ajtaja előtt. Általában futva ment be a terembe, de ezúttal sétált. Nem volt értelme sietni; úgysem változtatott volna semmin. Elhaladt a történelmi kötetek polcai mellett, a rejtélyekkel foglalkozó könyvek mellett, tovább a padjához és az ablakához.

Ott pillantotta meg a férfit. A fekete árnyékot csak egy mellette lebegő láng fénye világította meg. A férfi nem mozdult, és Vhallával először fordult elő, hogy nem próbált megszólalni.

Csendben tanulmányozta az alakot. Aznap este az álomkép élesebbé, tisztábbá vált. Azzal, hogy nem próbált beszélni, elég ideig maradt látható a kép, hogy kivegye az addig rejtve maradt vagy homályos részleteket. A férfi hat-nyolc évvel lehetett idősebb nála. Vállig érő fekete haja hátra volt simítva, hogy ne lógjon az arcába, és összefogta valamivel, ami tompa fénnyel csillogott.

– Korán jöttél ma este. – A váratlanul mély hang megtörte az őket körülölelő csendet.

Vhalla összezavarodott. Korán? – szerette volna kérdezni, de csak levegő tódult ki a száján.

– Erősebben kell próbálkoznod – sóhajtott a férfi, és úgy tett, mint aki a fekete nadrágba bújtatott térdén nyugvó könyvet tanulmányozza.

Erősebben? Továbbra is csak levegő hagyta el a tátogó ajkát.

– Mondd ki a neved – parancsolt rá a másik.

Micsoda?

– Mondd ki a neved – ismételte meg az utasítást, érezhetően ingerültebben.

Vhalla.

– Mondd ki a neved! – csapta be a férfi a könyvet, és felé fordult. Szinte látni vélte a szénfekete szempár mögött tomboló lángokat.

Nem szabad így becsapni a könyveket! A hirtelen előtörő szavak visszhangként terjedtek tőle a férfi füléig az álomban.

Vhalla érezte, ahogy a férfi kacaja a testében rezonál, és erre riadt fel.

Felült, és próbálta lelassítani kapkodó légzését. Reménytelen vállalkozás volt, hirtelen az ösztönei vették át az irányítást.

Lepattant az ágyról, és sietve nekivágott a folyosónak. Pillanatnyi habozás nélkül nekifeszült a vállával a könyvtár ajtajának, hogy kinyissa. Egy halvány láng fénye szűrődött ki a lakkozott polcok sűrűjéből.

Olyan hirtelen torpant meg, hogy majdnem nekiütközött az ablaknál (az ő ablakánál!) ülő férfinak. A mellkasa ritmikusan süllyedt és emelkedett, ahogy próbált lélegzethez jutni a rohanás után, de a tekintetét mereven a férfira szegezte. Egy hosszú pillanatig csendben állt ott, a környezetének kristálytiszta vonalai egyértelművé tették, hogy ez nem egy álom volt.

A férfi lassan a padra helyezte a kezét, és felé fordult, rávetve átható tekintetét. Ravaszkás vigyorra húzódott a szája, ahogy egyetlen pillantással az uralma alá vonta. Percek – vagy talán órák? – teltek el, mire megszólalt.

– Tudtam, hogy végül eljössz.

5. FEJEZET

A FELISMERÉS ÚGY hasított belé, mintha arcul csapták volna. A férfi mellkasára a sokszor látott szimbólum volt tűzve. Nagyon is jól ismerte a jelképet, hiszen minden ébren töltött órában a szeme előtt volt. Az aranyból formált Birodalmi Nap szinte ragyogott a félhomályban.

Mezítláb, a hálóingében állt a koronaherceg, a világ második legnagyobb hatalmú embere előtt. A férfi leeresztette a lábát a padlóra, és hanyag mozdulattal a padra tette a könyvét. A combjára könyökölt, és a tenyerében nyugtatta az állát, az egyik sötét szemöldökét felvonva nézett rá, mintha máris unta volna a helyzetet.

Rezzenéstelen tekintete alatt Vhalla mozdulatlanná dermedt. Így bámultak egymásra egy ideig, és míg a lányban lassan gyűlni kezdett a düh, a férfi teljesen higgadt maradt. Vhallát egyszer csak elöntötte az idegesség. Az őt korábban megszálló erő elillant, és rádöbbent, milyen veszélyes helyzetbe került. A tűzzel játszott.

– Tu-tudta, hogy idejövök? – nyögte ki végül hebegve, azt kívánva, hogy legalább egy herceg jelenlétében ne hagyja cserben a nyelve.

– Ó, biztos voltam benne.

A herceg hangja lágy volt, de érezte, ahogy a szavak tovább rezonálnak a csontjaiban.

– Hogyan? – Értetlenül pislogott.

– Ugyan, Vhalla! – A férfi kuncogott, amitől a lány teste megfeszült. – Mikor adtam én neked egyenes válaszokat?

Azzal felállt, és a lány csak ekkor döbbent rá, hogy több mint egy fejjel magasabb nála, felülmúlva még a fivérét is.

– Sosem rágtam semmit a szádba; ahhoz te túl okos vagy. És mi lenne abban az izgalom?

Megkerülte őt, és az orra felett nézett le rá. Vhalla úgy érezte magát, mint sebesült préda egy jóval nagyobb ragadozó csapdájában.

– Gondold át, Vhalla. Honnan tudhattam, hogy idővel ide fogsz jönni hozzám?

– Nem tudom – suttogta a lány.

A herceg megállt mögötte, és a füléhez hajolt. Vhalla érezte, ahogy a tarkóján lévő finom szőrszálak táncra perdülnek a leheletétől.

– Vhalla!

A lány alig tudta elfojtani a borzongást, ahogy a bőrén érezte a férfi hangját.

– Mutasd meg nekem azt a nagy eszedet, amiért mindenki annyira csodál.

– Az álmok – suttogta a lány, és összeszorította a szemét. A férfi kiegyenesedett, eltávolodott tőle, Vhalla pedig halkan, megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Kiváló. – Dicséret volt, de nem érződött őszintének. – Mi van az álmokkal?

A herceg felé fordult. Bűvös láng lebegett a herceg válla felett. Az aprócska tűz is lenyűgözte, mégis elakadt a lélegzete, amikor megpillantotta őt.

Ebből a szögből a fény a lány háta mögött volt, így jól megvilágította a férfi arcát. Magas járomcsontja és előreugró orra volt, az arca keskenyebb és szögletesebb, mint a testvéréé. A vonásai egyértelműen nyugati származásra vallottak, bőrének a déliekre jellemző sápadtsága azonban még a narancsszín ragyogásban is jól látszott. A hagyományos értelemben egyáltalán nem számított jóképűnek, az összhatás mégis lélegzetelállító volt.

– Megint nem gondolkodsz – mondta a herceg elnyújtva a magánhangzókat, és a polcnak dőlt, ismét unottságot sugározva.

– Nem tudom – felelte Vhalla erőtlenül.

– Dehogyisnem. – Ásított.

– De tényleg nem – bizonygatta a lány, dacosan a derekára téve a kezét.

– Akkor félreismertelek. Untatsz, mint mindenki más.

Vállat vont, és megfordult, elindulva a polcsor mentén.

A bosszankodás és a tehetetlenség viaskodott Vhallában, ahogy figyelte a távozót. Nem volt semmi keresnivalója a herceg társaságában.

– Várjon! – Kíváncsisága ismét a szabálykövető énje fölé kerekedett. – Várjon, hercegem!

Utánairamodott, és elállta az útját.

A férfi szája szegletében apró mosoly bujkált. Az öntelt ficsúr tudta, hogy utána fog szaladni.

– Azok nem csak álmok voltak. – Vhalla erőt vett magán. A férfi összevonta a karját a mellkasán, és oldalra hajtotta a fejét. – Nem tudom, pontosan micsodák, de biztosan nem csak álmok.

– Nos, ez is valami; az igazság ötöde, azt mondanám. Nem elég, hogy átmenjél a vizsgán. – Aldrik herceg szájának egyik sarka megrándult.

Vhalla kábán bámulta, ennél többet tényleg nem tudott mondani. De – gondolta – biztosan van még valami. Honnan tudta?

– Tudott az álmokról. Tudta, hogy álmomban itt voltam. – Megértette.

– Pontosan. Végre egy kis haladás, reménybeli Széljáróm. A herceg felvonta a szemöldökét, és a vigyora mosollyá szelídült, amelyben, legalábbis erről győzködte magát Vhalla, nem volt gúny.

– Széljáró? – ismételte meg bódultan.

– Már ismered a szót – emlékeztette rá Aldrik.

– Keleti varázslók – suttogta Vhalla. – De azt mondta, hogy már eltűntek; több mint egy évszázada egy sem született.

– Legalábbis eddig.

Vhalla összeráncolta a homlokát.

– Azt mondta…

A férfi közbevágott.

– Továbbra is a herceged vagyok. Ezt jobb, ha észben tartod, tanítvány. Ne kérdőjelezz meg – mondta Aldrik herceg halkan és lassan.

Vhalla arcából kifutott a vér. A találkozásuk kezdete óta először rettegett a férfitól. Ijesztő hőt árasztott magából, amitől borzongás futott végig a hátán. A herceg kihúzta magát. A lány összekulcsolta a kezét.

– Bocsásson meg, hercegem – sütötte le a szemét, mert nem bírta tovább elviselni a másik parázsló tekintetét. A férfi megfordult, és a könyvtár mélye felé vette az irányt. – Most hova megy?

– Ne kérdezősködj, hanem gyere velem – válaszolta egy sóhaj kíséretében.

A lány hamar utolérte. Vhalla a lába elé meredve követte ezt a titokzatos alakot, a koronaherceget.

Ebben a csendes pillanatban végre felfogta, mennyire furcsa az egész helyzet. Az éjszaka közepén a koronaherceg egy titokzatos úti cél felé vezetett egy könyvtárostanoncot. A félelem és a kíváncsiság hajtotta előre, és ettől még inkább megigézte az előtte sétáló férfi. Vhallának minden oka meglett volna félni a hercegtől, de a hetek óta tartó üzenetváltások után kevésbé találta félelmetesnek, mint korábban a varázslásügyi minisztert.

Úgy érezte, kezdi elveszíteni az eszét.

– Azt vártam, hogy magadtól is rájössz. Azért irányítottalak az Affinitásokról szóló könyvek felé, hogy ráismerj magadra – sóhajtott ismét, ezúttal csalódottan. – És úgy tűnt, hogy közel jársz; néhány kérdésedet látva azt hittem, hogy azt találgatod, melyik a te Affinitásod. Talán az egyik Manifesztációd vezetett nyomra.

– Továbbra sem hiszem, hogy varázsló lennék. És nem volt semmilyen… Manifesztációm. Nincs bennem semmi mágikus – suttogta Vhalla, felidézve beszélgetését a varázslásügyi miniszterrel. – Mindig is szerettem olvasni. Egyszerűbb volt számomra, mint a beszéd…, mint egy gyerek és a kedvenc játéka.

– Valóban gyermek vagy. – A férfi végigmérte, látható rosszallással. – De ez nem játék. – A lány ismét összekulcsolta a kezét, és babrálni kezdett vele. – Ezt pedig fejezd be! – Rácsapott az ujjaira, és az álla alá nyúlt, rákényszerítve, hogy felnézzen rá.

A hirtelen mozdulat fájdalmas volt, és a lány alig tudott elfojtani egy nyöszörgést. De biztos volt benne, hogy azzal még inkább feldühítette volna a herceget.

– Varázsló vagy; gyenge, képzetlen, védtelen kis varázsló, de akkor is varázsló! Ne ijedezz mindentől, mert szégyent hozol mindannyiunkra – rótta meg a döbbent és gyámoltalan tekintetű lányt. Fokozatosan enyhített a szorításán, míg végül már csak a hüvelyk- és mutatóujjával tartotta az állát. – A levegő az Affinitásod – jelentette ki lágyan Aldrik herceg, leejtve a kezét, és elfordulva az üvegessé vált tekintettől. A hirtelen támadt, meglepő gyengédségnek néhány pillanattal később már nyoma sem maradt.

– Levegő? – ismételte meg a lány, a korábbi érintéstől kipirult arccal. Más volt az érintése, mint a fivéréé. Hónapokkal később is emlékezett az érzésre, ahogy az őt elkapó Baldair herceg kérges ujjai a térdhajlatához értek. Egy újabb részlet, amiben a két herceg gyökeresen eltért.

– Mintha egy papagájjal sétálnék. Visszavonom, egy papagáj érdekesebb beszélgetőpartner lenne. – Felsóhajtott, és megmasszírozta az orrnyergét.

– Honnan tudja ilyen biztosan?

– A belső én iránti Affinitás – jött a titokzatos válasz.

Vhalla nem tehetett fel újabb kérdést, mert elállt a lélegzete.

Egy falikárpittal takart falszakaszhoz értek. A herceg az ujjai hegyével megolvasztotta a szőnyeg fémkeretét, és széthúzta azt, felfedve a mögötte rejlő titkos alagutat. Gúnyos mosollyal nyugtázta a lány döbbent arckifejezését.

– Ugye nem gondoltad, hogy csak a szolgálóknak készültek titkos folyosók a közlekedéshez? – Vészjóslóan kuncogott, és belépett a szűk átjáróba.

Vhalla hátrapillantott a válla felett. Most elbújhatna a könyvtárban. Hazamehetne. A herceg lángjának fénye kezdett halványulni, ahogy egyre távolodott, egyszer sem nézve hátra. Később sem tudta megmondani, mi vette rá, hogy mégis belépjen az alagútba, de épp azelőtt tette meg, hogy a nyílás kongva bezárult volna.

– Hova megyünk? – kérdezte ismét Vhalla.

– Megmutatom neked, amit makacsul nem vagy hajlandó elhinni, kicsi papagáj – válaszolt Aldrik herceg a háta mögött összekulcsolt kézzel.

– Nem vagyok papagáj. – A lány elfintorodott. – És nem vagyok varázsló.

– Az a gond veled… – kezdte a herceg, ahogy felfelé kaptatott a szuroksötét alagútban. Vhallának nem volt választása, szorosan a nyomában kellett maradnia, mert a férfi válla felett lebegő láng volt az egyetlen fényforrásuk. – …hogy kizárólag a könyveidre hagyatkozol.

– Mi a baj a könyveimmel? – bukott ki belőle a kérdés.

A herceg megperdült, és rámeredt.

– Az a baj, hogy nem lehet csak könyvekből megtanulni, hogyan kell a gyakorlatban elvégezni valamit – csattant fel. A lány eltátott szájára ügyet sem vetve folytatta. – Jó kiindulópontot jelentenek, rögzítik az alapelveket, az elméletet, a fogalmakat. Az elméd megértheti ezeket, de a test nem fogja tudni, amíg te magad végre nem hajtod a dolgokat. Tett és gyakorlat nélkül nem fog engedelmeskedni neked a kezed. A tapasztalat a legjobb tanító. Mondd csak, Vhalla, szeretkeztél már férfival? – kérdezte, és közelebb lépett hozzá. A koronaherceg zavaróan közel volt, ahogy feltette ezt a nagyon személyes kérdést. – Elégítetted már ki magadat?

Vhalla nagyot nyelt. Nem tudta uralni az elméjét, és eszébe jutottak a magányos esték esetlen kísérletezései. Önkéntelenül megjelent előtte Narcio, az őr arca. A pillanatnyi fájdalom és a rövid örömérzetek emlékétől a szégyen pírja öntötte el az arcát, de minderről soha senkinek nem kívánt beszélni.

– Bármi is történt, kétlem, hogy nagyon jólesett. – Gúnyosan lemosolygott rá. A lány legszívesebben pofon ütötte volna. – El is mondom, miért nem. Azért, Vhalla, mert gondolkodsz és megfigyelsz, de sosem cselekszel. A könyvtár összes könyvét kiolvashatod, egy nap talán magánál a mesternél is többet fogsz tudni, de akkor is úgy halsz meg, hogy nem éltél meg semmit. Csak mások élményein keresztül tapasztalod meg a világot.

Vhalla felnézett a rideg, ítélkező szempárba, amely azzal fenyegette, hogy darabokra cincálja, és tisztára nyalja a csontjait. Elfordította a tekintetét, de ez alig hozott megkönnyebbülést. A férfi továbbra is ott állt, ingerekkel ostromolva minden érzékét. Leküzdötte a vágyat, hogy újból babrálni kezdjen ujjaival, és szorosan egymáshoz kulcsolta két kezét.

– Akkor mit kell tennem? – kérdezte, továbbra sem nézve a férfira. Ez akár veszélyes kérdés is lehetett volna, figyelembe véve az előző témát.

– Velem jössz, és nem teszel úgy, mintha nem látnád, ami előtted van.

Egy csigalépcsőn feljutottak a palota szívébe. Néha lefordultak egy oldaljáratba, de mindig egy újabb felfelé vezető lépcsőhöz jutottak. Nem voltak ablakok, fények, díszítések, jelzések. Vhallának fogalma sem volt, merre járhatnak.

Mire végül megálltak, már szédült a sok lépcsőtől. Egy faajtó állta az útjukat. A herceg félretolta a reteszt, és kinyitotta az ajtót. Hideg szél tört be a folyosóra, mintha jeges vizet öntöttek volna a hajára és a vállára. Próbálta kipislogni a szeméből a könnyeket, és az arca elé emelte a tenyerét.

– Gyere! – utasította a férfi, és Vhalla szótlanul engedelmeskedett.

Egy képtelennek tűnő helyen léptek ki az éjszakai levegőre. A széltől elakadt a lélegzete. Egy apró kiszögellésen álltak, épp csak elfértek egymás mellett.

Olyan érzés volt, mintha a világ tetejére értek volna.

Elkerülték a szolgák szállását, a nyilvános tereket, a császári szárnyat, és felmentek az egyik aranytorony csúcsára, amelyet addig csak a messzi mélységből látott.

Vhalla az alattuk elterülő várkastélyra nézett, a hegyoldalt beborító, egyre szélesedő szintekre, amelyek közül a legutolsó a fővárosig ért. A város távoli, hunyorgó fényei mintha az égi csillagok tükörképei lettek volna. Vhalla látta a hegy kettős csúcsát, és ha megerőltette a szemét, ki tudta venni a távolban a Nagy déli erdőt, amelynek lombkoronája alatt a hazájához vezető út kanyargott.

– Nos, mi a véleményed? – A herceg mögéje lépett. Még ilyen közelről is alig tudta kivenni a szavait a tomboló szélben.

– Lenyűgöző – préselte ki magából.

– Egyesek úgy tartják, hogy a Széljárók az ég szülöttei voltak – mondta a férfi, de Vhalla alig figyelt a szavaira, mert az égbolt felé emelte az arcát. Magával ragadó pillanat volt, ahogy az ég és a föld találkozásánál álltak. Vhalla egy apró lépést tett előre, hogy végigtekintsen a mélyben sziporkázó városon.

Talán elbűvölték az őt körülvevő csodák. Vagy csak a szél süvített túl hangosan. Bárhogyan is, nem hallotta meg a kísérője léptét. A herceg lágyan a lapockái közé helyezte a tenyerét.

– Bízz bennem – kérte tőle, az ajka egy futó pillanatra a füléhez ért.

Vhallának még arra sem volt ideje, hogy hátraforduljon, mielőtt a herceg egy könnyed mozdulattal a mélybe lökte.

6. FEJEZET

KÜLÖNÖS RÉVÜLETBEN zuhant alá a levegőben. A válla gyomorforgató reccsenéssel csapódott az aranytetőnek, visszarántva őt a valóságba. Vhalla félig gördülve, félig pattogva csúszott tovább a lejtős tetőn, kétségbeesetten keresve valamilyen kapaszkodót. De túl meredek volt a felület, és minden kísérletével csak a körmeit sértette fel vagy szakította le. Hamarosan elfogytak az aranyzsindelyek, és nem volt mi után kapni.

Vhalla úgy tudta, hogy a halál előtt lepereg az ember előtt az élete, de ő csak a kerek holdat látta, ahogy szenvtelenül letekint rá az égből. Szél csapkodott a teste körül, az pedig megfordult az üres térben, immár fejjel előre zuhant tovább, majd a hold eltűnt a látóteréből, és helyét a rohamosan közeledő talaj vette át.

Tudta, hogy eljött a vég.

Sikolyra nyitotta a száját, de a süvöltő szél megfosztotta a hangjától, és elárasztotta a tüdejét.

Próbálta eltéríteni magát, hogy legalább egy erkélyen, egy kiszögellésen vagy akár csak egy díszes párkányzaton érjen földet. A kastély falának ütődött, amivel csak annyit ért el, hogy egy kínkeserves kiáltással végképp kiürült a tüdeje. Aztán folytatódott a zuhanás. Apró teste egy boltívnek csapódott, ahonnan továbbbukfencezett az éjszakai égen. Egy követ keresett, amelyben megkapaszkodhatna, de a próbálkozás hiábavaló volt.

Elhomályosult a tekintete, vér szennyezte be a kezét. Széttárta a karját; már közel volt a talaj. Csak a felette elterülő eget látta, de tudta, hogy hamarosan mindennek vége. Vhalla az üres levegőbe kapkodott, az ujjai közt átszökő szélbe markolva.

Robbanás járta át a testét…, és felült az ágyában.

Azonnal megbánta, hogy kinyitotta a szemét. A világ képe elmosódva jelent meg előtte, egyszerre volt túl fényes és túl sötét, a színek eltorzultak, a szeme nem volt képes fókuszálni. Gyorsan oldalra fordult, és öklendezni kezdett az ágya széle felett. Forró, nyálkás epe loccsant az idegennek tűnő padlóra. A gyomra egyre erősebb görcsökbe rándult, és Vhalla fájdalmas kiáltást hallatva hanyatlott vissza a párnájára, majd magzatpózba gömbölyödött.

Az egész teste ellene fordult. Mintha valaki kilopta volna a lelkét a régi testéből, hogy egy újba helyezze. Semmi sem volt a helyén, semmi sem engedelmeskedett neki, és minden a megszokottól eltérően működött. Köd ereszkedett az elméjére, és a gyomrára szorított ujjai törött bordák természetellenes ívét tapintották ki. Valószínűleg nem lett volna szabad az oldalán feküdnie, de a mozgás és a mozdulatlanság is ugyanolyan fájdalmas volt. Ezért inkább elviselte a jelenlegi helyzetét, mintsem megkockáztassa a váltást.

Vhalla a résnyire nyitott szemén beszűrődő fényben próbálta megállapítani, hol van. A pánikra okot adó első jel az ablak volt, amely háromszor nagyobb volt, mint bármelyik, amit a tanoncok és szolgálók szárnyában látott. Amikor a szeme rátalált a sárkánydomborműre a szoba mennyezetén, megpróbált kivergődni az ágyból, de ez túlzott elvárásnak bizonyult egy összetört testtel szemben.

Fojtott hangok szűrődtek be kintről, amit gyors léptek zaja követett, majd kivágódott az ajtó, két alak rohant be, egyenest az ágy mellé. Az idősebb férfit azonnal felismerte: a varázslásügyi miniszter volt az. A nő személye azonban meglepte. Vhalla pislogva próbálta kivenni a homályos alakokat.

– Larel?

Még a saját hangja is idegenül csengett a fülében, és hiába próbálta elfojtani az ismét rátörő hányingert. A sötét hajú nő gyorsan elhagyta a szobát. Vhalla elfintorodott. Szégyellhetné magát, amiért Vhalla részben miatta került ilyen állapotba! Ha Larel nem nyomja a kezébe azt a könyvet, sosem találkozik a herceggel.

– Ne próbálj beszélni – utasította szigorúan a miniszter. Bár tudta, hogy nem jó ötlet, Vhalla újra résnyire nyitotta a szemét. A férfi keze a homlokát és a vállát tapogatta. Vhallának sem elég ereje, sem elég akarata nem volt, hogy küzdjön az érintés ellen, bármennyire is szeretett volna.

A miniszter a hátára fordította a lányt, amire Vhalla teste fájdalmas tiltakozással válaszolt. Felsikoltott, és próbálta eltolni a férfit. Ez az ember, a mágia világa és a benne élő varázslók csak fájdalmat hoztak számára.

– Vhalla!

Ahogy meghallotta a saját nevét, félbehagyta a mozdulatot.

– Muszáj hinned nekem. Segíteni szeretnék rajtad. – A miniszter hangja gyengéd volt, meglepően gyengéd. – Be kell venned és ezúttal magadban is kellene tartanod a csontnövesztő szert.

Ezúttal? Vhalla annyira zavart és fáradt volt, hogy inkább lehunyta a szemét. Aludni egyszerűbb, döntötte el. Elég, ha becsukja a szemét, és úgy tesz, mintha az egész nem létezne.

– Ne, Vhalla, ne aludj el!

– Hogy?

Az egyetlen rövid szó kiejtése is nehezére esett, de a férfi megértette, mire gondol.

– Azt kértem, ne beszélj – nézett rá szigorúan. – Aldrik herceg hozott ide az Ébredésed után.

Ébredés?

Vhalla mozgást hallott a miniszter háta mögül. Larel tért vissza a szégyen legkisebb jele nélkül, kezében vödörrel és felmosóval. Sőt, Vhalla szégyellte el magát, ahogy az idősebb nő elkezdte feltakarítani a padlót borító hányást.

– Larel, a kék üvegcsét – utasította őt Victor miniszter. A nő engedelmesen bólintott, és kisietett a szobából. Vhalla ismét a sötétségbe menekült. – Nem, Vhalla, muszáj ébren maradnod. – A férfi finoman megrázta a vállát, holott már az első érintésétől is pokoli kín járta át a lábujja hegyéig. Tiltakozva nyöszörgött.

– Vhalla! – Ezúttal éles volt a hangja, követelőző, és annyira hasonlított egy másik férfiéra, hogy ismét elöntötte a hányinger.

De elérte a kívánt hatást, és Vhalla engedelmeskedett, legalább résnyire kinyitva a szemét. Annyira szűk volt a látótere, hogy észre sem vette a visszatérő varázslónőt, aki némán a férfi kezébe adott egy üvegcsét. Ő ismét feléje fordult, és a válla alá nyúlt, hogy megtámassza őt. Vhalla vadul rázta a fejét, mert emlékezett, mi történt legutóbb, amikor felült. Az agya tehetetlenül zakatolt a fejében, azzal fenyegetve őt, hogy a látótere szélén tanyázó sötétség mindent elnyel.

– Ne, ne, hagyd abba – parancsolt rá a miniszter, fél kézzel magához szorítva a lányt, a másikkal pedig a szájához tartva az üvegcsét. Vhalla nem akarta meginni; csak aludni akart. Végül mégis kénytelen volt megadni magát, és apró köhécselés kíséretében lenyelte a szirupos folyadékot. Tűzként terjedt szét az ereiben, és hallotta, ahogy valaki felsikolt. A miniszter a földre hajította az üvegcsét, amely ezernyi szilánkra tört, és mindkét kézzel átölelte a lányt. Egy ideig vergődött az erős karok szorításában, és csak ekkor értette meg, hogy a sikolyok az ő szájából törtek elő.

Az elgyötört kiáltások idővel zokogássá szelídültek, végül pedig elmúlt az égő érzés, és teljesen elernyedt a teste. Rábízta magát arra a férfira, akit gyűlölni akart. Vhalla minden önbecsülését félretéve a férfi mellkasának szorította az arcát. Valahol a távolban beszélt hozzá a miniszter; hallotta és érezte a szavakat.

– …túlságosan érzékeny vagy a mágiára. Próbáltunk… hogy enyhítsük a fájdalmat. De a… a mágikus csatornák túlzottan… és eltört… elviselni a további… terhelést.

A lány gyűlölte a mágiát, és az eredeti véleménye megerősítést nyert, ahogy kezdett magához térni a főzet hatása nyomán.

– Vhalla… két törött borda… a bal és a jobb oldal… szilánkosra tört. A kezed szinte használhatatlan. A bal vállad szintén eltört, a jobb kificamodott. A gerinced elmozdult a helyéről, a csípőd és az egyik lábad is eltört.

Vhalla az épelméjűség határát súroló kacajt hallatott, továbbra is a férfi mellkasába temetve az arcát.

– Helyre fogsz jönni – nyugtatta meg a miniszter szelídebb hangon. Most azonban ő tűnt tébolyodottnak. – De mivel szinte kizárólag mágiamentes papi főzeteket és gyógykenőcsöket használunk, tovább fog tartani.

A nyugati nő úgy rendezte el a párnákat, hogy Vhallát megtartsák ülő helyzetben, a férfi pedig finoman visszaeresztette rájuk. Ezúttal egy zöld üvegcsét vett elő.

– Most ez következik; ez nem fog fájdalmat okozni.

Az ígéretéhez híven a cserepes ajka közé erőltetett, halvány színű ital nem járt semmilyen azonnal észlelhető hatással.

– Vizet – motyogta Vhalla reszelős hangon, és a miniszter bólintott. Az ágy melletti asztalon álló agyagkancsóból töltött neki egy apró csészébe. A lány ajkához emelte, és ott tartotta, hogy ihasson pár kortyot.

– Nem így terveztem a második találkozásunkat. Hidd el nekem, Vhalla – mondta, miközben visszatette a csészét az asztalra, és átvett egy harmadik, szokatlan formájú üvegcsét a hallgatag nőtől. – Szerettem volna időt adni, hogy megbékélj az új helyzettel. Volt, aki menekülőre fogta, miután sürgetni kezdtük, és úgy gondoltam, jobb, ha hagyunk neked egy kis teret. Amikor megtudtam, hogy felkeltetted a herceg érdeklődését, azt hittem, nincs miért aggódnom.

Vhallából rekedtes, keserű nevetés tört ki. Ő is úgy érezte az üzeneteket olvasva, hogy a mágia talán nem is annyira ijesztő dolog. Furcsa, hogy mindvégig az összetört testét tartó emberben kellett volna megbíznia.

– Aldrik herceg nem tudta, hogyan lehetne kezelni a jelenlegi… állapotodat – mondta Victor Anzbel, hosszú szünetet tartva az utolsó szó előtt. – Ezért három napja idehozott hozzám.

Vhalla köhögni kezdett, ahogy félrenyelte a szájához tartott üvegcséből ivott folyadék utolsó cseppjeit.

– Három napja? – nyögte ki végül, némileg büszkén, amiért két teljes szóval megbirkózott.

Victor bólintott.

– Nem voltam biztos abban, hogy túléled. A második reggelen kénytelenek voltunk elaltatni téged, annyira hevesen vergődtél és kiáltoztál – számolt be Victor a történtekről tényszerűen. Vhalla elméje kezdett túlterhelődni, és már szinte alig fogta fel a sok iszonyatot. – De a rád kényszerített alvás megszakította a mágikus csatornáid gyógyulását, ahogy újra és újra átélted az Ébredésed emlékét.

– Ébredés? – kérdezte a lány.

– Az Ébredés az első alkalom, amikor a varázsló hatalma teljesen manifesztálódik – magyarázta. Egy pillanatig Vhallát tanulmányozta, majd bocsánatkérőn hozzátette: – Általában nem ennyire megrázó élmény.

Larel egy negyedik üvegcsét hozott be, és Vhalla elkezdte rázni a fejét. Úgy érezte, hogy teljesen üres gyomra és összetört teste nem lenne képes még egy főzetet elviselni. A nő átadta az üvegcsét, magához vette a vödröt és a felmosót, majd szótlanul elhagyta a szobát.

– Egyelőre ez az utolsó – ígérte a miniszter, mire Vhalla feladta az ellenállását. A világ lassan kezdett helyreállni, bár ő továbbra is úgy érezte, hogy szívesebben aludna az ébrenlét helyett. – Remek – bátorította a férfi, ahogy lenyelte az utolsó kortyot. – Most arra kérlek, hogy próbáld bent tartani; ne tegyél hirtelen mozdulatokat.

Vhalla apró bólintással válaszolt.

– Most már aludhatok? – kérdezte elhaló hangon.

– Nem – válaszolta a férfi, mire Vhalla felnyögött. – Nemsokára – ígérte neki Victor. – Még ki kell próbálnom valamit. Remélem, hogy segít javítani a helyzeten.

A fejrázáson kívül amúgy sem volt ereje semmilyen tiltakozáshoz, ezért inkább egyáltalán nem ellenkezett. Ha ezek az emberek meg akarnák ölni, nem fáradoznának azzal, hogy most életben tartsák.

Victor néhány pillanatra elhagyta a szobát. Kezében egy féltő óvatossággal tartott fadobozzal tért vissza. Az ágyra leülve az ölébe tette, és felpattintotta a zárat. A doboz tele volt különböző formájú és színű kövekkel. Vhalla nem tudta, hogy a szemével van-e valamilyen gond, vagy tényleg természetellenes fénnyel világítottak és ragyogtak, mintha a kozmosz kavargott volna bennük. A miniszter rövid latolgatás után kivette az egyik fényes követ, és a lány homlokára helyezte. Ő túl fáradt volt ahhoz, hogy ostobán érezze magát emiatt, és jobb híján kénytelen volt megbízni a miniszterben. Anzbel ezután egy hasonló követ helyezett Vhalla hasára. Ettől a szeme felpattant, a világ egy csapásra kitisztult. Újra tudott fókuszálni a tekintete, a füle csak a gyönyörű csendet hallotta.

– Ne mondj semmit – emlékeztette őt a miniszter –, de azt hiszem, ez segített. – A lány remélte, hogy a pislogása kellő megerősítés volt. – Egy ideig ott hagyom őket, úgyhogy arra kérlek, ne mozgolódj. Úgy általában sem tanácsos sokat mozognod – magyarázta. Nem mintha tudott volna. – És igen, most már aludhatsz.

Vhalla megkönnyebbült sóhajjal hunyta le a szemét, és érezte, ahogy ellazul a teste, mielőtt visszazuhant volna a sötétség ölelésébe.

Éjszaka volt, amikor felébredt. A szoba üres volt, leszámítva az ágy melletti asztalon hagyott kis tál gyümölcsöt, kenyeret és néhány üvegcsét. Óvatosan ülő helyzetbe tornázta magát. Már nem voltak rajta a kövek, és úgy tűnt, hogy a látása helyrejött. A világ kicsit imbolyogni látszott, de a gyomra állta a sarat…, számára ez is felért egy győzelemmel. Vhalla gyanakodva méregette az ételt. Még a hányinger veszélyét is hajlandó volt megkockáztatni.

Ahogy értük nyúlt, félúton megállította a kezét, hogy szemügyre vegye a bőrét elcsúfító zúzódásokat és horzsolásokat. Még az ablakon beáradó ezüstös fény is nyugtalanságot keltett benne, önkéntelenül felidézve a legutóbbi alkalmat, amikor látta a holdat. Vhalla kivett a tálból egy apró piros gyümölcsöt, egy szem epret. Halványan elmosolyodott.

Gyerekkorában az édesanyja eperbokrokat ültetett a házuk mellett. A termés nem volt bő, de legalább néhány szem édes gyümölcsöt minden évben szüretelhettek. Bármennyire is szerették az ízét, sem Vhallának, sem az édesapjának nem volt kellő akarata a bokrok gondozásához, miután az édesanyját elvitte az őszi láz. Azóta egyszer sem evett epret. Amikor nagy ritkán jutott belőle a tanoncok asztalára, Vhalla úgy érezte, képtelen volna egy szemet is lenyelni.

Néhány könnycsepp hullott a tenyerére, ahogy az aprócska gyümölcsre meredt. Olyan messze került az otthonától… kicsinek és megtörtnek érezte magát. A saját teste is idegennek tűnt számára, olyannyira, hogy a tudata rá sem ismert. Megtelepedett benne valami: mágia, amiről eddig nem tudott, és amelyre, úgy gondolta, nem vágyott.

Nem kellett volna ilyesmikkel bajlódnia. Egy könytárostanonc volt, egy senki…, még annál is kevesebb. A kimerültség minden érzelmét eltompította, még dühöt sem tudott a felszínre csalni. Egyszerűen újra normális akart lenni, bármit is jelentett az ezek után.

Vhalla elfojtotta a sírást, és gondolataiba mélyedve beleharapott a gyümölcsbe. Ekkor hallotta meg a fojtott hangú beszélgetést az ajtó túlsó oldaláról. Láthatatlan bogarak mászkáltak a bőre alatt. Az egyik hang vibrálására azonnal ráismert, és majdnem félrenyelte az epret.

Az ajtóra meredve azon gondolkodott, vajon megvan-e benne a szellemi és fizikai erő, hogy kihallgassa az elhangzó szavakat. Bár alig tudott megállni a lábán, az ajtóhoz támolygott, hogy nekitapaszthassa a fülét. Így tisztábbá vált a két férfihang.

– Aldrik, mi ütött beléd? – kérdezte Victor.

– Nem tartozom neked magyarázattal, miniszter – szűrte a fogai között a herceg.

– Meg is halhatott volna – adott hangot Victor miniszter Vhalla félelmeinek.

– Nem volt veszélyben az élete – vágott vissza a herceg magabiztosan.

Vhalla hallotta a szóbeszédet, hogy a herceg milyen meggyőző tud lenni. De némi ingerültséget ki lehetett hallani a hangjából, mintha vérig sértette volna a miniszter feltételezése, hogy tévedhet efféle kérdésekben.

– Honnan tudtad? – követelt választ a miniszter. – Azokon a jegyzeteken csak nyomokban találtunk manifesztált mágiát. Abból nem állapíthattad meg az Affinitását.

– Alábecsülöd a képességeimet.

Vhalla csizmasarkak koppanását hallotta, ahogy a herceg fel-alá járkált.

– Olybá tűnik – jegyezte meg a miniszter nyílt szarkazmussal. – Csak azért kérdezem, mert az az őrült benyomásom támadt, hogy felfedeztél vele kapcsolatban valamit, amit eddig elmulasztottál megosztani velem, hercegem.

– Victor – sóhajtott fel színpadiasan Aldrik herceg. – Tényleg azt hiszed, hogy lealacsonyodnék egy hozzá hasonló, érdektelen közrendűhöz?

– Valahogy mégis szakítottál időt arra, hogy levelezgess vele – hívta fel rá a figyelmet a miniszter.

Vhalla eddig bele sem gondolt, mennyire furcsa volt, hogy a koronaherceg egy könyvtárostanonccal vált üzeneteket.

– Majdnem százötven éve ő az első Széljáró. Persze hogy felkeltette a figyelmemet.

A hangja rideg és számító lett.

– Nos, ha legközelebb egy manifesztálódó varázslóval lesz dolgom, egyből hozzád fordulok, most, hogy fény derült az Affinitásokkal kapcsolatos rejtett tudásodra – gúnyolódott a miniszter. Hosszú csend következett, ami azt jelentette, hogy a hercegnek nem volt több mondandója ezzel kapcsolatban. – Bárhogyan is jöttél rá, valóban bebizonyosodott, hogy egy Széljáró. Ellenőriztem.

– Nem volt elég a bizonysághoz, hogy túlélte a zuhanást a palota legmagasabb pontjáról?

Vhalla Aldrik herceg hangneme alapján szinte maga előtt látta, ahogy a szemét forgatja a kérdés közben.

– Kristályokat helyeztem rá – folytatta a miniszter, eleresztve a füle mellett a herceg epés megjegyzését.

– Micsoda?!

Valóban aggodalmat hallott felcsendülni Aldrik herceg hangjában? Felidézte a csillogó köveket, amelyeket Victor tett a homlokára és a hasára. Kristályok lettek volna? Biztosan nem abból a rontást hozó fajtából valók, amelyeket a Kristálybarlangok háborújában használtak. Segítettek rajta, nem ártottak neki.

– Értesítenünk kellene a császárt – vélekedett a miniszter, aki a hercegéhez hasonló könnyedséggel hagyta figyelmen kívül beszélgetőtársa egyes megjegyzéseit. – Biztosan érdekelni fogja. Hasznát látná a háborúban.

Vhalla szíve hevesebben kezdett dobogni. Nevetséges volt még a gondolat is, hogy háborúba vonuljon. Még játék és sport közben sem ütött meg soha senkit.

– Nem – jelentette ki. Mintha csak megérezte volna a lányban fellobbanó pánikot, a herceg azonnal elvetette az ötletet. – Az apámat csak bízd rám, Victor. Nem akarom megtudni, hogy akár csak utalást is tettél a lányról a császárnak.

– Ám legyen – sóhajtott fel a miniszter. – Aldrik, a történelmünket ismerve csak sejtéseim lehetnek, mik a terveid a lánnyal. Tudom, hogy ugyanazt olvastuk és ugyanazt tanultuk…

– Victor – mordult fel fenyegetően a herceg.

– Emlékszem, hogy azt kívántuk, bárcsak lenne egy hozzá hasonló varázslónk – folytatta a miniszter, mit sem törődve a vészjósló hangnemmel. Mit akartak vele tenni ezek az emberek? – Kár lenne tagadni, hogy az én fejemben is megfordultak hasonló ötletek. De először ki kell képeznünk. Muszáj…

– A lány mostantól nem a te problémád – csattant fel Aldrik herceg. – Én felügyelem a képzését.

Vhalla az ajtónak támasztotta a fejét, és emlékeztette magát, hogy ideje levegőt venni. Úgy tűnt, hogy nem szabadul meg egyhamar a hercegtől.

– Larel lesz a mentora, és nekem fog beszámolni az eredményekről. Tisztelettel megkérlek, miniszter úr, hogy tartsd tőle távol magad.

A szíve vadul kalimpált, és a fájdalom helyét az adrenalin vette át. Honnan tudott az Affinitásáról? Miért döntött úgy a herceg, hogy az alá tartozó megannyi varázsló közül épp ő legyen a kis játékszere? Vhalla arca eltorzult a kíntól. Eltörlést kellene kérnie, ez is egyfajta megoldást jelentett volna.

– És ha megbocsátasz, most benézek hozzá.

A herceg léptei közelíteni kezdtek.

– Hercegem, kérlek, hagyd még pihenni.

Vhalla egyre jobb véleménnyel volt a varázslásügyi miniszterről.

De ha a herceg a fejébe vett valamit, semmi sem állíthatta meg, és Vhalla ellökte magát az ajtótól. Esetlenül támolyogni kezdett. Egy újabb emlékeztető, hogy miért érzi a börtönének ezt a szobát. Az ajtó azelőtt kitárult, hogy vissza tudott volna sántikálni az ágyhoz.

Sötét szempár meredt Vhallára, aki bizonytalanul felnézett, miközben orkánként kavargott benne a félelem. Vajon rájön, hogy kihallgatta őket? Úgy sejtette, hogy a herceg nem fogadná örömmel a hírt.

– Ébren vagy – mondta halkan, a tekintete ellágyult, és mintha megkönnyebbülést tükrözött volna. Bár Vhalla biztos volt abban, hogy ez utóbbit csak beképzelte magának.

– Igen. – Bólintott, és már nem érezte idegennek a saját hangját.

– Örülök.

Vhalla szeme összeszűkült, és nem érdekelte, hogy ez mennyire tiszteletlen.

– Örül? Maga örül? – habogott a dühtől a talpig feketébe öltözött, magas férfira meredve.

– Igen, Vhalla… – A herceg felé lépett, mire a lány hátrált egy lépést.

– Nem. – Megrázta a fejét. – Nem jöhet a közelembe. Soha többé nem jöhet a közelembe.

Vhalla még sosem hallotta ennyire határozottnak a saját hangját. Nem érdekelte, hogy egy herceghez beszél, és egy miniszter is szemtanúja a jelenetnek.

– Vhalla – ismételte meg. A herceg még azt a pimaszságot is megengedte magának, hogy elmosolyodott. Mégis kinek képzelte őt, egy tudatlan kölyöknek? – Ez most nem a harag ideje; ünnepelnünk kellene.

– Lelökött… engem… egy… tetőről. – Vhalla azt kívánta, bárcsak ismerne drámaibb szót a tetőre, mert nem érezte elég erős zárásnak a kijelentése végén.

A herceg felnevetett.

Vhalla még soha nem ütött meg senkit, de ezúttal közel állt hozzá.

– Kutya bajod. Látod, milyen gyorsan gyógyulsz? Hamarosan teljesen jól leszel. És személyesen én is foglak tanítani.

Szélesen mosolygott, mintha valami hatalmas kegyet gyakorolna.

De Vhalla nem mosolygott vissza. Újabb lépést hátrált, és megingott, a világ hirtelen labilisnak tűnt körülötte. Túl sok időt töltött állva.

Aldrik herceg egy szempillantás alatt mellette termett, és megragadta két felkarját, hogy el ne essen.

– Elég ebből az ostobaságból – mondta, mély hangja gyengédséget sugárzott. – Tudod, hogy még nem lenne szabad állnod. Feküdj szépen vissza.

A váratlan kedvességet látva a lánynak üvölteni támadt kedve.

– Ne érjen hozzám – suttogta.

– Vhalla… – A kedvesség kezdett elszivárogni az arcáról.

– Ne! Érjen! Hozzám! – kiáltotta a lány, ellökte a herceg kezét, és tovább hátrált. Vhalla megbotlott, tótágast állt a világ, de a nyers dühének erejével meg tudta vetni a lábát. – Ledobott egy tetőről! – üvöltötte szinte visítássá élesedő hangon. – Nem mondta el nekem! Nem figyelmeztetett!

– Ha előre szólok, nem működött volna. Ha figyelmeztetlek, nem lettél volna képes erre. – Összefonta a karját a mellkasa előtt.

– Hát persze hogy nem! – A lány dühösen széttárta a kezét, veszélyesen megingott, de visszanyerte az egyensúlyát. – Bíztam benne, hogy a tanítóm lesz! Senki másban nem bíztam, de magában, a hercegemben igen! Bíztam magában, mert megkért rá! – Az elhadart vallomástól összeszorult a torka. Vhalla nem volt benne biztos, de mintha elkerekedett volna a herceg szeme, mielőtt elborult a tekintete.

– És jogos volt a bizalmad; az Ébredéseddel valami csodálatosat kaptál tőlem. – A hangja egyre ridegebbé vált.

– Nem erre vágytam. – A lány lenézett saját meggyötört testére.

– Ezt kérted tőlem! – dörrent rá a férfi.

– Hercegem, kérlek, ez most nem… – A miniszter próbált közbeavatkozni, amikor látta, hogy a vita kezd elfajulni, és ő is belépett a szobába.

– Nem ezt kértem! Nem tudom, hogy mit akartam, de biztosan nem ezt! – tiltakozott. Csak a düh tartotta vissza Vhalla könnyeit, és magában megfogadta, hogy nem fog sírni a herceg előtt. – Összezavarodtam. Kis híján meghaltam…

– Meggyógyulsz, és jobb leszel, mint új korodban – biztosította őt Aldrik herceg.

– Előtte is éppen eléggé jól voltam – ellenkezett Vhalla.

– Unalmas voltál. Sőt, még rosszabb. Átlagos és elégedett. Esélyt adtam neked a nagyságra. – Szigorúan nézett a lányra.

– És mi történt volna, ha nem vagyok Széljáró?

Csend támadt a szavai nyomán.

– Ilyen képtelenséggel nem foglalkozom – hessentette el a férfi a kérdést.

– Ne játszadozzon velem tovább – mondta lassan a lány. – Mi történt volna?

A herceg egy hosszú pillanatig meredt rá.

– Ha nem lett volna mindenben igazam, és nem lennél Széljáró, akkor lezuhansz, és szörnyethalsz. – Aldrik herceg vállat vont, mintha megfordult volna a fejében a gondolat, de nem találta érdemesnek arra, hogy foglalkozzon vele.

– Mocskos gazember – csúszott ki a szó Vhalla száján, mielőtt lett volna ideje megfontolni, de nem bánta, hogy így történt.

– Mit mondtál?! – vicsorgott Aldrik herceg.

– Maga, hercegem – vicsorgott vissza a lány – egy önző, egoista, önimádó, szűk látókörű, beképzelt, fontoskodó – érezte, hogy a dühe forráspontra ér –, felfuvalkodott gazember!

A legközelebbi ablak szilánkokra robbant, az üvegdarabokat orkánerejű szél szórta szét a szobában. A lány szinte észre sem vette az egészet, a miniszter lehajtotta a fejét a szél elől. A herceg mozdulatlanul állt, borús tekintettel meredve rá a vékony tűzpajzs mögül, amely eltérítette a szelet, és megvédte őt az üvegszilánkoktól.

– Ideje lenyugodnod – mordult rá.

– Többé nem mondhatja meg nekem, mit tegyek! – üvöltötte a lány.

– Azt mondok neked, amit csak akarok. A herceged vagyok! – kiáltott fel, és az őt védő vékony tűzrétegből egy inda lendült a lány felé.

Vhalla felemelte a karját, hogy megvédje magát a lángoktól. A tűz elkerülte a tenyerét és az arcát, csak a melegét érezte…, de ez is megtörte az összpontosítását. A szél elült, és Vhalla a földre rogyott, minden ereje elhagyta.

A herceg kőmerev arccal nézett rá, a szemében megvetés lángolt.

– Maradj ott – mondta lassan. – Maradj a padlón, mert ott a helyed. Egy szánalmas kis féreg vagy, aki a földben akar túrni, pedig én felkínáltam neked az esélyt, hogy szárnyat növessz, és repülj.

– Hercegem – szólalt meg a miniszter határozottan, de a másik férfi ügyet sem vetett rá.

– Kiválasztottalak, de te eldobtad az esélyt – sziszegte Aldrik herceg.

Vhalla felnézett rá. Erről a hercegről pletykáltak, őrá számított eredetileg. Nem a titokzatos, nagy tudású fantomra, és biztosan nem az esetlenül kedves férfira, aki először belépett a szobába.

– Hát maradj itt a mocsokban, amit magadnak követelsz.

Kiviharzott a szobából. Vhalla arca égett a pírtól, és nagyot nyelt. A miniszter látható zavarban állt előtte.

– Menjen, kérem – suttogta a lány. A miniszter a kérése ellenére mellé térdelt. – Ne – kérlelte Vhalla a betört ablakra szegezve a tekintetét. – Csak… menjen.

Nem volt joga parancsolgatni neki, de már ez a tény sem érdekelte.

– Vhalla – kezdte gyengéden a férfi.

Túl kedves volt ahhoz képest, ami a lányban tombolt. Azt szerette volna, ha kiabál vele, aztán ő is kirohan. Vagy hogy hajítsa ki őt az ablakon, befejezve, amit a herceg elkezdett.

– Menjen – parancsolt rá. A férfi nem mozdult. – Azt mondtam, menjen!

Végül a miniszter egy hangos sóhaj kíséretében felállt, és kisétált a szobából.

Vhalla nem hallotta az ajtótól távolodó lépteit. Tudta, hogy a férfi megállt odakint az ajtókeret mellett, de nem bírta tovább: összerogyott a törött üvegdarabok között, felkiáltott, és zokogni kezdett, amíg már nem érzett semmit, és újra magával ragadta a sötétség.

7. FEJEZET

VHALLA UJJAI megrándultak. Egy bogár járkált rajta, és mindenáron meg akarta zavarni az alvását. Amikor az apró állat nem volt hajlandó békén hagyni őt, a másik oldalára fordult; de a rovar makacsul követte a kezét. Már majdnem teljesen felébredt, és próbálta visszarántani a kezét, amikor egy halk sssss hangot hallott az ágya mellől.

A résnyire nyitott szemén át megállapította, hogy ismét az ágyban fekszik. Bosszantotta, hogy felemelték a padlóról, és visszatették a puha párnák és paplanok közé. Szívesebben töltötte volna az éjszakát a földön. Felnyögött, ahogy eszébe jutott, mit vágott a herceg képébe.

– Fáj? – suttogta valaki halkan mellette.

Hátrafordult. A nyugati nő volt az, Larel. A kötést cserélte Vhalla karján.

– Mit érdekli az magát?

Vhalla emlékezett a herceg szavaira. Larel azért volt ott, hogy kémkedjen utána, és jelentsen róla. Az ellenséges oldalon állt.

– Mert fontos számomra a jólléted – válaszolta Larel fesztelenül. – Fáj?

– Miért? – tudakolta Vhalla, nem törődve a másik kérdésével. Mindene fájt. De nem volt biztos abban, hogy a fájdalom inkább fizikai vagy érzelmi.

– Mert a pártfogoltam leszel.

A varázslónő hangsúlytalanul beszélt, erős nyugati akcentussal.

– Nem akarok a pártfogoltja lenni. – Vhalla gyerekes tiltakozásként elfordította a fejét.

– Rendben – mondta a nő derűsen. – Ha felgyógyultál, megbeszéljük.

– Mit? – Lassan visszafordult a fekete hajú nő felé. A mozdulattól éles fájdalom lángolt fel a vállában.

– Ha felgyógyultál, másokkal is megismerkedsz a Toronyban – magyarázta Larel. – Ha nem szeretnéd, hogy én legyek a mentorod, akkor választhatsz valaki mást, akiben jobban bízol.

Vhalla a bőrét borító zúzódásokra és horzsolásokra nézett. Igen, valóban pocsék állapotban volt. A kötés alatt bizarr vörös, sárga, lila és kék színkavalkáddá álltak össze a sérülései. Annyira sok sebe volt, hogy nem is látszott köztük a bőre természetes árnyalata.

– Minden este végigcsinálta ezt? – bökte ki végül Vhalla. A nőnek nagyon finom keze volt.

– Nagyjából – válaszolta, mintha mi sem lett volna természetesebb.

Vhalla akaratlanul is megborzongott. Semmit sem jelent számára ez a varázslónő, ismételgette magának. De érthető módon el is szégyellte magát, hiszen ő gondoskodott róla, és ő cserélgette a bepiszkított ruháit.

– Sajnálom, hogy a terhére vagyok – suttogta Vhalla. A mágia eddig csak tehetetlenebbé tette őt. Enyhe szellő legyintette meg, ami az ablak felé vonzotta a tekintetét. Az üveget még nem pótolták, és a hideg metszően éles illatát vélte felfedezni az éjszakai levegőben. Véget ért a nyár, máris nyakukon volt az ősz.

– Aldrik herceg megtiltotta, hogy megjavítsuk. – Az éles szemű Larel észrevette a pillantást. Vhalla összerezzent a név hallatán. – Fázol? Hozhatok még egy takarót.

– Jól vagyok így is – válaszolta Vhalla, de tényleg fázott, mindig fázott. A kevéske megmaradt önbecsülése azonban nem engedte, hogy még nagyobb terhet rójon a varázslónőre. – Gondolom, próbálja a lehető legkényelmetlenebbé tenni az életemet.

– Ha a herceg ártani akarna neked, akkor többet tehetne és tenne is annál, mint hogy nem hagyja beüvegezni az ablakot – emlékeztette rá Larel.

Vhalla nem akart hinni neki. Nem akarta elismerni, hogy igaza lehet. A puszta tény, hogy Vhallát egy kényelmes ágyban ápolták, kellő bizonyíték volt, hogy a herceg nem kíván neki rosszat még azután sem, amiket a fejéhez vágott.

– Milyen viszonyban áll a herceggel? – kérdezett rá egyenesen Vhalla. A herceg jelölte ki őt a mentorának. Larel adta Vhallának a könyvet, amelyben a herceg elkezdett neki üzengetni.

Vhalla arannyal pettyezett szeme összetalálkozott Larel sötét pillantásával. Ő maga pocsékul hazudott, de észrevette, ha valaki nem mondott igazat neki.

Ahogy Larel megszólalt, hangjában nyoma sem volt habozásnak vagy félelemnek.

– Együtt voltunk tanítványok a Toronyban – közölte Larel egyszerűen, és tovább dörzsölte a kenőcsöt Vhalla bőrébe.

– A herceg is volt tanítvány? – Vhalla meglepődött. Azt hitte, a királyi család tagjának alanyi jogon jár, hogy varázslók legyenek.

– Hogyan máshogy tanulhatott volna? – kérdezte Larel egy apró mosollyal. – Tudom, milyennek tűnik. De általában nem rosszindulatú, vagyis csak ritkán, és a mi fajtánkkal szemben szinte sohasem az.

– A mi fajtánkkal? – ismételt meg Vhalla kétkedve.

– A varázslókkal.

A nő félresöpörte a homlokából sötét haját, és felpillantott rá.

Hát persze, gondolta Vhalla. Most már ő is közéjük tartozott, nem volt értelme tagadni. Abba a zuhanásba bárki belehalt volna, és ha őt nem a herceg mentette meg, akkor valami más történt.

– A Közönségesek többsége fél a varázserőt birtokló emberektől. Még te is féltél tőlünk – elmélkedett Larel.

Vhalla csak bólintani tudott. Abban nem volt teljesen biztos, hogy indokolt-e a nő által használt múlt idő. Tény, hogy abban a pillanatban Vhalla tényleg nem félt tőle. Inkább szomorú volt. Valami megváltozott benne. Roan, Sareem, Mohned mester – egyikük sem értené, hiába próbálná elmagyarázni nekik.

– Ezzel a herceg is tisztában van – folytatta Larel. – Ő is tudja, hogy milyen nehéz ez, jobban, mint bármelyikünk. Bőven kijutott neki az élete során.

– Ezek szerint sajnálnom kellene? – vetette oda Vhalla, jóval élesebben, mint szerette volna.

Larel keze megállt a levegőben, és felnézett Vhallára, hosszú pillanatokig nyugtatva rajta a tekintetét.

– Igen – mondta végül. Visszatért a feladatához, és Vhalla érezte, hogy eltátja a száját. – Neki pedig azt kellene sajnálnia, aminek téged kitett – tette hozzá Larel alig hallhatóan. – Az Ébredés eleve ijesztő, ezt nem kellene fájdalommal tetézni, különösen ennyivel. Azt hiszem…, túlságosan magával ragadta a hév, amikor rájött, hogy mi vagy.

– És mi vagyok? – mélázott Vhalla, visszagondolva a kihallgatott beszélgetésre. – Mármint hogy Széljáró?

Larel bólintott.

– Attól tartok, nem érted, Vhalla. Nemzedékek óta te vagy az első Széljáró. Sok tudós már egyenesen azt feltételezte, hogy a Kelet mágikus szempontból kiszáradt. Hogy elapadt a Széljárók varázserejének forrása, mert túl sokáig nem kapcsolódtak a csatornához – magyarázta Larel, ahogy egy másik kenőcsért nyúlt, és Vhalla sebeit vette kezelésbe vele. – A létezésed több mint egy évszázad tényként kezelt feltételezéseit cáfolja meg.

Vhalla különlegesnek akarta érezni magát. Fontosnak akarta érezni magát. Mindezek tetejébe azt akarta, hogy a koronaherceg számára legyen különleges és fontos. Mégis tárgyként bántak vele. Csak az zökkentette ki ebből a lehangoló gondolatmenetből, amikor Larel egy különösen csúnya vágást kent be a testén.

– Elnézést, előre kellett volna szólnom.

A nő folytatta a munkát.

– Sajnálom, hogy ezt kell csinálnia – válaszolta Vhalla. A varázslók közül Larel ártott a legkevesebbet Vhallának, mégis ő tett rendet mindannyiuk után.

– Egyáltalán nem bánom – biztosította. Néhány seb köré gyolcsokat fektetett, csak ezután kezdte felhelyezni a friss kötszert. – Tény, hogy veled több a dolgom, mint a legtöbb, Ébredésen átesett tanítvánnyal. De azt hiszem, a te történeted már így is mélyebb, mint amilyet a többségünk remélni merne.

Elmosolyodott, ahogy ezt mondta, és Vhallát megdöbbentette, amit látott. A mosoly lenyűgözően széppé varázsolta. Az egyenes fekete haj tökéletes keretet nyújtott a kedves arcnak, ahogy körbefogta. Sötétbarna, szinte fekete szeme volt, és Vhalla kénytelen volt elkapni róla a tekintetét, mielőtt egy másik, kissé sötétebb nyugati szempárra terelődtek volna a gondolatai.

– Szóval, mi vár még rám?

Logikus kérdésnek tűnt. Vhalla szerette módszeresen megközelíteni a dolgokat. Az érzelmei elég zabolátlanná váltak az elmúlt időszakban, és ebből semmi jó nem sült ki.

– Az Ébredés után két választásod van. Az erőd Manifesztációja tovább folytatódik. Máris tapasztaltad, hogy ez eleinte mennyire szorosan kötődik az érzelmeidhez – kezdte Larel. Vhalla önkéntelenül is az ablakra pillantott, és csak akkor értette meg, mi is történt valójában. – Meg kell tanulnod irányítani az erődet, vagy alávetni magad az Eltörlésnek. Talán nem lenne szabad erről beszélnem, de a miniszter fel akarja ajánlani neked a fekete köpenyt.

– De hát én csak egy könyvtárostanonc vagyok – nyögött fel Vhalla, visszavágyva a korábbi életébe.

– Néha megváltoznak a dolgok. – A nő vállat vont. – De a döntés csak a tiéd. A miniszter semmit sem kényszerít rád.

– Ebben nem vagyok biztos – mormolta Vhalla. Kételkedett abban, hogy a Torony varázslói képesek lennének bármit is kényszerítés nélkül véghez vinni. – És ha az Eltörlés mellett döntök?

Hallott már a folyamatról, amellyel kimerítik a varázsló mágiáját, elvágva őt a csatornájától. Bár nem látta át teljesen a dolgot, a könyv leírása alapján nem tűnt túl fájdalmasnak. A mostani kínjainak pedig biztosan a nyomába sem ér.

– Arra kérnélek, hogy gondold át a döntésedet – hangzott a válasz. Amikor Vhalla a nőre meredt, Larel hozzátette: – De mint mondtam, neked kell választanod.

Larel hátradőlt, és rendezgetni kezdte a kencéit.

Vhalla üveges tekintettel bámult ki az ablakon, azt kívánva, bárcsak útmutatást kaphatna a csillagoktól.

– Aldrik herceg – kezdte Larel óvatosan, és észrevette, ahogy Vhalla láthatóan összerezzen a nevet hallva – azt mondta, hogy nagyon okos vagy. Tanonc létedre meglepően intelligens.

– Nem vagyok meglepve, minden dicséretet egy sértésbe csomagol – jegyezte meg Vhalla szárazon.

– Tényleg így gondolja. És egyet kell értsek vele – biztosította őt Larel. Vhalla bizonytalanul nézett a nőre, ahogy felállt mellőle. – A döntésed előtt mindenképp használd az intellektusodat. Ha kérdésed van, én vagy bármelyik varázsló szívesen válaszolunk.

Vhallát némi bűntudat szállta meg, ahogy a nőre pillantott. Kedves volt hozzá. Vhalla a takaró szélét gyűrögette.

– Köszönöm – motyogta a lány. – Nem hiszem, hogy a segítsége nélkül ilyen jól lennék – tette hozzá őszintén.

– Szívesen – fogadta el Larel a hálálkodást. – Most pihenj. Ha már elég jól érzed magad, a Torony könyvtára rendelkezésedre áll.

Elmosolyodott Vhalla arckifejezését látva a könyvtár említésekor. De ennél többet nem mondott, és elhagyta a szobát. Vhalla halk sóhajjal eligazgatta a párnákat, és hátradőlt.

Bármennyire is próbálkozott, nem tudott haragudni Larelre. Ahhoz túl kedves hozzá. Emellett jó, hogy volt valaki, aki ennyire nyílt és őszinte hozzá ebben a helyzetben. Vhallának az volt a benyomása, hogy a nyugati nő nem követi szolgaian sem a miniszter, sem a herceg parancsait.

Bár nem szívesen ismerte el, Larel intelme, mely szerint intellektuálisan kell megközelítenie a kérdést, mélyen megérintette. Vhalla félt attól, hogy mi történik, ha így tesz. Egy újabb sóhajt követően hagyta ellazulni a testét és becsukódni a szemét. Ráér reggelig az életét megváltoztató döntésekkel.

Azonban eljött a reggel, és Vhalla továbbra sem tudta meghatározni, pontosan mit érez. A fájdalom nagyrészt elmúlt, és vele együtt a helyzete miatt érzett düh is. Továbbra is haragudott a hercegre, de már nem akart összetörni dolgokat. Ebédidőre járhatott, amikor Vhalla elhatározta, hogy ideje kimozdulnia a szobából, amelyben az elmúlt napokat töltötte.

Ahogy felállt, a világ a kirendelt helyén maradt. Az általános tompa sajgáson túl nem érzett fájdalmat. Először körbejárt az apró térben; sikerként értékelte, hogy ezt hányinger nélkül teljesítette. Mély levegőt vett, és kinyitotta a szomszédos szobába nyíló ajtót.

Vhalla meglepve látta, hogy senki sincs ott. Nyoma sem volt Larelnek, a miniszternek vagy (és ezért nagyon hálás volt) a hercegnek. Eszébe jutott, amit Larel mondott neki a könyvtárról, és óvatosan elindult a második ajtó felé.

Vhalla szemügyre vette a folyosót. Balra emelkedett; jobbra lejtett. Néhány lépésenként üveggömbök voltak fellógatva a beléjük zárt lángokkal, meleg fényben fürdetve az utat. Ámulva nézte a fal mentén helyenként felállított szobrokat.

Valódi műalkotások voltak. Közelről szemügyre vette a faragott követ. A tanoncok és szolgálók folyosóin nem voltak kiállítva műalkotások. Vajon a miniszteren kívül voltak más varázslók is a császári udvarban?

A domborművek a Vhalla gyerekkorából ismerős történeteket meséltek el. A többségük vallási vonatkozásokat hordozott, és jórészt az Atyához kötődött. Az egyiken egy férfi ragadta meg egy sárkány fejét, és rákényszerítette, hogy felfalja a saját farkát – ez a hold teremtése. Az Atya megvédte a szerelme világát az azon túli birodalmak káoszától.

Vhalla ösztönösen felfelé indult el, de eszébe jutott a legutóbbi találkozása a magaslatokkal, ezért sarkon fordult, és inkább lefelé tartott. Ugyanezen a folyosón haladt végig a miniszter társaságában néhány hete, de ezúttal időt szánt arra, hogy mindent alaposan megnézzen. Az ajtók felül ívesek voltak, vaskilincsekkel, és mindegyiken ezüsttábla lógott. Némelyikre neveket írtak; másokra Vhalla számára ismeretlen szimbólumokat véstek.

Időnként a folyosóról közösségi vagy gyakorlóterek nyíltak. Egyesek üresen álltak, másokban varázslókat látott. Amikor néha szembejött vele valaki, az barátságosan köszöntötte, és ment tovább a dolgára. Senki sem találta furcsának, hogy egy fehér hálóinges, szinte tetőtől talpig bepólyált lány lófrál köztük.

Jellegzetes illat terjengett a levegőben. Csiklandozta az orrát, és maga felé vonzotta. Először nem tudta hova tenni, de ahogy felgyorsultak a léptei, és az illat erősebbé vált, elmosolyodott, amikor rájött, miről van szó. A poros bőr és pergamen szagát érezte. A következő forduló után feltűnt előtte a Torony könyvtárának otthont adó központi körterem.

A Torony hatalmas, henger alakú épület volt, a könyvtár bármilyen mérce szerint nagynak számított volna. A Birodalmi Könyvtár mellett viszont eltörpült, annak alig két és fél szárnyát tette ki. Mégis leírhatatlan megkönnyebbülést okozott neki. Egy szőke, vele nagyjából egyidős fiú dolgozott odabent, épp könyveket pakolt vissza a polcokra, és a belépőre pillantott.

– Ó! Üdvözöllek! – mondta széles mosollyal, majdnem kiejtve a kezéből a könyveket, ahogy odasietett hozzá.

Vhalla még nem tudta, hogy mennyi kedve van a társasághoz, de udvariasan mosolygott, és kezet fogott vele. A fiú köpenyén nem volt gallér, a ruhaujja pedig hosszabb volt, mint Larelé, csaknem a könyökéig ért. Hullámos haját ügyetlenül vágták, így eléggé esetlen hatást keltett. Ez és a bolondos vigyora azonnal enyhítették a Vhallára nehezedő feszültséget.

– Helló! – válaszolta.

– Ha jól sejtem, te vagy a legutóbbi Ébredőnk.

Vhalla bólintott. Ha mindenki hallott róla, akkor nem csoda, hogy senki sem volt meglepve a kinézetén.

– Biztosan rengeteg kérdésed van. Ha bármiben segíthetek, fordulj hozzám bizalommal. A nevem Fritznangle, de ez túl hosszú, úgyhogy mindenki csak Fritznek hív. Te se fogd vissza magad, rendben? – A fiú újra elvigyorodott. Csak ekkor vette észre, hogy még mindig rázza a lány kezét, és nevetve abbahagyta.

– Örülök a szerencsének, Fritz. Vhalla vagyok. – A lány visszamosolygott rá. Sokkal élénkebb volt, mint a varázstalan könyvtárosok, akiket ismert. – Te vagy a könyvtár mestere?

– A könyvtár mestere? Ó, dehogy. Nekünk nincs olyanunk. Azt hiszem, hivatalos kurátorként a miniszter felel a könyvtárért. Mondunk olyat, hogy a könyvtár kurátora? Nos, mindegy is, a gyakorlatban én tartom rendben, ha erre gondolsz. Más nem veszi rá a fáradságot, attól tartok.

Vhalla nem tudta elfojtani a kuncogást, egy hete ez volt az első alkalom, hogy nevetett, és ettől érezhetően megkönnyebbült.

– Nem tudtam, hogy a Toronynak is van könyvtára – pillantott végig a könyveken.

– Nem köztudomású tény. Mármint, ez egy privát gyűjtemény. Nagyon jó kis könyveink vannak…, eredeti példányok. Úgy hallottam, hogy a Birodalmi Levéltárral vetekszik – mondta könnyedén, mintha semmiség lenne. Vhalla már előre csorgatta a nyálát. – Nem nézel körül? Úgyis fekete köpenyes leszel hamarosan, nem igaz? – Megragadta a kezét, és bevezette őt a polcok közé. – Még nem kaptad meg, de amint meggyógyultál, biztosan átesel a beavatáson, és akkor ez a te otthonod is lesz.

Vhalla megtorpant, és a fiú megfordult az ellenállást érezve.

– Nem vagyok fekete köpenyes – sütötte le a szemét. – Mennem kell.

– Várj! – állította meg Fritz. – Ha már úgyis itt vagyunk, nem szeretnél esetleg körülnézni?

– Nem tilos? – Lehet, hogy ez a könyvtár varázslóknak volt fenntartva, de Vhalla sosem tudott ellenállni a könyveknek.

– Dehogyis, gyere!

Széles mosollyal kézen fogta vendégét, és egy asztalhoz vezette, amely egy magas ablak mellett állt a hátsó falnál. Vhalla az üvegre tapasztotta a kezét, és kipillantott, próbálta kitalálni, hol is vannak a palotán belül. Azt már tudta, hogy a Varázslók Tornyának saját bejárata volt odalent, de a magasabb emeletei fokozatosan egybeolvadtak a palotával, míg végül nehéz volt megállapítani a helyét a körülötte magasodó építmények között.

– Szóval, te mi vagy? – kérdezte, miközben levett néhány könyvet a polcokról. – Tűzhordó? Víztáncos? Földhasító?

– Széljáró – válaszolta a lány felé sem fordulva. Egyre könnyebb volt kimondania, ami nem igazán tette boldoggá, de már nem is zavarta annyira, mint eleinte.

– Egy… micsoda? – Fritz odalépett hozzá. – Ne haragudj, nem értettem, mit mondtál. Megismételnéd?

– Széljáró – mondta újra Vhalla, és rápillantott.

A fiú fél kézzel az ablakkeretnek támaszkodott, és nagy levegőt vett.

– Biztos vagy benne? Tudom, hogy az Ébredés néha megzavarja az embert, és, nos, nem feltétlenül hallunk mindent jól. Tudod, hogy van ez. – Fritz továbbra is hitetlenkedve meredt rá.

Vhalla kissé bosszankodott, amiért a könyvekkel való ismételt egymásra találás örömét elrontja a fiú értetlenkedése.

– A levegő az Affinitásom. Nem tudok túl sokat az ilyesmiről, de azt mondják, hogy ez tesz Széljáróvá.

Nagyon lassan beszélt, és próbált hangsúlyozni minden egyes szót.

– Nem vicceltél – nyögte ki Fritz. A lány ingerülten bólintott. – A Napra mondom, komolyan beszélsz. – Újra megragadta a kezét, és hevesen rázni kezdte. – Micsoda megtiszteltetés! Megtiszteltetés! Találkozni veled. Csodálkoztam is, hogy miért ilyen szűkszavú a miniszter a legutóbbi Ébredés kapcsán. Egy Széljáró. Egy Széljáró itt, a fővárosban, biztonságban, egy darabban. Nem darabokra robbantva.

– Na, ez fáj!

Vhalla grimaszba hajló mosollyal masszírozta a sajgó vállát, miután a fiú bocsánatkérés nélkül eleresztette.

– Hogy érted, hogy darabokra robbantva?

– A Széljárók történetét figyelembe véve… – Fritz félbehagyta a mondatot, mintha a lánynak tudnia kellene, mire gondolt. De nem tudta, és ez végre az ő számára is világossá vált. – Várj, te nem ismered a történetüket?

– Olvastam pár könyvet a varázslók történelméről – mondta Vhalla kitérően. Ugyanaz az érzés kerítette hatalmába, mint a herceg társaságában: a bűntudat, amiért éveken át hanyagolt egy ekkora tudományos területet.

– Mondd el, hogy mit tudsz! – Fritz rámosolygott, és ezzel teljesen megszűnt minden hasonlósága a herceggel. – Segítek teljessé tenni a képet.

Vhalla mély levegőt vett.

– Nos, tudom, hogy a Széljárók… Keletről származnak. Származtak. Én is keleti vagyok. Tudom, hogy százvalahány éve nem akadt egy sem, és hogy egyesek szerint örökre eltűntek.

– Igen, ez a lényeg. – Fritz mosolygott. – De csak a felszínt kapargatod.

Gyengéden, lassú léptekkel haladva húzta maga után a polcok között. A tenyere hűvös volt, de nem kellemetlenül. Vhalla megengedett magának egy apró mosolyt. Ideje már, hogy kellemes és örömteli körülmények között ismerkedjen meg egy varázslóval.

– Erre… itt vannak a történelmünkről szóló kötetek.

Itt nem használtak kerekes létrákat, ezért Fritz egy zsámolyra állt fel. Szerencsére a könyvespolcok csak feleolyan magasak voltak, mint a Birodalmi Könyvtárban; azoknak a tetejét Vhalla csak a húszfokú létráról tudta elérni.

– A Széljárók… Nem érkezett róluk újabb anyag, hát igen…, egy ideje nem találkoztunk Széljárókkal. A könyvek is ritkák róluk; Mhashan mindet el akarta pusztítani.

– Mhashan? Az egykori Nyugat? – értetlenkedett Vhalla, azon tűnődve, mi köze volt Mhashan királyságának a Széljárókhoz.

– Nem hiszem, hogy jól el tudnám magyarázni. – Fritz kétkedve ingatta a fejét. – Tessék, olvasd el ezt.

Vhalla a kézirat címére pillantott, amelyet a kócos hajú könyvtáros adott a kezébe áhítatosan: A keleti Széljárók. Régi kódex volt, és a benne élő könyvtárostanonc azonnal megállapította, hogy a könyvet hamarosan újra kell kötni. Gyorsan átpörgette, megvizsgálta a pergamenlapokat, így kiderült, hogy a tinta legalább olvasható maradt.

– Köszönöm.

Felszabadító érzés volt. Már attól jobban érezte magát, hogy egy könyvet tarthat a kezében.

– Ugyan, semmiség. – Fritz szája széles mosolyra húzódott.

– Elolvashatom itt? – Vhallának semmi kedve nem volt visszatérni a szobába, ahol addig lábadozott.

– Ez egy könyvtár. – A fiú felkuncogott.

Fritz az egyik ablakhoz kísérte, amely előtt széles pad állt. Nem ülhetett közvetlenül az ablak mellett, de ez is elég volt ahhoz, hogy Vhalla azonnal otthon érezze magát ebben az idegen környezetben.

Kinyitotta a kötetet, és figyelmesen elkezdve olvasni az első oldaltól. Vhalla számára egy könyv elolvasása azt jelentette, hogy az első mondattól az utolsóig mindent befogadott belőle.

Összeráncolta a homlokát, az ujjai követték a kézzel írt sorokat. Szórakozottan a füle mögé söpört pár elszabadult tincset, de azok hamarosan ismét a szemébe hullottak.

Valami motoszkált benne.

Az írás ismerős volt. Kevésbé egyenetlen, kevésbé szálkás, mint ahogy ő ismerte. Magabiztosabb, valószínűleg fiatalabb kéz írta. De akkor is egyértelmű a hasonlóság. Vhalla pislogva bámulta a címlapot.

A keleti Széljárók

Beszámolók gyűjteménye a Lángok korából

Összeállította: Mohned Topperen.

8. FEJEZET

MOHNED TOPPEREN. Nem valamiféle tévedésről vagy véletlen névazonosságról lehet szó? Mi más magyarázhatná, hogy a Könyvek Mesterének neve egy mágikus történelmi kötetből köszön vissza rá? Bár tény, hogy a mester csaknem száz kézirat szerzőjeként ismert. Miért ne írhatott volna a mágiáról is?

Vhalla hirtelen nagyon aprónak érezte magát. Szinte egész életében rettegett a varázslóktól, erre kiderül, hogy a mentora, aki apja helyett apja volt a palotában, már jóval az ő születése előtt könyvet írt róluk. A falnak dőlt, csak úgy zsongott a feje. Mi ütött belé már megint?

Mohned nem erre nevelte őt. Az apja sem erre nevelte őt. Vhalla túl sokáig élt Délen, mélyen beleivódott a déliek mágiával szembeni félelme. Igen, a varázslók másmilyenek voltak. De a Dél is másmilyen volt, mégsem félt a fővárosba költözéstől. Lelkesen várta a lehetőséget, hogy bővíthesse a tudását. A világa kitágult, és ő gyerekként könnyebben megbarátkozott ezzel, mint most, fiatal nőként.

Miként fordulhatott elő, hogy felnőve így beszűkült a tudata?

– Vhalla! – suttogta a könyvtárosfiú, és leült mellé.

– Igen? – Zavartan rápislogott, attól tartva, hogy ismét rendetlenkedni kezdett a mágiája; valamiért ugyanis homályosan látta a másikat.

– Minden rendben van? – kérdezte Fitz, és Vhalla térdére tette a kezét, aki meredten bámult a szokatlan érintés helyére. Furamód jólesett neki. – Láttam, hogy sírsz.

– Elnézést. – A lány megrázta a fejét, és bosszankodva törölgetni kezdte a könnyeit.

– Ne szabadkozz. Ez most biztos túl sok egyszerre – nyugtatta a fiú. Vhalla némán bólogatva helyeselt. – Korábban a palotában dolgoztál?

– Igen – válaszolta Vhalla, és úgy tűnt, a beszéd segít megszabadulni a torkában formálódó gombóctól. – Könyvtárostanonc voltam. Tizenegy éves korom óta élek itt. Majdnem hét éve…

– Az jó. – Fritz elmosolyodott, Vhalla kérdő tekintettel nézett vissza rá. Mielőtt rákérdezhetett volna, mi olyan jó a helyzetében, a fiú kifejtette, mire gondol. – Vannak tanítványok, akiket itt hagyott a családjuk. Korábban sosem éltek a palotában…, talán még az otthonukat sem hagyták el. Az a legrosszabb, amikor ki is tagadják őket.

– Kitagadják? A saját családjuk? – Vhalla megdöbbent. Nem tudta, hogyan érez az apja a mágia iránt, de szerette volna azt hinni, hogy semmilyen körülmények között nem hagyná őt a sorsára. Könnyes szemmel búcsúztak, amikor a lány eljött Délről.

– Félnek. – Fritz vállat vont. – Úgy érzik, hogy ez nem természetes, holott senki sem maga választja a mágiát.

– Veled is ez történt? – érdeklődött Vhalla.

– Nem. – Kuncogott. – A családomban nincsen másik varázsló, de nem bánták, amikor kiderült. A húgaim szerint iszonyú vicces volt, hogy néha véletlenül megfagyasztottam dolgokat.

– Ez azt jelenti, hogy te egy… egy… – kereste a megfelelő szót. – Hogy neked víz-Affinitásod van?

– Víztáncos vagyok – segítette ki Fritz. – Rendben, akkor hagylak olvasni. Csak meg akartam győződni arról, hogy nincsenek fájdalmaid.

– Nincsenek – mondta. Ahogy a fiú készült felállni, Vhalla megragadta a térdén nyugvó kezet. – Ne menj – kérte. Félrenézett, pír öntötte el az arcát. Vhalla azt szerette volna, hogy Fritz ott maradjon vele. Ő volt az első megbízhatónak tűnő ember a Toronyban, és nagy szüksége volt egy kedves és őszinte segítőre. A fiú délies haja és szeme Roanra emlékeztette.

– Rendben – egyezett bele Fritz komoly hangon, és elhelyezkedett mellette. – Én is olvasok; nem árt felfrissíteni a történelmi ismereteimet.

Nekiláttak a könyvnek, és Vhalla örömmel állapította meg, hogy a fiú majdnem olyan gyorsan olvas, mint ő.

A Széljárók története évszázadokkal az utolsó Széljáró halála előtt kezdődött, a Lángok koraként emlegetett hatalmas népirtás idején. Ez volt Cyven, a régi Kelet történelmének az a része, amelyet sosem tanítottak Vhallának, hiába született ott. A történet szájhagyományból megismert részei néhol hiányosak voltak, de Vhallában először a könyv közepe táján, a Lángok korával foglalkozó szakasznál merültek fel kérdések.

– Ezt nem értem. Mhashan megtámadta Cyvent?

– Mhashan a Solaris Birodalomnál is hatalmasabb lehetett volna, ha valahogy meg tudják tartani Cyvent – erősítette meg Fritz.

– És miért nem sikerült?

A könyv egyértelműen a keletiek nézőpontjából íródott, alig foglalkozott a nyugatiak tetteinek magyarázatával.

– Jadar király azt állította, hogy az invázió célja a Nap Anya hitének terjesztése volt. – Fritz beszédéből és széles kézmozdulataiból világosan kitűnt, hogy a történelem az egyik kedvenc témaköre. Vhalla azon merengett, hány nemzet használhatta mentségként az Anyát a hódításai igazolására. – De valójában a Széljárók hatalmát akarta megszerezni.

– Miért? – Vhalla próbálta visszafojtani a lelkesedését. A herceg és a miniszter beszélgetése még mindig foglalkoztatta.

– Sajnos nem igazán tudom – szabadkozott Fritz.

Vhalla csalódottan kifújta a levegőt. Ki tudja, miért, a király rabságba ejtett minden Széljárót, akire csak rátalált a hadserege és egy különlegesen képzett titkos lovagrend. Eközben a Kelet nagy részét felégették. Végül a Széljárók elismerték a vereségüket, remélve, hogy így a támadók megkímélik a népük maradékát. A Nyugat hadseregéhez képest gyengék voltak, és szervezetlenek. A király elfogadta a megadásukat; de miután az utolsó Széljárót is vasra verték, felperzselte a megmaradt ellenállást, és mindenkit, aki szimpatizált a levegő-Affinitással. Mintha csak végleg el akarta volna törölni őket a föld színéről.

Vhalla a szavakra meredt, és észrevette, hogy a történet végéhez közeledik. A könyv utolsó negyede azzal foglalkozott, hogy mit tett a Nyugat a foglyokkal. Az élő embereken végzett kísérletek és a kényszermunka leírásától felfordult a gyomra.

– Miért tenne bárki is ilyesmit? – suttogta.

– Nem tudom. De ez régen történt. Ma már más a világ.

– Hogy lehet, hogy én nem tudtam minderről?

Vhalla próbálta felfogni az imént olvasottakat.

– Nekem azt tanították, hogy a Kelet a Lángok kora után nyilvánított tabuvá minden mágiát. Cyven annyira félt attól, hogy újra magára vonja a Nyugat haragját, hogy inkább betiltott minden mágiát, és az arról szóló vitát vagy könyveket – magyarázta Fritz. – Az átlagemberek idővel megfeledkeztek a mágiáról, és a törvények társadalmi normákká váltak.

Vhalla maga elé bámult, ölében a nyitott könyvvel. Az egyébként beszédes Fritz csendben maradt, hagyta, hogy a lány feldolgozza a hallottakat. Ha több mint másfél évszázaddal korábban születik, a Nyugat megölte volna őt a mágiája miatt. Olyasvalamije volt, amiért egykor királyok gyilkoltak. De Vhalla továbbra sem értette, hogy mi teszi jelentősebbé az ő mágiáját bármelyik másik Affinitásnál. Ez megijesztette. Ugyanakkor az is világossá vált számára, hogy rá kell találnia a válaszra, mielőtt a herceg, a miniszter vagy akár maga a császár megtenné…, ha még nem volt túl késő.

Az ereiben áramló energiát azonban nem csupán félelem táplálta.

Izgalom is, jött rá Vhalla. Ő, aki sosem volt több egy lelkes könyvmolynál, olyasmit birtokolt, amiért királyok gyilkoltak. Hatalma volt, és a kíváncsisága végre legyőzte a kimerültséget és a félelmet.

– Fritz! – szólalt meg hirtelen. Felállt, elgémberedett térdei egy pillanatra meginogtak, de aztán szilárdan megvetette a lábát. – Hogyan kell használni a mágiát?

– Micsoda? – kérdezte a fiú, meglepődve a váratlan lendületétől.

– Varázsló vagyok, igaz? Akkor tudok varázsolni. Hogyan kell? – Vhalla attól tartott, hogy elfogy a hirtelen jött bátorsága, mielőtt eljutna az igazsághoz.

– Én viszont nem vagyok tanító – figyelmeztette Fritz.

– Próbáld csak meg – biztatta Vhalla halvány mosollyal. Eszébe jutott a legutóbbi férfi, akit a tanítójának tartott. Fritz nem lehet rosszabb nála.

– Biztosan elég jól vagy hozzá? Elég leharcoltnak tűnsz. Nem sértésnek szánom, csak félek, hogy túlterheljük a testedet.

– Kérlek – nógatta Vhalla fogyatkozó elszántsággal. – Muszáj tudnom.

– Rendben, rendben – adta meg magát Fritz. Két kezét a lány vállaira helyezte, és gyengéden megfordította őt, hogy az ablak két oldalán elhelyezett üveggömbök felé nézzen. Előredőlt, és az egyik lángra mutatott. – Nézd meg, nézd meg alaposan. Ismétlem, nem vagyok mágiaoktató. Előre is elnézést minden rossz tanácsért, amit tőlem kapsz. Most, hogy figyelmeztettelek, többé nem hibáztathatsz. Nekem azt tanították, hogy a mágia fele magunk elé képzelni a kívánt hatást, a másik fele pedig engedni, hogy megvalósuljon. Ez segít valamennyit?

– Talán igen – mondta Vhalla őszintén.

– Nem tudom, hogy a Széljárók esetében hogyan működik. Én Víztáncos vagyok, a bennem lévő vízre koncentrálok a csatornám megnyitásához. Te talán megpróbálhatnál a benned lévő szélre összpontosítani?

– Ez így nem fog menni – motyogta kétkedve a lány. Gyorsan párolgott az elszántsága.

– Dehogynem. Még meg sem próbáltad. – Bátorítóan megszorította a vállát.

Vhalla az üveggömbre meredt. A láng tovább égett benne, és a lány megvonta a vállát.

– Ez volt a nagy próbálkozás? – A fiú finoman meglökte.

– Ha egy pillantással ki lehetne oltani a tüzet, ez elég lett volna hozzá. – Vhalla összevonta a szemöldökét, aztán a szemét lehunyva nagy levegőt vett.

Nem tudta, hogyan kellene nekifognia ennek, és buta kislánynak érezte magát, amiért egyáltalán kísérletet tesz rá. Ismét lélegzetet vett, ezúttal lassabban. Hallotta a rajta átsüvítő levegőt, érezte, ahogy magába szívja, ahogy élettel tölti meg.

Habozva, kétkedve megpróbálta maga elé idézni az előtte lévő üveggömböt és a benne égő tüzet. Majdnem olyan tisztán látta maga előtt, mintha nyitva lenne a szeme.

Ez mágia volt, az ő mágiája.

El kellett fogadnia. Elrabolták, és lelökték egy tetőről, hogy elfogadja.

Vhalla a hercegre gondolt, és azonnal elkomorultak a gondolatai. Mágiát idézett meg a betegszobájában. Az a csökönyös, idegesítő ember rávette, hogy mágiát idézzen meg. Ha képes volt ezt kihozni belőle, akkor, ha bele is gebed, meg fogja ismételni, ezúttal a saját akaratából. Élesen beszívta a levegőt, és szemei felpattantak, épp időben, hogy lássa, ahogy kialszik a láng, és szilánkokra robban az üveggömb.

– Sikerült! – Fritz elengedte a lány vállát, és tapsikolni kezdett, mint akinek elment az esze.

– Széttörtem a gömböt. – A lány a padlón heverő szilánkokra meredt. Ha a hercegre gondolt, mindig elkezdett összetörni dolgokat. Ez nem volt sem lenyűgöző, sem egészséges.

– Kit érdekel? Van még belőle bőven. – Fritz felnevetett; valahogy ragályos volt a kacagása, és a lány is kénytelen volt elmosolyodni. – Tényleg Széljáró vagy! – Megragadta Vhalla kezét, és megperdült vele néhányszor, amitől a lány megszédült, de fel is élénkült. – Most a másikat!

Vhalla az ellenkező oldalon lévő üveggömb felé fordult, és megismételte a folyamatot, ezúttal azt képzelve maga elé, hogy a szél az üvegen belül marad, de sosem ér hozzá. Próbálta elfojtani az érzelmeit, de közben hozzáférni ahhoz a forráshoz, amelyhez akkor fordult, amikor dühös gondolatai támadtak a koronahercegről. A gömb megremegett, megrepedt, majd összetört. Az előzőnél jóval kevesebb darabra esett szét.

– Elképesztő vagy, Vhalla! – éljenzett Fritz.

Vhalla sem az ő szavait, sem a világot nem érzékelte, csak megbűvölten bámult az összetört üvegre. Sikerült neki, többé-kevésbé. A mágia ijesztő volt, titokzatos, fájdalmas és szellemileg megterhelő. De ez volt a legelső alkalom, amikor szórakoztatónak vagy kifizetődőnek nevezhette. Jó érzés volt használni.

És Vhalla életében először erősnek érezte magát.

– Vhalla! – Egy ismerős hang törte meg a révületét. – Elnézést, el kellett mennem néhány tanórára, és mire visszaértem, eltűntél.

Vhalla valódi aggodalmat látott Larel szemében. Ez gyorsan elillant, ahogy észrevette Fritzet, felismerve, hogy védence nem volt egyedül.

– Hogy vagy? – kérdezte a kötéseit méregetve.

– Jól vagyok – felelte Vhalla, egy mosolyt préselve ki magából. Őt magát is meglepte, hogy az arcizmai engedelmeskedtek neki.

– De még mennyire jól vagy! – mondta Fritz, és a lány vállára csapott, Vhalla pedig elfintorodott, ahogy éles fájdalom futott végig a karján. – Nézd, Larel, a Torony első Széljárója összetört egy üveggömböt!

– Valóban? – Larel ellépett Fritz mellett, hogy megszemlélje Vhalla varázslatának eredményét. – Jól érzed magad?

– Igen. – Vhalla bólintott, Fritz igen fájdalmas biztatásának helyét masszírozva a vállán. – A nyilvánvalót leszámítva.

– Lesz még szükség újabb főzetekre. Értesítem a minisztert a sikeredről, aztán szerzünk neked egy kis harapnivalót és orvosságot.

– Majd néha látogass meg, rendben? – vetette közbe Fritz reménykedve.

Vhalla a kezét és ujjait borító kötésekkel babrált. Még nem akart visszatérni a magányos szobába. Végre normálisnak érezte magát; furcsán és másképp normálisnak, de mégis normálisnak.

– Nem ennétek velem mindketten? – kérdezte Vhalla félénken.

– Nagyon szívesen! – kiáltotta Fritz szinte ugrálva. Larel halvány, sokat tudó mosollyal bólintott, megtartva magának a megjegyzéseit.

Vhalla Fritz mellé ült a Torony ebédlőtermében. Meglepődött, hogy saját konyhájuk van, és ott maguk a tanítványok látják el felváltva a szolgálatot. Fritz elmagyarázta, hogy ennek köszönhetően a kontinens szinte összes régiójának fogásait végigkóstolhatják.

Az eper sem bizonyult egyszeri luxusnak. Úgy tűnt, nemcsak a változatosságra, hanem a minőségre sem lehetett panasz. A hús friss volt, és alig látott rajta zsírt. Nem a szolgálók és a tanoncok asztalára kerülő, félredobott, rágós, zsíros, mócsingos darabokat kellett ennie. A zöldségek olyan frissek voltak, hogy csak úgy roppantak az ember szájában. Vhalla úgy érezte, eddig becsapták.

Larel pillanatok alatt észrevette a helytelenítő tekintetét, és Vhalla azon töprengett, vajon a gondolatolvasás is a Tűzhordó Affinitás képességei közé tartozott-e, mert Larel gyorsan elkezdte magyarázni az eltérő ételkínálat okát.

Volt egy mondás, amelyet már Vhalla is hallott korábban: a Torony gondoskodik a sajátjairól. A varázslók tudták, hogy milyen nehéz is lehet az élet, ezért szorosan összetartottak. A Toronynak számos támogatója volt, akik az itt töltött képzést követően nekivágtak a nagyvilágnak, és vagyonossá váltak. De sosem feledkeztek meg arról, hogy sikerüket részben a Toronynak köszönhették, ezért pénzzel és ajándékokkal támogatták az ifjabb tanítványokat. Ez a körforgás nemzedékről nemzedékre ismétlődött.

Vhalla Larel és Fritz között ült, akik ügyesen úgy irányították a társalgást, hogy csak akkor kelljen részt vennie benne, ha igazán kedve van hozzá. Larel a többi Tűzhordóval is beszélgetett, akik vállhoz simuló, rövid ujjú ruhát és galléros zubbonyt viseltek. Fritz a mellette ülő férfival, Grahmmal merült társalgásba. Vhalla a szeme sarkából látta, ahogy egy pillanatra egymáshoz ért a combjuk, amikor Fritz közelebb hajolt. Csak képzelte volna a köztük áramló meleg fényű ragyogást?

A kiadós evés befejeztével Larel visszakísérte őt az ideiglenes szobájába, és Vhalla újra megcsodálta a folyosón kiállított műalkotásokat. Próbált kioltani egy újabb lángot, de csak a gömbjét sikerült összetörnie.

– Vhalla, kérlek! – sóhajtott fel Larel, bár nem tűnt valóban dühösnek. Kinyújtotta a karját, erre az üvegszilánkok fehér izzásig hevültek, majd szertefoszlottak.

Beléptek a szobába, és Vhalla nem sokkal később már a paplan alatt feküdt. Larel öt újabb főzetet adott betegének, és kicserélt három kötést.

– Holnap beszélned kell a miniszterrel – mondta, miközben a zúzódásait méregette. Vhallát meglepte, milyen gyorsan gyógyulnak a sérülései.

– Mi fog történni ezután? – nyögte ki végül a kérdést.

– Nem tudom – felelte Larel a fejét ingatva. – De én itt leszek, hogy segítsek neked mindenben, persze csak ha elfogadsz mentorodként.

Vhalla egy hosszú pillanatig a sötét hajú nőre meredt. Felidézte, hogy milyen nyers szavakat vágott a fejéhez pár éjszakával korábban. Talán rászolgált, talán nem. Sok minden változott azóta, és bár Vhalla évek óta próbált felnőtt nővé válni, most a benne élő gyerekre volt szüksége, aki alkalmazkodni tudott az őt övező, átalakuló világhoz.

– Elfogadlak – suttogta végül. – Ha továbbra is szeretnél a mentorom lenni.

Larel csak mosolygott.

9. FEJEZET

MÁSNAP VHALLA már hajnalban ébren volt. Nem fájdalom vagy kényelmetlenség keltette ilyen korán, hanem a feszült várakozás, hogy mi fog történni a nap folyamán. Vhalla csaknem egy hete volt a Toronyban. Igaz, ennek közel felét eszméletlenül töltötte. A miniszter további két alkalommal kereste fel, amikor ébren volt, hogy személyesen felügyelje a gyógyulását.

A felépüléséért tett erőfeszítései miatt javult ugyan Vhalla véleménye a varázslásügyi miniszterről, de képtelen volt megfeledkezni a herceggel folytatott beszélgetéséről. Anzbel többször is igyekezett megnyugtatni azzal, hogy bízhat benne, és nem akar ártani neki. Vhalla remélte, hogy őszintén gondolja.

Az átmeneti szállásával szomszédos szobában találkoztak. Vhalla ugyanabban a székben ült, mint hetekkel korábban. Ezúttal egy gőzölgő teásbögre került elé, amelybe félve – bátran – belekortyolt. Nem meglepő módon ez is kiváló minőségű volt. A jobb ételekhez határozottan hozzá tudnék szokni – elmélkedett Vhalla a tea aromáját élvezve.

– Örülök, hogy jobban érzed magad – kezdte a miniszter, miután magának is készített egy teát. – Annyira jól, hogy a pletykák szerint a tanítványok és a mentorok a minap az első Széljáróval vacsoráztak. – Elmosolyodott, mire Vhalla szégyenlősen lesütötte a szemét. – Ami azt jelenti, hogy ideje megvitatnunk a jövődet.

Vhalla nem tudta, mit mondhatna.

– Felteszem, hogy Larel már elmagyarázta neked a lényeget. Ami pedig az, hogy már varázsló vagy, és itt, a Toronyban a helyed. Sok munkánkba került megalkotni a helyet, ami menedéket nyújt a varázslóknak rangtól és tudástól függetlenül. Itt szabadon gyakorolhatsz, és megtanulod, hogyan irányíthatod és alkalmazhatod a képességeidet.

Összekulcsolt kezeit az asztalra eresztette.

– Na most, a fekete köpeny elfogadásához le kell mondanod a jelenlegi posztodról a könyvtárban. Természetesen a szabadidődben továbbra is látogathatod. De ideköltöznél a Toronyba, ahol a magadfajták között élnél és dolgoznál.

Papírlapot halászott elő a köpenyéből, rajta a hivatalos rendelettel a beosztásváltásáról. Négy üres helyet hagytak az aláírásoknak.

Ott feküdt előtte, takarosan előkészítve.

– És ha nemet mondok? – A kérdés önmagát is meglepte. A miniszter habozott, és Vhalla próbálta megfejteni az arcán átsuhanó kifejezést. – Kérhetek Eltörlést?

– Vhalla! – fogott bele lassan Victor miniszter. – Te vagy az első Széljáró az elmúlt közel százötven évben. – A lány szíve hevesebben kezdett dobogni. – Azt gondolnám…

– Hogy ez nem az én döntésem? – vágott közbe Vhalla.

– Hogyne lenne az – mondta a miniszter. Látszólag megbékélt azzal, hogy erőszakkal semmire sem megy nála.

Vhalla halk sóhajjal dőlt hátra a székben.

– Miniszter úr, közeleg a Napfesztivál – kezdte Vhalla. Ha az ablaka alatti fa leveleinek színe nem hazudott, alig egy hónapon belül kezdetét veszi a Birodalom legnagyobb ünnepe. – Tudom, nem vagyok olyan helyzetben, hogy feltételeket szabjak, de várhatnék a döntéssel a fesztivál végéig?

– Vhalla – sóhajtott a miniszter, és egymáshoz illesztette az ujjai hegyét. – Gondolom, megérted, hogy az Ébredésen átesett, képzetlen varázsló mekkora veszélyt jelent a palota lakóira.

– De nem abból adódik a veszély, hogy nem tudom, miként ébredek rá a saját mágiámra? – kérdezte Vhalla bátortalanul. – Az Ébredés után csökken a veszély.

– Nem. Láttad, hogyan befolyásolják a mágiádat az érzelmek, ha nem tanulod meg elnyomni a természetes reakciókat – jelentette ki Anzbel, mire a lányt elöntötte a csalódottság. – Ma kell meghoznod a döntést.

Vhalla összeráncolta a homlokát. A miniszter jégkék szemébe nézett, és eszébe jutott a kihallgatott beszélgetése a herceggel. Bármit is akartak tőle, nem kapják meg olyan könnyen.

– Akkor az Eltörlést választom – közölte Vhalla határozottan.

– Vhalla… – kezdte lassan Victor.

– Azt hittem, az enyém a döntés – szakította félbe a lány. – Ha muszáj most döntenem, akkor a biztonságos lehetőséget választom, az Eltörlést.

– Te vagy az első Széljáró… – ismételte meg döbbenten a miniszter.

– Nagy kár, ugye? – kérdezte Vhalla, és a félelmét legyűrve próbált továbbra is határozottnak tűnni.

A férfi hosszasan meredt rá. Vhalla a ráadott pamuting alját gyűrögette. Muszáj volt kiállnia magáért. Ha valóban szükségük volt rá, Anzbel nem hagyhatta, hogy alávesse magát az Eltörlésnek. Veszélyes játékot űzött a provokálásával, de feltétlenül meg kellett tudnia az igazságot.

– Ám legyen – adta be a derekát a miniszter egy sóhaj kíséretében. A lány szíve kalapálni kezdett a mellkasában. – A Napfesztivál végéig adok időt az elhatározásodra.

Jól sejtette. Bármiben is sántikáltak, a mágiájához volt köze. Vhallának egy hónapja volt kideríteni, mik a terveik, aztán eldöntenie, meg akarja-e tartani a mágiáját.

– Köszönöm, miniszter úr – mondta Vhalla udvariasan.

Larel egy órán belül visszatért a ruháival. Ahogy az ágyra terítette őket, Vhalla meglepetten pillantott rájuk. Még soha nem látta ilyen tisztának a köpenyét; a szürkére kopott anyag most szinte fehérnek tűnt. Kézbe vette a gesztenyebarna tunikáját, amelyen nyoma sem volt a lyukaknak, amiken korábban az ujjai is átfértek.

– Megfoltoztuk – jegyezte meg Larel.

– Köszönöm.

Vhalla nem látott szolgákat a Toronyban, vagyis a tanítványok nemcsak a főzésben, hanem minden más feladatban is megosztották egymás között a munkát. Azon tűnődött, hogy Larel a megfoltoztuk alatt azt értette-e, hogy ő foltozta meg.

Larel magára hagyta, és Vhalla ráérősen átöltözött. Ahogy felemelte a karjait, éles fájdalom hasított a bordáiba, és megrándult az arca. Hiába tört össze, és volt tele lila foltokkal és horzsolásokkal a teste, a ruhák továbbra is jók voltak rá. Ugyanaz az ember maradt, többé-kevésbé.

Némán lépdelt Larel oldalán, nem találta a megfelelő szavakat. De a nő jelenléte valahogy megnyugtatta, és emiatt nem is igazán érezte szükségét a beszédnek. Gondolatok kavarogtak a fejében, mérlegelte a lehetőségeit, és most ijesztőnek érezte, hogy csak egyetlen hónapja volt döntésre jutni.

Pedig elvileg egyszerű választás – korholta magát. Eltörlést kellene kérnie, és megfeledkezni az egészről. De ahogy Vhalla átlépett egy számára ismeretlen ajtón Larel nyomában, még egyszer visszapillantott a Toronyra. Kialakult egyfajta kötelék ezzel a hellyel, kár volt tagadnia.

– Csak hogy tudd, a miniszter értesítette a könyvtárat, hogy ágynak estél az őszi lázzal – tájékoztatta Larel kötelességtudóan.

– Értem – bólintott Vhalla, azon tűnődve, mekkora tényleges befolyása lehet a Toronynak a palotában. – Larel, hálás vagyok mindenért – bukott ki Vhallából. Olyan gondosan ápolta őt, Vhalla mégis úgy hagyta el a Tornyot, hogy nem tett érte semmit cserébe.

– Vigyázz magadra – mondta Larel szelíden.

Vhalla átlépett az illúziófalon, és a keresztútnál találta magát.

Próbálta mozgásra bírni a lábát, de nem mozdult.

A lelke mélyén valami azt harsogta neki, hogy fusson vissza a félhomályos folyosóra, és tartson azokkal, akik megmentették a haláltól, azokkal, akik tudták, hogy milyen változáson esik át, akik segíthettek szembenézni vele. Mennyivel egyszerűbb lett volna minden, ha sosem tér vissza a könyvtárba. Ha nem kell újra találkoznia azokkal, akik a családja voltak, amióta ide költözött délről.

Mohned arca jelent meg előtte. A kortól elhomályosult szemek, amelyek továbbra is erőt sugároztak, ahogy a világra tekintettek a kerek szemüveg mögül. A bűntudattól görcsbe rándult a gyomra. Nem hagyhatta ott őket egyetlen szó nélkül. Lassú léptekkel megindult eddigi otthona felé.

A kezén már alig maradtak kötések, de ijesztő lila zúzódások annál inkább. Szerencsére a ruhája hosszú ujjai elrejtették a még mindig látszódó sérülések nagy részét.

Vhalla nem érzett elég erőt, hogy egyedül kinyissa a könyvtár díszes kapuját, ezért hálásan fogadta, amikor egy benti őr segített neki.

Amíg távol volt, a Kulturális Minisztérium megkezdte a Napfesztivál előkészítését. Hatalmas bőségszaruk lógtak a mennyezetről. Búzakalászok díszítették a könyvtári polcokat. Még a könyvkiadó pultot is édes illatot árasztó, őszi levelekből és virágokból font füzérek lepték el.

Elsőként Sareem vette észre, ahogy az asztal mellől felállva átnézett Mohned mester válla felett.

– Vhalla! – kiáltott fel.

Az öreg finoman megrótta a hangoskodásért, de Sareem máris a lány felé szaladt. Ahogy a karjába kapta és erősen magához ölelte, Vhalla még a bordáiba és vállába nyilalló fájdalmat sem bánta. Roan is túláradó örömmel fogadta, hozzásietett a polcok közül, hogy megölelje, aztán Cadance következett, majd a visszafogottabb, de mosolygó Lidia. Még maga a mester is közelebb csoszogott, hogy félúton találkozzon vele.

– Hogy érzed magad, Vhalla? – szűrődött át Mohned hangja a lármán.

– Sokkal jobban – válaszolta a könnyeivel küzdve. Tudta, hogy az őszi lázról szóló hazugságra kérdezett rá, de Vhalla őszintén válaszolhatott neki.

– Mind aggódtunk érted – vetette közbe Sareem. Vhalla megtörölte a szemét.

– Mi a baj? – kérdezte halkan Cadance.

– Csak mind hiányoztatok, ennyi – szipogott Vhalla, kicsit bosszúsan, amiért így elgyengült.

– Alig több mint egy hét volt, Vhalla. – Roan mosolyogva megveregette a hátát. – Az őszi lázhoz képest nem is olyan rossz.

– Nekem egy örökkévalóságnak tűnt – mondta fáradt mosollyal, tudva, hogy úgysem értenék meg.

A mester megigazgatta szemüvegét.

– Nos, azt hiszem, egyértelmű, hogy mind örülünk, hogy Vhalla visszatért közénk – kezdte Mohned. – De jobb lenne, ha hagynánk levegőhöz jutni, és visszatérnénk a munkánkhoz.

Néhány kedves szó és futó ölelés után csak a mester és Sareem maradt Vhalla mellett. Velük tartott az asztalhoz.

– Mára csak egy nagyon egyszerű feladatot adok, Vhalla. Tegyél rendet a főzetekről szóló könyvek részlegén, hogy minden a helyén legyen.

A lány örült a feladatnak, és úgy sétált a könyvtárban, mintha egy régi baráttal találtak volna egymásra. Minden polc egy kedves arccal ért fel. Sok könyv nemcsak ismereteket, hanem drága emlékeket is hordozott számára. Vhalla tekintete a rejtélyek szekciója felé kalandozott, mielőtt a kijelölt könyvek felé fordította a figyelmét. Ezzel eltűnt ugyan szem elől a probléma, de nem tudta kiverni a fejéből. Folytathatná az eddigi életét, döbbent rá, pont így. Mintha semmi sem történt volna. Csak át kell esnie az Eltörlésen, és a mágiája múlt időbe kerül, olyan lesz, mint egy elfeledett rossz álom.

Ismét könnyek gördültek végig az arcán, és Vhalla némán szidta magát, amiért ennyit sírdogál. A polc vált a támaszává. Háttal nekidőlt, hátradöntötte a fejét, és felnézett a magas sorokra, amelyeket rendbe kellene tennie.

Csendben üldögélt, mélyeket lélegzett, hogy visszanyerje az uralmat az érzései felett, amikor belehasított a felismerés. Ez az első alkalom, hogy döntenie kell a jövőjéről.

Pár nap múlva lesz a születésnapja, jutott eszébe. Betölti a tizennyolcat, és még soha nem hozott valóban fontos döntést az életében. Ez kissé megrémítette…, szégyellte magát miatta… ugyanakkor erőt adott neki.

Feltápászkodott a padlóról, és nekilátott a könyvek rendezésének. Túlságosan lekötötték a gondolatai ahhoz, hogy beléjük olvasson. Aznap pusztán a munka is képes volt megnyugtatni őt.

Az egyszerű elfoglaltság lefoglalta a kezét, és az őt körülölelő csendben Vhalla rendet tehetett a gondolatai között is. Mire megszólalt a zárást jelző csengő, megfogadta, hogy bármit is tartogasson a jövő, ő maga dönt a sorsáról. Mindenfélét beszéltek a varázslókról, de a Toronyban töltött rövid idő alatt teljesen más benyomásokat szerzett. Nem hagyhatta, hogy a köznép pletykái vagy nagyurak ajtókon át kihallgatott beszélgetései határozzák meg a jövőjét. Vhalla erősebb volt ennél. Legalábbis ezt szerette volna hinni.

Ahogy a könyvtári személyzet kezdett elszállingózni, egy kis csapat érkezett a Kulturális Minisztériumból újabb dekorációkkal. Vhalla azt latolgatta, mikor kezdődik a fesztivál. Ez volt az év egyik legkellemesebb időszaka, mert a személyzet többségének csak egyetlen napot kellett dolgoznia, hogy a többin részt vehessenek az ünneplésben.

Sareem finoman megérintette a vállát.

– Vhalla, gyere velünk vacsorázni!

Bár nem volt éhes – a világ súlya kellően megtöltötte a gyomrát –, igent mondott.

Az ebédlő lármás hely volt, tele a palota különböző szintjeiről érkező emberekkel. Az óriási teremben hosszú sorokban álltak a faasztalok. Fémtálak és üvegek csörömpölése, számtalan nyelvjárásban zajló beszélgetések, egy-két veszekedés és hangos nevetés zaja vette körül Vhallát. Erről azonnal eszébe jutott, miért nem szokott ide járni, ugyanakkor némi nosztalgia is támadt benne, mert fiatalabb korában jobban kedvelte a társaságot, és gyakran evett itt a többiekkel.

Vhalla bal oldalán Sareem foglalt helyet. Roan a fiúval szemben ült le. Lidia és Cadance is velük tartott, így a teljes könyvtári személyzet együtt vacsorázott, élvezve egymás társaságát, ám Vhalla végül nem tudott elfojtani egy ásítást.

– Valaki elálmosodott? – Sareem a homlokára helyezte a tenyerét.

– Egy kicsit. – Vhalla bólintott.

– Még alig épültél fel a lázból – emlékeztette Lidia, bizonyságot téve anyai ösztöneiről.

– Az igaz – egyezett bele halkan, a matató ujjaira szegezve lesütött tekintetét. Valóban lábadozott még, szóval nem füllentett nagyot. Amikor újra felnézett, összeakadt a tekintete Sareeméval. Furcsán hunyorított rá, és mielőtt Vhalla megkérdezhette volna, miről van szó, a fiú felpattant.

– Nos, akkor jobb, ha visszakísérem Vhallát a szobájába, nehogy útközben baja essen – jelentette be Sareem. Vhalla felnézett rá. Mikor nőtt Sareem ilyen magasra?

– Minden rendben, maradj csak itt. – Vhalla felállt, és próbálta figyelmen kívül hagyni Roan gyanakvó pillantását.

– Ugyan, ez igazán nem fáradság – bizonygatta Sareem. Felkínálta a karját, és Vhalla szégyenlősen elfogadta. Nem ez volt az első alkalom, hogy kart karba fonva sétált Sareemmal, de ez volt az első alkalom, hogy nem gyerekként, valamilyen csínyre készülve tették. Furának érezte a helyzetet, és nem csak azért, mert Roan tekintete egészen a kijáratig kísérte.

Némán haladtak a csaknem teljesen üres folyosókon. Vhalla eligazgatta a kezét a fiú könyökénél, de kísérője nem mutatta jelét, hogy el akarná ereszteni. Majdnem kiugrott a bőréből ijedtében, amikor Sareem tenor hangja hirtelen megtörte a csendet.

– Vhalla, nem is kaptad el az őszi lázat, ugye?

Vhalla tátott szájjal bámult fel rá.

– Miről beszélsz? Beteg voltam! Miért, szerinted hol voltam? – válaszolt riadtan.

– Nem tudom – mondta Sareem. Tengerkék tekintetében leplezetlen aggodalom tükröződött. – Fiatalabb korodban már elkaptad az őszi lázat, ezért nem dönthetne le a lábadról egy teljes hétre. És mi az a kötés a felkarodon?

Vhalla gyorsan elkapta a kezét a fiú könyökétől, és lejjebb húzta a ruhaujját. Az ajkába harapott. Mit mondhatna?

– Ha valaki a lázadról kérdez, irányítsd hozzám – kérte Sareem.

– Miért? – kérdezte Vhalla elhalóan, és felkavarodott a gyomra.

– Már ezerszer mondtam neked. Pocsékul hazudsz. Ha hozzám küldöd őket, én legalább meggyőzőbb leszek.

– És miért tennél ilyesmit?

Megálltak Vhalla szobája előtt, a lány felnézett a barátjára.

– Mert a segítségedre lehet. – A fiú elkapta a tekintetét. Egy csapásra kellemetlenné vált a helyzet. – Nem tudom, miért nem mondasz igazat, Vhalla. De ismerlek, és bízom abban, hogy nagyon jó okod van rá. Ha szeretnél beszélni valakivel, én itt leszek.

– Köszönöm, Sareem. – Vhalla zavartan toporgott.

Meglepődött, amikor a fiú a szájához emelte a kezét, és finom csókot lehelt rá.

– Pihend ki magad, Vhalla – suttogta Sareem, aztán eleresztette az ujjait, és elindult vissza az ebédlőbe.

Vhalla bénultan, döbbent csendben bámult utána.

10. FEJEZET

A KÖVETKEZŐ KÉT NAP annyira átlagosan telt, hogy az már-már bizarrnak hatott. Vhalla a megszokott feladatait végezhette. A mester megengedőbb volt vele reggelente, hogy segítse a gyógyulását. Vhalla szokás szerint hajnalhasadáskor kelt, ezért az így felszabadult időt az ágyban heverészve töltötte, és kényelmesebb tempóban tudott öltözni. Egy kicsit szégyellte magát emiatt, és ez az érzés egyre gyakrabban fogta el, hiszen a Toronnyal kapcsolatos döntést is halogatta.

Semmi sem változott közte és Sareem között a visszatérésének estéje után. Néha érezte, hogy a fiú tekintete rászegeződik. Néha a megszokottnál közelebb ült hozzá, amikor a munka elől bujkáltak az ablak melletti padon. De egyikük sem mutatott hajlandóságot a korábbi határok átlépésére.

Vhalla másként kezdett tekinteni rá, és óhatatlanul is eszébe jutottak Roan korábbi szavai. Akkor könnyedén elhessegette barátnője kérdéseit egy kapcsolatról, de most ezen járt az esze, valahányszor elcsípte Sareem pillantását. Miért szentelt neki ennyi figyelmet? Ezt is felírta azon dolgok listájára, amiket idővel meg kell oldania.

Így érte őt a születésnapja. Ezúttal átaludta a napkeltét, a takarót a fejére húzva gömbölyödött össze az ágyában. A hagyományoknak megfelelően Mohned szabadnapot adott neki, és ő az alkalmat kihasználva a lehető legtovább húzta a felkelést. Szinte minden sérülése begyógyult már, de a testének továbbra is a megszokottnál több pihenésre volt szüksége.

Vagyis lett volna, ha nem kopog valaki az ajtaján. Vhalla résnyire nyitotta a szemét, remélve, hogy az illető hamar feladja. De néhány pillanattal később megismétlődött a kopogás, így Vhalla kikászálódott az ágyból.

Próbált rájönni, hogy ki lehet az. A könyvtár személyzetének már elkezdődött a munkanap, és rajtuk kívül nem volt túl sok barátja. Ezért nem is kellett volna meglepődnie, hogy kit talált a küszöbön.

– Larel! – kiáltott fel a fekete ruhás nő láttán.

– Jó reggelt, Vhalla! – Larel rávillantotta szemkápráztató mosolyát. – Bejöhetek? Nem szeretném, ha most meglátnának, miután sikerült észrevétlenül eljutnom idáig.

Vhalla bólintott, és félreállt az ajtóból, hogy beengedje mentorát.

Larel belépett az apró szobába, és körbepillantott. Egy ágy, asztal, szék, szekrény és egy tükör: ennyi fért be a zsúfolt térbe, és Larel szeme mindegyiken végigsiklott. A szekrényen hosszabban elidőzött. Vhalla épp rákérdezett volna, hogy mit vélt felfedezni ott, amikor Larel feléje fordult, és összecsapta a tenyerét.

– Szóval, hogy érzed magad? – vezette vissza Larel az ágyhoz Vhallát, aki engedelmesen felvette az ápolt szerepét.

– Nagyon jól – válaszolta Vhalla.

– Remek – mondta Larel. Odahúzta a széket, hogy leülhessen Vhallával szemben, és elkezdte szemügyre venni a lány megmaradt zúzódásait. – Igazán lenyűgöző a gyógyulás üteme.

Ez a párbeszéd nagyon szokatlannak tűnt most, hogy Vhalla visszatért a világba, amit magában a „valódinak” nevezett. Szándékosan vagy tudat alatt, de három teljes napon át alig gondolt a mágiára.

– Kísérleteztél az erőddel? – Larel felpillantott az orvosi teendőiből. Vhalla megrázta a fejét. – Miért nem?

– Egyáltalán nem értek hozzá.

Vhalla felemelte a lábát, hogy Larel megnézhesse a vádliján lévő kötést.

– Tévedsz – jegyezte meg Larel szárazon.

– Tévedek? – kérdezte Vhalla félrehajtott fejjel, a kinyújtott karján támaszkodva.

– Eltörtél több tűzgömböt a Toronyban – emlékeztette rá a nyugati nő.

– Fritz segítségével – vágta rá Vhalla. Hirtelen belehasított a vágy, hogy újra lássa Fritzet.

– Ó, igen, mert Fritz egy osztályon felüli tanár – mondta Larel gúnyosan, és felnevetett.

Vhalla önkéntelenül is elmosolyodott, ahogy eszébe jutott a déli fiatalember esetlen természete, és az arra tett kísérletei, hogy elmagyarázza a mágia működését. Larel nem érthette meg, de Vhalla számára a miniszter és a herceg után Fritz kifejezetten jó tanárnak bizonyult.

– De talán jobb is így – folytatta Larel, miután Vhalla nem válaszolt. – Ha egy tanár felügyelete nélkül dolgozol, nagyobb veszélynek vagy kitéve az Ébredés után. Történt bármilyen furcsaság körülötted?

– Furcsaság? – ismételte meg Vhalla.

– Igen, furcsaság. Mivel nem használod aktívan a mágiádat, tudnom kell, hogy nem próbál-e valamilyen más módon felszínre törni, például érzelmek formájában – magyarázta Larel. Sötét szemén látszott, hogy komolyan gondolja a kérdését.

– Ó. Nem, semmi furcsaság. – Vhalla a fejét rázta. Elhallgatott, és Larel is követte a példáját. – Hacsak… – A lány tekintete az ablak felé kalandozott. – A szél valahogy másnak tűnik. Sokszor hagytam nyitva az ablakomat, mióta visszajöttem. Elég nehéz elmagyarázni; mintha lenne valami a levegőben. Persze hogy érzem a szelet, de…

– Értelek. A Tűzhordó viszonya is megváltozik a tűzzel. – Larel megigazította a frufruját. – Jó érzés a tűz közelében lenni. Nem érzem a tűz hevét, csak valami mást, a lángok esszenciáját.

– Nem érzed a tűz melegét? – Vhalla meglepetten pislogott.

– Nem. Csak akkor tud megégetni egy láng, ha egy jóval erősebb varázsló hozza létre.

– Értem – mondta halkan Vhalla, elgondolkodva figyelve, ahogy Larel feltekeri az utolsó pólyákat.

– Nagyszerű. Nos, úgy tűnik, minden rendben halad. Csak szerettem volna ellenőrizni, hogy vagy. – A varázslónő mosolyogva dőlt hátra.

– Magadtól, vagy… ideküldtek? – érdeklődött Vhalla.

– A kettő kizárja egymást? – A nő felállt. – Jut is eszembe, boldog születésnapot!

– Honnan tudtad, hogy ma van a születésnapom? – értetlenkedett a lány.

– Amíg nálunk lábadoztál, a miniszter kikérte a veled kapcsolatos iratokat és feljegyzéseket. Ott láttam a születésed dátumát – vetette oda Larel. Pár pillanatig a táskájában kutatott. – Meg is van. – Két kis csomagot vett elő.

– Mik ezek? – Vhalla átvette, mindkét kezét kinyújtva a kincsekért.

– Születésnapi ajándékok, butuskám.

Larel nem csinált nagy ügyet a gesztusból, Vhalla mégis áhítatosan helyezte őket az ölébe.

A barátaitól sem nagyon várta el, hogy emlékezzenek a születésnapjára, nemhogy még kapjon is tőlük valamit. Elképedt, hogy valaki, akit alig ismert, nem egy, hanem mindjárt két ajándékkal lepte meg.

– Ó – tette hozzá Larel –, az egyiket Fritz küldi. Óvatlanul elmondtam neki, hova készülök, és ragaszkodott hozzá, hogy továbbítsam neked.

– Most azonnal kibonthatom? – kérdezte Vhalla.

– Nyugodtan. – Larel bólintott, apró mosollyal nyugtázva a másik kislányos lelkesedését.

Vhalla félretette az egyik csomagot, mert már sejtette, mit talál benne. Maga elé vette a kisebbiket, kioldotta a madzagot, és egy gyönyörű fém karperecet emelt ki az egyszerű barna papírból. Keskeny volt, a két széle felfelé hajlott. Tanulmányozni kezdte a fényben. A felszínére számára ismeretlen rúnákat véstek.

– Gyönyörű szép – suttogta az ékszert forgatva. Vhalla őszintén remélte, hogy újdonsült barátja nem költött rá túl sokat.

– Örülök, hogy tetszik. – Larel mosolygott.

– Imádom, Larel. Hol szereztél ilyesmit? – Közelebb emelte a karperecet, hogy alaposabban megnézze a feliratot.

– Én készítettem – jelentette ki. Vhalla döbbent kifejezését látva Larel hozzátette: – A Tűzhordók gyakran ékszerészek vagy kovácsok. Könnyen tudjuk alakítani a fémet, lángokat teremtünk, befolyásoljuk a hőt. Nem kell félnünk attól, hogy megégetjük magunkat.

– És ezek a jelek? – kérdezte Vhalla.

– Nyugatiak – válaszolta Larel.

Vhalla bólintott, nem igazán jutott szóhoz. A másik, szerény csomagban egy régi, megviselt könyvet talált. A címe szinte teljesen elhalványult, de belül olvasható maradt az írás: A levegő művészete.

– Fritz sajnálja, hogy ez nem igazi ajándék, és nem tarthatod meg örökre – magyarázta Larel.

Vhalla megrázta a fejét.

– Csodálatos – suttogta.

– Sejtettem, hogy kedvedre lesz. – A varázslónő elvigyorodott.

– Kérlek, add át üdvözletem Fritznek – mondta Vhalla, továbbra is a lapokat forgatva.

– Nem szeretnéd személyesen átadni neki? – kérdezte Larel. – A szabadnapodon nem kell dolgoznod, ugye? Nem hiszem, hogy a miniszter ellenezne egy látogatást a Toronyba, mivel még nem hoztál végleges döntést.

Vhalla elgondolkodott. Élvezte a Fritz társaságában töltött időt, és örült volna, ha újra együtt olvashatnak. Talán születésnapi ajándékként még a Torony ételeivel is megkínálnák.

Az ablak felé pillantott. A lőrésen nem sok fény szűrődött be, de látta az enyhe őszi szélben sodródó felhőket. Vhallát csillapíthatatlan vágy szállta meg, hogy odakint legyen.

– Köszönöm a felajánlást. De azt hiszem, ma szívesebben lennék a szabadban – mondta elgondolkodva.

– Megértem. – Larel bólintott, és a hanghordozása alapján Vhalla el is hitte neki. A sötét hajú nő elindult az ajtó felé, de megtorpant, és ismét Vhalla szekrényére meredt. Szólásra nyitotta a száját, de végül megfordult, semleges arckifejezést erőltetve magára. – Vigyázz magadra, Vhalla. Ha segítségre van szükséged, itt vagyunk a közelben.

– Köszönöm, Larel, mindent köszönök! – Vhalla rámosolygott.

Larel szétnézett az ajtóból, aztán kisuhant a folyosóra.

Vhalla magára öltötte az egyik ajándékát, a másikat pedig a táskájába tette. Érezhetően hidegebbé váltak a napok, és végre megérkeztek a téli ruhái. Vastagabb gyapjúból és erősebb anyagokból készültek, mint a nyári és őszi köpenyek. Vhalla folyamatosan fázott, és bármennyire is viszketett tőle a bőre, örült az új öltözéknek. A nyári köpenyekhez hasonlóan ennek hátára is egy nyitott könyvet hímeztek, jelezve, hogy a viselője könyvtárostanonc. Vhalla a kék anyagot mustrálta. Vajon meddig viselheti még?

Úgy döntött, hogy ezen a napon kivételesen gondot fordít a külsejére. A születésnapja volt, egy újabb évvel lett idősebb, és újabb esélyt kapott az érett női szokások elsajátítására, amelyek eddig nem hozták túlzottan lázba. Vhalla addig igazgatta tenyérnyi, homályos tükrét, amíg a teljes arca láthatóvá vált benne. A haja egy szemernyivel jobban festett.

Még egy különleges feladata volt, mielőtt nekivág a napnak. Felfelé indult, a fülledt és zajos konyhába. Nyüzsgő, lármás, ínycsiklandó illatokkal teli hely volt. Csak elvétve volt oka felkeresni, és azt remélte, hogy a születésnapja ilyen kivételes alkalom lesz.

Citrom csak a távoli Nyugaton és a külső szigeteken termett, ezért a kontinens összes többi régiójában ritka finomságnak számított. A konyha a tea és az ebéd mellé süteményt szolgált fel a nemesek és a császári udvartartás számára. Vhalla egész évben a cukormázzal bevont sárga piskóta után sóvárgott.

Egy kis rimánkodás – és némi szerencse – kellett hozzá, de végül egy szalvétába csavart, tenyérnyi desszerttel távozhatott.

Vhalla meglátása szerint a palota három párhuzamos világnak adott otthont. A legbelső világ tartozott a társadalom legaljához; inkább fülkének nevezhető szobák, a szolgák hálótermei és a tanoncok szobái alkották, az ezeket összekötő ablaktalan folyosókat durván faragott kő, porló habarcs és egyenetlen lépcsőfokok jellemezték. A falakon lecsepegő gyertyaviasz adta a díszítést, a palota és a Birodalom kifinomult vízvezetékrendszerének a párája pedig az illatot.

Efölött terült el a nyilvános világ: a látványos termek, ahova beengedték ámuldozni a közrendűeket, és ahol a nemesek és miniszterek siettek ügyes-bajos dolgukra. Tükörsima falak, szemrevaló freskók, kőszobrok.

Vhalla itt sétált ezen a napon. Nem számított ritka látványnak egy-egy tanonc jelenléte, és kényelmesen andalogva élvezte a palota szépségét. A legtöbb folyosó üres volt, mert összeült az Udvar, és a miniszterek a Birodalom ügyeit intézték.

Vhalla még sosem tette be a lábát a palota harmadik világába. Nem számítva az estét, amikor a titkos járatban loholt a herceg után. Az uralkodócsaládot és magas rangú nemesi vendégeiket egy aranyozott kapu zárta el, amelyet éjjel-nappal a legkegyetlenebb strázsák őriztek, távol tartva mindenkit, akinek nem volt ott keresnivalója. Vhalla csak egyszer, kislányként pillantotta meg a kaput, mielőtt elhessegették onnan.

Nem tudta, hogy mit keres. Csak ment, amerre a lába vitte. Hol felfelé, hol lefelé tartott, egyik helyről a másikra lézengett. Összefutott egy-két szolgálóval, de nem vonták kérdőre, és ő sem kérdezett tőlük semmit.

Vhallának nem volt konkrét célja bolyongása kezdetén, de amikor megpillantotta, azonnal tudta, hogy rátalált.

Egy emeleti ablakból egy kertre látott, amelyben még sosem járt, a palota belső udvarán volt elrejtve. Murvával felszórt ösvények kanyarogtak a sűrű sövények, az ágyások és fák sokasága között. Nagy részük már kezdte elveszíteni leveleik zöldjét, hogy az ősz narancs és vörös színeibe öltözzenek. A fényes napfényben úgy tűnt, mintha lángolnának.

Ahogy az épületben haladva megkerülte a kertet, észrevett egy oda nyíló kaput. Hiába kaptatott azonban fel és le a lépcsőkön, nem talált a kapuhoz vezető folyosót. Bosszankodva, de elszántan megállt a lehető legalacsonyabban fekvő ablaknál. Szinte lehetetlen volt átlátni a közvetlenül alatta elhelyezkedő sövényen.

Vhalla kinyitotta az ablakot, és a párkányon átlépve a fűre huppant. Alig tudta becsukni maga mögött az ablakot, és tudta, találnia kell majd valamit, amire ráállhat, ha később erre akar távozni. Belevetette magát a sövénybe, s a túloldalon egy másik világban találta magát.

Szellő söpört végig a hegyoldalon, és összeborzolta a haját. Vhalla megtorpant. Még sosem érzett hasonlót. A világ élettel telt meg körülötte, minden egyes széllökés olyan volt számára, mint egy szerető elsuttogott szavai.

Ámultan kinyújtotta a kezét, úgy vizsgálgatta, mintha látná az ujjai között átszökő levegőt. Ez több volt a parányi ablakán átszökő gyenge fuvallatoknál. Nem látta, de érezte. Nem úgy, ahogy általában érezni szokta a szellőt. Larel szavai jutottak eszébe: olyan volt, mintha a szél esszenciáját érezné. Mintha meg tudná ragadni, össze tudná zárni az ujjait valami körül, ami finomabb bármilyen selyemnél.

Egy felfelé törő légáramlatot követve az ég felé pillantott, és elakadt a lélegzete. Messze fölötte ott magasodott a császári palotaszárny. Az egész teste beleremegett a látványba. A zuhanása óta ez volt az első alkalom, hogy látta az aranytornyokat.

A zuhanás óta, amit nem élhetett volna túl. A tornyok elképesztően magasak voltak, hosszú volt az út lefelé. Vhalla próbálta elképzelni, hogy mi lassíthatta le a zuhanását, de semmit sem látott megfelelő közelségben. Minden párkány és díszítés a tornyok oldalán volt; a talajhoz vészesen közel látta az első tárgyakat, amelyek megtörhették volna a lendületét. Onnan, ahol állt, úgy ítélte meg, hogy legalább hat vagy hét testhossznyit kellett volna elmozdulnia, hogy bármit elérjen. Teljes képtelenségnek tűnt.

Vhalla megrázta a fejét, próbálta elhessegetni a fájdalmas emléket. Megragadta a táskáját, és nekivágott a kertnek. Az ablakból észrevett egy szokatlan építményt, és úgy döntött, ennek felkutatása érdekesebb elfoglaltság lehet, mint halálközeli élményeken és hercegeken mélázni.

Úgy tűnt, hogy az összes kerti ösvény a kinézett célja felé vezet. Szíve furcsa ritmusban dobogott az épület szépségétől.

A pavilon leginkább egy kalitkára hasonlított. Ezüstívek tartották össze a hatalmas, a falak méretével vetekedő üvegtáblákat. Az építmény csúcsán ezüst napkorong magasodott. Vhalla az ujjaival babrált, ahogy elgondolkodott ezen. A Birodalom sugarakkal övezett napjával eddig csak aranyszínben találkozott.

Az üveg kissé párás volt. Bár ki tudott venni néhány homályos formát és zöld villanásokat, lehetetlen volt megállapítani, mi van odabent. Három ezüstlépcső vezetett az ívelt ajtóhoz. Az ezüstkilincsre helyezte a kezét, de elbizonytalanodott. Hevesen kalapált a szíve, és nem tudta, miért.

Belépve letaglózó rózsaillat fogadta. A virágok a külső falak és a középen álló oszlop mentén nőttek. Az üvegházszerű épületben meleg volt, ideális hőmérséklet ahhoz, hogy a karmazsinvörös nyugati növények egész évben virágozzanak.

A cipője semmilyen zajt nem csapott, ahogy óvatosan az oszlophoz lépett, hogy megnézze az egyik virágot. Valami megmozdult az oszlopon túl, és a lány egy ezüstpadot vett észre az ajtóval szemközti fal mellett.

Nem volt egyedül.

Egy férfi ült egy nyitott mappával az ölében, és látszólag teljesen elmerült a jegyzetelésben. Vhalla ereiben meghűlt a vér, és hátrált egy lépést. Nem akart hinni a szemének. A feketébe öltözött, hátrasimított hajú, sötét tekintetű férfi volt az utolsó, akivel össze akart futni.

Vhalla épp azt próbálta eldönteni, hogyan surranhatna ki észrevétlenül, amikor a férfi lassan felnézett. A szeme tágra nyílt, felvonta a szemöldökét, és kissé eltátotta száját a meghökkenéstől. A csendet megtörő mély, dallamos hangtól összekoccantak a lány fogai.

– Nocsak, ez tényleg te vagy? – kérdezte a láthatóan meglepett Aldrik herceg.

11. FEJEZET

VHALLA ARCÁN a zavar helyére a bosszankodás lépett.

– Igen, valóban, de épp indulni készültem.

Sarkon fordult, hogy az ajtó felé iramodjon.

– Várj! – A férfi felpattant, a földre sodorva a papírjait. A lány hátrapillantott az ügyetlen, kapkodó mozdulatokra. – Várj!

– Ez parancs, hercegem? – kérdezte Vhalla, immár a kilincsre meredve. Csendes harag ébredt benne.

– Igen. Nem, nem az. Ha menni akarsz, menjél; de arra kérlek, maradj.

A férfi felsóhajtott, és végigfuttatta a kezét a haján, a másikkal pedig megigazgatta a kétsoros zubbonyát.

– Miért? – tudakolta Vhalla. Félig a herceg felé fordult, a kezét még mindig a kilincsen nyugtatta.

– Mert… – Megköszörülte a torkát, hogy valamivel több határozottságot csempésszen a hangjába. – …beszélni szeretnék veled.

– És ha én nem szeretnék beszélni magával? – sóhajtott fel a lány.

– Akkor távozhatsz.

Amikor a lány nem fordult vissza, a férfi tartásából eltűnt a határozottság. Letérdelt, és elkezdte felszedni a papírjait.

Vhalla is habozott, bizonytalanul figyelte a válla fölött, ahogy ez a furcsa, idegesítő, sőt dühítő ember a földön térdel, és a szétszóródott lapjait gyűjtögeti össze. Nagy levegőt vett, győztek benne a tanoncként kialakult szokásai: odalépett a herceghez, ő is letérdelt a papírtenger másik oldalán, a kezébe gyűjtött néhány lapot, és szótlanul előrenyújtotta.

A férfi felnézett, és átvette a papírokat, a szája résnyire nyitva volt.

A lány várakozott néhány pillanatig. Mivel nem történt semmi, felállt, és dühösen az ajtó felé indult. Mit is várt? Végül is egy herceg volt, és – ha hinni lehetett a palotai szóbeszédnek – soha senkivel nem törődött saját magán kívül.

– Sajnálom – mondta Aldrik alig hallhatóan. Vhalla keze megállt a félig már kinyitott ajtón. Biztosan csak képzelte. Újabb lépést tett. – Vhalla, nagyon sajnálom.

Lassan visszafordult, fél lábbal bent, fél lábbal odakint. A szavak utat kerestek a lelkébe, és várta, hogy képesek lesznek-e enyhíteni a feketébe öltözött férfi iránt érzett haragját.

– Nem lett volna szabad neked támadnom, sem szavakkal, sem mágiával – folytatta a herceg. A lány valamilyen csillogást vélt felfedezni a szemében, ami olyasmit kért tőle esdekelve, amit nem biztos, hogy képes volt megadni. – Túlbuzgó voltam…, és ostoba. Nem gondoltam bele, hogyan fog mindez hatni rád.

Vhalla visszahúzta a lábát kintről, becsukta az ajtót, és nekidőlt, mert ebben a pillanatban ez volt az egyetlen biztos pont számára.

– Biztosan mindenfélét hallottál rólam – mondta Aldrik herceg, ahogy finoman a padra helyezte a papírjait. Vhalla azon tűnődött, miért nem képes a szemébe nézni. – És nem tagadom, ezek mind igazak. Nem erősségem a… – Elakadt a megfelelő szó után kutatva.

– A valós kapcsolatok megteremtése másokkal? – fejezte be Vhalla epésen. Ha ki akarta volna dobatni őt a palotából az illemszabályok semmibevétele miatt, már megtette volna. És fogalma sem volt arról, miért nem tette. De Vhalla kész volt megtudni, és örökre hátat fordítani a nemességnek.

– Megbántottalak a szavaimmal… és a tetteimmel. Tisztában vagyok vele. És valószínűleg semmit sem jelent számodra, de egyik sem állt szándékomban. – Felsóhajtott, és elfordította a tekintetét.

– Azt mondják, hogy bárkit bármiről meg tud győzni – mondta a lány. A hangja erőtlenebb volt, mint szerette volna. – Rábeszélt, hogy lépjek ki a párkányra. Most miért higgyek magának?

– Mert vannak dolgok, amiket nem tudsz rólunk – hangzott Aldrik herceg titokzatos válasza.

Vhalla megrázta a fejét. Ő semmilyen közösséget nem érzett a férfival.

– A halálomba taszíthatott volna, és ami ennél is rosszabb, nem is érdekelte, mi fog történni.

Elakadt a hangja, és mély levegőt vett. Vhalla összeszorította a fogait; ő volt a szenvedő fél. A férfinak nem volt joga fájdalommal tekinteni rá.

– Tévedsz. Nagyon is érdekelt. Tudtam, hogy Széljáró vagy, ezért fel sem merült bennem, hogy meghalhatsz. – A herceg egy apró lépést tett feléje. Vhalla úgy meredt a férfi csizmáira, mintha azok sértették volna meg valamivel.

– Rendben – kezdte, próbálva a másik ellen fordítani a saját logikáját. – Ha kitalálta az Affinitásomat, ami még a miniszternek sem sikerült, honnan tudta, hogy nem végez velem a zuhanás? Hogy elég erős leszek?

– Mert a levegő nem tud ártani a Széljáróknak, ahogy a tűz sem egy Tűzhordónak – érvelt a herceg.

– Úgy tűnik, hogy szinte semmit sem tudni a Széljárókról. Nem tudhatta, hogy a zuhanás nem öl meg. – A lány összefonta a karját a mellkasán.

– Tudtam, hogy nem halhatsz meg, mert megmentetted az életemet – jelentette ki a herceg.

A beszéde lassú volt, és megfontolt, mintha nehezére esne a szavak megformálása. Vhalla keze lecsúszott a kilincsről.

– Amikor hazahoztak, a halálomon voltam. Az ellenem használt… fegyvert erős méregbe mártották. Ha az évek során nem erősítettem volna meg a szervezetemet az ilyen esetekre, már félúton meghalok. A papok nem tudták, mihez kezdhetnének velem, ezért a könyvtárhoz és a Toronyhoz fordultunk, hogy segítsenek azonosítani az ellenszert. Éreztem, hogy közel a vég. A papok képtelen voltak rájönni, hogyan működik a méreg, és miként alakították át mágiával, hogy hasson rám. – Aldrik ökölbe szorította a kezét, Vhalla élénk figyelemmel hallgatta a történetet. – Mégis sikerült stabilizálni az állapotomat, amikor előkerültek bizonyos jegyzetek néhány könyvből. Némelyik rendkívül összeszedett volt, mások fokozatosan zagyvaságba süllyedtek, de én valahogy átláttam őket, és útmutatást tudtam nyújtani a saját kezelésemhez. Mindet a te kezed írta.

– Lehetetlen – tiltakozott Vhalla. – Honnan tudhatná, hogy az enyémek voltak?

– Utasítottam a minisztert, hogy kerítse elő a szerzőt. Az egyik őr vezette Victort hozzád – magyarázta a herceg. – Jó sok mágikus energiát használtál fel az életben tartásomra, és tudni akartam, hogy biztonságban vagy-e.

– Micsoda? – kérdezte a lány elhaló hangon. A miniszter azért rabolta el, mert a herceg aggódott a jóllétéért? Sehogy se látta az értelmet ebben a fordított logikában. De ha igaz volt, akkor Vhallának át kellett értékelnie, hogy mi történt azon az estén és azt követően.

– Anzbel módszerei nem feltétlenül voltak ínyemre – motyogta Aldrik. – De megtalált téged, és így már tudtam, kit kell keresnem.

Vhalla szóhoz sem jutott a döbbenettől.

– Jobb szó híján mágiát írtál. Nem tudom, miért tetted…, vagy hogyan. De annyira segíteni akartál rajtam, hogy az kikényszerítette az erőd Manifesztálódását. Kelyheket hoztál létre, és küldtél el nekem. Erre elvileg senki sem lehetne képes, aki még nem esett át az Ébredésen, neked mégis sikerült. És ennek köszönhetem, hogy ma itt vagyok – fejezte be a herceg. A hangja erőre kapott.

– Miért ilyen biztos benne? – jött meg újra Vhalla hangja, miközben továbbra is a hibákat kereste a történetben. Teljes képtelenségnek tűnt az egész.

– Mert ha egy varázsló megment valakit, akkor egy része, a mágiája, gyökeret ver az illetőben. Ezt nevezik Köteléknek. Csak nemrég történt meg az Ébredésed, ezért még nem igazán értheted vagy érezheted, de én érzem. – Kezeit összekulcsolta a háta mögött.

– Egy Kötelék? – ismételte meg Vhalla a szót az új, szokatlan összefüggésben.

– Igen, kedves papagájom. – A herceg szája széles mosolyra húzódott a lány összeráncolt homlokát látva. – A Kötelék egyik érdekes tulajdonsága, hogy nem okozhatsz halálos ártalmat annak, akivel Kötelékben állsz. Azért, mert a lényed egy része bennem él. A test nem hajlandó ártani saját magának. Ha megölt volna az, hogy lelöklek a tetőről, fizikailag nem lettem volna képes rá.

Vhalla elfintorodott, a még mindig gyógyulófélben lévő ízületei megsajdultak az éjszaka emlékétől.

– De – folytatta Aldrik herceg, mintha a gondolataiban olvasna – nem sejtettem, hogy a Kötelék hagyni fogja, hogy ennyire súlyosan megsérülj. Őszintén azt hittem, hogy biztonságban földet érsz, és egyből meg is tudjuk beszélni a történteket. Ebben nagyot tévedtem.

– Micsoda szerencse, hogy hercegként nincsenek következményei a tévedéseinek – jegyezte meg Vhalla gunyorosan.

– Nagyon is vannak – vágta rá a férfi határozottan. – A következmény a bizalmad elvesztése volt.

A lány félve a herceg szemébe nézett. Azt mérlegelte, hogy az iménti szavakat gondosan kitalálta-e előre, hogy egybeessenek azzal, amit ő akart hallani. Mintha csak számított volna a kételkedésére, Aldrik herceg tekintete már-már szomorúan nyugodott meg rajta.

– Hány ember rángat bábuként? – sóhajtott fel Vhalla.

– Fejtsd ki, mire gondolsz – kérte a férfi.

– Larel. Az oktatókönyv. Semmi sem volt véletlen, ugye? – sorolta. Figyelte, ahogy a herceg ajka késpengényire szűkül. – Említette, hogy ismerik egymást.

– Larel a barátom.

A herceg szájából olyan szokatlanul hangzott ez a három szó, hogy Vhalla ámulva bámult rá.

– Vannak barátai? – bukott ki belőle akaratlanul is, és a szájához kapta a kezét, mintha el akarná rejteni a tiszteletlenség nyomait.

Bárki mástól azt várta volna, hogy felnevet ezen. A herceg csak vállat vont, és elfordította a tekintetét, látható zavarban. Vhalla emlékeztette magát, hogy nem szabad bűntudatot éreznie. De eszébe jutottak Larel szavai. Herceg létére neki is meg kellett küzdenie a varázslókkal szembeni előítéletekkel. Még az alattvalók is a Lángok Fejedelmeként emlegették az örökölt címei helyett.

– És én mi vagyok? – kérdezte Vhalla félve.

– Már elmondtam, hogy mi vagy számomra – válaszolt a herceg.

Ez épp elég volt ahhoz, hogy ismét a düh határára taszítsa a lányt.

– Nem volt elég egyértelmű. Én is csak egy újabb játékszer vagyok, akinek parancsolgathat? Egy szolga? Akit kiképezhet, mielőtt felajánlana az apjának?

Ekkor már a kihallgatott beszélgetésen járt Vhalla esze, amikor a herceg és a miniszter az ő megkérdezése nélkül döntöttek a sorsáról. Az összevont szemöldöke alapján a herceg is jól emlékezett erre.

– Szóval hallottál minket? – kérdezte elboruló tekintettel.

Vhalla nagyot nyelt, és bólintott, csak ekkor merült fel benne, hogy talán nem volt jó ötlet bevallani ezt. Aldrik herceg keze ökölbe szorult, és Vhalla aprócska szikrákat látott felvillanni az ujjai körül. A férfi mély sóhaj kíséretében ellazította a kezét, közben érezhetően lehűlt a levegő a pavilonban.

– Nem tudok mindent azonnal elmagyarázni. De nem tervezek szólni rólad atyámnak. Nem szeretném, hogy a tikkasztó északi frontra vonszoljanak. Hogy a te szavaidat használjam, Victor volt a bábu. Nem te.

– Miért akar megvédeni? – kérdezte Vhalla gondolkodás nélkül. Ez nem volt összhangban a korábbi tetteivel, ha egyáltalán hihetett a szavának.

– Mert varázsló vagy, akihez engem Kötelék fűz. Egy Köteléket nem lehet megtörni, nem lehet elcserélni. – A herceg úgy nézett rá, hogy Vhalla szíve hevesebben kezdett verni, annyira, hogy szinte fájdalmat okozott a még mindig sérült bordáinak. – Nem kezeltelek a fontosságodhoz illő módon; ezért bocsánatot kérek tőled, Vhalla. De bármit is érzel irántam, akár mégoly jogosan is, az számomra semmin sem változtat. Mindent megteszek, ami a módomban áll, hogy megvédjelek.

A sok parancsolgatás, megvető gúny, az imponáló fellépés és az ijesztő, mindig teljesen fekete ruházat mögött Vhalla felfedezett valami újat. Egy magányos embert látott maga előtt, aki talán egy kezén meg tudná számolni a barátait, és talán örülne, ha egy nap egy második kézre is szükség lenne. Cseppet sem hasonlított a férfira, akivel először találkozott; aki álarcot viselt, hogy megfeleljen az udvar elvárásainak.

Nem bocsátott meg neki, egyelőre nem. De talán igaza volt Larelnek, és egy kicsit ő is megsajnálta a herceget.

Aldrik rövid időre elfordította a tekintetét, hogy a virágait szemlélje. De most egyenesen a lány szemébe nézett. Csend ereszkedett rájuk. Egyikük sem szakította meg a szemkontaktust.

Vhallában lassan tudatosult, hogy a férfi az ő ítéletére vár. A herceg nyugtalanul össze-összekulcsolta az ujjait, képtelen volt mozdulatlan maradni.

Vhalla mély levegőt vett, és próbált kellő bátorságot gyűjteni a válaszához. Könnyű volt dühösnek és sértődöttnek lenni, vitázni. Jóval nehezebbnek bizonyult egy lépést tenni felé, majd még egyet. Fél kézzel megmarkolta a táskáját, ahogy átlépett a kettejüket elválasztó távolságon, végül megállt a herceg előtt, és próbált nem babrálni az ujjaival.

– Azért jöttem ide, hogy egy szép helyen olvassak. Nem zavarja? – kérdezte halkan.

– Nem, dehogy – hangzott a lágy, csendes válasz. A hangja most először nem keltett viszolygást Vhallában.

Megkerülte a férfit, és leült a pad egyik végébe. A herceg úgy bámult rá, mint egy magára hagyott kisfiú.

– Ön volt itt először. Eszemben sincs elüldözni – biztosította róla, ahogy elővette a könyvét a táskából.

A férfi visszaült a padra, és ismét az ölébe vette a mappáját. Vhalla már el is felejtette, hogy a herceg milyen erős hőt áraszt maga körül, ezért lerázta a válláról a köpenyét, és hagyta, hogy a padra hulljon. A férfi a köpeny alatt viselt nadrágra és tunikára pillantott, de nem tett semmilyen megjegyzést arra, hogy ez nem hölgyhöz illő ruházat. A lány a pad mögötti falnak dőlve maga elé tette a könyvet, és kinyitotta az első oldalon.

– Hercegem – mormolta. A férfi felnézett rá. – Bocsásson meg a sok ocsmányságért, amit a fejéhez vágtam.

A lány is felnézett a könyvéből. Először látott őszintének tűnő mosolyt a férfi arcán, nem volt mögötte szándék, tettetés vagy bármilyen rejtett érzelem. Épp csak felhúzódott a szája széle, de a szeme élettel telt meg, és Vhalla még sosem látta ilyennek. Nem volt benne biztos, hogy látta-e korábban a valódi énjét. Vagy hogy látta-e bárki is a valódi énjét. A mosoly elnémította a fejében zsongó gondolatokat, a suttogást, hogy ez csak egy kifinomult cselszövés első lépése a herceg részéről.

– Szólíts Aldriknak – mondta a herceg tárgyilagosan, mielőtt visszafordult volna a jegyzeteihez. – Legalábbis, amikor kettesben vagyunk – tette hozzá. Vhalla szája tátva maradt, ahogy a férfi tolla elkezdett sercegni a papíron; a már ismerős dőlt írás maradt a nyomában. – Én pedig nem foglak kis féregnek nevezni, Vhalla.

12. FEJEZET

VHALLA NEHEZEN tudott megbarátkozni a helyzettel. Próbált úgy tenni, mintha a könyvébe mélyedne, de csak a mellette ülő, zavarba ejtő és bosszantó férfin járt az esze. Ezernyi kérdés kavargott a fejében, de egyik sem tűnt olyan fontosnak, hogy érdemes legyen megtörni a csendet.

Próbált a sorok között olvasni, felfedni valamilyen rejtett motivációt. De minél többet gondolkodott a Köteléken, annál biztosabb lett abban, hogy a herceg nem játszadozik vele. Mi más oka lett volna, hogy a palotában tartsa? Ha nem lenne köztük egy számára is fontos kapcsolat, nem szabadult volna meg tőle minél gyorsabban? Különösen a korábbi érzelmi kitörése után?

Vhalla rápillantott a szeme sarkából. Észrevett egy apró dudort a férfi orrán, mintha korábban eltört volna, de ügyetlenül tették helyre. A kiugró járomcsontja árnyékot vetett az arca egy részére.

A férfi felpillantott a munkájából, és a szemébe nézett. Vhalla gyorsan elkapta a tekintetét. Viselkedj rendesen – szidta le magát. De mi számít rendesnek egy tanonc és a herceg között?

Némi fészkelődés után az olvasásra kezdett összpontosítani, száműzve elméjéből a helyzet szokatlanságát. Volt valami megnyugtató ebben a helyben, az illatok, a külvilág tompán beszűrődő hangja. Maga a könyv nem volt túl nehéz olvasmány, és érdekesnek találta, hogy végre többet tudhat meg a mágia felhasználásáról. Vhalla minden egyes oldalt gondosan átnézett, és emlékezetébe véste a fontosnak tűnő információkat.

A könyv a levegőalapú mágia gyakorlati alkalmazásáról szólt. A kötetet lapozgatva többször is elmerengett azon, hogy valóban képes lenne-e végrehajtani az ott leírt, valószerűtlennek tűnő dolgokat. Talán a megfelelő tanítóval…

Vhalla ismét lapozott, az elméje legmélyére száműzve a nehéz döntés gondolatát.

Ez így folytatódott egy ideig. A lány nem tudta, mennyi idő telt el, de egyszer csak észrevette a rá szegeződő tekintetet.

– Mi történt? – kérdezte a herceg furcsa arckifejezését látva.

Aldrik szólásra nyitotta a száját, majd ismét becsukta, újra átgondolva a szavait.

– Mit olvasol? – Letette az írótollat a nyitott mappába, és kissé Vhalla felé hajolt, hogy megvizsgálhassa a könyvet.

– Fritztől kaptam kölcsön. A címe A levegő művészete – felelte, és visszalapozott az első oldalra, hogy megmutassa a címlapot.

– Fritz? – A herceg fürkészően a szemébe nézett.

– Igen, a Toronyból. A déli fiú a könyvtárból.

Vhalla eltűnődött, hogy a férfi mennyire ismerheti a Toronyban élőket.

– Ó! – A herceg hátradőlt. – Az a kis tudatlan tökfilkó?

Kezdett a régi önmaga lenni.

– Nem kell gorombáskodni – feddte meg halkan, mire a herceg rápillantott a szeme sarkából.

– Ha már mindenáron meg akarta szegni a szabályokat, és kijuttatni egy könyvet a Toronyból, választhatott volna jobbat is – állapította meg. Aldrik az írótolla határozott sercegésével nyomatékosította a véleményét.

A lány a szemét forgatta.

– Szinte semmit sem tudok, úgyhogy nekem minden újdonság – emlékeztette rá Vhalla.

– Jó meglátás. Valóban nem tudsz túl sokat – hagyta rá a herceg mintegy mellékesen.

Vhalla hangosan felnevetett.

– Néha annyira érzéketlen, ugye tudja? – A fejét ingatta, de nem volt igazán mérges. A lelke mélyén be kellett ismernie, hogy szívesebben látta a hercegnek ezt az arrogáns oldalát, mint a korábban meg-megjelenő, bizonytalanabbik énjét. Valahogy nem illeszkedett egymáshoz a kettő az alapján, amit eddig hallott róla. Őszintébbnek tűnt, amikor az öntelt főúr volt, mint amikor érző szívű embernek mutatkozott.

– Nem te vagy az első, aki így gondolja. Valószínűleg nem is az utolsó. – A férfi vállat vont, és újra elmerült a munkájában. A lány a könyvére fordította a figyelmét, és lapozott egyet. Ismét rajtakapta a herceget, ahogy őt figyeli.

– Most mi van? – kérdezte hallható bosszankodással.

– Ismételd meg – utasította a férfi.

– Micsodát? – sóhajtott fel Vhalla.

– Amit az előbb csináltál. – Aldrik a könyvre mutatott.

– Tudom, hogy csak egy földműves lánya vagyok, de tényleg tudok olvasni. – Vhalla haragosan rámeredt.

– Nem az olvasásra gondolok. Lapozzál – mondta a herceg, le sem véve a szemét a könyvről.

A lány ránézett, aztán erőteljes mozdulattal lapozott egyet.

– Csiribá – mondta szarkazmussal teli hangon.

A férfi felemelte az állát, és fürkészni kezdte őt a végtelen mélységeket rejtő sötét szemével.

– Észre sem vetted – mondta halkan, közel hajolva hozzá. Aztán nevetve hátradőlt, és megismételte: – Észre sem vetted!

Vhalla ekkor már nyíltan bosszús volt.

– Köszönöm, Aldrik, kedves papagájom – mormolta.

A másik abbahagyta a nevetést, és rászegezte a tekintetét. A lány rádöbbent, hogy először szólította őt a keresztnevén a hivatalos cím nélkül. A herceg egy pillanattal később elvigyorodott, és felállt.

– Tedd le a könyvet, hadd mutassak valamit – kérte, és felé nyújtotta a kezét.

– Ugye nem akar újra lelökni egy toronyból? – Vhalla azonnal megbánta, hogy nem sikerült kedélyesebb hangot megütnie.

Szokatlan érzések viaskodtak a herceg arcán, aztán ellazult a keze, és maga mellé ejtette.

– Azt mondtad, hogy elfogadnál a tanítódnak – mondta halkan. A lány némán átkozta magát, amiért megtörte a barátságos hangulatot. – Újra el szeretném nyerni ezt a megtiszteltetést. – Ismét felé nyújtotta a kezét, és várakozott.

Vhalla nagyot nyelt. Akár herceg, akár nem, nagyon sokat kért tőle egyetlen nap alatt. Képtelen volt állni a tekintetét.

– Azt ki kell érdemelni.

Vhalla nem tudta, mi mást mondhatna. Megbízott benne, hogy vezetni, tanítani fogja, ő pedig elárulta a bizalmat. Ez nem olyasmi volt, amit parancsszóra újra lehetett építeni.

– Teljesen jogos elvárás – hangzott a meglepő válasz. A lány tétovázva felpillantott; a férfi ugyanúgy, reménykedve állt előtte.

Vhalla megfogta a kezét. A bőre puha volt, a tenyere meleg; szinte bizsergette az ujjai hegyét. De alig egy pillanatig volt ideje ezen merengeni, mert Aldrik talpra rántotta, és kivezette a pavilonból, ki az őszi napra.

– Hogy érzed magad? – kérdezte tőle, ahogy a kertben terelte.

– Elég jól. Larel benézett hozzám reggel, és ellenőrizte a sebeimet. Azt mondta, szépen gyógyulnak – számolt be a lány.

A herceg rápillantott.

– Ha valami rosszra fordul, azonnal értesíts. Amíg a Toronyban voltál, képes voltam befolyásolni a gyógyulásodat, de most, hogy visszatértél a palotába, nehezebben tudok közvetlenül beavatkozni – mondta, a lányéhoz igazítva hosszú lépteit.

– Befolyásolni… a gyógyulásomat? – Vhalla elgondolkodott, mire utalhatott a kijelentés.

A herceg bólintott, és megállt. Egy kis tavacskához érkeztek.

– A történtek után – kezdte habozva – úgy éreztem, hogy a lehető legjobb gondoskodást kell nyújtanom neked. Ez a legkevesebb, amivel tartoztam.

A lány rábámult, és kiabálni lett volna kedve. Nem az imént állította azt, hogy nem irányítja bábjátékosként az életét? Aztán eszébe jutottak a miniszter szavai: a herceg saját maga vitte be őt a Toronyba, és ha nem tesz így, valószínűleg nem marad életben.

A férfi megköszörülte a torkát.

– Visszatérve a témánkra: úgy lapoztál, hogy nem értél hozzá az oldalakhoz – közölte Aldrik.

– Mi? – nyögte Vhalla értetlenül.

A herceg bólintott.

– Úgy lapozgattál, hogy csak a könyv fölé tartottad a kezedet, de egyszer sem értél hozzá az oldalakhoz. Fel sem tűnt neked – magyarázta. A hangjában izgalom és komolyság keveredett. – Kezd megmutatkozni az erőd, Vhalla.

– Képtelenség! – A lány megrázta a fejét.

– Másoknak talán igen, de neked láthatóan nem az. – A herceg összefonta a karjait.

– Biztos, hogy herc… te tudnál ennél is látványosabbat csinálni, még gondolnod sem kellene rá – szerénykedett Vhalla, abba a gondolatba kapaszkodva, hogy amit tett, biztosan nem számít különlegesnek.

– Igen, nagyon valószínű. – A lány mellé lépett, és lenézett rá. – Én vagyok a Birodalom legerősebb varázslója. Vagyis nem engem kellene példának hozni arra, hogy mi lehetséges vagy könnyű.

Magabiztos mosollyal megkerülte, és megállt mögötte. Vhalla előreszegezte a tekintetét.

– Kacsáztattál már kavicsot? – kérdezte a herceg, és felemelt egy laposabb, kerek követ.

– Gyerekkoromban, persze, de már nem emlékszem a legutóbbi alkalomra.

A herceg egyik kezéből a másikba dobálta a követ, aztán a tavacska mozdulatlan vizére hajította. Háromszor pattant meg a felszínen, mielőtt elsüllyedt. Vhalla szándékosan nem mutatta ki az elismerését.

– Most te jössz. – Aldrik lehajolt egy újabb kavicsért, a lány tenyerébe nyomta, majd leült egy kőhalomra. Könyökét behajlított térdén nyugtatva, várakozásteljesen nézett rá. Vhalla gyanakodva méregette, aztán felkészült a dobásra.

– Ne úgy – állította meg a herceg. – Dobás nélkül.

– Mégis, hogyan…? – értetlenkedett Vhalla.

– Mozgasd, ahogy a lapokkal tetted.

– Azt sem tudom, hogyan kezdjek neki – panaszkodott a máris bosszús lány.

– Valahol mélyen ott van benned a tudás. Tudom, hogy ez nagy kérés számodra, de próbálj nem gondolkodni – javasolta. A szavaiban ezúttal nem volt gúny. – A varázslatok végrehajtását nem lehet pontosan szavakba önteni. Tudom, hogy azt szeretnéd, azt kívánod, hogy az egész világot pergamenre lehessen vetni, hogy két könyvborító közé zárjuk. Sajnos rám esett a kellemetlen feladat, hogy közöljem: a dolgok nem így működnek.

Újabb apró mosolyt villantott rá. Melegség öntötte el a lányt, amikor ilyen nyíltan beszélt vele, mindenféle él nélkül. Ám a szikra hamar kihunyt, ahogy Vhalla kétkedve a kezében egyensúlyozott kőre nézett.

Maga elé tartotta a tenyerét, közepén a kővel. Vhalla levegőt vett, és próbálta lenyugtatni az elméjét, csak a délutáni levegőre összpontosított maga körül. Behunyta a szemét, és a sötétségben kezdett testet ölteni körülötte a világ. Mágikus látásával először a herceget pillantotta meg. Lángok övezték a testét, fényessárga, szinte fehér fénnyel égtek, megvilágítva a vonásait. Ezzel éles ellentétet alkotott a sötét folt a hasán; egy fekete sebhely a fényben. Vhalla kinyitotta a szemét, és lassan feléje fordult.

– Egyáltalán nem vagy jól, ugye? – suttogta. A férfi összevonta a szemöldökét, és a lány érezte, hogy bezárkózik előtte. – Az a mágia, a méreg, vagy tudom is én, micsoda, még mindig benned van. – Arra az oldalra mutatott, ahol a foltot látta. A herceg hosszasan, mozdulatlanul nézett rá.

– A kő, Vhalla – mondta Aldrik halkan és lassan.

Nem akarta közel engedni. A lány felsóhajtott, és lehunyta a szemét. Van, ami nem változik. Ostobaság az ellenkezőjére számítani. Aldrik herceg volt, ő pedig egy tanonc; túl nagy köztük a távolság.

Ezúttal a kavicsra összpontosított. Ugyanúgy, mint az üveggömbbel – emlékeztette magát.

A kő megremegett a tenyerében. Előre – sürgette Vhalla. Összeráncolta a homlokát, érezte, ahogy egy izzadságcsepp végiggördül a nyakán, habár közel sem volt meleg odakint. Vhalla bosszankodva kinyitotta a szemét, és az engedetlen kőre meredt.

– Arra! – szólt rá félig kérlelve, félig türelmetlenül.

Amint a másik kezének ujja a kívánt irányba lendült, a kő életre kelt. Vhalla összerezzent, ahogy kiröppent a tenyeréből, átsuhant a tavacska felett, keresztül a bokrokon, és a mögöttük álló falba fúródott.

Aldrik valósággal dőlt a nevetéstől. A lány összeszorított ököllel, mogorván nézett rá.

– Fantasztikus volt – mondta a herceg, ahogy levegőhöz jutott. – Bár egy kicsit túl erősre sikeredett.

Vhalla durcásan kézbe vett egy újabb követ, és ismét maga elé tartotta. Ezúttal gyorsabban rátalált a kapcsolatra, de a határozott szellemi parancsok ellenére sem tudta mozgásra bírni. Felemelte a másik kezét, és meglendítette a csuklóját, mire a kő átröppent a tavacska felett, igaz, ezúttal nem olyan messzire.

Aldrik előredőlt, a könyökét továbbra is a térdén nyugtatva összekulcsolta a kezét. A hollófekete szempár figyelte Vhalla minden mozdulatát, ahogy egy harmadik kőért nyúlt. Már be sem kellett csuknia a szemét, anélkül is mágikus módon érezte a követ, amelyet az ujja egyetlen mozdulatával pontosan a tavacska másik partjára repített.

A negyedik a tó közepén landolt Vhalla győzelemittas ujjongásától kísérve.

Az ötödik, a hatodik és a hetedik rossz szögben érkezett, túl lassan, vagy teljesen elvétve a célt. Vhalla megtörölte a homlokát a kézfejével, és csak ekkor vette észre, hogy levegőért kapkod.

A herceg felállt.

– Ennyi elég lesz mára – jelentette ki Aldrik szelíden.

– De már majdnem sikerült – tiltakozott a lány.

– És tudom, hogy kész lennél ájulásig fárasztani magadat a próbálkozásokkal. Gyere – nyújtotta feléje a karját.

Vhalla pár pillanatig tovább szorongatta a nyolcadik követ, de végül megadta magát, és a herceg kezét választotta. Mély levegőt vett, nyugalmat erőltetve magára.

– A technikádon majd dolgozni kell – magyarázta Aldrik séta közben. – A mágikus cselekvést nem kell összekötni fizikai mozgással.

– De máshogy nem működött.

– Idővel menni fog. – Nem szabad hagyni, hogy a mágiád fizikai mozgásra támaszkodjon.

– Megmutatod? – kérdezte félénken a lány, ahogy visszatértek az üvegházba.

– Mit mutassak meg? – kérdezte Aldrik, és a pad felé vette az irányt.

– A mozgás nélküli varázslást – pontosított Vhalla.

– Rendben.

A férfi megpaskolta a padot maga mellett, és a lány leült a korábbi helyére. Vhalla fel sem fogta, hogy az imént követelt valamit a hercegtől.

Hirtelen lángok jelentek meg Aldrik kinyújtott tenyerében. Tűzindák kígyóztak elő a csuklójából. Körbetáncolták az ujjait, és egy kis körben megvilágították a levegőt a fényükkel. Vhalla megbabonázva figyelt. Aldrik is ugyanezt tette.

A lány óvatosan a tűz felé nyúlt, ám amint elkezdte érezni a hőt az ujjaival, a lángok eltűntek. A herceg elkapta Vhalla kezét.

– Óvatosan – intette. – Meg ne égesd magad.

Így maradtak, a férfi tenyere meleg burokba zárta a lányét. Vhalla torka összeszorult. Egyikük sem találta a megfelelő szavakat a fülsiketítő csendben.

– Értem – mondta Vhalla, aki elsőként tudta lerázni magáról a kábulatot, majd elhúzta a kezét, és a körmeit kezdte tanulmányozni, mintha nem lenne náluk érdekesebb dolog a világon. Olyan meleg volt az üvegházban, hogy kipirult tőle, és gyorsan benyúlt a pad alá a táskájáért, hogy elrejtse az arcát.

Az ölébe vette a bőrtáskát, és egy pillanatnyi vívódás után kicsomagolta a citromos tortát. Nem tudta, hogy a herceg egyáltalán kedveli-e az édességeket, de úgy érezte, kötelessége megkínálni őt. Kettétörte a tenyérnyi süteményt, és felajánlotta az egyik – a kisebb – felét a férfinak. Aldrik egyik szemöldöke magasba szökött.

– Citromos – magyarázta a lány.

– Tudom, hogy mi ez. – Átvette, és megszagolta.

– Jó lesz, ígérem. – A lány mosolygott, a herceg pedig beleharapott a tortába. – Ez a kedvencem.

– Valóban jól sikerült a mai adag.

Vhalla rágása lelassult. Hát persze, ez a herceg számára mindennapos dolog.

– Mindennap citromos tortát rejtesz a táskádba? – kérdezte Aldrik.

– Nem. Nem is szabadna kapnom belőle, mert tanonc vagyok. Bajba is kerülne a konyhai személyzet, ha egy fejesnek a fülébe jutna, hogy adtak nekem. – Oldalvást Aldrikra pillantott, aki gunyorosan vigyorgott. Vhalla folytatta, remélve, hogy nem lesz belőle gond: – De ha a születésnapomon elég meggyőzően könyörgök a megfelelő embernek, szerencsével szoktam járni.

– A születésnapodon? – kérdezte a herceg. Vhalla bólintott. – Ma van?

Vhalla ismét bólintott.

– Ezért küldte nekem a könyvet Fritz. Lareltől pedig egy karperecet kaptam. – Felemelte a csuklóját, hogy megmutassa.

A herceg elmélyülten tanulmányozta, amíg a lány befalta a sütemény maradékát, és a lehetőséget kihasználva ő is újra szemügyre vette a férfi arcát a szeme sarkából. Kifejezetten örült, amiért megoszthatott vele valamit. Bár utólag kicsit megbánta, hogy az a valami a kedvenc csemegéje volt, amiből csak évente egyszer ehetett.

Vhalla már a könyv felénél járt, amikor észrevette, hogy a halvány krémszínű lapok narancssárga fényben kezdtek ragyogni. Elérkezett a napnyugta, és azzal fenyegetett, hogy magával viszi az olvasáshoz elegendő fényt. Összecsukta a könyvet, lehajolt, és a táskájába tette.

– A végére is értél? – érdeklődött Aldrik. Egész nap rendületlenül körmölt a fekete mappájába.

– Még csak a feléig jutottam – válaszolt, és felállt.

– Az volt a benyomásom, hogy ennél gyorsabban szoktál olvasni – mormogta a férfi, tovább jegyzetelve.

– Elnézést, ha csalódást okoztam – incselkedett Vhalla. Meglepően könnyű volt a férfira mosolyogni, akitől korábban rettegett, akire olyan dühös volt.

A herceg felnézett rá, becsukta a mappáját, és körbetekerte egy hosszú bőrszíjjal, hogy ne essenek ki belőle a lapok.

– Te is mész? – kérdezte a lány.

– Miért ne? – A hóna alá csapta a mappát.

Elindultak az ajtó felé. Úgy érezte, hogy nem ugyanaz az ember távozik innen, mint aki az érkezésekor itt ült. De a saját megváltozott érzéseire gondolva elismerte, hogy talán Aldrik is ugyanígy vélekedik róla.

– Hogy jutottál be ide? – kérdezte Vhalla a pavilon előtt.

A herceg zavartan nézett rá.

– Én vagyok a koronaherceg; nekem tényleg jogom van itt lenni. Érdekesebb kérdés, hogy te hogyan jutottál be – dobta vissza a kérdést Aldrik halvány mosollyal.

– Nos, t-találtam egy utat. – Vhalla erősebben markolta meg a táskája szíját. A férfi felnevetett. – Nem találtam rendes bejáratot!

– Ez nyilvánvaló; de elvileg nem is lenne szabad tudnod, hogyan juthatsz be a Császári Kertbe. – Vhalla zavartan toporgott. – De ez ne tartson vissza. Eddig sem tartott. – Nevetve hátat fordított neki, és elindult a kapu felé. Aldrik megállt az ösvény közepén, és visszafordult. – Kiengedjelek?

Szél támadt a lány mögött, mintha előre próbálná ösztökélni. Vhalla a feketébe öltözött hercegre nézett. Mennyire bízhat benne? A hüvelykujjával végigsimította azt a részt, ahol korábban hozzáért a férfi keze.

– Ha nem nagy kérés – bökte ki Vhalla minden bátorságát összeszedve. Nem igazán értette, hogyan működik ez a Kötelék. Ebben igaza volt Aldriknak. De volt valami abban, ahogy ránézett, más érzéseket keltett benne, mint bárki más tekintete.

Lassan megindult lefelé a pavilon lépcsőjén, és ismét a szemébe nézett, ahogy felkínálta neki a karját. Vhalla nem tudta figyelmen kívül hagyni a szikrát, ami végigfutott rajta, valahányszor egymáshoz értek.

Aldrik a vaskapuhoz kísérte, majd végig egy folyosón, amelytől minden lépésnél elállt a lélegzete. A padló nem szőnyeg volt, vagy kő: rombusz formájú márványlapokat illesztettek egymáshoz. A boltíves mennyezetet élénk színű freskók díszítették, és közeledtükre mágikus gyertyák gyulladtak ki.

A herceg nem szólt semmit, ahogy vendége ezeket a csodákat bámulta. Alabástromszobrok tekintettek le rájuk a magasból. A színes üvegű, fekete ólomkeretes ablakok fényes képeket festettek a padlók és a falak vásznára. Erről a világról eddig csak pletykákat hallott, a szolgák közt szájhagyomány útján terjedő tündérmeséket.

– Ez a hely… – Az agya a megfelelő szavakat kereste. – Ez…

– Az otthonom – fejezte be helyette a férfi.

– Nem lenne szabad itt lennem. – Vhalla megrázta a fejét, ahogy megálltak egy kisebb oldalfolyosó előtt.

– Bárhol lehetsz az engedélyemmel – emlékeztette Aldrik. A hercegi hanghordozás ellenére gyengédséget sugároztak a szavak, és úgy nézett rá, mintha rajta kívül nem akarna mást beengedni ide. – Szeretnélek tovább tanítani.

– Lehet, hogy élvezném – mondta Vhalla, és maga sem tudta, miért suttogott.

– Holnap is látlak?

– Nem lehet. – A lány az ajkába harapott. – A születésnapom miatt szabadnapot kaptam, de holnap dolgoznom kell.

– Ha tehetnéd, jönnél?

Vhalla nem tudott kiigazodni a pillantásán. A bizonytalanság világosan látszott, de bujkált mellette vágy is?

– Ha megtehetném. – Vhalla bólintott.

– Rendben. – A szája széle ismét mosolyra húzódott. – Erre visszajutsz a szolgálók átjáróihoz. Csak menj végig rajta.

Vhalla egy lépést tett előre, a keze lehullott a férfi könyökéről. Elfordult, mielőtt még inkább megszédült volna a tekintetétől, és a félhomályos folyosóra meredt, amely kivezetett ebből a csodákkal és mágiával teli világból. A palota átalakult körülötte, és ő a gondolataiba merülve baktatott a szobája felé. Ha megtehetné, szívesebben tanult volna mágiát, mint hogy a könyvtárban dolgozzon. Ezt mondta neki, ugye? De igaz volt?

Vhalla a szemét dörzsölve nyitotta ki a szobája ajtaját. Tudta, hogy egész nap alig evett valamit, de nem érezte magát túl éhesnek, ahhoz meg végképp nem, hogy elviselje az ebédlőtermet.

Az asztalán három apró ajándék várta. Egy üres napló a mestertől, új tinta és írótoll Roantól (Vhalla gyanította, hogy összebeszéltek), mellettük pedig egy apró négyzetes csomagot talált, rajta egy kis papírlappal:

Vhalla!

Nagyon boldog születésnapot! Bár örülök, hogy kaptál egy szabadnapot, nagyon hiányoltunk a könyvtárból.

Szeretettel,

Sareem

Bágyadt mosollyal nyugtázta az üzenetet. Az asztal szélére tette, majd a kis csomag felé fordult a figyelme. A használt papírokból rögtönzött csomagolás egy rubinvörös dobozt rejtett. Valamennyire ismerősnek tűnt Vhalla számára. A Chater doboza volt, egy ruhaüzleté a város elegáns negyedéből, nem messze a könyvtár nyilvános bejáratától. Korábban csak nemes hölgyeket látott kilépni onnan, akik büszkén szorongatták ugyanilyen vörös dobozaikat.

Vhalla furcsán érezte magát, hogy most ő is a kezében tarthat egy ilyet.

Lassan leemelte a tetejét. A lélegzete is elakadt. Egy pár gyönyörű zafírkék kesztyű volt benne. Az ujjvégei hiányoztak, ami illett az írási szokásaihoz, és majdnem a könyökéig értek. Eszébe jutott, hányszor panaszkodott télen, hogy túlságosan fázik a keze az íráshoz. A többi kesztyűje otromba pamut ruhadarab volt, és már tele voltak lyukakkal. Az ajándéka festett bőrből készült, rajta szépséges aranyszegés húzódott végig, ami az oldalán és a kézháton ízléses levél- és indamotívummá alakult.

Vhalla bele sem mert gondolni, hogy Sareem mennyit költött erre. Biztos volt benne, hogy többet, mint az ő összes megtakarított pénze. Mintha csak attól tartana, hogy széthullik az érintésétől, Vhalla visszatette a kesztyűt a dobozba. Nagy sóhajtással a párnájába temette az arcát. Hogy jutott ilyesmi Sareem eszébe?

13. FEJEZET

VHALLA MÁSNAP kábán és fáradtan ébredt. A hajnal túl korán érkezett. A sok izgalom kimerítette. A testem még csak most kezd hozzászokni a mágiához – emlékeztette magát. Mint kiderült, időnként öntudatlanul is használta, amivel csak még jobban kimerítette magát.

Két okból is felnyögött. Először is azért, mert a kertben felejtette a téli köpenyét. Valahogy vissza kellett szereznie, addig is be kellett érnie a nyárival.

A második az volt, hogy megint Sareem ajándékára vándorolt a tekintete. Vhalla gondolkodás nélkül húzta fel a kesztyűt, észre sem véve, mennyire puha volt a bőr.

– Új kesztyű? – kérdezte Roan, ahogy a mesterre várakoztak a kölcsönzőpult előtt.

– Igen. – Vhalla erőtlenül bólintott.

– Megnézhetem?

Vhalla a barátnője elé tartotta a kezét. Roan alaposan megmustrálta a szegést.

– Vhalla, ez nagyon szép!

– Azt hiszem, a Chatertől van – motyogta Vhalla.

– A Chatertől? Ajándékba kaptad?

Roan lassan elengedte Vhalla kezét. Nehezen leírható kifejezés jelent meg Roan arcán.

– Sareemtól kaptam – sandított Vhalla a palota oldalbejárata felé, mintha attól tartana, hogy a fiú azonnal megjelenik a neve említésére. A két lány korán érkezett, ő nem.

– Kedvel téged – mondta Roan eltűnődve.

– Nem hiszem, hogy… – kezdett bele Vhalla, de a barátja arckifejezését látva elhallgatott. Roan pontosan tudta, hogy mit akar mondani. – Sareem? Tényleg?

– Azt hiszem. – Roan bólintott.

Ekkor kinyílt az ajtó, a mester és Sareem lépett be rajta, így a két lány nem tudta folytatni a beszélgetést. Roan a pult mögé ült a mesterrel, Vhallát pedig szokás szerint a könyvek közé küldték. Éppen Sareem után akart indulni, hogy megköszönje az ajándékát, miközben arról győzködte magát, hogy nem is ideges emiatt, amikor a fiú megjelent a polcsor végén.

– Sareem – mondta Vhalla, majd szünetet tartott, felhelyezve egy könyvet egy polcra, amelyet alig ért el.

– Hiányoztál tegnap. – A fiú rámosolygott, és odasietett hozzá.

– Jólesett egy szabadnap. – Vhalla némán korholta magát, amiért így kerülgeti a forró kását. – Köszönöm a kesztyűt. Egyszerűen tökéletes.

– Tetszik? – A fiú arca felderült, amitől csak erősödött a sajgás a szívében. – Nincsenek lánytestvéreim, így őszintén szólva elég nehéz dolgom volt a boltban.

– Remekül választottál – biztosította Vhalla.

– Figyelj csak, Vhalla! – Sareem nekidőlt a könyvespolcnak, és leszedett egy képzeletbeli szöszt a köpenyéről. – A fesztivál idején lesz egy kis szabadidőnk. Csak egy napon kell dolgoznunk, és úgy gondoltam, hogy talán… te és én, talán…

Vhalla ereiben meghűlt a vér. Ez biztosan nem igaz, Roan tévedett. Nyugtalanul méregette a gyerekkori barátját. Tény, hogy vonzó fiú. Alaposan megizmosodott, férfiasabbá vált, a sötétebb bőre tökéletesen illett a világos szeméhez és a hajához. Jó családból származik – emlékeztette magát.

– Vhalla! – szólalt meg váratlanul a mester hangja. Hátrapillantott, aztán vissza Sareemra. – Vhalla, gyere ide.

– Menjél – mondta a barátja lemondóan –, majd később beszélünk. Utólag is boldog születésnapot, Vhalla.

A lány félszegen toporgott néhány pillanatig, mielőtt a mester újabb hívására visszasietett a pulthoz. Mit akart kérni tőle Sareem? Nem tudott sokáig rágódni a kérdésen, mert egy várakozó őrt pillantott meg.

– Az udvar egyik tagja magához rendelte, hogy leltárba vegyen néhány könyvet – jelentette be az őr szinte gépiesen.

– Engem? Nem a mestert? – értetlenkedett Vhalla. Az idős férfira nézett, aki épp csak kilátszott a központi pult mögül. Azon kevesek egyike volt, akik nála is alacsonyabbak.

– Név szerint kérték – válaszolta az őr.

– Jobb, ha nem ellenkezel, leányom! – A mester könnyedén útjára bocsátotta, de Vhalla kihallotta a kíváncsiságot a remegő hangból.

Az őr a palotán áthaladva Vhallát egy elegáns dolgozószobába vezette, ahol két teljes falat könyvespolcok foglaltak el, majd magára hagyta őt mindenféle útmutatás nélkül. Az egyik falon négy hatalmas ablak sorakozott, és a lány önkéntelenül is a kilátást kezdte csodálni.

Kinyílt egy oldalajtó. Amikor a talpig feketébe öltözött, vékony alak átlépte a küszöböt, Vhalla minden másról megfeledkezett.

– Aldrik herceg?! – Értetlenül pislogott.

– Mondtam, hogy amikor kettesben vagyunk, elég lesz az Aldrik – emlékeztette a férfi.

– Miért hívattál? – A lány feszengett, ahogy a herceg közelebb lépett.

– Nos, úgy tűnik, elhagytál valamit. – A háta mögül elővette és feléje nyújtotta a téli köpenyt. Vhalla szokatlan bizsergést érzett a gyomra körül, de az ebből mit sem észlelő herceg így folytatta: – És azt mondtad, ha megtehetnéd, szívesen folytatnád ma is a tanulást.

A lány felnevetett. Először ugratta a herceget, amiért így kirángatta őt a munkahelyéről, aztán megrótta, amiért visszaél a hatalmával, hogy megszerezze, amit akar. De jóval gyengédebben rabolta el, mint a miniszter, és Vhalla egyáltalán nem bánta, hogy ilyen fényűző környezetben lehet. A jó hangulatban lévő herceg kellemes társaságnak bizonyult, és a nap végére sikerült elérniük, hogy a lány érintés nélkül átlebegtessen egy írótollat az asztal egyik végéből a másikba.

A fantom ismét kísérteni kezdte, csak ezúttal nem hátrahagyott üzenetekkel. A herceg másnap is kihívatta őt a könyvtárból, majd az azt követő két napon ugyanúgy. Először hihető kifogásokat talált ki, és amikor azok kifogytak, egyszerűen feltűnt a könyvtár polcai között, és egyszerűen kiosontak, mint két gyerek.

Értő felügyelete alatt Vhalla kezdte elsajátítani a varázslás alapjait. A tenyerét a lány kezén nyugtatta, ujjait szorosan összefűzte az övével, hogy mindenféle fizikai mozgás nélkül tanulja alakítani a mágiát. Ez a módszer nem bizonyult túl sikeresnek, viszont a kelleténél sokkal jobban elterelte Vhalla figyelmét. Megígérte neki, hogy hamarosan megtanítja az úgynevezett „Csatornázást”, ami nagyban meg fogja könnyíteni számára a varázslást. De erről a technikáról nem volt hajlandó többet elárulni, amíg a lány nem hoz végleges döntést a Toronyba költözésről.

Vhalla idővel bepillantást nyert Aldrik herceg személyiségébe, bár a férfi messzire elkerülte az akár érintőlegesen is személyes témákat. Több derült ki róla könyveket olvasva, mint a beszélgetéseikből. Persze voltak dolgok, amiket csak a személyes érintkezés útján tudhatott meg. Kiderült, hogy az erős, majdnem tintafekete, nyugati stílusú teát szereti. Hogy a résnyire nyitott szája meglepetést, a felemelt szemöldöke pedig elismerést jelez. Hamar világossá vált, hogy semmilyen körülmények között nem szeret beszélni a családjáról.

Vhalla egy hét elteltével érezte először úgy, hogy nem hiányzik neki a könyvtár.

Amikor Mohned mester a polcok között a levéltár sokszorosan megerősített ajtaja felé vezette, Vhalla tekintete vágyakozóan a közelben lógó faliszőnyegre siklott, mert tudta, hogy a mögötte rejtőző ajtó egy csodákkal és varázslattal teli világba vezet, amely csak az övé.

A zsanérok hangosan nyikorogva tiltakoztak, ahogy feltárult előttük az ajtó. Vhalla Mohnedet követve belépett a Birodalmi Levéltár félhomályába. Alig tudta elfojtani a por miatt rátörő köhögést.

A Birodalmi Levéltár majdnem felért egy második könyvtárral. A régi eredeti kiadások, a ritka és utolsó példányok mind ide kerültek megőrzésre. A létesítmény öt szintből állt, ezeket fém csigalépcső kötötte össze középen. A kontinens néhány legősibb kéziratát és az emberiség legkorábbi feljegyzéseit tartották itt. Vhallát mindig tiszteletteljes áhítat töltötte el, amikor itt járt.

Amikor senki sem volt ott, vastag függönyök takarták az ablakokat, hogy a napfény ne fakítsa ki vagy károsítsa a kéziratokat. Mohned félrehúzott néhány függönyt, gyorsan eloszlatva a sötétséget. A beszűrődő fénysugarakban felkavart porszemcsék lejtették táncukat.

– Van itt néhány keleti mű, amik kezdenek szétesni – kezdte magyarázni a mester, ahogy két szinttel lejjebb ereszkedtek a lépcsőn, útközben elhúzva néhány újabb függönyt.

– Keletiek? – kérdezett vissza a lány.

– Igen, nem sok régi alkotásunk van Keletről… – fogott bele a magyarázatba a mester.

– A Lángok kora miatt? – vetette közbe Vhalla fesztelenül.

Mohned megtorpant, és a szemüvegét igazgatva a lányra meredt.

– Jól mondod, Vhalla – válaszolta halkan. – Kértelek, hogy ne olvassál könyveket munka közben. Jobban meg kellene fontolnod, hogy mibe ütöd az orrodat – tette hozzá talányosan.

– Mester… – Vhalla nem értette a célzást, de nem kapott magyarázatot a figyelmeztetésre.

– Áh, itt is vagyunk. – Mohned óvatosan, két kézzel kihúzott egy jókora kötetet a polcról.

Vhalla azonnal észrevette, hol kezdett lepattogni a bőr, és segített finoman az asztalra fektetni a könyvet.

– Ha ezzel végeztél, a sorozat következő három kötete is javításra szorul. – Az öregember a polc felé intett. – Szükséged van valamire a munkához?

– Nincs, tudom, hogyan kell megjavítani a borítókat.

Mohned bólintott, kissé meghajolt, aztán szótlanul elcsoszogott.

Vhalla az egyik székre ereszkedett, és gondosan munkához látott. Nem tudta, mióta foglalatoskodott már az asztalnál, amikor felhangzottak a puha léptek a fémlépcsőkön. Az illető biztosan nagyobb termetű volt a mesternél, és még messze volt a zárás ideje.

Próbált ügyet sem vetni arra, hogy a heves szívveréstől kipirult az arca. A herceg azt mondta, hogy ezen a napon elfoglalt lesz. Vhalla tudta, hogy nem lesz rá ideje minden egyes nap, de – bár ezt önmaga előtt is tagadni próbálta – mégis ebben reménykedett.

Vhalla felpillantott, és egy férfi csizmáját látta meg a lépcsőn. Barna volt, kopott és filléres. Elszontyolodott.

– Hahó! – suttogta Sareem.

– Sareem – köszöntötte a lány, remélve, hogy sikerült ellepleznie a csalódottságát. – Mit keresel itt?

– Korábban végeztem, és úgy gondoltam, benézek hozzád. – A fiú rámosolygott.

– A mester nem lesz túl boldog, ha rájön, hogy itt lógatod a lábadat – emlékeztette rá Vhalla.

– A mester a pult mögött ül Roannal, szokás szerint másolnak valamit – mondta Sareem, megvonva a vállát.

Vhalla a könyv felé fordult, és elkötötte a fonalat a varrás végén.

– Dolgoznod kellene – motyogta halkan.

– Ugyan már, Vhalla, te is szoktál lebzselni. – A fiú egy széket húzott oda, és a tenyerében nyugtatta az állát. A lány érezte, hogy elpirul. – Szóval ne árulkodjunk egymásra. – Kacsintott.

Vhalla a mennyezetre emelte a szemét, aztán ismét a borítóra összpontosított. Az agya tanoncként gondolkodó fele felhívta rá a figyelmét, hogy több oka van Sareemmal lenni, mint Aldrikkal. A szeme sarkából figyelte a fiút, aki hátradőlt a szemközti székben. Roan azt mondta, hogy a nyugatias bőr és a déli szem és haj együtt teszik őt jóképűvé. Vhalla pont az ellenkező kombinációt találta vonzóbbnak.

– Szóval – kezdte Sareem. – Úgy éreztem, hogy egész héten nem volt alkalmunk beszélni. Elfoglalt voltál. Valahányszor kerestelek, nyomtalanul eltűntél.

A lány alig láthatóan megvonta a vállát. Nem volt értelme magyarázkodni, Sareem tudta róla, hogy pocsék hazudozó.

– No, korábban is próbáltam kérdezni, de megzavartak. Elég sokáig tartott újra összeszedni a bátorságomat. – Erőltetetten felnevetett, és a hajába túrt. Vhalla levegőt is alig mert venni. – Lesz egy kis szabadidőnk a fesztivál alatt. Azt gondoltam, hogy… esetleg csinálhatnánk valamit…, csak mi ketten.

Roannak igaza volt. Vhalla átkozta magában a lányt, az anyját és a mennyek Anyját odafent az égben. Szólásra nyitotta a száját, hogy kerek perec elutasítsa a közeledést.

De milyen más kilátásai vannak? Tizennyolc éves, és még alig akadt udvarlója. Roannak ebben is igaza volt. Sareem jó családból származott. Nem arra tanították gyerekkora óta, hogy előbb jön a házasság, aztán a szerelem? Vhalla fészkelődött a széken, az illendő és a neki tetsző válasz között vívódva.

A fiú reménykedve pislogó égszínkék szemét látva Vhalla tovább győzködte magát. Sareem társaságát mindig is élvezte, semmi sem változna. Vhalla épp igent mondott volna, amikor újból elbizonytalanodott.

– Muszáj megmutatnom valamit – bukott ki belőle. A fiú meglepetten felvonta a szemöldökét. Vhalla tudta, hogy csak az időt húzza ezzel, de eszébe jutott, amikor együtt ültek az ablaknál egy nagyon távolinak tűnő napon, és a varázslókról kérdezte… Meg kellett bizonyosodnia.

Vhalla körbenézett valami, bármi alkalmas után kutatva, és végül a javításhoz használt fonálon állapodott meg a tekintete.

– Ígérd meg, hogy nem mondod el senkinek – suttogta.

– Vhalla…

– Senkinek, Sareem. Sem a mesternek, sem más tanoncoknak, sem Roannak…, senkinek – hangsúlyozta Vhalla. Visszatartotta a levegőt.

– Rendben, Vhalla. Megígérem – mondta halványan mosolyogva, és a lányt bosszantotta, hogy ennyire nyugodt.

– Nem kaptam el az őszi lázat – kezdte.

– Ezt már megbeszéltük – emlékeztette a fiú.

– Tudom, hogy tudod – sóhajtott fel Vhalla, máris kételkedve a döntésében. De már nem volt visszaút. – A Toronyban voltam.

– A Toronyban? – ámult el Sareem, és mindkét kezével az asztalra támaszkodott. Megingott az eltökéltsége. – Mármint a Toronyban? A Varázslók Tornyában?

A lány rávette magát, hogy bólintson. Zavarodottság jelent meg a fiú arcán.

– Miért? Elraboltak? Tettek veled valamit? – Talpra ugrott. – Esküszöm, ha egy ujjal is…

– Ülj le – parancsolt rá a lány, és a fiú szót fogadott. – Nem, nem bántottak, igazából… segítettek nekem. – Vhalla úgy döntött, hogy a miniszter emberrablását, a herceget és a zuhanást kihagyja a történetből. Nem támasztanák alá, amit mondani készült, és még saját maga sem békült meg teljesen velük.

– Segítettek? Miért? – Sareem összevonta a szemöldökét.

Vhalla lehunyta a szemét, és azonnal érezte, hogy a mágikus érzékei kinyúlnak a környezetébe, újjáalkotva a szoba képét a látáson túli látásával. Érezte, hogy Sareem ott van, de csak egy szürke foltként jelent meg. Vhallának önkéntelenül is Aldrik lángokkal övezett, tökéletes élességgel megjelenő alakja jutott eszébe, és ismét belehasított a felismerés, hogy milyen erős varázsló a herceg. Vhalla felemelte a tenyerét, közepén a spulnira tekert fonállal.

Ahogy kinyitotta a szemét, mindent látott, mindent érzett, mindent értett. Sareem épp megszólalt volna, amikor a spulni megremegett, majd elkezdett lebegni. Egy pillanatig így tartotta, majd valamivel szemmagasság fölé emelte. Vhalla egészen büszke volt a teljesítményére. Aldrik is az lett volna, ebben biztos volt. A figyelme Sareemra vándorolt; az arcára kiülő döbbenet és iszonyat láttán megtört a koncentrációja, és a fonál visszaesett a tenyerébe.

Vhalla visszatette az asztalra, aztán lassan a fiú felé fordult. Ő úgy meredt rá, mintha a lány egy acsarkodó szörny lenne.

– Ezért… – mondta Vhalla elhaló hangon, és nem mert a szemébe nézni.

– V-Vhalla… M-mi volt ez? – dadogta a másik.

– Pontosan az, aminek tűnt – vágott vissza a lány bosszankodva. Nem tudta, hogy mire számított tőle, de biztosan nem erre.

A fiú talpra ugrott, és széttárt karral megállt előtte.

– Elismerem, Vhalla, elképesztő trükk volt. Mondd el, hogy csináltad. Rákötöttél egy fonalat a másik kezedre? Valamilyen mágnesesség? Érzéki csalódás? – sorolta egyre kétségbeesettebben a lehetséges magyarázatokat.

– Tudod, hogy mit láttál!

– Nem, nem lehet, hiszen akkor te…

– Varázsló vagyok – fejezte be helyette, és összefonta a karját.

A fiú hátrált egy lépést.

– Nem, az lehetetlen. Te nem tartozhatsz közéjük!

– Pedig így van – mondta keserűen a lány. – Ha engem akarsz, ezt is el kell fogadnod. – A lehető legzordabb tekintettel nézett rá. Igen, ő is közéjük tartozott, és ők másmilyenek voltak: félelmetesek.

Sareem megrázta a fejét, és újabb lépést hátrált. Szólásra nyitotta a száját, megremegett az állkapcsa, aztán sarkon fordult, és elszaladt.

Vhalla visszaült az asztalhoz, és a könyvre bámult. Hallgatta a sietve távolodó lépteket, fel a lépcsőn, aztán ki a levéltárból.

A megbántottság és csalódottság néma sikolya zokogásba csapott át, és Vhalla meg sem próbálta visszafogni. Miután ki tudja, mennyi ideig sírt, feltápászkodott az asztallapról, és kihúzta magát ültében. A kezei gépiesen munkához láttak. Tudhatta volna, hogy így hat Sareemra. Miután látta, hogyan reagál a varázslók puszta említésére, ostobaság volt valódi mágiát használni előtte. Semmi esély nem volt arra, hogy elfogadja őt így, és nem látta értelmét, hogy könnyeket hullasson valaki miatt, aki ennyire szűk látókörű, egy hamis barát.

Vhalla megtorpant, ahogy becsukódott mögötte a levéltár ajtaja. A faliszőnyegre meredt, amely mögött elhagyták a könyvtárt Aldrikkal az egyik leckéje során.

Hova tartozott? Könyvtárostanonc volt, vagy varázsló? Megfogadta, hogy komolyan elkezd foglalkozni a képességeivel, és meghozza a döntését.

– Vhalla – hangzott fel mögötte. Már majdnem a pultnál járt, amikor Sareem sietősen, suttogva utánaszólt két polc közül. A lány előreszegezte a tekintetét. – Vhalla!

A lány úgy tett, mintha nem hallaná, és határozottan továbbmasírozott.

– Mester, végeztem az első kódexszel. Nem érzem jól magam. El tudna engedni a mai napra?

A mester és Roan zavarodott pillantást váltottak.

– Rendben, Vhalla. Menjél csak. – A mester bólintott.

– Köszönöm – mondta udvariasan, meghajolt, és kisétált. Vhalla látványosan elnézett a polcsorok szélén ácsorgó Sareem mellett, aki így tehetetlenül leste a távozását.

Valósággal végigtrappolt a folyosó kőpadlóján a szobája felé. Ökölbe szorította, majd kinyújtotta az ujjait, próbálva kordában tartani a dühét. Azt hitte, hogy barátok; hogy merészelt úgy nézni rá, mintha hirtelen valami embernél alsóbbrendű dologgá változott volna?

Vhalla megtorpant, amikor kialudt egy közeli gyertya, majd még egy…, és hirtelen teljes sötétségben találta magát. Magába fojtotta a meglepett kiáltást, és szinte rohanva sietett a szobájába.

Becsapta maga mögött az ajtót, valósággal a fába vájva a körmeit, és kifújta magát. Már így is túl sokat óvatoskodott. Bármilyen futó vagy heves érzelem befolyásolhatta a döntését, és úgy érezte, nagyon közel jár ahhoz, hogy egyedül is dűlőre jusson. Illat csapta meg az orrát. Amikor Vhalla kinyitotta a szemét, mintha megállt volna a szívverése.

Egy vörös rózsát helyeztek a párnájára, hosszú szárára fekete szalaggal üzenetet kötöttek. A világ a semmibe veszett körülötte, mohón kapta kézbe az ajándékot.

Vhalla!

Sajnálom, hogy ma nem tudtalak kihozni. Megígérem, hogy holnap minden tőlem telhetőt megteszek.

Üdvözlettel,

A. C. S.

Ui.

Mikor látlak feketében?

Vhalla halkan felnevetett, és ledőlt az ágyra, az orrához tartva a virág fejét, mélyen belélegezve gazdag aromáját. Talán megkérhetné, hogy vigye őt vissza a rózsakertbe? Vhalla halkan kuncogott, ahogy elképzelte magát, amint parancsokat osztogat egy hercegnek. Valahogy mégsem tűnt teljesen elrugaszkodott ötletnek.

A. C. S., töprengett, ahogy kezdett leragadni a szeme. Az A az Aldrikot jelenti, az S pedig a Solarist, a császári család nevét. De mi volt a C? Vhalla megrázta a fejét, és a szemét lehunyva átadta magát a megnyugtató illatnak. Majd később megfejti ezt az új rejtélyt. Még alig sötétedett, mégis arra vágyott csupán, hogy ott feküdhessen, és minél messzebbre kinyúlhasson az elméjével, a rózsáktól illatozó hely után kutatva.

14. FEJEZET

HOLDFÉNY ÁRADT BE az üvegmennyezeten át, és Vhalla az ég felé fordította az arcát, a hold lassú haladását figyelve. A rózsakert éjszaka is ugyanolyannak tűnt, mint nappal. A sötétség egyáltalán nem zavarta, mindent kristálytisztán látott maga körül. Ha túl gyorsan mozgatta a fejét, egy pillanatra elmosódtak a részletek, de ezt magyarázhatta azzal, hogy tréfát űz vele a holdfény.

Felállt, és a pavilon ajtajához lépett, megpróbálta kinyitni. A kilincs nem engedett. Újra próbálkozott, de az ajtó minden kísérletének ellenállt. Kint akart lenni.

Amint megszületett ez a gondolat, a lépcső alján találta magát, és hátrapillantott. Nem emlékezett arra, hogy kinyitotta és becsukta az ajtót. Vhalla csendes léptekkel közelített a vaskapuhoz. Tudta, hogy arra találja őt, de nem ismerte az utat; csak azt tudta, hogyan térhet innen vissza a szolgálók szárnyába. Biztosan zárva volt.

Háttal a kapunak dőlt, és csúszott lefelé, amíg a földön nem ült, a csillagokat nézve. Egy ilyen hűvös estén, amikor kristálytiszta az égbolt, óriási kár lezárni a palotát. Azon tűnődött, hogy a herceg is tudja-e. Hogy odakint jobb. Elnehezedett a szemhéja. Egyszerűen csak várnia kell rá, emlékeztette magát. Egy idő után ki kell jönnie a kertbe. Miért ne aludhatna egy kicsit, amíg rá vár?

Felpattant a szeme, mintha valaki felrázta volna álmából. Hasogatott a feje. Magzatpózba gömbölyödött, és észre sem vette, hogy szétlapította a gyönyörű virágot, amit egész este magához ölelt. Tenyerét a halántékára szorította, mélyen beszívta a levegőt, majd lassan kifújta, mintha azt remélné, hogy puszta akaraterővel elűzheti a fájdalmat. Vhalla szorosan lehunyta a szemét; az erős napfénytől rosszullét kerülgette.

A teste lassan ellazult, az éles fájdalom helyét tompa sajgás vette át. Az érzékei már nem lázadoztak a fény ellen, úgyhogy megpróbált felülni. Lassan felöltözött. Minden késleltetve történt, minden elmosódva, émelyítő érzést keltve jelent meg előtte.

Az üzenetet a szekrényébe tette, a többi mellé. A megviselt rózsát is a halomra helyezte. Nem lett volna értelme megmenteni. Egy virág abban a pillanatban haldokolni kezd, hogy levágják, ő csak a folyamatot gyorsította fel. A szirmok összevissza meredeztek, a levelek meghasadtak. Az ujjai elidőztek a bársonyos vörös felületen. Nem volt szíve azonnal eldobni.

Elgondolkodott. Rózsákról álmodott, igaz? Megrázta a fejét. A fájdalom nem szűnt meg, és az álom felidézése mintha fokozta volna az érzést.

Ahogy megakadt a tekintete a zafírkék kesztyűn, újra villámként hasított a fájdalom a fejébe. Felkapta Sareem ostoba ajándékát. Egy kiáltással a földre dobta; és ugrálni kezdett rajta.

A könnyek és az ugrálás csak tovább erősítették a fejfájást. Sareem nem ér ennyit, emlékeztette magát. Miután ilyen rútul elbánt a kesztyűvel, hátrahagyta a padlón, és elindult a könyvtárba.

Az ajtó előtt állva háború dúlt a lelkében. Lehet, hogy Sareem már odabent várja, és akkor megint kénytelen lesz kettesben lenni vele. Vagy még nem érkezett meg a könyvtárba, csak később fog jönni, és akkor ő ugyanúgy csapdába esik. A homlokára szorította a tenyerét, és grimaszba rándult az arca. Úgy érezte, a feje mindjárt kettéhasad. Nem tudta, hogyan folytatódhat így a nap.

Végül meghozta a döntést, és belökte az ajtószárnyat. Örömmel látta, hogy ő érkezett elsőként. Felmerült benne, hogy elbújhatna valahol, de nem jutott eszébe semmilyen jó kifogás. Jobb híján abban reménykedett, hogy a fiú érkezik utolsóként, és addigra ő már a levéltárban fog dolgozni.

Ezért leült a pult mögé, és azzal szórakoztatta magát, hogy egy lezárt tintásüveget görgetett oda-vissza maga előtt. Újra nyílt az ajtó.

Roan lépett be. Vhalla felsóhajtott, és az asztal hűvös lapjára szorította a homlokát. A szőke lány leült mellé.

– Jó reggelt, Roan – préselte ki magából Vhalla. Még az ő fülében is furán csengett a saját hangja.

– Jó reggelt, Vhalla – mosolygott rá a barátnője.

– Találkoztál ma Sareemmal? – motyogta Vhalla.

– Sareemmal? – kérdezte Roan óvatosan. – Nem, miért?

– Mindegy – suttogta Vhalla, akinek semmi kedve nem volt magyarázkodni.

– Jól vagy? – Roan vigasztalóan a hátára helyezte a kezét. Mielőtt Vhalla válaszolhatott volna, ismét feltárult a könyvtár ajtaja.

A beszélgetésbe merült mester és Sareem érkezett meg. Vhalla talpra ugrott, a szívébe költöző pánik a fájdalmat is elnyomta. Miért volt megint a mesterrel? A keze remegett az izgatottságtól, hiába próbálta mozdulatlanságra bírni.

– Jó reggelt, Vhalla, Roan – kezdte a mester. – Ma nagyjából a tegnapi feladatokat kell folytatnotok. Cadance és Lidia a Kulturális Minisztériumba mentek az utolsó napfesztiváli dekorációkért. Szóval Roan, te folytasd a másolást, Vhalla pedig újra a levéltárba megy.

Vhalla bólintott, és gyorsan megkerülte a pultot. Érezte, hogy rászegeződik Sareem tekintete, és hogy Roan megdöbbenve, a mester pedig fürkészően néz rá. Ha a mester nem rúgta ki azonnal, akkor Sareem valószínűleg nem szólt neki. Csak abban volt biztos, hogy most nem akart a közelükben lenni.

– Mi a baj, Vhalla? – érdeklődött a mester, ahogy kinyitotta neki a levéltár lelakatolt ajtaját.

– Semmi. Csak fáj egy kicsit a fejem. – Ismét megmasszírozta a halántékát.

– Aggódom érted. – Mohned finoman a hátára tette a kezét.

– Köszönöm, de igazán nincs miért. – Vhalla fáradtan mosolygott a mesterre. Elfordította a tekintetét, mielőtt elhatalmasodtak rajta az érzelmei. Azt kívánta, bárcsak beszélhetne vele erről, de a mester sem értené meg őt. A Toronyban látott könyvben biztosan egy másik Mohned Topperen neve szerepel – döntötte el Vhalla magában.

A mester ugyanahhoz az asztalhoz vezette, mint az előző napon, elhúzogatva a függönyöket útközben. Mielőtt magára hagyta, a lelkére kötötte, hogy azonnal menjen fel a könyvtárba, ha rosszabbul érezné magát. Vhalla erőtlenül bólintott, és a lehető legudvariasabban próbálta a tudtára adni, hogy nincs kedve beszélgetni. Mohned látszólag nem vette a szívére a dolgot, és halkan csoszogva távozott.

Vhalla próbált a feladatára összpontosítani, de hiába. Valahányszor kinyitotta a szemét, homályosnak tűnt a világ, mintha két képet helyeztek volna egymás fölé. Eleinte azzal próbálkozott, hogy az asztallapon nyugtatta a fejét, hátha a csend helyrehozza az agyát.

A fémlépcsőn felhangzó halk kondulások késpengeként hasítottak az így is megkínzott tudatába. Vhalla kinyitotta a szemét, de nem kellett odafordulnia, hogy tudja, ki a látogató. Aldrik léptei másmilyenek voltak, és ösztönösen tudta, hogy kevésbé lennének fájdalmasak.

– Sareem, hagyj békén – nyögte ki.

– Vhalla, beszélnünk kell – mondta a fiú szelíden.

– Hagyj! Békén! – ismételte meg a lány egyre fogyatkozó türelemmel.

– Nem – mondta a másik eltökélten.

A lány felnézett rá, próbálva együttműködésre bírni a szemét. Sareem kissé távolabb megállt, nyilvánvalóan nem volt biztos abban, hogy jó döntést hozott-e. Vhalla örömmel kész volt tudatni vele, hogy nem.

– Mit akarsz? – förmedt rá, aztán ismét az asztallapra szorította a homlokát.

– Jól vagy? – kérdezte a fiú, és pár lépéssel közelebb óvakodott.

– Semmi bajom. Csak fáj a fejem. Mit akarsz?

A rövid mondatokból csak úgy áradt a bosszúság.

– Ami a tegnapot illeti, Vhalla… – kezdte.

– Elmondtad a mesternek?

– Mit? Dehogy, hiszen megígértem, hogy nem fogom. – Vhalla ismét felnézett rá, csak résnyire nyitva a szemét. – Nem szóltam, Vhalla. – Sareem egy sóhajtás kíséretében ült le.

Vhalla visszaeresztette a fejét az asztalra, újra lehunyva a szemét.

– Akkor mit akarsz?

– Tegnap – kezdte a fiú, megvakarva a nyakát –, tudod, egy kicsit megleptél. – Zavartan felnevetett, Vhalla pedig szíve szerint a nyakára szorított kézzel passzírozta volna ki belőle a mondanivalóját. – Azt hiszem…

Egy kürt szólalt meg a távolban. Egy jóval közelebbi válaszolt rá. Nem sokkal később a város összes kürtöse a hívószót ismételte.

– Mi ez? – Vhalla felkapta a fejét. – Mi…?

– A kürtök, Vhalla! Tudod, hogy mit jelent ez a kürtszó – kiáltott a fiú, aki máris talpon volt, és gondolkodás nélkül elkezdte összepakolni a könyveket és az eszközöket az asztalról. – Gyere, mennünk kell.

Sareem gyakorlatilag felvonszolta a tehetetlen Vhallát a lépcsőn, aki túl kába volt ahhoz, hogy ellenálljon.

Keresztülsiettek a könyvtáron. Vhalla hunyorított, a világ gyors mozgásától felfordult a gyomra, és teljesen Sareemra kellett hagyatkoznia. De ha rosszul volt, legalább a fiú lábára célozhatott.

A szeme nem tudta, mire kellene fókuszálnia. Hirtelen minden mozgás megszűnt, ahogy a kölcsönzőpulthoz értek. A mester mondott valamit, és Vhalla megpróbálta kivenni a szavait. Mohned átadott valamit Sareemnak, visszaküldve őt abba az irányba, ahonnan érkeztek.

– …majd utolér minket. Mi addig induljunk el a Napfény teréhez.

A mester és Roan a kastély kapuja felé vette az útját. Vhalla követte őket, és hamarosan Sareem is csatlakozott hozzájuk, amint elhagyták a könyvtárat. Látta, hogy a lány bizonytalanul jár, ezért a karjába fonta az övét. Vhalla kénytelen volt rá támaszkodni, ahogy beleolvadtak a palotából gyorsan kiáramló tömegbe.

A Napfény tere volt a palota hivatalos bejárata. Az istállók felől praktikusabb volt bejutni, de a nyilvánosságnak szánt nagyszabású ceremóniák mindig a Napfény terén zajlottak. Félkör alakú terület volt, ahova számos aranyozott boltíven át juthattak be a főváros lakói. A falaktól hatalmas lelátók ágaztak szét, amelyek elvileg a nap sugarait imitálták. Küldöttek, nemesek és az udvar tagjai ültek ott, szemben a palotával.

Fehérmárvány lépcsők vezettek a grandiózus emelvényre, amelyet szellősen elhelyezett oszlopok öveztek. Az emelvény mögött nagy és díszes, aranyozott kapu nyílt a palotába, négy vagy öt egymás mellé állított ló is gond nélkül átfért volna rajta. A fal egy magasabb pontjára erkélyt építettek, a császár néha ott állva tett rövid bejelentéseket vagy hirdetett ki rendeleteket. Ezen a napon csillogóan tiszta páncélt és aranyszín tollakkal ékített sisakot viselő katonák sorakoztak az emelvény mindkét oldalán.

Cadance és Lidia útközben Vhalla társasága mellé sodródott. A könyvtár személyzete a külső fal mentén állt meg, ahol a kastélyban dolgozók többsége tömörült. Az emelvényre vezető kapu hangos nyögéssel tárult ki, és ketten sétáltak ki a legfelső lépcsőig.

A császárné alacsony volt, hosszú szőke haja vízesésként hullott alá csaknem a derekáig. Bár fiatalosnak tűnt, a tartása szerénységet és anyai szeretetet sugárzott. Klasszikus déli stílusban öltözött, fehér selyemruhája hullámokban omlott a bokájáig, és hosszú uszályban folytatódott. Valósággal lebegett a könnyű szellőben.

Vhalla tekintete a császárné mellett álló férfira siklott. Élre vasalt fehér nadrágot és hosszú fehér kabátot viselt, az elején végigfutó, katonai stílusú kettős arany gombsorral. Magas gallérját két díszes arany váll-lap fogta közre. A kabátra számos katonai kitüntetést tűztek. Aranyszín sujtás futott a vállától a mellkasáig. A haját úgy hordta, mint bármikor máskor: az arcából hátrafésülve, oldalt kissé kilógva. A herceg méltóságteljes nemtörődömséggel meredt a világra, és ahogy letekintett népére, a nap még inkább kiemelte az orrát és magas arccsontját.

Vhalla csak akkor vette észre, hogy nevet, amikor Roan oldalba bökte. Aldrik máshogy nézett ki fehérben, mégis önmaga maradt. Roan zavartan méregette Vhallát, aki válaszul csak a fejét rázta. Vhalla nem tudta, hogy miért találta ennyire viccesnek a látványt, ezért a szemét behunyva próbált lehiggadni. A napfény továbbra is bántotta.

A tömeg zúgása elhalkult, és egy új hang töltötte meg a teret: paták kopogása a kövezeten. Távoli morajként indult, majd fokozatosan dübörgéssé erősödött. Végigsöpört a jelenlévőkön a felismerés, hogy miért hívták őket ide, és hamarosan kiáltások és éljenzés vegyült a patadobogás mellé.

Megérkezett az első vágtázó ló a kapun át. A hófehér csődörön aranypáncélos férfi ült. A vért minden egyes lemezén finoman cizellált díszítések látszottak, amelyeket arannyal vontak be. Metsző kiáltás tört elő a tömegből, az éljenzés fülsiketítővé vált.

Vhalla a homlokára szorította a kezét. Nem kellett odanéznie ahhoz, hogy tudja, kiről szól az egész felhajtás.

A széles vállú Aranyherceg leszállt a nyeregből. A nép felé integetett, ők pedig úgy nyúltak utána, mint kisbaba az anyjáért. Ahogy levette a sisakját, a füléig érő, aranyló haja izzadtan tapadt az arcához, és széles vigyorral rázott kezet számtalan alattvalóval, miközben az emelvény felé tartott.

Vhalla egy pillanatra elgondolkodott, hogy ha ott lenne az első sorban, felismerné-e őt a hónapokkal korábbi találkozásuk után.

A tekintete Aldrikot kereste. Egy szobor merevségével állt, és ugyanannyi érzelem tükröződött az arcán. Kezeit a háta mögött összekulcsolva nézett le az öccsére, ahogy az lassan haladt előre. Vhallának eszébe jutott, hogy a koronaherceg hogyan érkezett, mindenféle pompa nélkül. Neki senki sem éljenzett.

A kiáltások egységes skandálássá alakultak, ahogy a herceg nyomában elkezdett bevonulni a hadsereg.

– Solaris! Solaris! Solaris!

Vhalla körül mindenki üdvrivalgásban tört ki, amikor a lovasok között feltűnt a fehérarany páncélt viselő császár, palástja a lova hátára borult. A palást hátára egy aranyszínű napot hímeztek. Ő egészen a legalsó lépcsőig lovagolt. Ott leszállt a nyeregből, és elindult a családja felé, a léptei a kora ellenére határozottak és könnyedek voltak. Baldair herceg elfoglalta helyét a bátyja mellett. A császár szűzies csókot lehelt a felesége ajkára, és erős kézfogással üdvözölte idősebb fiát.

Vhalla semmit sem tudott felfedezni Aldrik rideg tekintetében, és elkezdte bosszantani, hogy ilyen messze vannak…, és hogy a szeme nem hajlandó rendesen fókuszálni.

A császár a tömeg felé fordult; mindenki, a legfiatalabbtól a legidősebbig térdre ereszkedett a vezetőjük előtt. Vhalla is így tett.

– Birodalmi alattvalóim – szólalt meg tiszta hangja a csendbe borult téren –, számtalan győzelem hírével tértünk vissza az északi hadjáratból. – Újabb éljenzés kezdődött, de gyorsan elhalt. – Az északi főváros, Soricium még nem esett el, de egyszer eljön az ő idejük is. Földjük romokban hever a Nap perzselő ereje nyomán.

Az ezt követő éljenzés közepette Vhalla azon tűnődött, hogy ha Nap Anya tényleg szeretetteljes istennő volt, miért küldte gyilkolni és meghalni a híveit.

– A megszerzett területeket egyetlen lobogó alatt egyesítjük.

A jelenlévők felálltak, Vhalla újra a falnak támaszkodott. Nem tudta megállapítani, hogy Aldrik megmozdult-e.

– E hírekkel vegye hát kezdetét az eddigi legnagyobb Napfesztivál!

A császár felemelte a kezét, mire robbanásokat lehetett hallani, ahogy tűzijátékok röppentek fel a levegőbe. Az összes tekintet az ég felé fordult, kivéve Vhalláét és a koronahercegét. A férfi továbbra is rezzenetlenül meredt előre.

Vhalla behunyta a szemét, és a légzésére összpontosított. Egy pillanatra megszűnt a fejfájása. A világ újraépítette magát körülötte, mindent bámulatos élességgel látott. Előrenézett (nem a fizikai szemével), és meglátta őt, egy távoli fénypontot. Közelebb parancsolta a tekintetét, hogy lássa, tényleg olyan-e az arca, mint távolról.

A herceg merev állal, jeges tekintettel nézett maga elé. Bár több százan vették körül, mégis olyan volt, mint aki egyedül áll egy szigeten. A lány nem értette. Ez volt a fesztivál kezdete; egy boldog pillanat.

Ne tűnj ilyen szomorúnak.

A férfi feje villámgyorsan feléje fordult, és Vhalla szemei felpattantak. Felsikoltott, két tenyerét az arcára tapasztotta. A napfény tűzként égette az agyát. A kezei mögött vakító fehér fény égett, ami darabokra akarta tépni őt. Megrázta a fejét, és nekitámolygott valakinek. Vhalla úgy érezte, mintha beszélne hozzá valaki, de a hang távoli volt, és alig hallható, szinte teljesen elnyomta a fejében tomboló dübörgés.

Előrevetette magát, és úgy kapaszkodott a falba, mintha csak az kötné őt a fizikai világhoz. Azt akarta, hogy véget érjen; bármit megtett volna azért, hogy leállítsa. Egy kezet érzett a hátán, megpróbált felállni, résnyire nyitni a szemét. Újra eldördültek az ágyúk, Vhalla látta, ahogy a második adag tűzijáték is felröppen, aztán a térdei összecsuklottak, és ő a kövezetre hanyatlott.

15. FEJEZET

A LEVEGŐBEN LEBEGETT. Nem, nem lebegett, vitték. A jobb füle egy férfi mellkasának nyomódott, érezte a szíve heves dobogását. Miért megy ennyire gyorsan? Vhalla szólni akart neki, hogy semmi baj, hogy nyugodtan lelassíthat, de úgy tűnt, hogy az elméje semmihez sem kapcsolódik. Mintha fogollyá vált volna a tulajdon testében.

De bárhol is volt, kellemes meleget érzett, és megszűnt a fájdalom. Ennyivel be is érte. De mivel fáradtsága visszatért, úgy döntött, alszik egyet.

Akkor riadt fel újra, amikor érezte, hogy leteszik a testét. Megint beszélgetést hallott, de a szavakat nem tudta kivenni. Egy férfi kérdezett tőle valamit. Mit akar? Nem látja, hogy nincs olyan állapotban, hogy bármit is adjon neki? Aztán eltűnt az illető. Érezte, ösztönösen tudta, hogy már nincs ott.

Újabb sötétség és csend. Vhalla a saját elméjének falai közé zárva találta magát, és nem értette, hogyan került oda. A teste továbbra sem akart engedelmeskedni neki.

– Hozok segítséget.

Ezt mondta neki a férfi, rakta végül össze magában az üzenetet. Másokat is odahívott, mások is jöttek. Fel kellett volna ébrednie, de már túl késő volt. Már odaértek. Még több ismerős hang, kapkodó beszélgetés; ezúttal kik lehettek körülötte?

Kezek, még több kéz, másmilyenek, mint az előbb, de nem teljesen ismeretlenek. Ezúttal egy nő keze. Valahova máshova vitte. Vhalla meg akart ijedni a lehetőségtől, de valamiért semmit sem tudott érezni.

A világ változott körülötte, más lett a levegő. Megint másmilyen volt, furcsamód ismerős. Volt már itt korábban, még ha nem is tudta, hogy hol volt az az itt.

Egy újabb ágyra helyezték. A saját elméje börtönében ragadt Vhalla lázadozott a sötétség ellen. Lassan előrenyúlt, és a világ újraépült előtte.

Nem ismerte fel a szobát, csak a sárkányfaragványt a mennyezet közelében: a Toronyban volt. Egy ruhásszekrényt látott. Vhalla arra számított, hogy fekete lesz, de szürke volt, valamilyen hamuszürke fából. Egy kis asztal, szék; ahogy a tekintete az ágyra esett, Vhalla megrémült.

Látta saját magát. Mozdulatlanul feküdt, alig lélegzett, és hirtelen nem tudta, egyáltalán életben van-e. Ügyet sem vetett az ismeretlen szobára, Fritz és Larel jelenlétére, csak a saját hullafehér arcára meredt. Meghalt, halott volt, és átkerült a túlvilágra.

– Ide kell hívnunk a minisztert – mondta Fritz a haját tépkedve, fel-alá járkálva.

– Még lélegzik. Nem érez fájdalmat. Ellenőrizd a csatornáit – adta ki az utasítást a rendíthetetlen nyugalmú Larel, miközben Vhalla lábát igazgatta. Alig emelkedett és süllyedt a mellkasa, de Vhalla megnyugodva látta ezt a kis mozgást is. Bármi is történt, még nem volt halott. Még nem.

Larel? – suttogta Vhalla. – Fritz? Úgy tűnt, hogy egyikük sem hallja halk szavait.

– Nem tudom. Nem vagyok mágikus gyógyító, Larel. Nem tanultam, hogyan… – hadarta Fritz kétségbeesve.

– Ellenőrizd! – csattant fel Larel.

Fritz végre engedelmeskedett. Vhalla torkán nyugtatta a tenyerét, az ujjai hegyével a füle mögé nyúlt, gyengéd és finom volt, mintha törékeny üveggel dolgozna. Behunyt szemmel végigfuttatta a tenyerét a vállain, végig a karjain, majd a hasán állapodott meg.

– Semmi rendellenesség.

Ajtócsapódás visszhangzott odakint, egy pillanatnyi habozásra késztetve Larelt.

– Ellenőrizd újra – adta ki az utasítást, mielőtt kisietett az ajtón.

Fritz folytatta a megkezdett munkát. A tenyere a lány combjának külső oldalán siklott végig, egészen a lábfejéig. Az ajtó hirtelen olyan erővel vágódott ki, hogy visszapattant a falról.

Aldrik állt az ajtókeretben, egyszerre parancsoló és csapzott benyomást keltve. A fehér kabát kigombolva lógott rajta, alatta egyszerű inget viselt. Az arca kipirult, zihálva vette a levegőt. Még a haja is kevésbé tűnt tökéletesnek, hosszú tincsek lógtak a szeme elé.

Gyorsan belépett, és Larel becsukta mögötte az ajtót. Fritz ugyanolyan döbbentnek tűnt, mint amilyennek Vhalla érezte magát. A koronahercegnek nem volt keresnivalója egy tanítvány szobájában, de Aldrik láthatóan nem zavartatta magát emiatt. Az élettelen test kötötte le minden figyelmét.

– Hercegem – nyögte ki Fritz.

– Kifelé.

Aldrik úgy tűnt, figyelembe sem veszi a déli fiatalembert. Egyetlen szóval Fritz tudomására hozta, mennyire kevésre tartja.

– Larel? – Fritz a nőre pillantott, aki csak a fejét rázta. – Rendben, nos, semmilyen rendellenességet nem találtam. – Az ajtó felé kezdett araszolni, így már semmilyen akadály nem állt Vhalla ágyon fekvő teste és a herceg közé. – Hívassam ide a minisztert?

– Nem – válaszolta Aldrik és rámeredt. Egy vipera gyorsaságával ragadta meg Fritz gallérját. – Ha csak egyetlen szóval is beszélsz erről valakinek, a Toronyban töltött idődnek vége.

Aldrik utolsó szavába sűrűsödött minden fenyegetés. Vhalla kényelmetlenül érezte magát pusztán attól, hogy hallania kellett. A könyvtárosfiú tátott szájjal, bénultan állt.

– Most kifelé – dörrent rá az idősebb férfi. Fritz úgy száguldott ki, mintha az élete múlna rajta. Vhalla nem is mert belegondolni, hogy talán valóban így volt.

Sem Larel, sem a herceg nem szólalt meg. Halványuló napfény sütött be a mögötte lévő ablakon, és Vhalla észrevette, hogy nem vet árnyékot.

– Mi a baja? – kérdezte Larel. A hangjába meglepően sok érzelem vegyült.

– Nem tudom – sóhajtott a herceg a fejét rázva. Az asztalra támaszkodott, mintha elhagyta volna minden ereje.

– Honnan tudtad? – Larel összefonta a karját, és az ajtónak dőlt.

– Ezt nem vitatom meg – jelentette ki Aldrik sokatmondó tekintettel. Csak néhány pillanatra vette le a szemét Vhalla élettelen testéről. Larel halk sóhajjal követte a pillantását. Valószínűleg jól tudta, hogy nincs értelme vitázni a herceggel.

– Gyorsan fejlődik – jegyezte meg Larel halkan.

– Tudom. – Aldrik előrelépett, és kinyújtotta a karját. Vhalla teste fölé tartotta a kezét, majd visszaejtette maga mellé.

– Tanítani kezdted.

Nem kérdezte.

– Larel – sóhajtott fel a herceg. Vhalla érzett valamit a hangjában, amit nem mert volna féltékenységnek nevezni. A herceg eleve másként viselkedett a nyugati nő társaságában.

– Tudom, semmi közöm hozzá. – Megvonta a vállát.

– Majd elmondom. – Aldrik elszakította a tekintetét Vhalla testétől, majd hozzátette: – Ha eljön az ideje.

– Tudod, hogy mindig is beértem ennyivel.

Larel szája majdnem ugyanolyan mosolyra húzódott, mint Aldriké szokott. Ez furának tűnt, és Vhalla elgondolkodott, valójában milyen viszony fűzi őket egymáshoz.

– Gondoskodj arról, hogy ez ne jusson Victor fülébe – adta ki az utasítást Aldrik.

A nő keze megállt a kilincs felett.

– Előbb-utóbb meg fogja tudni – mormolta.

– Nem szeretném, hogy a közelében legyen – mondta Aldrik Vhalla kómába esett teste felé biccentve.

– Tudod, hogy meg fogom védeni. – Larel elmosolyodott.

– Teljesen megbízom benned. – Aldrik bólintott.

A nő külön kérés nélkül kisurrant a szobából, egyedül hagyva Vhallát és a koronaherceget.

A férfi a lány fizikai testére szegezte a tekintetét. Mintha minden mozdulat nehezére esne, kihúzta a széket az asztal alól, és lerogyott rá. A könyökét a térdén nyugtatva Aldrik a tenyerébe temette az arcát. Különös gesztus volt, amit Vhalla még sosem látott tőle. A haja összekócolódott, a ruhája rendetlen, a tartása megtört.

Aldrik – suttogta lágyan a lány.

A férfi azonnal pontosan felé kapta a tekintetét. Egy pillanatra hunyorítania kellett a Vhalla háta mögül besütő nap miatt. A herceg lassan felemelte a kezét, hogy védje a szemét a fénytől. A lány látta, ahogy megjelent a felismerés az arcán.

– Képtelenség – lehelte.

Látsz engem? Félrehajtotta a fejét. A férfi bólintott, és szórakozottan próbálta hátrasimítani az elszabadult tincseket. Hallasz is? Újabb bólintás. Akkor nem vagyok szellem?

– Nem, nem vagy. De elég nagy bajba keverted magad.

Fáradtnak és idegesnek hangzott, de meg mert volna esküdni, hogy egy csipetnyi megkönnyebbülés is bujkált a hangjában.

Honnan tudtad, hogy ide kell jönnöd? – kérdezte Vhalla.

– Tudtam, hogy valami baj van. A mutatványod után a fesztivál nyitóünnepségén – jelentette ki a homlokát ráncolva, és odasétált hozzá.

Vhalla észrevette, hogy neki azonnal válaszolt a kérdésére ellentétben Larellel.

Nem tudom, hogy mit csináltam – suttogta Vhalla. A félelme szinte tapintható rezgésként csapódott ki köztük.

– Majd elmagyarázom, ha visszakerültél oda, ahova tartozol – biztosította a férfi. – Azt kértem, hogy bízz bennem, Vhalla. Bízol?

Az obszidiánfekete szembe nézett. A férfi szemébe, aki lelökte a tetőről, aki a titokzatos céljairól beszélgetett a varázslásügyi miniszterrel, és aki – ki tudja, miért – most távol akarta őt tartani ugyanattól a minisztertől.

Igen. Ez volt a hihetetlen igazság.

– Úgy gondolom, hogy ez működni fog, bár rémisztőnek fog tűnni. De megígérem, hogy nem esik bántódásod – nyugtatta meg a lányt.

Mire készülsz? – kérdezte Vhalla habozva, és nem volt biztos abban, hogy hallani akarja a választ.

– Elmagyarázom, ha magadhoz tértél.

Ezzel egyenesen belemélyesztette a kezét a testébe. Vhalla lenézett, és elborzadt a látványtól. A férfi keze eltűnt a lány gyomrában, a teste még haloványabbnak tetszett. Ebben a pillanatban tényleg úgy érezte, mintha szellem lenne.

– Ne félj – suttogta a férfi, mielőtt ökölbe zárta az ujjait. Tomboló lángok törtek elő a kezéből, és a lány úgy érezte, hogy a szeme láttára porlad el a teste. Minden lángolt.

Vhalla sikoltva ült fel az ágyban. Azonnal elkezdte csapkodni magán a képzeletbeli lángokat. Aldrik egyetlen gyors mozdulattal az ágy mellett termett, és leült a matracára. Megragadta a vállát, és szorosan a karjába zárta. Az arca sápadt volt, és feszült. A lány tovább vergődött, nem enyhült a rémülete.

– Vhalla! Vhalla, lélegezz! – kiabálta túl a férfi a pánikba esett lányt, és erősen megrázta.

A lány megragadta a karját, és érezte, hogy a kényelmetlen érzés lassan szertefoszlik. A tekintete a férfiéba fúródott, és szégyen nélkül meredt az ébenfekete mélységbe, a másik stabilitását keresve. Körmeivel a zubbony ujjába mart, megérezve alatta a szikár izmokat.

– Lélegezz velem – suttogta a herceg, és Vhalla engedelmeskedett.

Nagyjából ötven levegővételen át ültek így, összefonódó tekintettel. A férfi keze a lány vállát, a lány keze a férfi karját szorította. Mindkettejük vonásai ellazultak, a lány a mellkasára akart borulni, de a józan ész és a saját rangjának ismerete azt sugallta, hogy Aldrik cseppet sem fogadná örömmel ezt a fejleményt. Lassan engedett a szorításán, aztán az ágyra hullottak a kezei.

– Vhalla – suttogta a férfi, eleresztve a vállát. – Hogy érzed magad?

A lány mély levegőt vett, és felmérte az állapotát. A rettegés és a szíve kalapálásának enyhülésével jobban érezte magát, mint ébredéskor.

– Jobban. – A hangja a megszokott volt; és a szeme is engedelmeskedett, elmúlt a kettős látás.

A férfi erőtlenül elmosolyodott.

– Örülök. – Aldrik a kézfejével törölte le az izzadságot a homlokáról. A tenyerébe hajtotta a homlokát, könyökét a térdén nyugtatta. – Nem tudtam. Nem ismertem fel, hogy ilyen messzire jutottál. Ha jobban odafigyelek… – Elhalkult, ahogy elmerült a gondolataiban.

– Hogy érted, hogy ilyen messzire jutottam? – Udvariasan maga mögé tette a kezét, hátradőlve, hogy helyet adjon a férfinak.

– Emlékszel, hogyan találkoztunk?

– A könyvtárban?

A herceg bólintott.

– Már akkor is ezt csináltad, de azt hitted, álmodsz.

– Mit csináltam? – kérdezte a lány, egyre erősödő aggodalommal.

– Még csak olvastam róla, és az irodalma elég szegényes – kezdett bele a férfi a magyarázatba, és közben a hajába túrt, próbálva rendezettebbé tenni zilált külsejét. – Azt mondják, hogy a Széljárók láthatatlan őrszemek voltak. Ezt persze számos módon lehet értelmezni. Csak futólag merült fel bennem, hogy szó szerint kellene venni.

Felsóhajtott.

– Hol is kezdjem? – Egy pillanatig habozott. – Mindegyik Affinitáshoz tartozik egy kézzelfogható, elemi Affinitás. De egyes tudósok azt feltételezik, hogy ez csak a töredéke a varázslók valós képességeinek. Hogy minden elemi, világi Affinitás mélyén rejlik a belső én iránti Affinitás.

– Emlékszem, hogy szóba hoztad ezt a Földhasítók kapcsán – jelezte Vhalla, hogy követi a gondolatmenetet.

– Pontosan, milyen jó a memóriád. – A férfi bágyadtan rámosolygott. Vhalla gyomra összeszorult a dicséret hallatán. – A Széljáróknak állítólag az elme iránt volt Affinitásuk. A valódi hatalmuk a szellemi képességeikben rejlett.

– Annyira azért nem vagyok okos – mondta halkan a lány.

– Dehogynem, de másra gondoltak ezalatt. Az intellektus és a képesség két különálló dolog. A lényeg, hogy amit te végrehajtottál, inkább az erőd szellemi oldalára támaszkodott, kiegészítve a fizikaival – fejezte be az okfejtést.

Vhalla megjegyezte, hogy keresnie kell majd egy könyvet a témában.

– És egészen pontosan mit tettem?

Még mindig nem értette.

– Elszakítottad a tudatodat a fizikai testedtől; ezt nevezik Projekciónak. Ezt csináltad az álmaidban. De ennél sokszorta lenyűgözőbb, hogy képes voltál rá éberen is.

A lány rámeredt, és egyetlen bólintással elfogadta a hallottakat.

– Ma ez történt a ceremónia során. De megijesztettél. – A férfi fészkelődött, és zavartan félrenézett. – Ösztönösen rád támadtam. Próbáltam gyorsan visszafogni az erőmet. Csak éreztem, hogy ott van valaki. Úgy gondolom, hogy ez szakította meg a köteléket a testeddel, és végül kizárt a fizikai alakodból.

– Már előtte is voltak gondok. – A lány kihúzta magát, és a herceg profilját tanulmányozta. Aldrik kíváncsian fordult feléje.

– Egész nap nehezemre esett fókuszálni a szememmel; mintha egyszerre kettőt láttam volna mindenből – merengett Vhalla. A férfi arcán látszott, hogy rájött valamire. – És lüktető fejfájásom volt.

A herceg elfordult és felállt. A lány hallotta, hogy halkan motyog valamit magában. Vhalla rövid fészkelődés után felült az ágy szélére, és lelógatta a lábát a padlóra. A férfira nézett, ahogy kirajzolódott az alakja az ablakon besütő délutáni napfényben.

– Vhalla – szólalt meg Aldrik, feszülten ejtve ki a lány nevét. – Az lenne a legjobb, ha nem találkoznánk egy ideig, legalábbis, amíg el nem döntöd, hogy a Torony lakója akarsz lenni, vagy nem.

A szavak mintha gyomron találták volna, elállt tőlük a lélegzete. Azonnal talpra pattant.

– Nem – mondta Vhalla magabiztosan, ahogy a másik visszafordult felé.

– A Kötelék…, most nem tesz neked jót, ha a közelemben vagy. – A herceg az orrát dörzsölte. – A mágiád túl gyorsan fejlődik, a tanításom nem tud lépést tartani vele, és…

– Szeretnéd, hogy elmenjek? – kérdezte a lány egyenesen.

Aldrik résnyire nyitott szájjal nézett rá.

– Nem, nem szeretném – vallotta be, alig látható fejrázással.

– Jó. Te vagy a tanítóm – jelentette ki Vhalla határozottan. – Most nem hagyhatsz magamra.

A herceg néhány lépéssel előtte termett. Csak néhány centiméter választotta el őket, és tiszteletet parancsolóan magasodott föléje. De a lány makacsul állt vele szemben, nem engedve neki.

– És… – kezdte lassan Vhalla, elfordítva a fejét. Alig tudta összeszedni a bátorságot, hogy kimondja; nem volt elég ereje ahhoz, hogy rá is nézzen közben. – A barátom vagy, bármilyen keveset is ér ez egy közrendű szájából.

A herceg keze megmozdult, és a lány álla alá helyezte az ujjai hegyét. Kizárólag a keze mozgott, ahogy újra felé fordította Vhalla arcát, hogy a szemébe nézhessen. Sokáig meredtek egymásra. Vhalla szíve a torkában dobogott, és próbálta visszakényszeríteni a mellkasába. A férfi keze elengedte az állát, pár pillanatig habozott, de mielőtt visszaejtette volna maga mellé, egy tollpihe gyengédségével a lány arcára siklott.

Amikor megszólalt, lassan és megfontoltan beszélt, a suttogásnál alig hangosabban. A hangja olyan érzelemteli volt, amilyennek még sosem hallotta korábban.

– Nagyon is sokat számít.

Valósággal felfalta a tekintetével.

Bármilyen varázslat ereszkedett közéjük, azonnal megtört, amikor Larel diszkréten visszatért a szobába. Aldrik keze olyan pontos és elegáns mozdulattal hagyta ott az arcát, hogy Vhalla kételkedni kezdett, hogy valaha is járt-e ott. Ha látott is valamit, Larel nem tette szóvá, hogy ilyen közel áll egymáshoz a herceg és egy közrendű lány.

– A folyosó nagyjából üres. Fritz épp jelenetet rendez az ebédlőteremben – mondta egy apró bólintás kíséretében Aldriknak, aki viszonozta a gesztust.

– Köszönöm, Larel.

Kisuhant az ajtón át, magával rángatva Vhallát, akinek alig volt ideje futólag köszönetet mondani. Larel egy titoktartást ígérő apró mosollyal búcsúzott.

A Torony egyik kanyargó folyosójának végén haladtak, és beléptek egy újabb oldalajtón, mielőtt Vhalla körülnézhetett volna, hogy a kastély melyik részén is járnak. Alig tudott lépést tartani a herceg hosszú lábaival. Majdnem nekiütközött, ahogy a férfi hirtelen megállt egy újabb ajtó előtt.

– Vhalla, nagyon figyelj! – Aldrik hangját elnyelte a fa. A profilját csak egyetlen tűzgömb világította meg, kiemelve szögletes vonásait. – Victor előbb-utóbb értesülni fog erről, és amennyiben ez megtörténik, biztos vagyok benne, hogy ha kell, kényszerrel is rávesz, hogy költözz a Toronyba.

– Mire készül? Mit akar tőlem egész pontosan?

Nem tudta, hogy miért suttog, de így tűnt helyesnek.

– Azt… – Aldrik félbehagyta a mondatot, átgondolva a következő szavait. – Ismered már a Széljárók történetét?

– Tudok dolgokat a Nyugatról.

Vhalla megpróbált felidézni mindent, amit Fritz társaságában olvasott.

– Akkor tisztában vagy azzal, hogy vannak, akiket nagyon érdekelnek a képességeid.

Aldrik szeme a Toronyba vezető folyosó felé villant.

– Az több mint száz éve történt – tiltakozott Vhalla. El sem akarta hinni, hogy a férfi ilyesmire célzott. – Nem hiszem…

– Nem volt az olyan régen – figyelmeztette a férfi.

– Miért mondod ezt el nekem? – kérdezte Vhalla. Csak ekkor jött rá, miért volt szükség a titkolózásra. A herceg meg akarta védeni őt? És ha igen, mitől? Vagy inkább kitől?

– Mert a tudomásomra jutott, hogy Victor egy hónapot adott neked arra, hogy a mágiát válaszd – válaszolta Aldrik.

– Csak mert az Eltörléssel fenyegetőztem.

Vhalla a távolabbi falnak dőlt a hátával.

– Még mindig van választásod – emlékeztette a férfi. – Én szeretném, ha ezt az életet választanád.

– És ha nem teszem?

Vhalla képtelen volt erőt csempészni a hangjába. Még a másik szemébe sem tudott nézni. A csend ólomsúlyként nehezedett a koponyájára.

A herceg gyengéden, de kissé remegő hangon válaszolt, mintha nehéz lenne kimondania a szavakat.

– Szerintem emberemlékezet óta az lenne a legszomorúbb esemény a mágikus közösség életében.

Vhalla halkan felsóhajtott. Hát persze, a mágikus közösség. Majdnem másfél évszázada ő volt az első Széljáró. Akinek az erejére rengetegen áhítoztak, bár továbbra sem értette, hogy miért. Szó nélkül fordult az ajtó felé.

– És hiányoznának a közös óráink – tette hozzá. Megtorpant a világ forgása, ahogy a herceg száját elhagyták a szavak. Vhalla hátrafordult, hogy ránézzen, és rádöbbent, mennyire szűk az összekötő folyosó, amiben álltak. Mintha csak ugyanerre a felismerésre jutott volna, a herceg gyorsan lesütötte a szemét, és elkezdte kisimítani és begombolni a kabátját. – Szóval, mikor látlak újra?

– Tessék? – Vhalla értetlenül pislogott a hirtelen jött furcsa kérdést hallva. Eddig nem okozott neki nehézséget, hogy rendszeresen kilopja őt a könyvtárból. – Te vagy a koronaherceg. Akkor láthatsz, amikor csak kedved tartja. Nem ezt tetted eddig?

– Igen, nos… – motyogta a férfi, végigfuttatva a kezét a haján. – Esetleg holnap egy ebéd? Várj, nem jó; Egmunnal van dolgom – átkozódott az idegen név kiejtése után. – Holnapután lenne rá időm. De ez nem egy hercegi parancs.

Halvány gyanú támadt Vhallában. Aldrik nem az akarata ellenére hurcolta volna el, nem hagyva neki választást…, nem mintha bánta volna. Nem hercegként parancsolt rá. Nem említette a képzését, vagy hogy a varázslásról vagy a jövőjéről lesz szó. Ha nem tennivalókról és kötelességekről akart beszélni, mi volt a találkozás célja?

– Örömmel. – A lány elmosolyodott, és egy pillanatra bepillanthatott az álarc mögé, amit a herceg viselt, és valódi boldogságot látott a szemében. – Találkozzunk a kertben?

A férfi bólintott, apró mosoly bujkált az ajkán, amitől melegség járta át a lány minden porcikáját. Vhalla belökte az ajtót, mielőtt az érzés továbbterjedt volna az elméjére, elhomályosítva minden mást. Hűvös éjszakai levegőre lépett ki. A titokzatos átjáró bezárult mögötte, és rögtön el is tűnt nyomtalanul, egy jellegtelen kőfalat hagyva hátra.

Nem tudta visszafogni a kislányos vihogást, ahogy a szobája felé tartott, valósággal szökdécselve. Semmi okod boldognak lenni – emlékeztette magát, mégis az volt. A herceggel fog ebédelni.

Vhalla semmi gyanúsat nem látott, ahogy kinyitotta az ajtaját. A benti látványtól azonban minden derűje elhagyta.

Sareem ült az ágyon, kezében a megtaposott kesztyűvel. Ahogy felnézett rá, érzelmek sora villant át az arcán. A padlóra ejtette a kesztyűt, és erősen magához ölelte a lányt, a keze a tarkóján nyugodott.

Vhalla csak bénultan állt, ahogy a fiú egyik karja átölelte, a másikkal pedig a mellkasához szorította a fejét. A kezdeti döbbenet után furcsa érzés töltötte el, és Vhalla nem tudta, hogy viszonozni akarja-e az ölelést, vagy inkább ellökni magától a barátját. Kompromisszumos megoldásként az oldalához szorította a karját.

– Annyira aggódtam érted – suttogta a fiú rekedten. – Elkezdtél sikoltozni, aztán a földre rogytál. – A lány haját simogatta, mintha meg akarná nyugtatni, holott láthatóan ő volt jobban felzaklatva. – Nem tudtam, mit tehetnék. Mondtam nekik, hogy kerítek egy papot, de azután amit megmutattál nekem, tudtam, hogy másra van szükséged.

A lány homlokán nyugtatta az arcát, és halkan felsóhajtott. Vhalla nem mozdult, hagyta, hogy a fiú elmesélje a történteket.

– A Torony bejáratához mentem vagy az egyik bejáratához? Azt sem tudom, kik voltak azok, akik kinyitották a kaput. Csak ki kellett mondanom a nevedet, és mindent tudtak; kérdés nélkül velem jöttek, és átadtalak nekik. Még a nevüket sem tudom. – Megremegett a hangja. – És teljesen pánikba estek, és magukkal vittek. Vhalla, nem mozogtál. Alig lélegeztél. Elvittek, és n-nem tudtam, hogy élsz-e még, ezért itt vártam. – Annyira reményvesztett volt a hangja, hogy Vhalla önkéntelenül is finoman átölelte Sareem derekát, és barátságosan meglapogatta a hátát.

Így álltak, amíg a fiú össze nem szedte magát.

Végül eleresztette őt, és a kézfejével megtörölte az arcát.

– Ne haragudj. – Sareem megpróbált nevetni.

– Hálás vagyok, Sareem. Tényleg tudtak segíteni. Nagyon jól döntöttél – próbálta megnyugtatni, úgy tűnt, sikerrel. – A többiek nem kérdezősködtek?

– De igen, de azt mondtam, hogy találtam egy papot, és csak a hőség ártott meg neked. Azt mondtam, hogy itt pihensz, és elküldtem mindenkit, aki megpróbált bejönni – tette hozzá egy apró bólintás kíséretében.

Vhalla szégyellte, hogy ilyesminek tette ki a barátját, bármilyen undokul is reagált a mágiájára.

– Sajnálom, hogy folyton hazudnod kell egy hozzám hasonló miatt. – Ellépett a fiútól.

– Egy hozzád hasonló? – kérdezte a fiú őszintének tűnő zavarral, ami kicsit bosszantotta a lányt.

– Egy varázsló – mondta ki nyíltan, és észrevette, hogyan próbálja visszafogni a fiú az arca rándulását.

– Ezt próbáltam elmondani korábban. Akkor is, ha egy…, ha egy…, ha mágikus erőd van, akkor is Vhalla maradsz. – Közelebb lépett hozzá. – Ugyanaz a lány vagy, akit ideérkezve megismertem. A lány, aki annyira bele szokott feledkezni a könyveibe, hogy egy pillantásra sem méltat egy hozzám hasonló fiút.

Vhalla hátrált egy kicsit, hogy tartsa köztük a távolságot. A háta az ajtónak ütközött.

– A lány, akit sosem mertem elhívni sehova, mert azt hittem, hogy túl buta, túl unalmas, túl egyszerű vagyok számára.

– Semmivel sem vagyok jobb nálad, Sareem – suttogta a lány, ahogy Sareem újabb lépést tett felé.

– Számomra mindig az leszel. Megrémültem – suttogta, és a lány arca mellé, az ajtóra helyezte a tenyerét. – Megrémültem a gondolattól, hogy a fejlődésed miatt elszakítanak tőlem.

Futólag félrenézett, aztán ismét rászegezte szürkéskék szemét.

– És ma tényleg azt hittem, hogy elveszítelek. Ahogy itt ültem rád várva, rájöttem, hogy nem várhatok tovább, különben végleg elveszítelek.

Vhalla kétségbeesetten gondolkodott, hogyan terelhetné másfelé a beszélgetést, de mielőtt észbe kapott volna, a fiú ajka az övére tapadt.

16. FEJEZET

SAREEM MEGCSÓKOLTA. Valószínűtlen, lehetetlen, földtől elrugaszkodott gondolatnak tűnt, de mégis megtörtént: Vhalla ott állt az ajtónak szorulva, a fiú egyik keze az arca mellett nyugodott, a másik pedig megtalálta a derekát. Az ajka lágy volt, a lehelete forró. Ahogy a pillanat a végtelenbe nyúlt, feltűnt valami furcsa.

Vhalla megpróbálta behunyni a szemét; próbálta élvezni a csókot. De a szája nem volt hajlandó megmozdulni, és amikor a fiú végül hátrébb húzódott, ő ott maradt az ajtónak dőlve, és elég ostobán érezte magát. Elég sok idő telt el a legutóbbi csókja óta. Igen, ez lehetett az oka; kijött a gyakorlatból, ezért volt olyan kínos az egész. Amúgy sem tartotta magát hozzáértőnek a csókolózás művészetében.

Végigmérte Sareemot. Jó alakja volt; nem túl izmos, de nem is testes. Magas volt, jóképű, hosszú hajú. A logika azt diktálta volna, hogy egy magafajta lány számára ő az elérhető legjobb pár.

De eléggé el nem ítélhető módon a logika nem tudta kikényszeríteni, hogy bármilyen vonzalmat érezzen iránta. Talán idővel az is megjön. Az odaadása szívmelengető és bájos volt, leszámítva a mágiával szembeni ellenérzéseit. Vhalla sok embert ismert, akik tartós, boldog kapcsolatban éltek mindenféle tüzes szenvedély nélkül.

– Sareem… – törte meg végül a csendet a lány.

– Vhalla, r-remélem, nem tartasz nagyon rámenősnek. – A fiú kiegyenesedett és félrenézett.

Vhalla úgy érezte, hogy végre ismét szabadon lélegezhet.

– Én… mármint… meghat, hogy ennyire számíthatok rád – mondta, remélve, hogy ez jó kezdés lesz. A fiú bizakodón nézett rá, ő pedig próbálta leküzdeni a furcsamód rátörő bűntudatot. Vissza akarta utasítani, de nem volt rá észszerű oka. Nem volt másik udvarlója, és az idő kérlelhetetlenül haladt előre. Ha be akarta tölteni a nőknek szánt természetes szerepet, nem várhatott a végtelenségig. – Ha el tudod fogadni, hogy varázsló vagyok, akkor biztosan tudunk időt találni arra, hogy csináljunk valamit, csak mi ketten – mondta, kényszerítve a nyelvét a szavak formálására.

– Ez jól hangzik – mondta Sareem széles vigyorral. – Mit szólsz a holnaphoz?

– A holnaphoz? – ismételte meg a lány. Nagyon lelkes volt a fiú.

– Kezdődik a fesztivál. Mindenki az utcán lesz, az ünnepségen. Szeretném, ha ott lennél velem – hadarta. Nem tudni, hogy zavarában vagy örömében, de gyorsabban beszélt, mint bármikor korábban.

Vhalla megszédült a tempótól.

– Holnap? – Próbálta összerendezni a gondolatait. – Rendben, holnap.

– Ha elég jól vagy hozzá – tette hozzá hirtelen a fiú. – Tudom, hogy most nem könnyű neked.

– Jól vagyok – mondta Vhalla, aki szeretett volna minél hamarabb megszabadulni a vendégétől.

– Remek. Reggel benézek – ígérte. Az ajtóban állva megtorpant. – Biztosan jól vagy? Itt maradhatok éjszakára.

– Persze, nem lesz gond – jelentette ki Vhalla határozottan, az őszinte aggodalomnak tudva be az ajánlatot.

– Rendben. – A fiú a lány tarkójára tette a kezét, és homlokon csókolta. Vhalla próbált kedvesen mosolyogni. – Pihenj jól, drága Vhallám – mondta Sareem gyengéden. – Rólad fogok álmodni.

Ezzel kiment a szobából.

Vhalla hosszú ideig bámult maga elé kábultan, igyekezett feldolgozni a történteket. Sareem megcsókolta. Ezt is fel kellett írnia az addig képtelenségnek tűnő dolgok egyre hosszabbodó listájára. Ezenkívül beleegyezett, hogy valami randevúfélére megy vele. Vhalla megdörzsölte a szemét. Minden egyenesbe fog jönni – biztatta magát.

Az ágyában heverve Vhalla elmerült a sötétségben. Rólad fogok álmodni – ígérte Sareem. Vhalla nem tudta, kiről fog álmodni. Valami azt súgta neki, hogy Sareem az utolsó ember a világon, akiről álmodna.

Másnap kimerülten ébredt. Gyanította, hogy nem kizárólag az előző napi mágikus balesete tehet erről. Magzatpózba gömbölyödött, és meg sem próbálta elfojtani a hangos nyögést. Tényleg beleegyezett, hogy randevúzzon Sareemmal. Sareemmal! De mi mást tehetett volna, miután megcsókolta őt?

Megállapította, hogy a mennyezetet bámulni semmivel sem izgalmasabb, mint a falat. Kövek mindenütt, egy apró, jelentéktelen kődobozban élt. Vhalla mély levegőt vett…, az egész olyan fojtogató volt. Egy semmilyen világ semmilyen lakójává vált.

Fura érzés jelent meg az ujjhegyein, mintha a szívverését érezte volna. Létezett egy hely, ahol nem volt jelentéktelen, ahol még egy hozzá hasonlónak sem kellett egy kis szobában szűkölködnie.

A Torony.

Már a gondolat is megkönnyebbüléssel töltötte el. Hirtelen kivágódott az ablak zsaluja, és hűvös őszi szellő tört be a szobába.

A hangtól megijedve felpattant, és egy szempillantás alatt ott termett, majd a párkányt markolva végigtekintett a Birodalom messzeségbe nyújtózó fővárosán. Félénken kinyújtotta a kezét a napfénybe. A mágia hulláma söpört végig rajta, és a talpától az ujja hegyéig érezte, ahogy a szél engedelmeskedik a parancsának, körbefogva a nyitott tenyerét.

Vhalla ámulattal nézte. A szél követte az akaratát. Megfordult, és az ajtóra meredt. Meg kellett keresnie Aldrikot, hogy elújságolja neki. Ez nem egy parányi széllökés volt, amivel megtaszította vagy lebegtette a tárgyakat. Maga a szél hallgatott rá. Biztosan volt valami új, amit kipróbálhatnak, valami, amit megtaníthatna neki. Vhalla fülig érő vigyorral képzelte maga elé a festővászonra kívánkozó döbbenetet a herceg arcán, amikor ezt elmeséli neki.

A keze egy lemondó sóhajjal lecsusszant a kilincsről. Nem, ma nem találkozhat a herceggel. Vhalla visszafordult az ágyához, lassú mozdulatokkal levetette a hálóingét, hogy felkészüljön arra, ami ma rá vár: Sareemra.

Úgy döntött, kipróbálja, mire képes a mágiájával – méghozzá egyedül. Felemelte a kezét, és néhány csuklómozdulatára egy testhezálló barna bőrnadrág és a legjobb ruhája engedelmesen az ágyára lebegett.

Bizonytalanul tanulmányozta a semmitmondó ruhadarabokat. Apja küldte őket neki születésnapjára a nagykorúvá válásának alkalmából. Végül is randevúra készült. Vhalla rájött, hogy még sok gyakorlásra van szüksége ahhoz, hogy mágiával öltöztesse fel magát. A kísérlettől gyöngyöző homlokkal nekilátott, hogy saját kezűleg húzza fel a nadrágot.

Legalább későbbre is maradt tennivaló.

Következett a mosakodás. Vhalla megpróbálta kiemelni a vizet a tálból, de az makacsul ellenállt. Még a szemét is behunyta, és így nyúlt ki érte, ahogy az első leckéjében tanulta. De a víz folyton kicsúszott a kezéből, visszacsobbanva a tálba. Vhalla összeráncolta a homlokát. Tehát ezzel is gondjai voltak. Talán Fritznek lenne pár tanácsa számára, morfondírozott. Víztáncosként biztosan ért hozzá.

Vhalla a tükörként használt homályos fémdarabban szemügyre vette a haját. Szokás szerint loboncos volt, tele csomókkal. Ha képes lenne mágiával rendbe szedni a haját, nem is kívánna mást az élettől. Mély levegőt vett, és felkészült a harcra. A tükörre meredt, és maga elé képzelt egy egyszerű frizurát, amilyet néhány nyugati nőn látott. Gyakorlatilag egy konty volt, egy fonott tinccsel körbetekerve.

Lassan kifújta a levegőt, a hajára összpontosított, és arra, hogy mit akart elérni vele. Hunyorított, megdöntötte a fejét, becsukta a szemét, hétszer pislogott, és hadonászott a kezével, mint egy bolond.

Semmi.

Vhalla sóhajtva hátradőlt. Sareem hamarosan odaér, és addigra produkálnia kell valamit. Minden erejével szuggerálta a haját, hogy mozogni kezdjen. Erőfeszítései jutalma egyetlen felemelkedő tincs volt, amely gyorsan vissza is hullott az arcába. Úgy tűnt, a haja annyira makacs, hogy még a varázslatoknak is ellenáll. A vereségbe beletörődő Vhalla kinyújtotta a kezét, magához lebegtetve egy hajkefét és egy szalagot az asztalról. Kézzel látott neki a frizurájának, és néhány hajtű bevetésével mérsékelt sikert ért el, amit elégségesnek ítélt.

A maradék időt véletlenszerűen kiválasztott tárgyak reptetésével töltötte a szobájában. Aldrik jó tanárnak bizonyult, és Vhalla kezdett kitalálni magának egyszerűen megoldható feladatokat. Éppen két dolog (az írótoll és a naplója) egyidejű levitálásán dolgozott, amikor felhangzott a kopogás.

– Gyere be, Sareem.

A levegőben bukdácsoló tárgyak minden figyelmét lekötötték, még csak oda sem pillantott, hogy meggyőződjön arról, tényleg ő jött-e meg.

A fiú bevágta maga mögött az ajtót.

– Vhalla, mi a fenét művelsz? – sziszegte.

A lány értetlenül nézett rá.

– Kipróbálok valamit. Nézd, nézd! Sikerült…, egyszerre kettő! – A fiú idegességét észre sem véve mutatott a tollra és a naplóra.

– Fejezd be! – Mindkettőt lekapta a levegőből, mintha Birodalom-ellenes propagandát pillantott volna meg.

Vhalla arckifejezése hamar elkomorult.

– Ezt senki sem tanította nekem. Teljesen egyedül jöttem rá… – mondta, meg sem próbálva elrejteni a bosszúságát.

– És ha nem én jövök be az ajtón? – csattant fel. – Ha olyasvalaki lát meg, aki nem tud erről?

A lány láthatólag megenyhült, ahogy belegondolt ebbe.

– Vhalla – váltott hangnemet Sareem, ahogy odasétált hozzá –, egyszerűen gyönyörű vagy! Töltsünk együtt egy teljesen normális napot; csak te és én! Mit szólsz?

Vhalla majdnem nemet mondott, és a gyomra hirtelen felkavarodott. De a fiú keze már a hátán volt, és kifelé terelte a folyosóra.

A szobájához legközelebbi személyzeti bejárón át hagyták el a palotát. Bár hivatalosan kapunak hívták, valójában csak egy hátsó ajtó volt, amely előtt egyetlen őr strázsált. A város középosztály lakta részére nyílt. A házak tiszták és jó állapotúak voltak, de csak zsúpfedelük volt, a fazsindelyekkel és agyagcserepekkel fedett otthonok a hegy magasabb pontjain épültek. A falakról néhol lepattogzott a festék, ha egyáltalán jutott rájuk, és az ablakok nagyjából felébe került üveg. Itt éltek a közrendűek.

Úgy tűnt, hogy a Napfesztivál mindenkit felpezsdített. A nők a legelegánsabb ruháikba bújtak. Gyerekek nógatták őket, hogy vigyék el őket erre vagy arra az eseményre. Férfiak kacagtak és zenéltek az utcákon. A szökőkutak éjjel-nappal működtek, hála a városi vízvezetékrendszernek. Néhány járókelő bizonytalan lépteiből ítélve nem csak a víz folyt bőségesen.

Vhalla elmosolyodott a büszkén lobogó fehérarany zászlók láttán; rajtuk az aranyszín Nap, az Anya és a Birodalom jelképe.

Egy csapatnyi férfi valamilyen kockajáték körül görnyedt. Az ingek lazán lógtak róluk, a nyakkendőjüket kioldották. Egyikük sem viselt zubbonyt vagy kabátot, és nyilvánvalóan nem zavarta őket, hogy látható volt a mellkasuk egy része. Vhalla arca felhevült, és alig tudott elfojtani egy nevetést, ahogy elképzelte Aldrikot ilyen ruhában, közszemlére tett mellkassal.

– Mi az? – kérdezte Sareem, aki időközben megfogta a gondolataiba merült lány kezét.

– Ó, semmi – mormolta Vhalla, továbbra is mosolyogva a lelki szemei előtt lebegő képen. – Csak olyan szép napunk van.

– Valóban. De te, kedvesem, szebb vagy magánál Nap Anyánál is.

Vhalla kedvesen mosolygott Sareem lelkes próbálkozásán.

– Szóval, hova megyünk? – kérdezte a lány, hogy ne nyúljon túl hosszúra a csend.

– Hát, van egy nagyon jó pékség a közelben; kisebb koromban gyakran megfordultam ott – mondta Sareem. – Aztán, gondoltam, megnézhetnénk a zsonglőröket a téren.

– Vannak zsonglőrök? – kérdezte Vhalla, aki nem igazán figyelte az ünnepi előkészületeket.

Sareem bólintott.

– Úgy tudom, egy Északról elmenekült társulat. A tűzszüneti megállapodás után jöttek Délre, hogy jobb életet élhessenek, távol a háborútól. Úgy hallottam, hogy az előadással hálálják meg a felszabadításukat.

Vhalla egy pillanatra eltűnődött ezen: vajon hajlandó lenne önként fellépni azok előtt, akik elvették tőle az otthonát?

– Aztán megnézhetnénk a szenátorok menetét – folytatta Sareem. – Elég sokat kell gyalogolni érte, de mindig vicces látni, ahogy a nevetséges ruháikban páváskodnak.

– Nem láttuk már ezt régebben? – morfondírozott Vhalla fennhangon. Nem emlékezett, hogy a szenátorokat tréfálták-e meg, vagy az udvar tagjai menekültek ki a palota nagy fogadóterméből.

– De, igen – erősítette meg Sareem. – Ha jól dereng, úgy megnevettettelek, hogy akkorákat horkantottál, mint egy disznó. – Vhalla elpirult, és lebiggyesztette a száját szégyenében. Sareem kuncogva figyelte. – Csodálatos a nevetésed, Vhalla, imádom hallani.

Az ajkához emelte a lány kezét, és megcsókolta. Összefűzte az ujjait az övéivel. Vhalla próbálta elhitetni magával, hogy szép párt alkotnak, de folyton eszébe jutott, hogyan reagált a fiú az első alkalommal a mágiájára. Ám ha lehetett hinni a szavának, csak a kezdeti döbbenet miatt viselkedett így.

– Hát legyen, ha ennyire élveztem legutóbb – egyezett bele bágyadtan.

– Gondoskodom róla, hogy ismét jól érezd magad, kedvesem – ígérte a fiú.

Vhalla mosolyt erőltetett az arcára. Nem engedhette, hogy az elméje legmélyén gyökeret vert érzés elrontsa ezt a napot. Szép napjuk volt, Sareem pedig igazán jó barát. Vhalla tudta, hogy hosszú órákat fognak együtt tölteni, ezért mindenképpen esélyt akart adni neki.

Megérkeztek az Aranycipó nevű pékséghez. Nem esett messze a főtértől, és Vhalla kérésére egy kinti asztalnál ültek le. Sareem kihúzta neki a széket, futó csókot lehelt az arcára, aztán elment harapnivalóért. A lány azt kívánta, bárcsak ne bizalmaskodna vele nyilvános helyen.

Sareem egy még meleg citromtortával tért vissza. Vhalla nem akart hinni a szemének. Bár Nyugaton épp szezonja volt a gyümölcsnek, Délen csak jókora felárral lehetett kapni.

– Úgy emlékszem, hogy a citromos sütik a kedvenceid – mondta, miközben leült vele szemben.

– Jól emlékszel. – Eltökélt mosolyra húzódott a szája széle. Jobban odafigyelt rá, mint sejtette. Vhalla belecsippentett a szeletbe, és a szájába dobta a falatot. – Kifejezetten jó – jegyezte meg kissé meglepve.

– Igen? – A fiú a tenyerében nyugtatta az állát, és a lány szabad keze után nyúlt. – Ennek nagyon örülök; külön neked készítették.

Vhalla szeme elkerekedett, és enyhén elpirult.

– Köszönöm, Sareem – mondta, majd a szavait nyomatékosítva bekapott egy újabb falatot.

– Tudod, tizennégy éves korunk óta készültem erre – magyarázta Sareem. A lány tele szájjal, csak kérdőn hümmögött, mire a fiú folytatta. – Te vagy az a lány, Vhalla, akiről rögtön tudni, hogy különleges. Annyira, hogy az ember szinte meg sem mer érinteni, mert fél, hogy összetörsz. – Feszélyezetten felnevetett. – Ez biztos ostobán hangzik.

– Nem, egyáltalán nem. Én is ismerem az érzést – felelte halkan a lány.

A fiú arca felderült.

– Reméltem, hogy te is hasonlóan érzel. – Megszorította a lány kezét, aki csak ekkor jött rá, hogy a másik félreértette őt. Vhalla nem rá utalt. – Ez az egész egy valóra vált álom számomra, és mindent meg szeretnék neked adni.

Ő maga is belekóstolt a citromos tortába.

Vhalla megpróbált válaszolni, de nem találta a megfelelő szavakat. Mindegyik üresnek vagy mesterkéltnek hangzott. Végül inkább témát váltott.

– Miért laksz a palotában?

A fiú értetlenkedve félrehajtotta a fejét.

– Az édesapád Norinból érkezett a Birodalomba az egykori császárnő kíséretének tagjaként. Miért nem laksz a családoddal?

– Ó, a családom Opariumban él – válaszolta Sareem. Vhallának csak azért volt ismerős a Déli Hegyek lábánál elterülő város neve, mert itt volt a Birodalom korábbi legfontosabb kikötője, mielőtt meghódították a Nyugatot, és ezzel Norin kikötőjét. – Az apám kezdetben a palotában lakott, de megismerkedett egy lánnyal egy hajóépítő műhelyben, és olyan gyakorivá váltak az üzleti útjai, hogy inkább odaköltözött. Néha előfordul, hogy valaki a munkatársával házasodik össze.

– Igen, néha… – motyogta Vhalla, és kétségbeesetten keresett valamilyen más témát a házasság helyett. – Szeretsz a fővárosban élni?

– Igen. – Sareem bólintott. – Opariumba sok egzotikus áru érkezik a hajókkal, de a fővárosi életet semmi sem múlhatja felül. Egy nap szeretném, ha a gyerekeim is itt nőnének fel.

– A szüleid… még élnek? – Vhalla kezdett belefáradni, hogy folyton témát kell váltania, ezért inkább a tortára összpontosított.

– Igen – válaszolta a fiú. – A tieid?

Vhalla megrázta a fejét. Sareem meglepetten felvonta a szemöldökét.

– Az édesapám még él, de az édesanyám tízéves koromban meghalt, amíg apám a birodalmi seregben szolgált a Kristálybarlangok háborújában. – Elgondolkodott. – Elkaptam az őszi lázat. Az anyám utánam betegedett meg, és nem épült fel többé.

Sareem összeráncolta a szemöldökét.

– Emlékszem, mesélted, hogy korábban elkaptad a betegséget, de nem tudtam, hogy…, sajnálom.

Lehalkította a hangját, az arckifejezése komoly volt.

– Bőven volt időm megbékélni a gondolattal.

De nem sikerült teljesen, ezt be kellett ismernie. Voltak napok, amikor bármit megadott volna, hogy visszakaphassa az anyját. De legalább eljutott oda, hogy nem tör ki azonnal könnyekben, amikor rá gondol.

– Keressünk egy helyet, ahonnan jól látni a zsonglőröket. Ma nincs helye a szomorú gondolatoknak.

Felállt az asztaltól. A lány követte a példáját, és Sareem ismét megfogta a kezét. A főváros központi terén akár sok százan is elfértek. A nagy színpad körül tolongók lába alatt a nap és a hold örök táncát ábrázoló mozaik terült el. A tömeg egyre csak nőtt, végül talpalatnyi hely sem maradt a nézők között.

Hatan léptek a színpadra, nők is, férfiak is. Vhalla elbűvölve figyelte őket. Ekkor tudatosult benne, hogy még sosem látott északiakat. Ha igen, biztosan emlékezett volna a zöld emberekre. A bőrük az erdők zöldjében játszott, foltok és ezüstös minták villantak fel itt-ott. A fakéregből faragott maszkjukkal együtt misztikus lényeknek tűntek, és teljesen megigézték a lányt.

Egy nő sétált végig a színpad peremén, aztán végignézett a minden oldalról köréjük gyűlt tömegen.

– Kedves déli barátaim – kezdte erős akcentussal, az arcát takaró maszk mögül tompán kiszűrődő hangon. – A béke zászlaja alatt érkeztünk, hogy együtt törjünk kenyeret. A szíves vendéglátásért cserébe egy kis műsorral tisztelegnénk a ti Nap Anyátok előtt.

Egyszerű tárgyakkal kezdték a zsonglőrködést: babzsákokkal és bőrlabdákkal. A hüledező tömegből előtört néhány úúú és ááá, amikor már tőrök és kardok is repkedtek. A mutatványosok elkezdtek járkálni, és mindenfélét dobáltak egymás között, míg végül mind a hatan együtt köröztek a zsonglőrködés közben. Vhalla lenyűgözve figyelte a mozgáskoordinációjukat és az ügyességüket. Olyan könnyűnek tűnt, ahogy halálmegvető bátorsággal folytatták a mutatványt.

Amikor végeztek, a közönség tapsviharban tört ki, amit a hatfős csapat meghajlással fogadott. Újfent az iménti szószólójuk lépett a színpad szélére.

– Kedves barátaim, bízom benne, hogy tetszett a mai előadásunk. Reméljük, hogy a későbbieken is viszontláthatunk titeket, a gála estéjére pedig látványos fináléval készülünk – mondta a nő, és széttárta a karját. – Adjátok hírül mindenkinek! – Két kézzel integetett, majd társaival a nyomában levonult a színpadról.

– Vajon miféle fináléra készülnek? – töprengett Vhalla fennhangon.

– Majd együtt megnézzük. Gyere! – Sareem elmosolyodott, és megfogta a kezét.

– Tudod, hogy nem szeretem a tömeget a fesztivál záróestéjén – tiltakozott erőtlenül a lány.

– Két ember még nem tömeg – jelentette ki Sareem, és elkezdte kivezetni őt a térről, ahonnan lassan elszivárgott a nézők sokasága. – Csak te és én lennénk ott.

– Nem így értettem – mondta Vhalla az ajkát harapdálva.

Sareem eddig egész jó munkát végzett, és neki a fülében csengett a palota idősebb hölgyeinek tanácsa. Házasodj meg fiatalon, és teljesítsd a nőként rád háruló feladatokat. Sareem láthatóan odavolt érte, és valahányszor felpillantott rá, a fiú szája széles mosolyra húzódott.

– Rendben – egyezett bele Vhalla halkan. – Találkozzunk a gála előtt.

– Az Aranycipónál foglak várni. – A pékségre mutatott, ahogy végigsétáltak az utcán. – Amikor a hold az útja harmadánál jár. A záróünnepséget általában akkor kezdik, amikor a hold a pályája csúcsára ér, így bőven lesz időnk. Tudom, hogy ti, lányok szerettek sokáig készülődni. – Sa reem felnevetett, és Vhalla megpróbált vele nevetni.

Semmi kedve nem volt készülődni egy második randevúra Sareemmal. Már így is kétségek gyötörték a döntése miatt, de a fiú annyira boldognak tűnt, hogy fogalma sem volt, hogyan hátrálhatna ki belőle.

– De ha már készülődésről és elegáns ruhákról van szó… – Sareem felnézett az égre. – Azt hiszem, hamarosan kezdődik a szenátorok déli felvonulása.

Ahogy felfelé kapaszkodtak a meredek, kanyargó utakon a város jómódúbb negyedeibe, a vakolatlan vagy fehérre meszelt házakat kőből és erős fából épült otthonok váltották fel. A fiú egy Vhalla számára ismeretlen útvonalon indult el, arra az épületek még fényűzőbbek voltak körülöttük. Ha egy háznak nagy ritkán saját kertje vagy udvara volt, vaskerítés vagy gondosan nyírt sövény vette körül. Szinte mindegyik bejárat felett nemesi címer díszelgett a birodalmi régió szimbólumaival vagy családi jelképekkel. Vhalla nem ismerte fel a többségüket, és nem is érdekelték túlzottan. Egyes házakra két zászlót tűztek ki: egyet a birodalmi címerrel, egyet pedig egy ország vagy régió címerével.

– Ahol két zászlót látsz, azok a szenátorok házai. A többiben az udvar tagjai élnek – magyarázta Sareem. – Egész jó munkahely ez, ház meg mindenféle más is jár a pozíció mellé. – Vhalla ámulattal nézte. Némelyik ablakban a könyvtáréhoz hasonló festett üvegeket látott. – A szenátusi tagsághoz persze választást kell nyerni, szóval nem egyszerű eljutni ide.

– Megéri, azt kell hogy mondjam – jelentette ki Vhalla, továbbra is a környezetüket csodálva.

– Kicsit bosszantó látni, hogy egyesek milyen jól élnek, ugye? – kuncogott Sareem. A lány némán bólintott, ahogy eszébe jutott Aldrik, és az ő világában tett rövid látogatásai. Vhalla nem tudhatta biztosan, de úgy sejtette, hogy az őket körülvevő házak egyikének berendezése sem vetekedhet a herceg otthonának aranyozott bútoraival, lakkozott lambériáival és szőnyeggel borított termeivel. Elmélázott, hogy vajon most is ott ült-e az ablakban, valamelyik könyvét olvasva. Ő maga is inkább ott szeretett volna lenni, a számára legkedvesebb helyen ezen a világon.

A házak közül kijutva egy jóval szélesebb utcán találták magukat. A márvánnyal burkolt út eleganciájával illeszkedett az egyik végében emelkedő épülethez. Nagy, kör alakú építmény volt, oszlopok szegélyezte külső fallal. Vhallát sosem izgatta korábban a politika, és a pillérekre szegecselt táblákon olvasható nevek egyikét sem ismerte fel.

Elég sokan gyűltek össze az út mentén. Vhalla kíváncsian méregette őket.

– A politika mióta számít látványsportnak? – kérdezte.

– Mióta világ a világ – felelte vigyorogva Sareem. – Néhányan, gondolom, korteskedni szeretnének az ügyükért, mások sértéseket fognak kiabálni az elhaladó szenátorokra, néhány kifinomult lélek pedig azért van itt, amiért mi. A Szenátusnak az a dolga, hogy boldoggá tegye a köznépet a Birodalom apró-cseprő ügyeinek intézésével, de persze nem mindig végeznek jó munkát.

– Nem tűnik ez így kissé értelmetlennek? – elmélkedett Vhalla, tudván, hogy úgyis a császáré a döntő szó.

– A Birodalom folyton háborúban áll. Talán ha a császárnak végre lesz ideje a közügyekre, lesz értelme ennek is – osztotta meg Sareem a véleményét. – De szerintem jó gondolat, hogy a köznépnek is van közvetett beleszólása a politikába. Enélkül mindent az udvar intézne, márpedig a nemeseket nem igazán érdeklik a közrendűek gondjai.

Megszólalt a harang a Szenátusi Csarnok tetején.

– Kezdődik – suttogta Sareem a tizenharmadik kondulás után.

A felvonulás valóban páratlan látványt nyújtott. Mindenféle korú és testalkatú férfiak és nők sorjáztak elő az épületből, hol egyenként, hol párokban. A fiú azt mondta, hogy összesen tizenhárman vannak, szóval nem lesz túl rövid a műsor. Egyesek gyorsan végigsiettek a tömeg előtt, majd eltűntek egy mellékutcában, valószínűleg hazatértek. Mások kényelmes tempóban ballagtak. Sareem jóslata bevált, és néhányan tényleg kiabálni kezdtek, míg mások barátságosan kezet ráztak választott képviselőikkel.

De Vhalla nem ezért vigyorgott, mint a vadalma. Hanem a ruhák miatt. Az idei menet láthatóan az élénk színekről szólt. Ezt a hagyományos déli stílust elkezdték kiszorítani a nyugatiak gondosan szabott ruhái és a praktikus keleti viseletek. Mindegyik szenátor egy vastag láncon lógó aranymedált hordott a nyakában, de ezzel véget is ért a hasonlóságok listája. Az első férfiú lila, arany szegélyű keleti selymekbe burkolózott. Őszülő haját begöndörítette, pávatollak meredeztek belőle a legváratlanabb irányokba.

Az őt követő nő hosszúkás arcát hegyes orr uralta. Sareem nem bírta ki, hogy ne tegyen megjegyzést rá.

– Olyan képet vág, mint akinek a saját piszkát kell szagolnia – suttogott a lány fülébe. Vhalla az öklébe harapott, hogy ne nevessen fel.

A következő férfinak turcsi orra volt, az utána lépdelőnek pedig Sareem szerint egyszerűbb lett volna legurulnia a lépcsőn, mert a testformája ideális volt hozzá.

Vhalla olyan jól szórakozott, hogy azt sem bánta, amikor Sareem átkarolta a vállát, és közelebb húzta magához, hogy a fülébe suttoghasson. Csak vihogott, mint akinek elment esze, miközben Sareem rendületlenül gúnyolta a felvonulókat.

– Azt nézd. Nézd, nézd, attól a sok fodortól úgy néz ki, mint egy csirke.

Vhalla elfordította a tekintetét az épülettől, hogy szemügyre vegyen egy sárgába öltözött hölgyet. Az illető valóban hozott néhány sajnálatos döntést öltözetét illetően, főként a termetes hátsójára halmozott fodrokkal. Vhalla nem számított rá, hogy ilyen jól fogja érezni magát. Széles mosollyal nézett fel Sareemra, aki visszavigyorgott rá. Úgy érezte, mintha újra gyerekek lennének, akik szabadon nevetgélhetnek és bolondozhatnak, mindenféle további elvárás nélkül. Aztán változott a széljárás, és azonnal eltűnt a mosoly az arcáról.

Tudta, hogy ott van, keresnie sem kellett a tekintetével. Érezte őt. A szellő hozta apró hőmérsékletváltozás, vagy a márványon koppanó csizmatalp hangja elég volt hozzá. Vhalla lassan elfordította a fejét, és meglátta Aldrikot, ahogy egy sötétszőke, metszően kék szemű déli férfi mellett vonult. Csak néhány lépésnyire jártak tőlük, és elmélyülten beszélgettek valamiről.

– Sareem, ez remek volt, de menjünk, mert nagyon éhes vagyok – kérte, és próbálta lerázni magáról a fiú karját, ám az nevetve közelebb húzta őt magához. Az ajka kellemetlenül közel járt a füléhez.

– De hát épp most jön a legjobb rész: a Szenátus elnöke és a sznob fekete herceg – vihogott.

A lány azonnal szólásra nyitotta a száját, de villámgyorsan becsukta, lenyelve az Aldrik védelmére szánt szavakat.

– A császár parancsba adta, hogy egyes kristályereklyéket vissza kell hozni ide Északról.

A szenátor hangja az elszakított papíréra emlékeztette Vhallát, csendes, mégis nyers beszéde kellemetlen érzéssel töltötte el.

– Tőled hallok erről először – válaszolta Aldrik. Bár suttogva társalogtak, a szél minden szavukat Vhalla fülébe sodorta. A beszédük egyre hangosabbá vált, ahogy közeledtek felé.

– Sareem, kérlek – fogta könyörgőre. Vhalla próbálta lerángatni Sareem karját a válláról, és odébb vonszolni őt. De elkésett.

Tekintete találkozott Aldrikéval. A férfi egy hosszú pillanatig rászegezte a szemét, láthatóan elvesztette az érdeklődését a szenátor mondanivalója iránt. Összevonta a szemöldökét, árnyék futott végig az arcán, majd ismét a helyére került az érzelemmentes maszk, és előreszegezte a tekintetét.

Vhalla szólásra nyitotta a száját, de nem tudta, mit mondhatna. Sareem továbbra is ostobaságokat fecsegett a fülébe, de a lány kizárólag a szenátor és a herceg szavait hallotta.

– Ismerőst látott, Aldrik herceg? – kérdezte a Szenátus elnöke kíváncsiskodva.

– Ugyan – mondta Aldrik jéghideg, egyre halkuló hangon. – Miért vegyülnék a pórnéppel?

A menet továbbvonult, Aldrik is elhaladt mellettük, és végül eltűnt szem elől. Nem nézett hátra.

Sareem észre sem vette a lányban tomboló érzelmi vihart. Vhalla azzal a gondolattal kínozta magát, hogy a herceg után szalad, de fölöslegesen rendezett volna jelenetet. Mit jelentett az a pillantás? Még a szenátor is észrevette, hogy elkalandozott a koronaherceg figyelme. Ezen rágódott, ahogy Sareem megállás nélkül locsogott, és hagyta, hogy ide-oda vezesse őt a városban. Számított egyáltalán Aldriknak, hogyan tölti ő az idejét? Vhalla alig tudott elfojtani egy ideges kiáltást.

Nem bizonyult túl izgalmas társaságnak a palotához vezető visszaúton. De Sareemot ez nem zavarta, kettejük helyett is végig beszélt. Vhalla nemet mondott a vacsorameghívásra, és egyből a szobájába sietett. Amúgy sem ment volna le egy falat sem a torkán.

17. FEJEZET

VHALLA A KILINCSRE meredt. Beleegyezett, hogy ma találkozik Aldrikkal, és vele ebédel a rózsakertben. Vhalla kétségekkel telve idézte fel a fesztiváli felvonulás emlékét. A zavart a herceg tekintetében, ahogy meglátta őt Sareemmal.

Idegesen babrált az ujjaival. Persze hogy szeretne velem találkozni ezután is – biztosította magát. Felkapta a rögtönzött tükrét, és megigazította a haját, amely rossz szokásához híven szénaboglyára hasonlított. Vhalla tehetetlenül bámulta a tükörképét. Biztos volt benne, hogy a koronahercegnek nála érettebb, szebb, tapasztaltabb és kifinomultabb nőkkel is volt dolga. Ki tudja, talán épp most is az egyikük társaságában volt.

Átdugta az ujját a barna tunikáján támadt újabb lyukon, és felsóhajtott. Felesleges ezen járatnod az agyad – szólt rá a tanonc énje. A herceg pontosan tudja, hogy kicsoda Vhalla. Sőt, még ki is mondta hangosan: ugyan miért szűrné össze a levet egy hozzá hasonló közrendűvel…?

A palota folyosói nagyrészt üresek voltak a fesztivál miatt. Akik ilyenkor is dolgoztak, fenséges ételekkel és habzó italokkal megrakott hatalmas tálcákkal egyensúlyoztak a céljuk felé. Vhalla leszegett fejjel bandukolt a délutáni fényben fürdő folyosókon.

Egyre kevesebb ember volt körülötte, míg végül teljesen egyedül maradt. Feltűnt előtte a kert, és ő ugyanazon az ablakon mászott ki, mint az első alkalommal. Kellemes őszi nap volt, tökéletes fesztiválidő. Néhány növény már elkezdett felkészülni a télre, és Vhalla azon tűnődött, hogy a rózsák mikor kezdik el hullatni a szirmaikat.

Sem a kertben, sem az üvegházban nem talált senkit. Vhalla azzal hitegette magát, hogy csak túl korán ért oda, és a herceg nem feledkezett meg az időpontjukról. Bizonytalanul járkált fel-alá a pavilonban, a dísznövényeket vizsgálgatva. Aldrik szerencsére nem váratta sokáig.

Vhalla hátat fordított a rózsákkal borított központi oszlopnak, amikor felhangzottak a csizmás léptek a lépcső kövein. A szíve hevesen kalapált, és kiszáradt a szája. A herceg pár pillanatig matatott a kilincsen, mielőtt az ajtószárnyat belökte a vállával. Az egyik karján egy közepes méretű fonott kosarat egyensúlyozott.

Egymásra meredtek, mintha meglepődtek volna. Vhalla nagyot nyelt. A férfi kihúzta magát, és megigazgatta a kosarat.

– Üdv! – A lány elmosolyodott. Számtalan órát töltöttek már együtt. Ez is csak egy teljesen átlagos találkozó, nyugtatgatta magát. Még ha úgy is tűnt, hogy a férfi egyetlen célja az volt, hogy találkozzon vele.

– Szép napot neked is – válaszolt a herceg. Kicsendült valami a hangjából, ami elbizonytalanította Vhallát. – Hamar ideértél.

– Nem volt más dolgom – felelte Vhalla, elszántan tagadva még maga előtt is, hogy milyen izgatott a találkozásuk miatt. A férfi átvágott a helyiségen, és lehuppant a padra az ajtóval szemközti falnál. Vhalla követte, és leült a megszokott helyére a herceg mellett.

– Kezd az a benyomásom lenni, hogy sosem dolgozol. Ideje váltanom pár szót a Könyvek Mesterével – jelentette ki fejedelmi hanghordozással.

Vhalla évődve kiöltötte rá a nyelvét.

– Csak azért nem tudok dolgozni, mert egy bizonyos birodalmi herceg folyton elragad a munkahelyemről – vágott vissza.

– Ah, lelepleződtem. – Végre Aldrik is elmosolyodott.

– Amúgy is zajlik a fesztivál. – Vhalla vállat vont, hogy elrejtse az amiatt érzett zavarát, hogy Aldrik esetleg lustának tartja őt.

– Ez igaz – hagyta rá a másik. Aldrik kinyitotta a kosarat, amelyben különféle ételekkel megrakott edények és tálcák lapultak. Vhalla eddig csak a konyhai személyzet elbeszéléseiből ismerte az ilyen fényűző fogásokat, a szolgálók pedig néha pletykálkodtak arról, hogy időnként lecsípnek maguknak pár falatot a nemesek vacsoráiból. – Volt egy olyan érzésem, hogy még nem ettél.

Vhalla meredten bámult a szabályos formára vágott szendvicsekre. Némelyik fehér kenyérből készült, mások barna vagy magvas cipóból, és voltak köztük aranybarnára sült tekercsek is. A kenyérszeletek közül pácolt sonka és borsos pulykahús kandikált ki, friss zöldségekkel körülvéve. Szinte még csillogtak.

– Biztosan ehetek belőle? – kérdezett rá kötelességtudóan a lány. – Ezt az ételt nem nekem szánták. – A férfi csodálkozva pillantott rá. – A személyzet, a szolgálók nem szoktak ilyesmit enni.

– Márpedig most ezt kapod – mondta Aldrik könnyedén, feléje nyújtva a legfelső tálcát. Vhalla gyomra hangosan megkordult, emlékeztetve őt arra, hogy az előző nap kihagyta a vacsorát. Azonnal fülig pirult. – Ezzel nem lehet vitatkozni. – A férfi kuncogott.

Vhalla egy tojásos szendvics mellett döntött. A főtt tojásból hiányzott az a gumiszerű állag és íz, mint amikor sokáig hagyják állni. Nem öntötték nyakon majonézzel vagy vajmártással, hogy elleplezzék, mennyire nem friss. Minden íz élénk és természetes volt, a lány ámulva nézte aprócska zsákmányát.

– A szolgálók és a személyzet mit szoktak enni? – érdeklődött a herceg. A lány csodálkozva nézett rá.

– Valamilyen ragut, néha rizses húst, időnként kenyeret és fasírozottat. – Vhalla vállat vont. – Mikor mi van kéznél a konyhán. A legrosszabb vacsorákat kétnapos maradék estnek szoktuk hívni. Ilyenkor olyasmit tesznek elénk, amit egy-két napja ki kellett volna dobni, ehelyett öntenek rá valamilyen szaftot, vagy alaposan megsózzák, aztán kinevezik ehető ételnek.

A férfi abbahagyta az evést, és olyan döbbenten, már-már iszonyodva nézett rá, hogy a lánynak nevetnie kellett.

– Nem olyan szörnyű ám. És te mit szoktál enni?

– Amit csak kérek – mondta a herceg, magától értetődően.

Vhalla még hangosabban nevetett.

– Biztos jó lehet hercegnek lenni – állapította meg. Vigyorogva lecsippentett pár szem szőlőt, és a szájába dobta, mielőtt nekilátott a következő szendvicsnek.

A férfi valahova a távolba meredt.

– Igen, bizonyos szempontból az – mondta lassan Aldrik, és Vhalla lenyelte a falatot, hogy teljesen rá figyelhessen. – De néha jobb lenne közrendűnek lenni.

– Például miért?

– Mert szabadon dönthetsz a sorsodról. Nekem kötelességeim vannak – felelte sejtelmesen.

– Kötelességeid? Mint például? – kérdezte a lány, és egy kis falatot követően élénken figyelt.

– Nos, kedves papagájom – kezdte a herceg, nevetve a lány fintorán. – Mostanság sok feladat hárul rám atyám távollétében. Jóvá kellett hagynom ezt-azt, szemmel kell tartanom a Birodalom és a főváros állapotát, rendszeresen találkozom a legtöbb miniszterrel és szenátorral – magyarázta.

Vhallának eszébe jutott az előző nap. Gyorsan beleharapott a szendvicsébe, hogy ne kelljen beszélnie erről. Aldrik kinyitott egy palackot, és átnyújtotta vendégének. Gyümölcsös ízű tea volt benne, olyan frissítő és ízletes, hogy Vhalla majdnem teljesen megfeledkezett a kínos jelenetről a szenátorok menetén.

– Tegnap pedig a szenátusi megbeszéléseken voltam.

Úgy tűnt, hogy nem szeretné szőnyeg alá söpörni a történteket. Ezúttal a férfi nézett félre. Vhalla figyelte, hogyan fészkelődik kényelmetlenül a padon, ügyet sem vetve az ételre. Lehetséges volt, hogy a herceg valóban zavarban van?

– Láttam – mondta Vhalla, és azonnal megbánta, hogy nem gondolt ki ennél okosabb választ.

– A fiú, akivel ott voltál… – kezdte Aldrik lassan, a szavaiból elpárolgott a megszokott előkelőség.

– Egy barátom – vágta rá Vhalla, és hadarva folytatta. – A neve Sareem. Évek óta barátok vagyunk. Szinte a bátyámnak érzem. Elhívott egy randevúra, és azért mondtam igent, mert az tűnt helyesnek, de persze jól éreztem magam, mert nagyon vicces tud lenni. De csak egy barát.

A herceg feszülten nézte őt a kapkodva előadott magyarázat közben. Az obszidiánfekete szemek valósággal a padhoz szegezték Vhallát, pedig ő a tőle telhető legőszintébb tekintettel nézett vissza. Sareem csak egy barátja volt, értette meg, ahogy a herceget figyelte. Semmi több nem volt számára. Vhalla nagyot nyelt, felismerve, hogy az elmúlt hónapokban milyen veszélyes érzés fészkelte be magát egyetértése nélkül a szívébe. Mit művelt?

– Csak egy barát.

A lány nem tudta, hogy miért suttog, és hogy melyiküket próbálja meggyőzni.

Aldrik arckifejezése ellazult, a feszült tekintet helyére melegség költözött, amely a lábujja hegyéig áthatotta a lányt minden egyes szívveréssel. A herceg szája sem szűkült a megszokott késpengényi réssé, hanem halvány mosolyra húzódott. Vhalla az ajkába harapott, hogy megpróbálja elrejteni a reakció felett érzett örömét.

– Jó, ha vannak barátai az embernek – állapította meg hirtelen a férfi, majd elfordult, és átrendezte a tálcákat. Egy eperszelet után nyúlt. Vhalla követte a példáját, túllendülve a pillanaton.

– Te és Larel is csak barátok vagytok? – szólalt meg Vhalla, és legszívesebben leharapta volna a nyelvét, amint kicsúszott a kérdés a száján. Semmi köze nem volt hozzá, és a herceg válasza úgysem változtatott volna semmin. Nem számított, hogy mennyire otthonosan mozgott a nő szobájában. Azt kapja meg, akihez csak kedve támad, emlékeztette magát Vhalla.

– Larel – kezdte Aldrik némi gondolkodás után. Vhalla kényelmetlenül fészkelődött a beállt csendben. Kipirult az arca, micsoda ostobaság volt. – Olyasmi, mint számodra Sareem. Gyerekkorom óta ismerem őt. Más volt, mint a többiek, és hajlandó volt beszélni és együtt dolgozni velem anélkül, hogy ájuldozott volna a rangom miatt.

Vhalla a blúza alját tanulmányozta elmélyülten. Mindketten nyugatiak – gondolta, és fogalma sem volt arról, hogy Larel nemesi családból származik-e. A legtöbb tanítványnak volt valamilyen nemesi kapcsolata, ezért kerültek a Toronyba a szolgasor helyett.

– Ne fészkelődj – mondta Aldrik gyengéden, a lány kézfején nyugtatva az ujjai hegyét. Vhalla összerezdült az érintéstől. – Igen, csak egy barát.

Az ujjhegyeiből ugyanolyan hő áradt, mint a komoly tekintetéből, és Vhallát mindkettő megbabonázta. Kerülgettek valamit, amit egyikük sem akart bevallani. Vhalla nem is mert gondolni rá. Csak arra tudott gondolni, hogy milyen közel van az arca a hercegéhez, aki most az ő keze felé nyúlt.

– Szoktad egyáltalán gyakorolni a varázslást? – kérdezte Vhalla hirtelen, megtörve a feszültséget.

– Régebben több időm volt rá. – Odébb húzódott, ösztönösen a derekához nyúlva. Vhallának csak ekkor jutott eszébe a herceg sebe. Nekiesett a szendvicsének, mielőtt újabb ostobaságot kérdezett volna. – Tagja leszel a Toronynak?

Vhalla szája megállt rágás közben. Mit sem tudva az udvari etikettről visszatette a félig elfogyasztott szendvicset a kosárba, és a ruhájába törölte a kezét. Aldrik tekintete minden mozdulatát követte, de nem szólt semmit, ahogy a lány a megfelelő szavakat kereste.

– Aldrik – suttogta a karmazsinvörös rózsákra, az egyedüli társaságukra mereve.

– Igen, Vhalla?

Hallatszott, hogy a férfi nem érti a lány viselkedését.

– Ha Eltörlést kérek, veled mi fog történni?

Mikor kezdte magát kényelmetlenül érezni az Eltörlés puszta említésétől is?

– Hogy érted? – A férfi felvonta egyik sötét szemöldökét.

– A Kötelék… – Vhalla ránézett, maguk közé helyezve a tenyerét a padon. Az ujjai majdnem a herceg combjához értek. – Azt mondtad, hogy mágikus kapcsolat, és megmentette az életedet. Ha Eltörlést kérek, veled mi fog történni?

– Amiatt ne aggódj. – A férfi megrázta a fejét. A mozdulattól elszabadult egy hajtincse, és az arcába hullott.

– Tudod egyáltalán? – kérdezte a lány az ajkát lebiggyesztve. Nem volt értelme megkérdezni. Vhalla elkönyvelte magában, hogy az Eltörlés többé nem jöhet szóba.

– Nem, nem tudom – ismerte el a férfi halk sóhajjal. – De azt szeretném, ha magad miatt hoznád meg a döntést, nem azért, hogy…

– Nem szeretnélek bántani – szakította félbe Vhalla. A herceg döbbenten pislogott rá. – Aldrik, nem hozhatok olyan döntést, amivel tudom, hogy ártanék neked.

– Miért?

– Mert… – kezdte volna a lány, de a vaskapu hangos nyikorgása és csapódása belé fojtotta a szót. Vhalla a kapu felé kapta a tekintetét.

Nehéz léptek csikordultak a kinti murván. Vhalla nem ismerte fel, hogy kihez tartozhatnak, Aldrik viszont igen. Kihúzta magát, és Vhalla is követte a példáját. A férfi, akivel néhány pillanattal korábban még felszabadultan tudott beszélgetni, most kőmerev álarcot öltött.

– Bátyám! – kiáltott fel egy harsány férfihang. – Itt vagy, bátyám?

Két árnyék jelent meg az üvegház párás ajtaja előtt, a körvonalak elmosódtak, alig voltak kivehetők. Kinyílt az ajtó, és a széles vállú herceg masírozott be rajta. Nyomában a férfi, akivel Aldrik az előző nap beszélgetett: a Szenátus elnöke. Baldair herceg előbb Aldrikra, majd Vhallára nézett.

– Nem tudtam, hogy társaságod van, bátyám!

– Baldair, úgy emlékszem, hogy többször és hosszasan megvitattuk, hogy senki sem zavarhat a kertemben – közölte Aldrik katonás és feszült hangon.

Vhalla lemaradt a fivérek közötti kínos tekintetváltásról, mert kirázta a hideg a szenátor pillantásától. Az idősebb férfi először hunyorított, aztán elégedett vigyor jelent meg a szája szélén. Felismerte őt.

– Most már értem, hogy miért nem. – Baldair felnevetett. – Elnézést kérek, kisasszony… – akadt el a szava. Nem csak a Szenátus elnöke ismerte fel a könyvtárostanoncot. – A lány a könyvtárból, a kis ügyetlen! Vhalla, ugye?

– I-igen.

Akaratlanul is habogni kezdett, s amikor a herceg odalépett hozzájuk, megragadta a kezét, és csókot lehelt rá. Tehát emlékezett rá – bár jobban örült volna, ha nem az ügyetlensége miatt teszi. Ragyogó mosolya volt, és Vhalla feszültsége enyhülni kezdett a jégkék tekintetet látva. A Szívtipró Hercegről őrzött emlékei meg sem közelítették a valóságot.

– Nem hittem, hogy egy herceg emlékezni fog a nevemre.

– Nem hitte! – adta a hitetlenkedőt Baldair. – Egy ilyen csoda szép teremtést nem lehet elfelejteni. És ha itt vagy a kertben, abból tudhatjuk, hogy a bátyám sem felejtette el a neved. – A könyökével játékosan megbökte Aldrikot.

Aldrik rezzenéstelenül nézett fel az öccsére, nem mozdult a helyéről. A lány nem értette, hogy miért van ennyi rosszindulat a tekintetében.

– Baldair, mit óhajtasz? – kérdezte Aldrik, és Vhalla szinte látni vélte a feszültséget az állában, ahogy kipréselte a szavakat.

– Bocsásson meg a fivérének, hercegem! – A szenátor enyhén meghajolt. – Hírt kaptunk ma reggel. A déli hadsereg keleti frontján összeomlott a támadás. A Houl klán növeli a nyomást keleten. Úgy gondoltam, hogy emiatt sürgősen össze kell hívni a haditanácsot.

– Elég lett volna egy hírnököt küldeni. – Aldrik felállt, és az öccsére meredt.

Vhalla gyorsan felpattant, látva, hogy rajta kívül mindenki áll, és nem akart még jobban kilógni a társaságból.

– Őszintén sajnálom, hogy megzavartuk az ebédet – mondta a szenátor egy csipetnyi együttérzés nélkül a félig kiürült tálcákat méregetve. Aldrik hátrapillantott, követve a tekintetét.

Vhalla összekulcsolta az ujjait, hogy ne kezdjen el idegesen matatni velük. Ahogy elfordult a szenátortól és a testvérétől, Aldrik szeme egyből gyengédséggel telt meg, de a homlokán megjelenő ráncok nem nyugtatták meg Vhallát.

– Ez csak egy semmiség – jelentette ki Aldrik érzelemmentes hangon.

Vhalla tudta, nem vallhatja be, hogy vele közösködött. Ő volt a koronaherceg…, nem hiányzik neki, hogy híre menjen, hogy egy ilyen alacsony rangú valakivel tölti az idejét. A lány lesütötte a tekintetét. Ő sosem lesz fontos Aldrik számára.

– Tőled is elnézést kérünk, Vhalla… – mondta a szenátor, elnyújtva a nevének a végét, tőle várva, hogy kiegészítse azt.

– Yarl – felelte a lány, pusztán kötelességtudatból.

– Vhalla Yarl – ízlelgette eltűnődve a szenátor.

Ha Vhalla kitéphette volna a nevét a férfi nyelvéről és elméjéből, megtette volna.

– Hamarosan ott leszek a haditanácsban, Egmun szenátor.

Biztos csak képzelődött, de a lány úgy érezte, hogy Aldrik egy apró lépéssel közé és a szenátor közé helyezkedett.

– Majd én kikísérem. – Baldair herceg mosolygott, felkínálva Vhallának a behajlított karját. A lány először rámeredt, aztán hátrapillantott Aldrikra. A férfi arca ismét szoborszerűen merev volt. – Neked most fontosabb feladataid vannak, bátyám.

– Valóban. – A koronaherceg elfordult, és Vhallának nem maradt más választása, mint hogy elfogadja az Aranyherceg karját.

A Szenátus elnöke, Egmun – jegyezte meg Vhalla a nevet. Először Aldrik távozott: a fekete herceg vissza sem nézett rá. A két férfi már a kapu felé félúton beszélgetni kezdett, de Vhalla csak a szél hangját hallotta, ahogy a hercege magára hagyta őt az öccsével.

18. FEJEZET

HA VHALLÁNAK számba kellett volna vennie, Baldair hercegnek hány oka lehet melléje szegődni, egyet sem tudott volna felhozni. Mégis végigsétált vele a kerten, majd bevezette a kapun. Ahogy a karját a férfi könyökhajlatában nyugtatta, feltűnt Vhallának, hogy a termete ellenére nem olyan meleg az érintése, mint a bátyjáé.

Lopva a folyosóra pillantott, amelybe Aldrik és a szenátor befordult. Már eltűntek szem elől. Még a beszélgetésük elhaló visszhangja sem maradt hátra. Ráadásul Baldair herceg az ellentétes irányba vezette őt. Minden ugyanolyan fényűző volt, mint amikor legutóbb járt itt Aldrikkal, de valószínűleg a szolgálók is szabadnapot kaptak a fesztivál alkalmából, mert semmi sem csillogott ugyanolyan fényesen.

– Tehát – szólalt meg végre a herceg. Magasabb hangja volt, mint Aldriknak, kevésbé rekedtes. De gazdag és telt hang volt…, szinte dallamos. – Hogy kerül egy hozzád hasonló lány a bátyám kertjébe?

– Hozzám hasonló? – kérdezte Vhalla óvatosan. Pontosan tudta, hogy mire gondol, de remélte, hogy a visszakérdezéssel elkerülheti a válaszadást.

– Egy könyvtárostanonc. – Baldair elvigyorodott. Végigfuttatta a kezét a füléig érő, hullámos szőke haján. A könnyed válasz egyértelművé tette, hogy átlátott az ügyetlen kísérleten.

– Nos… – habozott Vhalla, a márványpadlón kanyargó hajszálrepedéseket szemlélve. Azt kívánta, bárcsak elég kicsi lenne ahhoz, hogy átcsusszanjon rajtuk, és egészen a föld közepéig zuhanjon. Pocsékul hazudsz, jutottak eszébe Sareem szavai, mintha csak gúnyolni akarnák.

– Ugye nem zsarolt meg valamivel? – kérdezte a férfi őszinte aggodalommal a hangjában.

– Micsoda? – Vhalla pislogva nézett fel rá. – Nem, persze hogy nem.

– Nos, az biztos, hogy nem a megnyerő személyisége miatt voltál ott. – Baldair herceg hangosan felnevetett, mint aki egy remek viccet hallott.

Vhalla összeráncolta a homlokát. Aldrik biztosan nem szeretné, ha elárulná, mennyire élvezik egymás társaságát, vagy legalábbis a lány a hercegét. De valamiért úgy érezte, kötelessége megvédenie őt egy efféle sértéssel szemben.

– Úgy gondolom, hogy lenyűgözően éles eszű – mondta megfontoltan.

Baldair herceg oldalvást rápillantott.

– Ez talán a leghízelgőbb dolog, amit valaha is hallottam a fivéremről bármelyik alkalmazott vagy szolgáló szájából. Lássuk csak, nevezték egoistának, királyi bajkeverőnek, és értekeztek arról is, hogy a feje mindenféle helyre beszorult, ahová anatómiai szemszögből nézve nem lett volna lehetséges. – A herceg újra felnevetett.

Vhalla érezte, hogy feszültebbé válik a tartása.

– A többség valószínűleg nem szán időt arra, hogy megismerje őt – mormolta.

Baldair herceg abbahagyta a nevetést, és furcsán nézett rá.

– Milyen udvarias tőled, Vhalla. Rendben, rendben, nem kíváncsiskodom, legyél csak jól nevelt lány… egyelőre – tette hozzá kacsintva.

Vhalla arcán nem akart enyhülni a zavar pírja. Az ifjabb herceg látszólag szeretett viccelődni.

– Mi a helyzet a fronton? – kérdezte, olyan téma után puhatolózva, amely nem fed fel túl sokat a Szívtipró Herceg előtt.

– Ahogy atyám is mondta, az északi főváros makacsul ellenáll. Néhány klán folytatja a harcot, de idővel legyűrjük őket.

Könnyedén beszélt, mintha csak az időjárásról csevegne.

– És mennyire súlyos, ami most történt? – kérdezte Vhalla, hátrapillantva a válla felett. Rég elhagyták a szolgálók és a személyzet szárnyához vezető bejáratot, és Vhallában kezdett alábbhagyni a feszültség, ahogy egyre jobban lekötötték a figyelmét az útjukat övező, csillogó arannyal díszített falak és a faragott kövek.

– Ami most történt? – ismételte meg a férfi. Baldair herceg kinyújtotta a karját, mert a lány figyelmét egy freskó vonta magára. Végig olyan közel maradt, hogy ne szakadjanak el egymástól; Vhalla csak ekkor vette észre, milyen közel.

– A haditanács… – Vhalla megfordult, és majdnem nekiütközött a férfi széles, izmos mellkasának.

– Ó, hát persze! – A herceg felkuncogott. – Biztosan minden rendben lesz. Meg vagyok győződve arról, hogy atyám csak azt szeretné, ha Aldrik naprakész tudással térhetne vissza a frontra.

Vhalla megtorpant. Minden mozdulatlanná dermedt. Az egész világban az ő légzése és szívverése volt az egyedüli mozgás. Ahogy Vhalla a messzeségbe meredt, nem láthatta a szőke férfi fürkésző pillantását. Mintha megjelent volna a szeme előtt a pillanat, amikor Aldrik elhagyja a fővárost. Amikor visszatér a háborúba.

– Vhalla? – Az Aranyherceg feléje fordult. Közel sem volt olyan távolságtartó, mint a bátyja, és megragadta a vállát kérges tenyerével.

A lány felocsúdott révületéből, és a jóképű férfi töltötte ki a látóterét. Nehezen találta a szavakat, a herceg pedig nem sürgette.

– Elnézést! – Megrázta a fejét, és lehunyta a szemét. Hogy nem jött rá eddig, csak most, hogy hatalmába kerítette a bénító rettegés a herceg távozásának gondolatától? Miért rohanták meg ezek az érzelmek? – Csak megszédültem.

– Megszédültél? – kérdezett vissza a herceg, és helytelenítően hümmögött. – Ezt nem hagyhatjuk.

Nevetgélve, egy ilyen hatalmas férfitól szokatlan eleganciával kapta fel a lányt. A piruló Vhallának esélye sem volt ellenkezni. Próbált valamilyen semleges helyet találni a kezének, miközben a fél teste a herceg mellkasának nyomódott.

– Jól vagyok!

– Ugyan már. Félbeszakítottam az ebédedet; nyilván ez okozhatta a szédülést. Hadd tegyem jóvá a vétkemet. – A herceg rávigyorgott, Vhalla pedig tehetetlenül hevert a karjában.

A lány hamar elfeledkezett a kellemetlen helyzetéről, amikor beléptek egy központi csarnokba, amelyre gyönyörű üvegkupola borult, és a zenitjére ért nap színes kaleidoszkópot festett a padlóra. Aranyozott lépcsősor fogta körbe a csarnokot, amelyből több terem nyílt a különböző emeleteken. A padlón a palotát ábrázoló, elképesztően apró darabokból összeállított mozaik terült el.

Vhalla megbabonázva nézett felfelé, ahogy a herceg áthaladt vele a csarnokon. Élénksárga színekkel festett világtérkép tárult elé. Egy félhold alakú kontinens volt látható a Birodalom hatalmas tömege mellett, a két terület között smaragdzöld szigetek választóvonala húzódott. Az óceánokat zafírkékre festették, a kupola szélén pedig szárazföldek sejlettek fel; ezekről még sosem hallott, és eltűnődött, valóban léteznek-e.

– Lenyűgöző, ugye? – kérdezte a herceg.

Vhalla észre sem vette, hogy megálltak.

– Igen, az – értett egyet Vhalla, aki egyre kényelmesebben érezte magát Baldair karjaiban.

– Atyám minden reggel arra ébred, hogy a birodalma fénye ragyog le rá – mondta a herceg meglepő pátosszal.

– El sem tudom képzelni, milyen érzés lehet.

– Csak kérdezd meg a bátyámat. – Baldair nevetett, és nekivágott egy puha fehér szőnyeggel borított folyosónak.

Vhalla elmerült ebben a gondolatspirálban. Egy nap Aldrik lesz a császár. Miután ennyi időt töltött vele, képtelenségnek tűnt az ötlet. A tanítója, a barátja, a férfi, akibe…

Baldair finoman talpra állította őt egy akkora ajtó előtt, amin két ember is besétálhatott volna egymás mellett.

– Hol vagyunk?

A folyosó fehér falának és az arannyal díszített mennyezetnek az egyenletességét csak az előttük lévő ajtó és a szemközti falon elhelyezett tükör törte meg.

– A lakrészemben – válaszolta a herceg.

– Micsoda? – Vhalla majdnem kiugrott a bőréből az ijedtségtől. – Hercegem, nem hinném, hogy ez illő le…

A férfi hatalmas keze belökte az ajtót, és világosság árasztotta el a folyosót. Vhalla szeme pislogva próbált alkalmazkodni a fényhez. Szinte megbabonázva sétált be a helyiségbe.

Az ajtóval szemközti teljes falat ablakok uralták, akkorák, amilyeneket még életében nem látott. A férfi azt mondta, hogy ez az ő lakrésze, de Vhalla sehol sem látott ágyat. Volt helyette két ülőgarnitúra a vendégek fogadásához, egy hat főre megterített ebédlőasztal, jobboldalt egy jól felszerelt italpult, hangszerek, játéktáblák és a szórakoztatás számos egyéb formája.

– Mi a véleményed? – A férfi nekidőlt az ajtókeretnek.

– Ez… – Nem találta a szavakat. – Itt él?

Vhalla érezte, tabut sért azzal, hogy itt van, és attól tartott, ha hozzáér valamihez, azonnal lángra kap.

– Hol máshol? – nevetgélt a herceg, meghúzva egy zsinórt a pult mögött.

– De hol van az ágya?

Vhalla próbálta megszámolni, hányszor férne el a saját szobája ebben az egyetlen pihenőhelyiségben. Tizenötnél abbahagyta.

– A mögött az ajtó mögött – mutatta a herceg.

– Odaát is folytatódik?

Visszagondolt, milyen hosszú volt az ide vezető folyosó, és hogy mekkora tér rejtőzhet még a többi ajtó mögött.

– Hosszasan – bólintott a herceg. Odalépdelt hozzá, majd derékra tett kézzel szemügyre vette a lányt, és pajzán vigyor jelent meg a borostás arcán. – Megmutassam az ágyamat?

Vhalla arcára visszatért a pír, és szótlanul tátogott, mint a partra vetett hal. Érezte, hogy kezdi elveszíteni az irányítást, és nem tudta, hogyan szabadulhatna innen.

Ekkor belépett egy szolgáló, és Baldair herceg tekintete elfordult tőle, amiért a lány gyors imát rebegett az Anyához.

– Hercegem? – A szolgáló mélyen meghajolt. Vhalla a zsinórra pillantott, amelyet korábban meghúzott a herceg.

– Ebédet kérnék két személyre – adta ki Baldair herceg az utasítást.

– Mit óhajt felséged?

A szolga fel sem merte emelni a tekintetét. Vhalla rádöbbent, hogy ő milyen merésszé vált az uralkodócsalád társaságában.

– Bármi, ami kéznél van. – A herceg egy intéssel elbocsátotta, mire az inas hátrált egy lépést, ismét meghajolt, majd elsietett a folyosón.

Mielőtt Vhalla tiltakozni tudott volna, a herceg leültette egy kényelmes székbe a hosszú ebédlőasztal egyik végén, amely tökéletesen arányosnak tűnt a hatalmas szoba sarkában. A férfi a mellette lévő széket választotta a szemközti asztalfő helyett. Vhallának még sosem szolgáltak fel semmit, így nem tudta, hogy mit kell tennie vagy mondania a személyzetnek. A bűntudattól elszorult a torka, és az ajkába harapott, kerülve a szolgálók tekintetét.

– Tudom, hogy miért voltál ma a bátyámmal – mondta végül Baldair herceg, amikor kettesben maradtak.

Vhalla tátott szájjal bámult rá. A villára tűzött étel megállt előtte a levegőben.

Az arckifejezését látva morajló kacagás tört ki a férfiból.

– Érkezett egy levél.

– És mi állt benne? – kérdezte Vhalla óvatosan, lassan visszaeresztve az ételt a tányérra. Aldrik kitartott amellett, hogy az apja nem értesülhet a lányról. Nem a miatta érzett aggodalom miatt rejtegette a mágiáját?

Észrevette, hogyan tartja a herceg az evőeszközöket, és ez egy pillanatra elterelte a figyelmét. Az ujjai közt tartotta őket, a mutatóujját a hátuljukra helyezve. Ő ehhez képest fegyverként fogta meg a kést, villát, és a teljes kezével rámarkolt; úgy érezte magát, mint egy barbár a Félhold-kontinensről.

– A papok jelentették, hogy a könyvtár személyzete nélkül nem tudták volna megmenteni a bátyám életét. Azonnal láttam rajtad, mennyire eszes vagy. Te voltál az, ugye, Vhalla?

Kérdésként fogalmazta meg, de Baldair herceg arcán sokatmondó mosoly játszadozott.

Vhalla abbahagyta a rágást. Nem tudta, mit mondhatna.

A herceg felnevetett, és megkegyelmezett neki.

– Igazam volt. Így már érthető. Bármekkora tulok a bátyám, még ő is értékeli, ha valaki segít megmenteni az életét. Legalább egy ilyen élmény után tanult némi alázatot.

Vhalla összefonta a kezét az asztalkendőn, amit csak azután tett az ölébe, hogy látta, mit tesz a herceg a sajátjával. A hús belül még halvány rózsaszín volt, és azon tűnődött, egészséges-e így enni. Az ételen merengeni biztonságosabb terepnek tűnt, mint a herceggel beszélgetni a bátyjáról. A számos villa egyikét az asztal belseje felé tolta. Miért lenne bárkinek szüksége egynél több villára?

Csendes hümmögés hangzott fel a bal oldalán, kizökkentve őt a gondolataiból. Baldair az asztalra könyökölt, és a tenyerébe helyezte az állát. Elgondolkodva méregette őt. Vhalla megpróbált megszólalni, de vesztes csatát vívott a rá meredő égszínkék szemmel.

– Te nem olyan vagy, mint a többiek, ugye?

Baldair herceg hangja lágyabb volt, mint bármikor korábban, nyoma sem volt benne tréfának vagy komolytalanságnak.

– A többiek? – ismételte meg a lány, felkészülve, hogy újra papagájnak nevezik.

– Nem te vagy az első közrendű, akit meghívtam ebédre. – Hátradőlt a székben, megfeledkezve az ételről. – Bejönnek, ájuldoznak a lakosztályt látva, megállás nélkül fecsegnek az ételről, mindent megtesznek, hogy rájuk figyeljek. A végén meg meztelenül, széttárt lábbal várnak az ágyon.

Vhalla eltátotta a száját. Ez a herceg cseppet sem hasonlított a másikra. Felpattant, a kendő a padlóra hullott az öléből.

Egy erős kéz kulcsolódott a csuklójára.

– Ne aggódj – duruzsolta a herceg. – Tudom, hogy te nem vagy ilyen, és én soha nem kényszerítenék egy nőt olyasmire, amit nem akar vagy nem kér.

A lány ellazult a herceg szorításában. Ő másként volt parancsoló, mint a bátyja. Aldrik egyetlen pillantásával mozdulatlanná tudta dermeszteni, míg Baldair herceg kedves szavakkal és lágy érintésekkel irányította őt.

– Akkor mit akar tőlem? – kérdezte Vhalla. Ha a férfi tudta, hogy nem fog ágyba bújni vele, akkor nem volt semmi oka ott tartani őt.

– Van egy ötletem. – Végre elengedte a csuklóját, de Vhalla nem mozdult.

– Éspedig? – kérdezte, bár a férfi arckifejezését látva talán az lett volna a jobb, ha nem tudja.

– Bár atyám azt szeretné, ha nem esne szó a bátyám sérüléséről, és Aldrik soha nem vallaná be, hogy segítségre szorul, egy koronaherceg életének megmentése nem maradhat jutalom nélkül. Egy ebéd erre édeskevés. – A herceg mosolygott. – Szóval, mi a szíved leghőbb óhaja, kis könyvtárostanoncom? Herceg vagyok; szinte bármit meg tudok adni neked.

A lány idegesen tördelte a kezét. Mi volt a szíve vágya? Sareem és Aldrik után teljes zűrzavar tombolt a szívében.

– Semmi. – Megrázta a fejét, és ismét elindult az ajtó felé, mintha ismerné a kifelé vezető utat.

– Biztosan vágysz valamire. – Az aranyhajú férfi gyorsan mellé lépett.

A lány felnézett rá. A férfi szeme azt súgta neki, hogy csak tettette, hogy ilyen nehéz felfogású.

– Semmire, amit meg tudna adni nekem – suttogta Vhalla, arra gondolva, hogy Aldrik hamarosan útnak indul. Ha lehetne egy kívánsága, az lenne, hogy a koronaherceg maradjon Délen. Itt biztonságban lenne, sustorogta a vadul kalapáló szíve. A közelében lenne. Vhalla szorosan lehunyta a szemét.

– A gála – mondta hirtelen a herceg.

– A micsoda? – kérdezte a lány magyarázatot várva.

– A Napfesztivál végén egy gálát rendezünk a tükrös bálteremben – kezdte a herceg.

Vhalla már hallott erről. Voltak barátai, akik már dolgoztak a gálán. Egy kizárólag nemeseknek szóló ünnepség volt.

– Gyere el holnap a gálára.

– Mi? – kérdezte a lány rohamosan szűkülő szókinccsel.

– Csak gondolj bele…, a legjobb ételek, zene, szórakozás. – Megragadta a lány mindkét kezét. Vhalla követte őt, ahogy visszafelé húzta a szobába. – Csináltatok neked egy elegáns ruhát. Aztán táncolunk! – Fél kézzel megpörgette őt.

Vhalla megbotlott, és dőlni kezdett. A herceg nevetve kapta el, és a lány aznap másodjára találta magát szorosan a férfihoz simulva.

– A tánc részén majd dolgozunk egy kicsit. – Baldair herceg lemosolygott rá.

– Nem mehetek a gálára. – Vhalla megrázta a fejét, és próbálta mozgásra bírni a lábát.

– Miért nem? – kérdezte a herceg töretlen lelkesedéssel.

Vhalla bosszankodva lökte el magát tőle.

– Mert nem tartozom ide. Egy tanoncnak nincs helye a nemesség között.

– A bátyám kertjébe sem tartozol – vágott vissza a herceg megvonva a vállát.

Vhalla azt kívánta, bárcsak ne fintorodott volna el erre.

– A bátyám veszélyes és meggyőző. Ne hagyd, hogy belerángasson valamilyen összeesküvésbe, Vhalla.

– Szeretnénk visszatérni a szolgálók szárnyába – jelentette ki a lány olyan csendes magabiztossággal, amire nem is tudta, hogy képes lehet.

A férfi egy hosszú pillanatig nézte. Hiába célozgatott arra, hogy Aldrik bábként akarja használni, Vhalla csak az előtte álló emberrel szemben volt gyanakvó. Próbált nem fészkelődni (ez épphogy sikerült), de nem tetszett neki a herceg sokatmondó pillantása.

– Kapsz tőlem egy álnevet – mondta végül. A lány alig akarta elhinni, hogy még mindig ezzel az őrült ötlettel van elfoglalva. – Olyan sminket, ruhát és frizurát csináltatok neked, hogy senki sem fog rád ismerni.

Vhalla a másik lábára nehezedett, és felkészült, hogy másodjára is tiltakozzon.

– Valószínűleg ez lesz az utolsó esténk, mielőtt a bátyámmal visszatérünk a frontra – árulta el Baldair herceg, megtörve az ellenállását.

A gálát az Aldrik távozása előtti utolsó estén, másnap tartják. A szoba legtávolabbi sarka felé nézett, az imént hallottakat emésztve. Ennyi volt, ennyi idejük maradt együtt. Bármennyire is nemet akart mondani az előtte álló hercegnek, nem hagyta nyugodni a kérdés: lehet, hogy ez az utolsó esélye, hogy lássa Aldrikot?

– Biztos, hogy nem nagy gond? – kérdezte végül a várakozó hercegtől.

– Senki sem fogja tudni, hogy ki vagy. – Baldair bólintott. – Kivéve, ha szerinted a bátyám bárhol felismerne.

Vhalla ferde pillantást vetett a hercegre, és meg mert volna esküdni, hogy halk kuncogást hallott.

– És ha valaki rájön? – aggodalmaskodott, ismét egyik lábáról a másikra állva.

– Nem fognak.

Nem ebben a válaszban reménykedett, de nem számíthatott jobbra.

– Rendben. Ha titokban ezzel kíván megjutalmazni, hercegem, köszönettel elfogadom. – Vhalla határozottan bólintott.

A herceg elmosolyodott, és a lány megfigyelte, hogy míg Aldrik mosolya kimerült abban, hogy megemelte a szája szélét, a Szívtipró Herceg ajkai csodálatos szimmetriával nyíltak nevetésre.

– Akkor az első tennivalónk k… – mondta a lány felé nyújtva a kezét – a tánc lesz.

19. FEJEZET

VHALLÁNAK MÉG tiltakozni sem volt ideje, a herceg félig vonszolva, félig cipelve máris a szoba közepére vitte őt. Néhány pillanat után nyilvánvalóvá vált, hogy a lánynak fogalma sincs, mit kellene tennie: a férfi lábára taposott az első forgás után. A herceg csak nevetett, és biztosította, hogy ilyen kecses lábakkal neki nem lehet ártani. Vhalla először nem élvezte a táncot. Esetlen volt, és ostobának érezte magát, amit nagyon utált, és ha csak lehetett, mindig kerülte az efféle helyzeteket. Ám a herceg meglepően gyengéd volt, és ügyesen ösztönző tanárnak bizonyult.

– Engedd el magad – nyugtatta.

Vhalla csak a derekán lévő tenyérre tudott gondolni.

– Miért is csináljuk ezt? – motyogta.

– Szerinted mit csinálnak a vendégek egy gálán? – A férfi a fejét ingatta, hogy megszabaduljon egy szemébe lógó, hosszú szőke tincstől.

– Honnan tudhatnám? – morogta Vhalla, aki mereven figyelte a saját lábmozgását; a beszélgetés mellékes volt számára.

– Táncolnak. – A herceg felnevetett. Hátralépett, és újra megpörgette a lányt. Vhalla ezúttal tudta, hogy a kinyújtott kar azt jelzi, forognia kell, és bár nem sikerült túl elegánsan, nem is esett hasra. – Kezdesz belejönni.

– Alig – dünnyögte a lány, továbbra is a lábára meredve.

Miután elsajátított egy őrjítő tánclépést, amellyel egymás karjában kellett volna átsiklaniuk a parketten, áttértek a csoporttáncokra, és Vhalla ezekre sokkal könnyebben ráérzett. Gyerekkorában minden évben ellátogattak a szomszédos városba az aratóünnepre, és az összes közrendű jól ismerte a körtáncot, amin ez is alapult.

A herceg lelkesen dicsérte, amiért ilyen gyorsan tanul, Vhalla pedig álszerény mosoly mögé rejtette a képességei valós forrását. A Szívtipró Herceg ezután könnyebben tudta mosolyra bírni.

Ha ügyes volt, megszorította a kezét. Amikor végre fel mert nézni a zűrzavaros lábmozgásáról, egy kacsintással jutalmazta őt. A herceg magabiztos útmutatása és kedves bátorításai hatására Vhalla lassan elkezdte élvezni a leckét.

Ez másfajta öröm volt, mint amit Aldrik társaságában érzett. Hiányzott a feszültség, a vágy, hogy áttörjön a páncélon, mint Aldrik esetében. Ez egyszerűbb volt. Úgy érezte, hogy az Aranyherceg nyílt lapokkal játszik, az égszínkék szeme a teljes igazságot ígérte számára. Vhalla megbotlott, amikor a herceg ajka súrolta az arcát.

– Ugye tudod, hogy nagyon szép vagy? – suttogta a herceg tűnődve.

– Nem vagyok az. – Vhalla elfordult, de világosan látszott, mennyire elpirult.

– Pedig az vagy, és én gondoskodom arról, hogy ezt a gálán is mindenki lássa. – Végigcsúsztatta a tenyerét a lány alkarján, majd ellépett tőle, búcsúzóul megszorítva az ujjait.

Vhalla szíve a megszokottnál szaporábban vert a sok tánctól.

A férfi meghúzott egy zsinórt az ajtó mellett, és pillanatokkal később egy szolgáló tűnt fel. A herceg fojtott hangon, Vhalla számára semmit sem jelentő utasítások sorát adta ki. Érezve, hogy a szavakat nem neki szánják, a szemközti falat uraló ablakokhoz sétált.

A panoráma lenyűgöző volt. A világ a délutáni nap fényében ragyogott, és ő szinte belső boldogságként érezte az ünnepi zászlók lengedezését a szélben. Az ablakokból kilógatott és tetőkre tűzött szalagzászlók miatt valósággal csillogott a főváros.

Vhalla vágyakozva felsóhajtott.

– Mi a gond? – kérdezte a herceg, aki észrevétlenül mellé lépett.

– Semmi. – Vhalla kissé arrébb húzódott, meglepődve, amiért a férfi épp a gondolatmenete végén tűnt fel.

– Ó, Vhalla! Jól tudom én, ha egy nő azt mondja, semmi, akkor egyértelműen van valami.

– Nem szeretném, hogy véget érjen a fesztivál.

– És vajon miért?

– Csak úgy. – Vhalla megrázta a fejét, elűzve Aldrik rövid időre feltűnő képét.

– A fesztivál tényleg varázslatos – értett egyet Baldair herceg, követve a lány tekintetét. – Tudsz valamit a mágiáról, Vhalla?

Meglepetten nézett fel, a herceg éberen figyelte őt. A férfi szája mosolyra húzódott, amelyet Vhalla most nyugtalanítónak talált. Tudott valamit, vagy ijesztően gyorsan jutott helyes következtetésekre. Vhalla ismét képtelen volt megszólalni, de nagy szerencséjére éppen ekkor tárult ki az ajtó.

Baldair herceg a délután hátralevő részében nem kérdezett a mágiáról. Vhalla még az első kérdéséről is gyorsan elfeledkezett, ahogy egy kisebb hadseregnyi szolgáló vonult be, a kezükben selyem-, bársony-, kasmír-, sifon-, szőrme- és más anyagok, amelyeknek még a nevét sem ismerte. Ismét megpróbálta lesütni a szemét, de a kíváncsisága erősebbnek bizonyult, és gyakran fel-felpillantott.

Az érkező tömeg végén egy testes, kopaszodó férfi lépdelt olyan magabiztossággal, mintha az övé lenne az egész palota. A herceg Chater úr néven mutatta be őt. Vhalla a döbbenettől kábán fogott vele kezet, mert tudta, hogy egész Dél legtekintélyesebb ruhaboltjának alapítója áll előtte. A férfi tetőtől talpig végigmérte őt.

Mielőtt a lány egyetlen kérdést is feltehetett volna, máris a bőréhez tartották az anyagokat – amelyeket sóvárogva nézett pár pillanattal korábban –, hogy kiderüljön, melyik illik hozzá leginkább. Vhalla bénultan, élő kirakati bábuként állt a gáláról cseverésző férfiak gyűrűjében. Végül az arcához tartott lila selyem zökkentette ki a kábulatából.

– Fekete – mondta Vhalla váratlanul, észre sem véve, hogy a híres ruhatervező szavába vágott.

– Hogyan? – nyögött fel a hirtelen közbeszólástól megilletődött, gömbölyded férfi.

– Valami feketét szeretnék – folytatta Vhalla az elméjét teljesen lekötő gondolatot.

– Úrnőm, a fekete szín nem illik egy gálára – felelte fintorogva Chater.

Vhalla a körmeit piszkálgatta. Ő aztán nem volt úrnő. Bár a fesztivál idején nem hordta a tanoncköpenyét, ezzel Chater is biztosan tisztában volt.

– Ha úgy gondolja, hogy illetlenség… – motyogta. Vhalla félrenézett, azon tűnődve, vajon Aldrik feketét fog-e viselni. Nem tudta elképzelni, hogy páváskodni akarna, még egy gála alkalmából sem.

– Tehát a lila árnyalatok… nagyon keleti hangulatúak, és a bőre alapján… Keletről származik, ugye? – kérdezte Chater, ahogy a kelmék között keresgélt.

– Hadd viselje azt, amihez kedve van – szólalt meg Baldair herceg váratlanul.

– Hercegem…

– Ez egy különleges este lesz, és a hölgy biztosan szeretne lenyűgözni valakit.

Az égszínkék szem rabul ejtette Vhalla tekintetét, aki válasz helyett csak nagyot nyelt.

– Ebben az esetben további anyagokat kell hozatnom – mondta kelletlenül Chater, felismerve a másik kettő közötti néma üzenetváltást.

Vhalla szeme követte a pufók divatkirályt, ahogy elhagyta a szobát, ám egyszer csak a herceg izmos alakja töltötte ki a látóterét.

– Vhalla – mondta Baldair herceg gyengéden.

– Hercegem – suttogta a lány. Ahogy legutóbb, egyszer csak az arcán termett a tenyere, mielőtt észrevette volna a mozdulatot.

– Chaternek igaza van. Ez nagyon szokatlan egy gálán – jegyezte meg elgondolkodva.

– Mennyire szokatlan a fekete viselet? – kérdezte Vhalla, ezúttal nem húzódva el a herceg érintésétől.

– Nagyon – hangzott az egyszerű válasz. A lány halványan érzékelte, ahogy a férfi hüvelykujja az arcát cirógatja. – Vhalla, ugye tudod, hogy szép vagy? Nem kell feltűnősködnöd ahhoz, hogy észrevegyenek. A megfelelő férfiak enélkül is felfigyelnek rád. Azok, akiktől szeretnéd, hogy felfigyeljenek rád. Biztos vagyok benne, hogy máris felfigyeltek.

– N-nem erről van szó! – A hangja megremegett, ahogy próbálta szavakba önteni a gondolatait.

– Megmutatom neked. – Az aranyhajú herceg bátorítóan rámosolygott. – Részemről lehetsz feketében, de akkor is megmutatom neked, milyen szemkápráztatóan szép vagy.

A ruhatervező visszatért, és Vhalla arca céklavörös lett, amikor a hercegnek eszében sem volt levenni róla a kezét. Szemérmesen hátrált egy lépést. Chater ügyet sem vetett a közjátékra, és megállás nélkül szabásvonalakról és fazonokról beszélt. Vhalla azon kapta magát, hogy a tervezési folyamat helyett a herceg könnyed mosolyára és hozzászólásaira figyel. Miféle férfiakra célzott, akik szerinte észrevennék őt?

Amikor Chater a kíséretével elhagyta a szobát, az ég már a lemenő nap fényével lángolt, és Vhallának fogalma sem volt arról, milyen ruha készül neki.

– Akkor holnap, Vhalla! – nyújtotta feléje a könyökét Baldair herceg. A lány belefonta a kezét, és elindultak az ajtó felé. – Gyere a személyzeti bejárathoz dél körül. Ott fog várni valaki, aki segít a készülődésben.

– Hercegem, erre semmi szükség – szabadkozott a lány a fejét rázva.

– Ó, nagyon is szükség van rá. – Baldair herceg kuncogott. – Ugye nem gondolod, hogy rád adok egy Chater ruhát a hozzá illő haj és smink nélkül?

– Nem, persze hogy nem… – Vhalla a szabad kezével a szénaboglyára emlékeztető hajához kapott.

– Ne aggódj, gyönyörű leszel! – A herceg mosolygott, kezét a kilincsen nyugtatva. – De szánj meg egy tánccal, amikor az egész udvar ott könyörög, hogy őket válaszd.

– Arra nem látok sok esélyt. – Vhalla is felnevetett, és könnyed derűvel nézett fel kísérőjére.

– Akkor megkaphatom azt a táncot? – kérdezte újra Baldair herceg, ahogy kiléptek a folyosóra.

– Már táncoltunk egyszer – mondta Vhalla, halvány mosolyra húzva ajkát.

– Akkor még egyet? – A férfi közelebb hajolt.

– Hogy is mondhatnék nemet? – kuncogott a lány, egyre inkább hozzászokva a másik közelségéhez és közvetlen természetéhez.

A herceg léptei lelassultak, és Vhalla előrekapta a tekintetét. Alig ötlépésnyire tőlük egy magas férfi álldogált, akinek látványától tátva maradt a lány szája. Érezte, hogy Baldair karja megfeszül a tenyere alatt, csapdába ejtve a kezét. Aldrik tekintete a lányról az oldalán álló aranyhajú férfira siklott.

– Örülök, hogy újra látlak, bátyám – duruzsolta Baldair herceg mézesmázosan.

Ébenfekete szempár fúródott Vhalla tekintetébe. Ha hallotta is Aldrik a fivére szavait, a szeme alatti rándulás volt az egyetlen reakciója. Vhalla hirtelen nagyon aprónak érezte magát, a legkisebb porszemnél is apróbbnak. Kellemetlen érzés volt. Fájdalmas.

– Hogy mentek a dolgok a haditanácsban? – kérdezte az Aranyherceg, úgy téve, mintha nem érezné az erősödő feszültséget.

– Remekül – mormolta Aldrik, és a hangja ismét feléje fordította a lány gyáván félrekapott tekintetét. Ridegen, kurtán ejtette a szót.

Vhalla szólásra nyitotta a száját, de nem tudta, hogy mit mondhatna, legalábbis Baldair herceg előtt.

– Alig várom, hogy túlessünk ezen az ostoba fesztiválon, és elindulhassunk Északra – mondta az idősebb fivér, és a mondat végét az ajtaja bevágásával nyomatékosította, amit öccse nevetése kísért.

Vhalla nem értette, hogy mi ebben a vicces; neki semmi kedve nem volt nevetni. Ha megpróbálta volna, lehet, hogy öklendezni kezd.

Ahogy a szolgálók szárnyához értek, Baldair herceg megcsókolta a lány arcát, mielőtt magára hagyta, de ő semmit nem érzett ebből.

Csak a kínt érezte, mintha minden csepp vérét lecsapolták volna, hogy valami jéghideg fájdalom kerüljön a helyére. Vhalla végigrohant a folyosókon, és amikor a szobájához érkezett, hangosan becsapta maga mögött az ajtót, de ez sem segített a hangulatán. Az ágyra vetette magát, és a párnájába temette az arcát, hogy elfojtson egy üvöltést.

Hallani sem akart többé hercegekről. Elege volt a nemességből, és semmi kedvet nem érzett az ostoba gálához. A hátára gördült, és a dühre hasonlító érzés ébredezett benne. Mindegyiküknek igaza volt. Baldair herceg a jobb ember a két herceg közül. Kedves, gondos, vidám, könnyen érthető.

De közel sem olyan szellemes, mint a bátyja. Nem bánik olyan ügyesen a szavakkal, tartásában kevesebb az elegancia, nem olyan tiszteletet parancsoló. És főképpen nincs vállig érő hollófekete haja és csodálatosan kiugró arccsontja.

Vhalla felnyögött. Egy ostoba lányka gondolatai. A hercegek társasága csak gondot okozott. Végzett velük.

Valaki kopogtatott az ajtaján, és ő elkezdett talpra evickélni.

– Egy pillanat – szólt ki az arcát törölgetve. Örült neki, hogy egyetlen könny sem csordult ki, bármit is jelentett volna. De biztos volt benne, hogy a szeme kivörösödött. A látogató ismét kopogott, minden koppintás egy apró tűszúrás volt Vhalla fejében. Felrántotta az ajtót. – Mi van?

– Beszélnünk kell!

– Roan, most nem igazán… – kezdte sóhajtva Vhalla, de a szőke lány besuhant a szobába, és egyből szembefordult vele.

– Nem alkalmas? Túlságosan leköt, hogy az Aranyherceggel hetyegj? – Roan vádló ujja jelent meg az arca előtt.

– Micsoda? – Vhalla szíve iszonyattal telt meg.

– A szolgálók már csak erről beszélnek. A könyvtároslány a Szívtipró Herceggel eszegetett a szobájában. – Roan összefonta a karját. – Azt hitted, senki sem veszi észre?

– Bele sem gondoltam. Meg tudom magyarázni.

– Nem nekem kell megmagyaráznod. – Roan megrázta a fejét, amitől táncra perdültek a göndör tincsei. – Hanem Sareemnak.

Vhalla egy pillanatra becsukta az eltátott száját. Roan szeme is kivörösödött?

– Vhalla, belegondoltál, hogy fogja érezni magát emiatt? Hogy csak úgy elmész szobára egy herceggel? Sareem is férfi, és fülig beléd van zúgva. Mindent megtett érted. Egy egész napot megszervezett a kedvedért. Ételt rendelt, gondolt a szórakoztatásodra, erre te egy másik férfival falatozgatsz? A hálószobai hódításairól híres herceggel! Szerinted milyen érzés ez Sareemnak?

Vhalla karjai ernyedten csüngtek törzse két oldalán, a vállát előreejtette. Mindent megtett? Megszervezte az egész napot? A homlokára szorította a tenyerét, ahogy eszébe jutott a vádló sötét szempár. Ezt hitte Aldrik is? Felnyögött még a gondolattól is. Ha ezt hitte Aldrik, akkor ezek szerint a koronaherceg féltékeny volt rá és a testvérére?

– Látom, legalább most van annyi lelkiismereted, hogy pocsékul érezd magad! – csattant fel Roan hevesen gesztikulálva. Vhalla még sosem látta ennyire bosszúsnak a barátnőjét. – Ő tényleg nagyon jó ember. Nem akartam semmit sem mondani, de most, a mai nap után…

– Mi az? Mit akarsz mondani? – kérdezte Vhalla, bár nem volt biztos abban, hogy fel van készülve a válaszra.

– Nem tudom, hogy mibe keveredtél, és miért, de rajtakaptam Sareemot a rejtélyek részlegében, a fesztivál egyik napján, amikor könyvtári szünnap volt – sziszegte Roan. – Tudod, hogy mit csinált?

– Mit? – kérdezte Vhalla óvatosan.

– A mágiáról olvasott! – csattant fel Roan. – Valami Eltörlésről vagy miről. Nagyon kíváncsinak tűnt…, túlságosan is kíváncsinak. Sareem mindig a helyes úton járt. Rólad tudtam, hogy kíváncsi vagy. Bármit megadnál még több tudásért. Ezt még elviseltem, ahogy azt is, hogy utánad koslat. De ez, ez már túl sok nekem. Nem hagyom, hogy mágiával kezdjen foglalkozni a te szeszélyeid miatt!

Vhalla üveges tekintettel meredt a barátnőjére, és azon tűnődött, ismerte-e őt valaha igazán. Roan, akivel együtt cseperedett nővé, akivel megosztotta a titkait…, hogyan változhatott meg ennyire?

– Mi a baj a mágiával? – értetlenkedett Vhalla, gondolkodás nélkül ejtve ki a szavakat.

– Mi a baj a mágiával?! – Roan úgy lépett hátra, mintha megfenyegette volna.

– De tényleg, mi a gond vele? – kérdezte dacosan Vhalla, közelebb lépve. – Olvastál egyáltalán róla? Vetted a fáradságot, hogy tájékozódj? Beszéltél valaha egyetlen varázslóval is a szűk látókörű félelem nélkül?

– Miért tettem volna? – Roan kihúzta magát, és megvetette a lábát. – Egy jó embernek nem is kellene ilyesmivel foglalkoznia, azt hittem, ez számodra is egyértelmű. Az apád a seregben szolgált a Kristálybarlangok háborújában.

– Az nem a mágia miatt történt, ha olvastad volna… – kezdte Vhalla.

– Ezt el sem hiszem – vágott közbe Roan élesen. – Mi ütött beléd? Azt hittem, megértjük egymást. Hagytam, hogy Sareem udvaroljon neked, mert ezt teszik a barátok. Azt hittem, jól fogsz bánni vele. Elnéztem, hogy hazudtál nekem kettőtökről, de nem bántam, mert boldognak akartam látni.

– Micsoda? – nyögte ki Vhalla. – Hagytad, hogy Sareem udvaroljon?

Roan hirtelen haragja, az elmúlt hetek pillantásai, az árulás érzete, minden darab a helyére került.

– Te szereted őt.

– Tessék? – Ezúttal Roanon volt a sor, hogy megdöbbenjen.

– Te szerelmes vagy Sareemba.

Nem kérdés volt. Roan villámló tekintettel nézett rá. Hogy nem látta meg hamarabb? Vhalla nevetni kezdett magán.

– Mi ilyen vicces? – kérdezte Roan félve, kísérletet sem téve a tagadásra.

– Azért nevetek, mert veled kellene lennie. Én nem akarom őt, legalábbis nem szeretőként.

– Nem? Hogyhogy nem? Akkor miért? – értetlenkedett Roan. – Akkor mi érdekel egyáltalán? A könyveid? A Szívtipró Herceg? – kérdezte a szőke lány, akiben korábbi düh helyét a tanácstalanság vette át.

– Nem – mondta Vhalla halkan. – Egy olyan helyre vágyom, aminek suttogva sem mered kimondani a nevét. Bátorságra vágyom, hogy ne csak olvassak, hanem cselekedjek is. Egy férfira vágyom, nem egy könyvtárosfiúra. Egy férfira, aki magas, szellemes, és többet tud a világról, mint amit te el mersz képzelni. Figyelj, én be fogok lépni ebbe a világba, és nem számít, ha te és a szűk látókörű elméd nem lesztek a részei. Menj el holnap az Aranycipóba, amikor a hold az útja harmadánál jár. Találkozz helyettem Sareemmal. Mondd el neki, hogy szereted, én pedig nem, kezdjetek közös életet.

Vhalla gyomra görcsbe rándult. Nem tudta, hogy miért. A kíméletlen szavaitól, vagy az őket megalapozó kíméletlen valóságtól. Szerette ezeket az embereket, akik ellene fordultak, meg sem kérdezve, hogy mit jelentettek számára ezek a változások, hogy mi volt az igazság. Vhalla sosem találkozott korábban ilyen fájdalmas elutasítással, és arra vágyott, hogy ő is ilyen ridegen bánhasson velük.

– Mibe keveredtél? – suttogta Roan. Dühe és idegessége együttérzésbe fordult át, ami még jobban zavarta Vhallát.

– Semmibe, csak kezdek rájönni, hogy mi a sorsom.

Ez volt az egyetlen válasza, mert ez volt az igazság.

– Vhalla, figyelj…

– Azt hiszem, ideje menned, Roan. – Vhalla az ajtó felé intett, aztán ki is tárta a másik lány előtt, mielőtt befejezhette volna a mondatot.

– Ha bajban vagy, segíthetünk – állt meg Roan a küszöbön.

– Nincs szükségem a segítségetekre – utasította el Vhalla hűvösen.

Roan a szemébe nézett, és egy pillanatig így álltak. A korábbi összeveszéseik alkalmával ilyenkor az következett, hogy valamelyikük elmosolyodott, elsütött egy viccet, és együtt nevetgéltek rajta. Ez lett volna az a pillanat, amikor átölelik egymást, és lehuppannak az ágyra, hogy aztán megbeszéljék, milyen ostobák voltak, és egészen vacsoráig pletykálkodnak.

A nap egyre alacsonyabbra süllyedt az égen. Vhalla ezúttal nem akarta megtörni a jeget. Úgy tűnt, hogy Roan sem.

Amint becsukódott az ajtó, Vhalla az ablakának csúfolt kis réshez szaladt, és mohón nyelte az esti levegőt. Másnap beszélnie kell a mesterrel, mielőtt elmegy a gálára. Vhalla a láthatárra meredt, és azon tűnődött, neki is lesz-e a Toronyban akkora ablaka, mint Larelnek.

20. FEJEZET

MÁSNAP NEM volt nehéz időben felkelni és elkészülni, ugyanis nem aludt az éjszaka. Az elméje egész éjjel a történteket próbálta feldolgozni. Az események már egy lavina gyorsaságával mozogtak, és úgy érezte, jobb, ha a lába alatt megmozdult földdel együtt halad…, különben maga alá temeti.

A mester ilyenkor már a könyvtárba szokott tartani. A Napfesztivál alatt is foglalkoznia kellett valakinek a könyvekkel, és mivel a tanoncok nagy része az ünnepségeken töltötte a szabadidejét, a mesterre hárult ez a feladat.

Vhalla az ingét igazgatva sétált végig a többnyire kihalt folyosókon, ahogy a palota elegánsabb szárnya felé tartott. Röviden és célratörően kellett közölnie a tényeket.

Végül összeszedte a bátorságát, és bekopogott Mohned szobájába. Várakozott, egyik lábáról a másikra állt, és az ujjaival matatott, míg végül csoszogást hallott bentről, mielőtt kinyílt az ajtó. A mester bíborvörös köpenybe burkolta megviselt, hajlott alakját.

– Vhalla? – Mohned megigazgatta a szemüvegét.

– Mester, beszélnünk kell – mondta a lány, mielőtt elhagyta volna a bátorsága, és vele minden remény.

– Rendben. – A mester félreállt, beinvitálva őt a szobába.

Vhalla hét éve dolgozott a mesternek, mégis mindig ámulattal töltötte el a szobájának látványa. A hercegek társaságában töltött idő mérsékelte ugyan ezt az érzést, de így is csodálattal nézte az egyik falat elfoglaló könyvespolcot. Most azonban olyan érzése támadt, mintha az összes bőrborítású kötet vádlón tekintett volna le rá, amiért arra készült, hogy elárulja őket.

– Mit tehetek érted, Vhalla? – A mester leült a kis asztal mellé, és a két üres szék egyike felé intett.

– Én, nos… – A lány is helyet foglalt, ám mintha hegyes tűkre kellett volna ülnie. – Mester, hálás vagyok mindenért, amit az elmúlt években tett értem.

– Nagyon szívesen. – Ahogy az aggastyán szája mosolyra húzódott, a szakálla is megmozdult.

– De tudja, az a helyzet… – Vhalla annak a férfinak a vizenyős szemébe nézett, aki apja helyett apja volt, amióta betette a lábát a palotába. Arra készült, hogy ennyi nagylelkűség ellenére elárulja őt. Mindent neki köszönhetett, és most kénytelen volt azt mondani neki, hogy el kell hagynia őt. – Nem megy.

– Mi nem megy? – kérdezte a mester elgondolkodva, amikor a lányt cserben hagyták a szavak.

– Nem maradhatok a könyvtárban – suttogta Vhalla. Nem látott semmilyen reakciót, ahogy a vallomás kicsúszott a száján, megtéve a visszafordíthatatlan lépést. A mester hallgatásától azonnal félelem és bűntudat rohanta meg. – Mester, nagyon szeretnék… Mármint, az énem egy része nagyon szeretne maradni. De van ez a másik énem… Van az énemnek ez a része, amiről eddig nem is tudtam… és lehet, hogy nagyon, nagyon különleges. Mohned mester, azt kívánom, bárcsak lehetnék egyszerre mindkettő, de nem hiszem, hogy lehetséges, nem hiszem, hogy könyvtárostanonc maradhatok.

– Tudom, Vhalla – mondta halkan a férfi, megszakítva a szóáradatot.

– Tudja? – A lány meglepődött.

– Igen. – A mester bólintott.

– Nem, mester, ez nem ilyen…

– Széljáró vagy – mondta a mester nyugodtan.

Vhalla lélegzete elakadt. Egy csapásra védtelenek érezte magát, mintha kiderült volna, hogy minden addigi ismerete tévedésen alapult.

– M-mester, ez… – Nem szerette volna letagadni, és a mester nem is kényszerítette rá.

– Felkeresett a herceg. – Mohned mester hátradőlt. – Néhány hónapja nálam járt, és név szerint érdeklődött felőled.

– Aldrik herceg? – suttogta a lány.

– Igen. – Mohned bólintott. – Azért jött, mert azt remélte, segíthetek neki.

– Hogyan?

Miért nem szólt neki a herceg, hogy a Tornyon kívül is megosztotta valakivel a titkát?

– Nos, fiatalabb koromban, amikor annyi idős lehettem, mint te, bizonyos kutatómunkát végeztem – kezdte Mohned. – Könyveket írtam, bár nagy részüket lefoglalták, talán már meg is semmisültek.

– Milyen témában? – kérdezte a lány, érezve, hogy hamarosan feltárul egy rejtély nyitja.

– A Széljárókról – jelentette ki Mohned.

– A keleti Széljárók – mondta halkan Vhalla. – Ezek szerint tényleg ön írta?

– Igen. – A mester bólintott.

Vhalla feje csak úgy zsongott. A világ látszólag a feje tetejére állt, és egyre kevésbé értette, mi folyik körülötte. Volt valaki a könyvtárban, aki nem félt attól, hogy kicsoda vagy micsoda ő. A mester írt korábban mágiáról, így eleget tudott róla ahhoz, hogy a herceg személyesen is elbeszélgessen vele. Vhalla annyira megdöbbent ettől, hogy még dühöt sem érzett amiatt, hogy a mester félrevezette őt, és nem szólt neki előbb.

– Vhalla, tudod, hogy honnan származom? – kérdezte a mester. A lány megrázta a fejét. – Norinból.

– Nyugatról? – kérdezett rá Vhalla feleslegesen.

A férfi csak kuncogott.

– Látom, egy-két nap szabadság nem ártott meg a földrajzi ismereteidnek. Igen, nyugati vagyok.

Vhalla már ősz emberként ismerte meg Mohned mestert. A szeme színe elhalványult a kora miatt, a bőre sápadt és szürkés árnyalatú lett a zárt térben töltött évek alatt. Bárhonnan származhatott.

– Egy szegény norini családba születtem a város szélén, és nem az elegáns részén, ha érted. Szerintem hasonló gyerekkorom lett volna, mint neked, ha vidéken élek. De a városban voltam, ami sokkal kegyetlenebb egy gyerek számára.

Amikor a lány bólintott, hogy érti, így folytatta:

– Édesapám városi őr volt, édesanyám pedig konyhalány a norini palotában. A szüleimnek nem voltak fényes kilátásai, de mindig került étel az asztalra, be tudtunk gyújtani a tűzhelybe. Tudták, milyen fontos az írástudás, ha boldogulni akarsz. Ezért egy tavasszal azt mondta édesapám, hogy magával visz a munkába. Talált valakit, aki hajlandó volt megtanítani a betűvetésre.

A mester fészkelődött, hogy eligazgassa a köpenyét, majd folytatta.

– Az alkalmi leckék hamarosan napi gyakorlássá váltak. De hamar kiderült, hogy a tanítás nincs ingyen.

Mohned végignézett rajta, miközben elmesélte a történetét. Vhalla visszagondolt a saját szüleire. Vhalla őszintén kételkedett abban, hogy ha az édesanyja nem tudta volna olvasásra tanítani, lett volna pénzük tanítóra.

– Nem szerettem volna a családom terhére lenni, ezért elkezdtem segíteni az édesapámnak és az őrségnek, hogy keressek egy kis pénzt. Csak kisfiú voltam, fiatalabb, mint te, amikor ide kerültél, de a többi őr kedves volt, és hajlandók voltak fizetni – folytatta Mohned, elgondolkodva simogatva a szakállát. – Később az édesapám, amikor hazafelé tartottunk a napi szolgálatból, elkezdett furcsa történeteket mesélni. Ezek a távoli keleti országról szóltak, ahol az emberek úgy irányították a szelet, ahogy a mi varázslóink a tüzet. Egy ideig azt hittem, hogy csak a szórakoztatásomra találta ki ezeket. Ám egy nap, amikor ebédet vittem neki, a tömlöcben találtam őt egy cella előtt ülve. – Mohned halkan felsóhajtott. – A cellában egy idős ember volt, hajlott hátú és gyenge. Hosszú szakálla volt, a haját ki tudja, mikor vágták le utoljára. Soha nem látta a napot. A szüleit fiatalon ragadták el, ő pedig már rabságban született.

– Egy Széljáró – suttogta Vhalla elhaló hangon.

Mohned bólintott.

– Az utolsó Széljáró – pontosította. – Onnantól kezdve rendszeresen leosontam a tömlöcbe a szabadidőmben – folytatta Mohned a történetét. – Ceruzát csempésztem ki az olvasásóráimról, és lejegyeztem, amit mondott. Nem mindennap volt magánál. Az ember nem való ketrecbe, Vhalla; a rabság minden más megpróbáltatásnál károsabb az elmének. De minden szavát gondosan leírtam…, még az őrültségeket is. A tanítómmal közös utolsó feladatként összeszedtem a Széljárótól hallott történeteket és ismereteket, és A keleti Széljárók címet adtam a könyvnek.

Vhalla az ölébe meredt, nem tudta, hogyan dolgozza fel a hallottakat. Olyan erők munkálkodtak a háttérben, amelyekről szinte semmit sem tudott. Rabszolgasorba taszított férfiak és nők a Nyugat szívében. Aldrik nyugatiasan fekete szeme villant fel előtte.

– Próbáltalak figyelmeztetni. – A mester ültében meggörnyedt, üvegessé vált a tekintete. – Láttam, hogy máson jár az eszed. Tudtam, hogy a herceg meggyőződött arról, mi is vagy.

– Mester – ejtette ki Vhalla suttogva az árulással határos szavakat. – Olyan veszélyes ő, mint amilyennek tartják?

A férfi hosszasan nézett rá, eltűnődve megérintve a szakállát. Vhalla nagyot nyelt, és nem volt biztos benne, hogy választ akar kapni a kérdésére. Ökölbe szorította a kezét, hogy ne remegjen.

– Leginkább attól függ, hogy ki teszi fel ezt a kérdést – mondta végül az aggastyán.

– Én kérdezem – sürgette Vhalla. – Tudom, miket beszélnek róla. Hogy milyen meggyőző tud lenni, hogy ő a Lángok Fejedelme, hogy vörös tűzzel ég a szeme. Tudom, hogy mennyire érzéketlen, amikor el akar érni valamit. De igazából nem, ő… másmilyen.

– Azt hiszem – a mester fáradtan rámosolygott –, már tudod a választ a saját kérdésedre.

– Szeretnék belépni a Toronyba – mondta ki hangosan Vhalla, összeszedve minden bátorságát.

– Sejtettem. – A mester bólintott, aztán megrázta a fejét. Vhalla megpróbálta értelmezni az ellentmondó gesztusokat. – Jobb lett volna, ha ezt előbb beszéljük meg. Bocsáss meg egy önző öregembernek, Vhalla, de azt hiszem, nem akartam, hogy elmenj – ismerte be. A lány gyengéden mosolygott rá, a neheztelés legkisebb jele nélkül. – Elképzeltem, milyen lehetőségeid lennének a könyvtárban; reméltem, hogy egy nap te leszel az utódom.

Vhalla hangosan felsóhajtott. Egykor ez lett volna a legnagyobb álma. De az álmai is megváltoztak azóta.

– Köszönöm, mester – mondta Vhalla őszintén. – Bárcsak így alakult volna!

– Nem, te jóval többre vagy hivatott.

A mester nehézkesen talpra állt, és Vhalla is követte a példáját, ahogy világossá vált: a beszélgetésük véget ért.

Szeretett volna még mondani valamit, bármi áron folytatni a társalgást. Biztos maradt még megvitatnivalójuk, amit meg kellett osztania a mesterrel, és amit a mesternek meg kellett osztania vele. Esetleg nosztalgiázhatnának egy könnyű reggeli mellett. Vhalla kétségbeesetten kutatott valami után, amivel meghosszabbíthatná a látogatását…, és csak akkor kezdett ráébredni, milyen ijesztő eseményeket indított el.

– Ez a fesztivál utolsó napja – hívta fel rá a figyelmét a mester, mit sem sejtve Vhalla belső tusájáról. – Holnap értesítem a varázslásügyi minisztert. Ma senkinek sincs kedve dolgozni.

– Igaza van. – Vhalla egyetértően bólintott.

Egy göcsörtös kéz szorította meg a vállát.

– Nem kell ám ennyire ijedtnek lenned – nyugtatta a mester, aki ezek szerint mégis megsejtett valamit. – Azt hiszem, az árnyékod vigyázni fog rád.

– Az árnyékom? – suttogta Vhalla.

A mester csak mosolygott.

– És, Vhalla – folytatta további magyarázat nélkül. – A lányomként szerettelek az elmúlt években. Attól tartok, hogy ezután nem lesz alkalmad túl gyakran felkeresni.

– Tudom, mester – mondta Vhalla, akinek hirtelen égni kezdett a szeme.

– Hadd mondjak el még valamit. – A mester megtorpant az ajtónál. – Az a fogoly azt mondta nekem, nagy kár, hogy a Kelet és a Nyugat nem tudott együttműködni. Szerinte a tűznek levegőre van szüksége a létezéshez. A levegő táplálja a tüzet, felszítja, fényesebben és forróbban tud égni általa. De a túl sok levegő teljesen kioltja a tüzet, ahogy a túl sok tűz felfalja a levegőt. Együtt megsokszorozódik az erejük, de veszélyt is jelentenek egymásra.

21. FEJEZET

VHALLA UTÁLT egyedül reggelizni. Sareemnak nyoma sem volt, de ezt még könnyebb volt elviselni, mint Roan néma pillantásait. A szőke lány Cadance mellé ült, és úgy hallgatta őt, mintha valóban érdekelné, mi zajlik egy tizenkét éves gyerek fejében. Vhalla időnként odapillantott, de Roan egyszer sem nézett a szemébe.

Talán jobb is volt így. Lehet, hogy Roan még nem értette, de Vhalla már kilépett az eddigi életéből. Miután megtudta, hogy Sareem az Eltörlésről olvasott, meg volt győződve arról, hogy a fiú szerint ők ketten boldog életet fognak élni, a lehető legmesszebb bármiféle mágiától. Vhalla visszavitte a tálcáját és rajta a szinte érintetlen reggelijét a konyha ablakához. Lopva még egy utolsó pillantást vetett Roanra.

A történtek ellenére azt kívánta, bárcsak el tudott volna búcsúzni a barátnőjétől. Roan hirtelen feléje nézett, ezért Vhalla gyorsan kilépett a teremből, hogy elkerüljön minden érintkezést.

Majd bocsánatot kérek tőle, miután rendeződtek a dolgok a Toronyban – fogadta meg magában. Miután elmúlik a távozása miatti kezdeti megdöbbenés, és mindenki megemészti a történteket, valamikor majd találkozhatnak négyszemközt, hogy mindent elmagyarázzon neki. Akkor majd bocsánatot kér a titkolózás és a nyers szavak miatt is.

Vhalla megállt egy ablaknál, hogy a felkelő napot nézze. Talán még a hercegről is mesélhet majd a barátnőjének. Addigra Aldrik már Északon lesz, és ki tudja, mikor tér vissza onnan, ha egyáltalán visszatér. Jeges félelem rántotta görcsbe a gyomrát. A legutóbbi alkalommal majdnem meghalt. Vhalla az ingébe markolt a hasán.

Még gyorsabban szedte a lábát a császári és a szolgálói szárny közötti átjáróhoz. Muszáj találkozniuk aznap este. El kell mondania neki, hogy a Tornyot választotta. Meg kell köszönnie neki, amiért annyit segített neki az elmúlt hetekben. Vhalla a falnak támaszkodott. El kell mondania neki, hogyan érez…, bár ő sem értette igazán.

Vhalla hátradöntötte a fejét, és mély levegőt vett. Túl sok mindent kellett kimondania. Imádkozott, hogy legyen rá ideje.

Vhallát alig egy órával később áttessékelték a falba nyomtalanul belesimuló ajtón.

A rá várakozó szolgáló nem beszélt sokat, csak bezárta maguk mögött az ajtót, és végigvezette őt a nagyjából ismerős folyosókon. Vhalla egy szót sem szólt, azon tűnődött, hogy vajon ez a szolgáló is azok egyike volt-e, akik elkezdtek pletykákat terjeszteni róla és a Szívtipró Hercegről.

Az inas nem a hercegi lakosztályok felé fordult, hanem egy keskeny oldallépcsőn indult meg. Vhalla azt fontolgatta, hogy tudna-e beszélni Aldrikkal, vagy ő maga is a gálára való készülődéssel van elfoglalva. Ezek a gondolatok és minden más is kiröppent a fejéből, amikor belépett a vendéglakosztályba.

Nem volt olyan fényűző, mint a hercegé, de Vhalla így is megbabonázva járta be a tágas szalont és a hozzá kapcsolódó hálószobát. A lakosztályhoz saját fürdőszoba tartozott. Vhalla minden elérhető fehérmárvány, porcelán- és aranyfelületet megérintett. Csak így tudta meggyőzni magát, hogy az elébe táruló pompa nem pusztán a képzeletének szüleménye. Elforgatta a meleg és hideg vizes csapokat, és ámulva nézte a kiáradó meleg víz csodáját. A személyzeti fürdőkbe is bevezették a folyó vizet, de a hőmérséklet többé-kevésbé a vakszerencsén múlott. Olykor csak a nagy hordókból tudták megtölteni mosdótálakat, hogy lecsutakolják magukat.

– Aú! – Vhalla elkapta a kezét a gőzölgő víztől.

– Óvatosan, úrnőm – intette az ajtóban álló szolgálólány. Vhalla felállt, és szemügyre vette a két újabb csendes kísérőt, akik mellészegődtek. Kipirult a bőre, de nem égett meg.

– Nem vagyok úrnő – mondta halkan Vhalla, szétnyitva és összezárva az öklét.

– Tudjuk – felelte a sötétebb bőrű lány, aki egyértelműen a Nyugat északi régióiból származott. – Segítsünk a fürdésben?

– Nem, boldogulni fogok. – Vhalla megrázta a fejét, és szégyenkezve félrenézett.

Vhalla teleengedte a fürdőkádat, és levetkőzött, miután a szolgálók magára hagyták. Azon tűnődött, hogy az uralkodócsalád és a nemesek mindig segítséggel tisztálkodtak-e. A szolgálók fürdőjében örökké közösen kellett fürdeniük, ezért nem zavarta, ha mások nézik őt. Csak meglepte a gondolat, hogy a nemesség nem tudja ezt önállóan intézni.

Azon merengett, vajon Aldriknak szüksége van-e segítségre fürdéskor. Vhalla hangosan felnevetett, és még mindig nevetgélve buborékokat fújt a vízbe. Nem – döntötte el –, Aldriknak határozottan nincs szüksége segítségre a fürdéshez.

Miután végzett, a szolgálók törülközőket hoztak neki. Mindegyik illatosítva volt, virágok és szappan édes aromája árasztotta el a szobát. Vhalla selyemköntöst viselve ült le egy székre a központi szobában, hogy szárazra törölje magát.

A sötétebb hajú szobalány erőteljesen dörgölni és húzogatni kezdte Vhalla haját, kifacsarva belőle a vizet. A keleti nő a körmeit vette gondjába. Vhalla elégedetlenül meredt az ujjaira. Nem lenne szabad a körmeit rágnia, amikor ideges.

– Miért csináljátok ezt? – kérdezte végül, amikor nem bírta tovább a csendet.

– Mert ön nemes hölgy egy titokzatos és távoli vidékről. – A keleti szolgáló rávigyorgott, a másik felhorkant, Vhalla pedig a szemét forgatta.

– Jól tudjátok, hogy ki vagyok – mondta, és nem volt biztos abban, miért olyan fontos neki, hogy választ kapjon.

– Nos, pontosan ezért kell segítenünk – jelentette ki a Vhalla haját rendezgető nő kedvesen. Vhalla megpróbált felé fordulni, de nem tudott, mert a haja beleakadt valamibe. – Ne mozogj, te bolond – sóhajtott fel a szolgáló. – Ha nem kaptuk volna utasításba, akkor is szívesen segítenénk.

– Mmhm – hümmögött egyetértően a keleti nő, és Vhalla lábát vette kezelésbe. Vhalla nem tudta, hogy miért kell rendbe tenni a lábujjait is. Talán nem lesz rajta cipő? – Kicsit kérdezősködtünk, miután idehívatták Chatert. A Szívtipró Herceg már rengeteg hölgyet hívott meg ebédelni, és tudjuk, mi szokott utána következni.

Vhalla fészkelődni kezdett, ahogy rápillantott a szolgáló. Mind azt hitték, hogy ágyba bújt a herceggel. Mind azt feltételezték, hogy egy feslett kis liba. Vhalla elfintorodott. Még Roan is ezt hitte.

– Nem feküdtem le vele – magyarázkodott Vhalla.

– Nem kell szégyenlősködni, tízéves korunk óta a palotában vagyunk.

A nő furcsa hengerekre csavarta Vhalla haját.

– Nem történt semmi – erősködött Vhalla.

– Nos, ebben az esetben még különösebb ez az egész helyzet – folytatta a keleti szolgáló. – Baldair herceg még sosem adta utasításba, hogy készítsük fel egy hivatalos fogadásra valamelyik közrendű nőcskéjét. Az ilyesminek a hálószobában van a helye. Te vagy az első, akivel a nyilvánosság elé áll.

– Dehát, ez nem is… – Vhalla azt kívánta, bárcsak lenne kéznél valami, amivel csillapíthatná kiszáradt torkát. Ő és Baldair herceg? Lehet, hogy zajlott valami a háttérben, amire eddig nem gondolt?

– Szóval most megmutatjuk a sok karót nyelt nemesnek, hogy mi is tudunk olyan jók lenni, mint ők.

Az eddig Vhalla haján dolgozó nő egy nagy ruhásszekrényhez ment. Kitárta az ajtaját, felfedve Vhalla előtt az egyetlen benne lógó darabot: egy hosszú fekete báli ruhát mélyen dekoltált felsővel, vállhoz simuló rövid ujjakkal és végtelenül sok rétegű szoknyával.

– Ez az enyém? – kérdezte Vhalla, de alig hallotta a saját szavait. A hangját elöntő csodálkozás többszólamú kórusként visszhangzott a fülében.

– Egy eredeti Chater – erősítette meg a lány.

Vhalla szótlan maradt az öltözés bonyolult folyamata során. A felsőtestét belepréselték egy bosszantó ruhadarabba, amivel még sosem találkozott korábban. A hátán lévő zsinórokkal húzták szorosabbra, hogy kiemeljék az alakját. A szolgálók fűzőnek nevezték, de Vhalla ennél jóval színesebb kifejezésekkel illette volna.

Kisminkelték az arcát, és az egész testét illatos krémekkel kenték be. Vhalla élő babaként, szenvtelenül tűrte mindezt. Csak ült, többnyire némán, és hagyta, hogy a szolgálók tegyék a dolgukat.

A ruha tökéletesen illett rá. A felsőrész selyemből készült, az ujjai és a szoknya bársonyból. Vhalla élvezettel futtatta végig a tenyerét az anyagokon. Olyan puha volt az egész, mint amilyennek a felhőket képzelte.

Mire a lányok kivették a csavarókat a hajából, a nap már elkezdett lebukni a láthatár mögé. Parázson melegített sütővassal végezték el a végső simításokat a haján, de csak miután sikerült meggyőzniük, hogy nem fogja megégetni. Bár a haja gőzölgött, és kellemetlen szagot árasztott, ahogy a forró fém köré csavarták, Vhalla nem ellenkezett.

A komornák végül hátraléptek, hogy megcsodálják a munkájukat. Kiegészítettek vagy javítottak egy-két dolgot, majd újabb ellenőrzés következett. Amikor végre elégedettek voltak a látvánnyal, talpra segítették Vhallát.

– Készen állsz? – kérdezte a keleti nő, ahogy a cipőbe csúsztatta a lábát. A lány ingatagon billegett.

– Állok? – kérdezte Vhalla hálásan, amiért a másik nem engedte el a kezét.

– Ott van mögötted egy tükör. – A nő halványan rámosolygott. Egy csipetnyi sóvárgás látszott az arcán, és Vhallát bűntudat mardosta, amiért ő ilyen lehetőséget kapott. A tükör felé fordult. Ügyetlenül állt a magas sarkú cipőben, és majdnem megbotlott a szoknyájában…, ha nem támogatja a keleti szolgáló, a padlón kötött volna ki. A fiatal nő hangosan nevetett rajta. – Ezen még dolgoznia kell, úrnőm.

Vhalla meg sem hallotta a tréfálkozást. Egy ismeretlen nő nézett vissza rá a tükörből. A kócos, megzabolázhatatlan hajat begöndörítették, hullámos fürtökben hullott a vállára. A fekete ruhában szinte aranyszínben ragyogott az egyébként borostyán árnyalatú bőre. A gesztenyebarna szemét kiemelték a szemceruzával felvitt erőteljes vonalak és a visszafogott szemhéjfesték. Vhalla közelebb óvakodott.

Ez nem a tenyérnyi tükörpótlék volt a szobájából. Nem kellett ide-oda mozgatnia a fejét, hogy lássa az arca minden részét. Vhalla az egész testét látta, és megbabonázva bámult. A karja sovány volt, a melle a fűző rásegítése ellenére sem éppen tekintélyes. A dereka viszont vékony volt, a nyaka hosszú és fejedelmi. Annyira…

Vhalla még gondolni sem mert rá.

– Gyönyörű vagy – mondta ki helyette a nő, aki a haját göndörítette.

– Köszönöm – suttogta Vhalla. Nem tudta, mi mást mondhatott volna, de tudta, hogy közel sem elég annak meghálálására, amit érte tettek. Nemesnek tűnt, egy igazi úrihölgynek.

– Gyakoroljuk egy kicsit a járást ebben a cipőben, mielőtt beeresztünk az előkelő társaság vérebei közé. – A keleti nő megfogta a kezét, és elkezdett körbe-körbe járkálni vele a szobában.

Vhalla bejárta a lakosztály összes helyiségét, közben mindkét oldalról támogatták. Olyan volt, mint amikor egy gyerek teszi meg az első lépéseit, de Vhalla idővel belejött. Amikor több mint ötven lépésen át nem botlott meg, hívatták a komornyikot, akinek a gálára kellett őt kísérnie.

– Baldair herceg lesz a kísérőm? – kérdezte a férfit, aki egy kisebb terembe vezette.

– Ő már a gála résztvevőit üdvözli.

– Elkéstem? – kérdezte Vhalla attól tartva, hogy bajba kerül, amiért olyan sokáig kellett gyakorolnia.

– Nem, úrnőm, tökéletesen időben van – közölte a lakáj.

Vhalla azon tűnődött, hogyan lehetne időben, amikor a herceg már a vendégekkel foglalkozik, de a tudatlanságáról árulkodó kérdéseket megtartotta magának.

A folyosó végül a palota egyik nagyobb termébe nyílt. Az egyik végében egy hatalmas ajtó állt szélesre tárva. Vhalla észrevette a tükrös bálterem híres csillárjait, amelyek a második emeleti bejárat előtt függtek a mennyezetről. Kísérője biccentett egy másik inasnak, aki az ajtónál várakozott, és egy szó nélkül távozott.

– Várjon, hova megy? – kérdezte Vhalla, hirtelen ráébredve, mennyire egyedül maradt.

– Ugye nem gondolta, hogy bemegyek magával a terembe? – A férfi kuncogva fordult vissza. – Sok szerencsét, Közrendűek Úrnője.

Vhalla bénultan nézte a távolodó alakot. Az ajtón át kiszűrődő hangokat hallgatta. Pusztán ezek alapján azt hihette volna, hogy a fél város a fényes és titokzatos bálteremben tolong. Vhalla a terem ellenkező végébe tekintett. Néhányan ugyanebbe az irányba tartottak, de ő most legszívesebben visszarohant volna a szobájába.

Ellépett az ajtótól, és abba az irányba nézett, amerre eltűnt a szolgáló. Ez nem ő. Nem távoli földről érkezett nemes hölgy. Ő Vhalla Yarl, egy földműves lánya, akiből senki sem nézte ki, hogy képes írni és olvasni. Megtorpant.

De nem csak ennyi volt. Vhalla megfordult, és megindult az ajtó felé, mielőtt elhagyta volna a bátorsága. Már voltak titkai. Ő az első Széljáró. Maga a koronaherceg ígérte meg, hogy oltalmazni fogja. Vhalla cipőjének orra az ajtó küszöbén, a fény és a félhomály határán állt. Nem tudta, hogy mivé fog válni, de biztosan több lesz belőle egyszerű könyvtároslánynál.

– Készen áll? – kérdezte halkan az ajtónálló.

– Igen. Nem – hadarta Vhalla, majd nagyot nyelt, és bólintott. – Igen.

– Várja meg, amíg bejelentem – utasította a férfi. Belépett a fénybe, és mély levegőt vett. – Megérkezett Lady Rose.

Vhalla belépett a fénybe, amely majdnem elvakította. Ha az egész alakos tükör nyomasztóan nagynak tűnt, a tükrös bálteremtől egyenesen megszédült. A hosszú lépcsősor próbára tette az egyensúlyérzékét, de ő mindvégig ügyelt arra, hogy mosolyogjon.

A teremben halk suttogás kezdődött, bár a zene egy pillanatra sem akadt el. A vendégsereg megsokszorozódott a falakat borító tükrökben, és Vhalla érezte, hogy gyengül az elszántsága a fürkésző tekintetek kereszttüzében. Miért választotta Baldair a Rose nevet? Annyira nyilvánvaló, hogy álnév volt. Van élő ember, akit egy virágról neveznek el?

Lassan lépkedett, és próbált nem elesni, közben a tekintete a termet pásztázta, ahogy megpróbálta kivenni a tömeg takarásában folyó sustorgást.

Nem a név miatt suttognak, jött rá Vhalla hamar. Úgy tűnt, mintha a könyvtár festett üvegablakának színei keltek volna életre körülötte. Élénk árnyalatok pettyezték a rá váró grandiózus táncparkettet. A déli kék szín tűnt a legnépszerűbbnek, és akadt néhány nyugati vörös is; időnként feltűnt pár keleti lila. Senki máson nem látott sötét színeket.

Vhalla szinte már kétségbeesetten keresgélt a tömegben, amikor megpillantotta a fehérmárvány emelvényt a lépcsővel ellentétes oldalon. Ott állt a császári család mellett a herceg, az ő hercege. A többiek mind arany és fehér selyemben pompáztak, ő talpig feketében volt, mintha csak a hasonló színű párját várta volna.

Aldrik arcára döbbenet ült ki. Észre sem vette, vagy talán nem érdekelte, hogy tátva maradt a szája. Vhalla szélesen elmosolyodott a tágra nyílt szemek láttán, és határozott léptekkel megindult a császári család felé. A koronaherceg végig leplezetlenül bámulta őt.

22. FEJEZET

AZ EGÉSZ TEREM a semmibe veszett. Hadd ítélkezzenek és gúnyolódjanak a nemesek és a vagyonosok, ezen az estén nem árthatnak Vhallának. Néhány lépés erejéig csak őt látta, csakis az ő ítélete számított neki…, és ez csodálatos érzés volt. A parázsló sötét szempár mohón itta minden mozdulatát.

Egyedül közelített az emelvényhez, és megállt a lábánál. Vhalla próbált elegánsan pukedlizni, ahogy Baldair tanította neki. Nem voltak illúziói, hogy egyetlen napi gyakorlás után a felső tízezer egyik elegáns társasági hattyújává válik, de legalább nem bukott orra. Ezt is sikernek könyvelte el. Vhalla egy mantrát ismételgetett a fejében, hogy túlélje ezt az éjszakát: mosoly, elegancia, tartás. Csak suhanj és mosolyogj!

– Üdvözöljük a gálán, Lady Rose – köszöntötte a császár barátságos, zengő hangon. Épp, mint Baldair herceg, jutott eszébe a mulatságos gondolat. Vhalla próbálta felfedezni Aldrik karakterjegyeit az izmos, sokat látott férfiban. Megpróbálta elképzelni Solaris császárt az állkapcsán végigfutó, rövidre nyírt szakáll nélkül, hogy fellelje benne az idősebb herceg szembetűnően férfias vonásait. – Reméljük, jól fogja érezni magát az ünnepségen.

– Köszönöm, felség – mondta Vhalla, kerülve a szemkontaktust. Épp csak hozzászokott, hogy hercegekkel társalog. A gondolat, hogy egy császárral vált szót, elképzelhetetlennek tűnt.

– Baldair – szólt közbe a császárné. – Mintha azt mondtad volna, hogy személyesen te hívtad meg.

– Úgy van – jelentette ki Baldair olyan hangosan, hogy a Vhalla jobbján csoportosuló nők egyből méregetni kezdték a lányt.

– Nem világosítottad fel, hogy mit illik viselni egy gálán? – kérdezte a császárné helytelenítően, de végig fesztelen hangon. A beszéde kicsit sem hasonlított Aldrikéra. – Lady Rose, a fiam igen járatos a divat kérdésében, érdemes lett volna rá hallgatnia.

Vhalla szólásra nyitotta a száját, de nem tudta, mit mondhatna. Újra beindult körülötte a sugdolózás, ami megbénította a nyelvét. Égszínkék szemek meredtek rá.

– Szerintem bámulatosan néz ki – szólalt meg végre Aldrik, és a hangja azonnal eloszlatta Vhalla feszültségét. Összeakadt a tekintetük, és a férfi szája széle alig látható mosolyra húzódott. Vhalla ismét lesütötte a szemét, hogy elrejtse a piruló arcát.

– Jaj nekem! – fordult a császárné a férjéhez. – Látod, milyen rossz hatással van másokra?! A végén még azt fogják hinni, hogy egy ilyen ruha elfogadható.

– Ugyan, ne perlekedjünk, csak élvezzük az estét – intette csendre a császár a feleségét és bocsátotta el Vhallát ugyanazzal az elegáns kézmozdulattal.

Vhalla hálás volt, hogy kikerült a figyelem középpontjából, és gyorsan a terem szélére menekült. A tömeg utat nyitott neki, bár senki sem szólította meg. Megkockáztatott egy pillantást Aldrik felé, aki már az utána érkezett vendéget üdvözölte.

Újra zárkózott tekintettel meredt maga elé, de a lány élvezettel gondolt vissza a döbbent arcára, ízlelgetve a kedves emléket. Ha ebben a pillanatban visszament volna a szobájába, akkor is sikeresnek ítélte volna az estét. Miközben odakint lassan sötétbe borult az ég, egyre csak szállingóztak a társadalom fontos szereplői. Vhalla úgy tett, mintha az érdekelné, hogyan üdvözlik a császári családot, de ez csak ürügy volt számára, hogy Aldrikot lesse.

A herceg hosszú fekete, kétsoros kabátot viselt. Egészen a térdéig ért, hátul hasíték volt rajta a könnyebb mozgás érdekében. Legfelül kigombolva hagyta, és az így képzett tökéletes háromszög láthatóvá tette fehér gallérú ingét és széles fekete nyakkendőjét, amely a kabát alatt viselt mellény alá volt betűrve.

Nem hasonlított a több férfi által is viselt nyakfodorra, de nem is volt teljesen lapos. A kabátba napmintákat hímeztek csupa fekete cérnával, ezek mozgás közben tökéletesen elkapták és visszatükrözték a csillárok fényét. A hajtókát és az ujjakat aranyzsinór díszítette. A fekete nadrág (Vhalla egyre erősebben gyanította, hogy nem is volt más színű ruhája) oldalán aranypaszomány futott végig. A megszokott csizmája helyett ezúttal fényes fekete tánccipőt viselt. Aldrik frizurája pontosan olyan volt, mint bármikor máskor, csak egy rendkívül egyszerű arany fejdíszt viselt, amely sima, négyszögletes pánttá szélesedett a homlokán.

A lány azon kapta magát, hogy ez a fajta elegancia jobban imponál neki a termet uraló fényűző színáradatnál. Még Baldair herceg kabátjából és ingujjából is fodrok türemkedtek elő, amelyek élénk hullámzásba kezdtek, valahányszor megmozdult; a déli stílustól Vhallának nevethetnékje támadt.

Aldrik időnként feléje pillantott, ő pedig minden alkalommal halványan elmosolyodott, és élvezte a sötét szempár perzselő hevét. Miután letudták a formalitásokat, és csaknem minden vendég megérkezett, a császár hivatalosan is megnyitotta a gálát.

A trubadúrok egy pillanatra megálltak, áthangolták a hangszereiket, és új dallamot kezdtek játszani. Vhalla próbálta számolni az ütemet, ahogy a herceg tanította neki, de a zene elméleti részével egyáltalán nem boldogult. Ehelyett a zenekart kísérve dúdolni kezdte a klasszikus déli ballada feldolgozását, és a padlón kopogtatta az ütemet a cipőjével, ahogy megtelt a táncparkett. Észre sem vette, hogy a császári család elhagyta az emelvényt, amíg fel nem tűnt mellette Baldair herceg.

– Kisasszony, ön ma este szebb, mint a virág, aminek a nevét viseli. Megtisztelne egy tánccal?

Minden csepp bűverejét bevetve félig meghajolt előtte. Vhalla meglepetten pislogott, amiért egy herceg meghajolt neki. A hallgatását érzékelve a férfi várakozásteljesen felpillantott.

– Az első táncot? – hebegte a lány. Vhalla ekkor észrevette, hogy máris sokan bámulják őket, ezért gyorsan bólintott. Mi mást tehetett volna, ha egy herceg kérte fel. – Természetesen, hercegem. – Vhalla pukedlizett, és az erőteljes tenyér máris magával húzta őt a táncparkettre.

Ezt a táncot tanította meg neki az előző nap, három ismétlődő lépésből állt. Vhalla próbálta felidézni a lépéseket, de csak arra volt képes, hogy ügyetlenül kövesse a partnere mozdulatait.

Baldair herceg szerencsére hosszú évek tapasztalatával rendelkezett, és pompás táncos volt. Könnyedén irányította őt, és együtt suhantak el a körülöttük táncolók között. A hivalkodó fellépés annyira ellensúlyozta a lány ügyetlenségét, hogy úgy érezte, valóban tud táncolni. Baldair keze gyengéd és puha volt, ahogy vezette a mozgását, és mindig a megfelelő helyen termett, hogy megakadályozza a lány botlásait.

– Mit művel? – suttogta.

– Ígértél nekem egy táncot. – A férfi számkápráztató mosolyt villantott rá.

– Igen, de mindenki minket néz. – Vhalla hátrapillantott a válla felett a táncparkett szélén sorakozó emberekre.

– Mi mást tehetnének? – Baldair kuncogott, kinyújtva a karját. Vhalla a megfelelő ütemben fordult körbe, mielőtt a férfi ismét közelebb húzta magához. Valamilyen meleg illatot árasztott, talán vaníliát, és Vhalla eltűnődött, hogy táncpartnere vajon érzi-e rajta az édes parfümöket, amelyeket a füle mögé kentek a szolgálólányok. Egyből el is oszlottak a kételyei, ahogy a herceg közelebb hajolt, a lehelete felborzolta a füle fölötti hajszálakat. – Ha fekete ruhában sétálsz be a gálára, megbélyegeznek, hogy egy ostoba nőcske vagy, aki mit sem ért a divathoz. De ha a Szívtipró Herceggel járod az első táncot? Máris egy sötét és titokzatos hölgy vagy, akivel mindenki találkozni szeretne.

Hátrébb húzódott, és ahogy Vhalla felnézett rá, az egész terem a semmibe tűnt körülöttük. A lába immár öntudatlanul mozgott, és csak a férfira meredt, aki a táncparketten vezette őt.

Ha eddig lett volna alkalma jobban megismerkedni a Szívtipró Herceggel, vajon mit talált volna a felszín alatt?

– Mosolyogj, Vhalla, az még gyönyörűbbé varázsol – bátorította a férfi egy mosollyal, és Vhalla ellazult a karja között.

Végigtáncolták az első dalt, majd a következő felét, amikor valaki finoman megérintette Baldair vállát.

– Fenség, lekérhetem a hölgyet? – kérdezte egy úriember apró meghajlás kíséretében.

A herceg a derekánál fogva közelebb húzta a lányt magához; drámai látványossággal hajolt közelebb, mintha féltve őrzött titkot osztana meg vele.

– Ugye megmondtam? – suttogta a fülébe. Aztán így folytatta fennhangon: – Nem bánom, jó uram, de csak ha nem csinál magából bolondot, különben kénytelen leszek ismét magamhoz ragadni a hölgyet!

Mindkét férfi udvariasan kuncogott, és Vhalla új partnerrel folytatta.

Ezután három újabb férfi következett, akikkel sosem találkozott; mindegyikük kedves volt, és a ruháját dicsérte. Nagyon érdekelte őket, hogy ki ő, és honnan származik, láthatóan valamilyen furcsa külföldi szokásként szerették volna elkönyvelni a színválasztását. Ő próbált kellően homályos válaszokat adni, nem cáfolva rájuk. Nem bánta, hogy egy éjszakára titokzatos hölgy lehet.

Négy számmal később a zenekar egy csoporttáncot kezdett játszani, amelyhez véletlenszerűen álltak össze a párok, és forogtak, köröztek, kisebb csoportokra oszlottak, és partnert cseréltek. Az első két partner után Vhalla szemtől szemben találta magát a Szenátus választott vezetőjével.

– Lady Rose. – Egmun elmosolyodott, ahogy a tenyerük és alkarjuk egymáshoz ért. Körözni kezdtek egymás körül. – Vagy a Vhalla Yarl névre jobban hallgat? – Erősen megragadta a lány karját, és durván magához rántotta.

Vhalla felsikkantott a meglepetéstől, de másra nem volt lehetősége, ahogy a férfi közelebb hajolt. Azon szabódott, hogy megmaradjon az udvariasság keretein belül, vagy lökje el magától a másikat.

– No lám, hogy játszod az úrihölgyet. De mindketten tudjuk, hogy ki vagy. – A férfi annyira szorította őt, hogy a lány levegőért kapkodott. – Csak egy könyvtároslány, alacsony sorba született, mindenféle cím nélkül. De tudjuk – gúnyosan vigyorgott, ahogy ismét egymásba fonták a karjukat –, nem egyszerű könyvtároslány vagy, hanem olyan könyvtároslány, aki titokban az érzelmileg visszamaradott koronaherceggel ebédel.

– Nem tudom, miről beszél. – Vhalla a közeli párokra pillantott, remélve, hogy senki sem hallja őket.

– Ne játszd az ostobát. Csak kíváncsiságból kérdem: Lady Rose Baldair herceg játszópajtása, Vhalla Yarl pedig Aldrik hercegé?

Vhalla álla leesett a kérdéstől.

– Még sosem láttam a koronaherceget egyetlen nővel sem, pedig jóval régebben ismerem, mint te. Mitől vagy ilyen különleges? Aldrik herceg végre maga mellé vett egy szeretőt?

Vhalla próbálta megállítani, mégis elpirult, a szenátor pedig veszedelmes tekintettel figyelte, ahogy bíborba borul az arca. Mély levegőt vett, megrázta a fejét, és összeszedte a maradék bátorságát.

– Megbocsásson, szenátor, attól tartok, kimelegedtem a sok tánctól – jelentette ki hangosan.

– Érthető. – A szenátor elengedte őt, csak a kezét szorította tovább; a lány alig tudta elfojtani a grimaszt, ahogy a férfi ajka a kézfejéhez ért. – Talán érdemes lenne visszavonulnia a kertbe egy kis friss levegőért. Úgy hallom, hogy a fekete ruhát viselők a sötétséget kedvelik.

Változott zene, és cserélődtek a párok. Vhalla kilépett a táncolók közül. Nem tudta megállni, hogy ne nézzen hátra. Egmun mosolyogva folytatta, mintha mi sem történt volna. Vhalla az erkély felé indult, amely a vízi kertre nézett. Egy szempárt érzett magán, amitől égnek álltak a pihék a nyakszirtjén. Megfordult, de nem tudta azonosítani, kié lehetett a tekintet. Vhalla összekulcsolta az ujjait, és matatni kezdett velük, ahogy a tömegen áttörve a többnyire néptelen éjszakába tartott.

A teraszos kert pompájához hasonlót még sosem látott korábban: széles félkör alakú építmények fedték át egymást változatos térközönként és magasságokban. Ezeknek keskeny fehérmárvány faluk volt, a bennük tárolt víz tiszta és mozdulatlan, megannyi tükörként verve vissza az éjszakai ég képét. Az erkélyről márványlépcsők vezettek a tintafekete víz felett kanyargó ösvényre, amely mellett kicsi, kör alakú ágyásokat telepítettek. Az út körbeérve az erkély másik oldalán végződött.

A lány megragadta a korlátot, és mélyen beszívta a tiszta éjszakai levegőt. Hogy merészelt a szenátor így beszélni róla és Aldrikról! Ráadásul ők nem is… Vhalla apró sóhajjal tekintett végig a kerten. Mi is van köztük tulajdonképpen? Egy alak mozdult meg a sötétben: elvált egy fatörzstől, azután ismét neki dőlt. Vhalla lesietett a lépcsőn, egyszer sem pillantva hátra.

A márványból és növényekből emelt apró oázis felé tartott a csillagokkal borított ég alatt. Fellépett a teraszra, óvatosan felemelve a szoknyáját, hogy ne essen el, és halványan elmosolyodott. Ezért vállalta el az egész estét.

Aldrik ellépett a fa törzsétől.

– Mit keresel itt? – kérdezte enyhén vádló hangsúllyal, de minden ellenségesség nélkül.

– Az öcséd hívott meg. – Vhalla feléje sétált a lombkorona árnyékában.

Aldrik undorodva felhorkantott.

– Egy nő ugrik az öcsém kérésére. – Egy lépést hátrált a lánytól. – Ennek a történetnek már minden létező változatát hallottam.

– Nem miatta jöttem – suttogta Vhalla gyengéden. A kertet a palota magas falai vették körül, felfogva a hegyek felől érkező szél nagyját. A herceg minden szavát hallhatta, és nem volt hova visszahúzódnia. – Téged akartalak látni.

– Engem? – nézett rá a férfi hitetlenkedve.

– Igen, téged. – Vhalla halkan felnevetett. Nem tudta, hogy a boldogság vagy a szívfájdalom szorította össze a mellkasát. – És te itt vagy, és próbálod kihagyni a bált.

– Nem tudtam nézni, ahogy mások táncolnak veled, élen az öcsémmel – mondta szabadkozva.

– Miért nem kértél fel te is? – kérdezte a lány játékosan félrehajtott fejjel.

– Igazad van. Vhalla Yarl, felkérhetlek egy táncra?

Feléje nyújtotta a kezét, Vhalla pedig átszelte a köztük lévő távolságot. Aldrik jobb keze félénken kulcsolódott Vhalla derekára, a lány pedig a bal kezébe adta a maga jobbját, míg a másikat a herceg vállán nyugtatta. Amikor halkan felhangzott a zene a távolból, Aldrik tette meg az első lépést.

Lassú tánc volt, megfontolt lépésekkel. Aldrik mozdulataiból hiányzott az öccse harsánysága, de nem is volt rá szükség. Vhalla minden mozdulatát érezte a tenyerén, a derekán, a közelségén keresztül. A víztükör felett feléjük sodródó halk zenére táncoltak, a csillagokkal teli tavacskák között, az égből rájuk ragyogó fényben. A lány behunyta a szemét, hogy minden más érzékével érezze őt.

A férfi elfordult, és fél lépéssel közelebb húzta magához Vhallát, aki egy teljes lépéssel közelített. Így már a legkisebb mozdulatra is egymáshoz ért a testük, és minden rezdülés megborzongatta Vhallát. Amikor a herceg keze a hátára siklott, libabőrös lett a karja. Felpillantott rá, és a férfi viszonozta a pillantást. A csend nem volt kellemetlen vagy nyomasztó; többet üzentek vele egymásnak, mint amit szavakkal ki tudtak volna mondani.

A dal véget ért, de nem váltak szét. Vhalla megragadta a férfi kabátját, majd a mellkasára hajtotta a fejét. Aldrik teste egy pillanatra megfeszült, és Vhalla visszatartott lélegzettel várta, hogy ellöki őt magától. A herceg elengedte a kezét, és az ujjai végigsimították a lány karját, majd a vállát, míg a jobb kezét a hátára tette. A férfi bőre meleg volt, szinte forró, a fűzőn és a ruhán át is érezte a tenyerét. Vhalla a szabad kezét a herceg másik vállára tette, és hosszú ideig így álltak, némán, egymásba kapaszkodva. Aldrik mélyet sóhajtott. Vhalla azt akarta, hogy álljon meg a világ folyása, hogy a végtelenségig nyúljon ez a pillanat, amelyben a címek és a kötelességek bonyolult etikettje háttérbe szorult a nyers érzések mögött. Akarta őt, szüksége volt rá. Ez a férfi, akire undok, sötét szörnyként tekintettek, valahogy magához láncolta anélkül, hogy egyszer is igazán megérintette volna eddig az estéig.

– Vhalla – sóhajtotta a herceg. A lány szeme tétován kinyílt a neve hallatán. – Előbb a könyvtárosfiú, most meg Baldair. Hogy irigylem őket!

– Miért? – kérdezte, mert tudnia kellett a választ.

– Mert olyan könnyen találnak okot, hogy a közeledben lehessenek. Én viszont… – Mélyről jövő nevetés hangzott fel a koronaherceg mellkasából, egyenesen a lány hozzá tapadó fülébe. – Nehezen tudok mit kitalálni, és most is bizonytalanság gyötör, hiába vagyok itt veled.

Valami furcsa volt a hangjában. Alig hallható rekedtség, amitől lángba borult a lány gyomra. Vhalla erősebben markolta a ruháját.

– Nincs okod bizonytalannak lenni. Te vagy a koronaherceg – suttogta a csípős őszi levegőbe.

– Lehet, hogy herceg vagyok – mondta a férfi, ahogy az ajka finoman súrolta a lány fülét. – De szívesebben lennék közrendű, akár csak ma éjszakára.

Az érintéstől elgyengült Vhalla térde. Újra felnézett rá; addig ismeretlen, gondterhelt kifejezést látott Aldrik arcán. Azt kívánta, bárcsak éveket tölthetne vele, hogy meghallgassa a történeteit, hogy megtudja, mi nyomasztja, és mi teszi boldoggá, hogy együtt élvezhessék a lusta délutánokat, hogy lezárhassák a kettejük között zajló furcsa, egyszerre ellenállhatatlan és letagadhatatlan küzdelmet. De az elméje mélyén hangosan ketyegett egy óra. Hamarosan rájuk hajnalodott.

– Tényleg el kell utaznod? – kérdezte suttogva. A herceg sóhajtott, és elfordította a tekintetét. Vhalla a tenyerébe fogta az arcát, és visszafordította maga felé. A férfi nem állt ellen, és ő a másik megkínzott pillantását kereste.

– Nem tudom, hogy pontosan mikor. De igen, hamarosan – vallotta be Aldrik elmélyülő hangon.

A lány az ajkába harapott, és feljebb csúsztatta a kezét a férfi arcán. Az ujjai végigsiklottak a kiugró járomcsonton, a szemöldökén, a homlokán. Vhalla keze megállt az aranykoronánál, amely puszta akadály volt kettejük között.

– Ha én nemes hölgynek tettethetem magam egy estére… – kezdte a lány, finoman leemelve a fejéket a herceg homlokáról. A férfi megdermedt, ahogy a fémdarab a fűre hullott. – …akkor te miért ne tehetnél úgy, mintha közrendű lennél?

Vhalla maga sem tudta, hogy pontosan mire céloz, de a herceg szeme elkerekedett, ajka résnyire nyílt a meglepetéstől. A lány csak abban volt biztos, hogy ha a hercegnek el kell hagynia a fővárost, akkor ő előtte meg akarja tapasztalni a közelségét és melegségét.

– Attól félek, hogy ha elmész innen… – Vhalla torka összeszorult, ahogy eszébe jutott egy nagyon messzinek tűnő esős nap.

Aldrik a lány arcára tette a kezét, és olyan finoman futtatta végig rajta az ujjait, mintha attól tartana, eltörik az érintésétől. A hüvelykujja futólag az ajkához ért, és szorosabban magához ölelte a derekánál, megszüntetve köztük minden távolságot. Vhalla az egész testén érezte a férfit; a melegsége, a jelenléte körülvette őt.

– Vhalla – suttogta a herceg, a hangja sötét volt, mint maga az éjszaka. Az orra majdnem a lányéhoz ért.

– Aldrik – lehelte Vhalla, mint egy imádságot. Ez volt a legédesebb szó, amely valaha elhagyta a száját.

Érezte az arcán a férfi forró leheletét, amikor a herceg hirtelen a város felé fordult, és teljesen megváltozott az arckifejezése. Vhalla bosszúsan és zavartan követte a tekintetét.

Ekkor hangzott fel az első robbanás a csendes éjszakában, a lökéshulláma végigsöpört a Birodalom fővárosán.

23. FEJEZET

ALDRIK EGY pillanattal a dörrenés előtt éppen úgy mozdult, hogy a robbanás felé fordította a hátát. A kezét Vhalla hajába temette, és oltalmazón a mellkasához szorította a fejét. A lány remegve kapaszkodott belé. Még csengett a füle az elsőtől, amikor a második robbanás is végigsöpört a hegyoldalon, és Aldrik karja még erősebben ölelte. A férfi mellkasába sikoltotta félelmét, ahogy megbénította tudatát a fülsiketítő hang. Aztán csend támadt, és ő próbált ismét levegőhöz jutni. A pillanatnyi nyugalmat egy lassan erősödő hang törte meg, amely a városból sodródott feléjük.

Kiáltások, sikolyok és sírás hallatszott. Vhalla a fülére szorította a kezét. Aldrik továbbra is szorosan tartotta őt, várva, hogy a lány nagyjából visszanyerje az önuralmát.

– M-mi történt? – kérdezte a pánik határán, ahogy a szavait és a gondolatait eluralta a félelem. A férfi szorítása enyhült, ahogy átnézett a válla felett. Vhalla oldalra húzódott, hogy követni tudja a herceg tekintetét.

A tűz elkezdett végigsöpörni a városon, házról házra terjedve. A csillagokat fokozatosan eltakarta a füst, és az egész látkép rémisztő narancsszín derengésbe borult.

Vhalla ellépett a hercegtől, a lenti jelenet irányába.

– Hol… hol volt a robbanás? – nyögte ki. Teljesen megzavarodott a robajtól és a döbbenettől.

– Vhalla, vissza kell menned a palotába. Most!

Aldrik megragadta a felkarját, nem engedve, hogy eltávolodjon tőle. A lány ellenállt a rángatásnak, a szeme a lenti jelenetre szegeződött. Rádöbbent valamire.

– Vhalla! – Aldrik eléje állt, az arcára téve a kezét. – Mozgósítani fogják az őrséget. Én is velük megyek segíteni – mondta, és hiába próbált megnyugtatóan hatni rá, a hangja feszült és ijedt volt. – De ehhez tudnom kell, hogy biztonságban vagy a palotában.

Vhalla oldalra lépett, hogy újra láthassa a várost. Elkerekedett a szeme, ahogy kezdett magához térni a kábulatból. Kapkodva szedte a levegőt.

– R-Roan, Sareem!

– Kicsoda? – kérdezte Aldrik, de a hangja távoli volt, alig hallható.

Vhalla lefelé mutatott.

– Az ott a Nap és a Hold tere? – kérdezte a félelemtől emelt hangon.

– Nem tudom, Vhalla. – Aldrik újra megpróbálta megfogni a kezét.

– Igen, az. – A lány ezúttal kétely nélkül nézett vissza. – Roan, Sareem! Aldrik, ott vannak a barátaim!

– És a város közrendű lakóinak jó része is. Most menj vissza a palotába – mordult rá, és erősen megragadta a lány csuklóját.

– Nem! – sikoltott fel Vhalla, és elrántotta a kezét. – Nem! Szükségük van rám.

Vhalla megfordult, érezte a város felől érkező, a tűz szagát magával hozó forró szellőt. Eszébe jutott a vitája Roannal, hogy elmondta neki Sareem tervét az esti találkáról a tér közelében. Vhalla azóta sem beszélt Sareemmal, és Roan biztosan elment helyette, hogy megszerezze a fiút, akit régóta szeretett. Vhalla szíve összeszorult. Egyiküktől sem kért bocsánatot. El sem tudta magyarázni nekik, hogy mi történik vele.

Vhalla ösztönösen futásnak eredt, ügyet sem vetve a herceg kiáltásaira maga mögött. Gyorsan megszabadult az elegáns tűsarkú cipőtől, és mezítláb jóval gyorsabb tempóra váltott. Az egyik terasz kinyúlt a palota fala fölé, és Vhalla átvágott a sekély tavacskán, a szoknyája pillanatokon belül teleszívta magát vízzel, és idomtalan nehezékké dagadt. Csobbanást hallott, és hátrafordult. Aldrik a nyomába eredt.

– Vhalla! Állj meg! Nem tudod megmenteni őket – kiáltotta felé.

De a lány nem akart észszerű gondolatokat hallani. Csak a lentről jövő sikolyokat hallotta. Csak a füst szagát érezte. Csak azt látta maga előtt, ahogy a lángok körbeveszik a két embert, akiket gyerekkora óta ismert…, a barátait, akiket ostoba módon eltaszított magától.

Vhalla odaért a falhoz, és felhúzódzkodott rá. A másik oldalon jóval magasabb volt, magasabb a Birodalmi Könyvtár bármelyik könyvespolcánál. Egy pillanatig bizonytalanul meredt a mélybe.

– Vhalla, lehet, hogy nincsenek is ott – szólt fel hozzá az odaérő Aldrik. Alig gyorsult fel a légzése, míg a lány máris lihegett.

Vhalla elkezdte letépni a szoknyáját, a vádlija és a térde körüli részekre összpontosítva.

– Ott voltak! – jelentette ki határozottan.

– Nem tudhatod. Gyere le onnan.

– Sareem egész éjjel ott várt volna rám! – Vhalla elfojtotta a bűntudat könnyeit, ahogy felnézett az égre. Már elmúlt a találkozóra megbeszélt időpont. Ha elmondta volna neki az igazságot, ő és Roan a palotában tölthették volna az éjszakát, ahogy gyakran megtették az elmúlt években. Vhalla önvádtól és bánattól gyötörve ugrott le a fal másik oldalán.

A levegő süvítve száguldott a fülében és a teste körül, a szoknya maradéka vadul csapkodott. Vhalla felkészült a becsapódásra, de finoman ért földet, fél térdre ereszkedve.

– Vhalla! – Aldrik lekiáltott utána a falról.

A lány bocsánatkérő pillantással nézett fel rá, majd belevetette magát az utca káoszába.

Bár Vhalla utóbbi évei nagy részét a fővárosban töltötte, csak ritkán mozdult ki a palotából. A labirintusszerű sikátorokban a legjobb esetben is nehéz volt eligazodni, ezen az éjszakán ráadásul a gonosztevők túlvilágának alagútjaira emlékeztették. Próbált előretörni az emberek özönében, akik abból az irányból menekültek, amerre ő tartott. Egyesek égési sérüléseket szereztek, és rongyokban lógtak róluk a ruhák, másokon friss, vérző sebeket pillantott meg.

Valami meleg és puha dologba lépett, ami pépesen szétnyomódott a lábujjai között. Lepillantva egy ember maradványait látta, akit halálra taposott a tülekedő tömeg. A koponyája darabokra tört, a szilánkjai szétszóródtak az utca kövén. Vhalla azonnal elfordult a látványtól, és berohant egy zsákutcába, ahol öklendezni kezdett, közben felsikoltott, amikor megpillantotta a saját véres lábát, amitől ismét rosszullét fogta el.

Egy harmadik robbanás dübörgő robaja hangzott fel. Vhalla a földre rogyott, és befogta a fülét. Ez jóval közelebb volt hozzá, házak recsegtek-ropogtak körülötte, és érezte, ahogy remeg alatta a föld a detonáció erejétől.

– Vhalla! Gyere ide! – kiáltott rá egy férfi, és a lány felnézett. Aldrik a palota falán állt. Vele párhuzamosan futott, ahogy beljebb hatolt a városba, de a fal ezen a ponton elfordult.

Vhalla a térdét átölelve kuporgott és remegett, az elméje teljesen megbénult. Egy nő sikolya hasított az éjszakába, magához térítve őt. Roan és Sareem ott voltak valahol a közelben. Felállt, és ismét bocsánatkérőn nézett fel Aldrikra.

– Ostoba némber! – bődült el a férfi, és leugrott a falról.

Először egy viszonylag közeli ferde tetőn landolt, végigszaladt rajta egy egyszintes épületig, amely párhuzamosan futott Vhalla sikátorával, és egy vetődéssel elkapta a tető peremét. Elengedte az ereszt, és könnyedén földet ért, majd odafutott mellé. Szinte tapintható volt a dühe, ahogy megragadta Vhalla karját.

– Neked… teljesen… elment… az eszed… – szűrte az összeszorított fogai között a szavakat, és megrázta a lányt.

– Nem volt kötelező utánam jönnöd! – Vhalla lesöpörte magáról a kezét.

– Tényleg lelketlen szörnyetegnek tartasz, aki tétlenül nézné, ahogy a halálba menetelsz?! – üvöltötte a férfi, de a környező zűrzavar majdnem teljesen elnyomta a hangját.

– Vissza akarsz kényszeríteni a palotába? – kérdezte Vhalla, készen arra, hogy elmeneküljön.

– Az lenne az okosabb dolog – dörrent rá a herceg. – De úgy látom, mindenáron mártírrá akarsz válni, és mivel nincs más, aki megakadályozhatna, én vállalom magamra a feladatot. Szóval mutasd az utat. – A lány döbbenten nézett rá. – Gyerünk – vicsorgott a férfi.

A lány futásnak eredt, nyomában a herceggel.

A káoszba süllyedt utcán senkinek sem tűnt fel, hogy megjelent köztük a koronaherceg. Vhalla nőket látott, akik a mellkasukhoz szorított babákkal rohantak a szörnyűségek elől. Egy idős férfi a lépcsőn ült, lemondóan várva a sorsát.

A tömeg végül elkezdett ritkulni, és egyre forróbb lett a levegő.

– Vhalla! – hangzott fel mögötte. Megfordult, Aldrik feléje nyújtotta a kabátját. A lány értetlenkedve nézett. – Valamennyire védeni fog a hőségtől és a lángoktól.

Vhalla a narancsszín derengésre pillantott az előttük húzódó utca végén, és egy bólintással elfogadta a kabátot. A férfi a szemét forgatta, aztán elkezdte lehúzni a cipőjét és a zokniját.

– Nem lesz szükséged rájuk? – kérdezte, ahogy kapkodva felvette az lábbelit. Bármilyen szorosra húzta a fűzőket, a cipő lötyögött a lábán, de jobb volt a semminél.

– Jusson eszedbe, kivel beszélsz, mielőtt ostoba kérdéseket teszel fel. – A férfi feltűrte a ruhaujját, és immár mezítláb állt az utca kövén, csak a nadrág, a fehér ing, a fekete mellény és a nyakkendő maradt rajta. Ha nem tört volna ki körülöttük a világvége, a lány jót nevetett volna a látványon.

Vhalla visszafordult a céljuk felé. Hamarosan több halottal találkoztak, mint élővel. Az égő hús bűze lengte körül őket. Ahogy elhaladtak a hatodik égő ház mellett, újra rátört Vhallára a rosszullét. Aldrik a hátára tette a kezét, és a lány erőtlenül rápillantott.

– Én már nem érzem ezt a szagot – magyarázta a herceg. Az arca ijesztően merevvé vált, míg Vhalla úgy érezte, hogy lassan elveszíti a józan eszét. Nem volt más választása, továbbindultak.

A tűz pattogása kísérte a lépteiket, a közelben összeomlott egy ház. Már nem volt messze a tér. Aldrik a mágiájával megzabolázta a kisebb tüzeket, kioltva őket egy kézmozdulattal, utat törve maguknak.

Vhalla hirtelen megtorpant.

A tér zsúfolásig volt holttestekkel. Férfiak, nők és gyerekek tetemei hevertek mindenfelé természetellenesen kicsavarodva, az arcuk örökre a rémület grimaszába torzult. Némelyik test lángokban állt, mások a saját vérük alkotta tócsában feküdtek. A többségüket szétszaggatta a robbanás, végtagok repültek szerteszét.

– Anyánk, irgalmazz… – Vhalla a szájához emelte a kezét, ismét pánik öntötte el lüktető ereit. Az Aranycipó utcája tőlük balra nyílt. Először megpróbálta kikerülni a testeket, de végül kénytelen volt átgázolni rajtuk, összerándulva, valahányszor puha részhez ért a lába. Zokogott, a hőség ellenére könnyek ömlöttek végig az arcán.

Aztán zuhanni kezdett.

Vhalla megbotlott egy kézben, egy lábban vagy talán egy túl nagy lábbeliben. Átesett egy nő testén, és egy kislánnyal találta magát szemközt, akinek egy fadarab fúródott a koponyájába, és egyetlen üveges szemmel meredt rá.

Vhalla felsikoltott, és próbált elhúzódni, de minden irányban halált és vérontást talált. Két erős kar ragadta meg, és segítette talpra.

– Már nincs messze, ugye? – kérdezte Aldrik szinte gépiesen. A lány megrázta a fejét. – Menjünk! – Finoman maga előtt tolta Vhallát, amint újra megállt a saját lábán.

A lány befordult a sarkon, és azonnal teljes erejéből futni kezdett. Az Aranycipó fele összeomlott, a másik fele lángokban állt. A szomszédos épület romokban hevert, és az utcán tátongó kisebb kráter arra utalt, hogy ez lehetett az egyik robbanás középpontja.

– Sareem! – Tölcsért formálva a kezéből kiabált Vhalla, elkeseredetten szólongatva a barátait. – Roan!

Három további kiáltás után kezdett rekedtessé válni a hangja. A tekintete a járdát borító testeket pásztázta, és a hátukra fordította őket, elképzelve, hogyan nézhettek ki korábban. Épp egy kövér embert gördített arrébb egy külső terasznál, amikor egy ismerős szőke hajfürtöt pillantott meg alatta.

– Aldrik! – kiáltott fel Vhalla magánkívül az iszonyattól. – Aldrik, segíts!

A férfi egy pillanat alatt mellette termett, és leemelte a kövér férfit Roanról. Vhalla a barátnőjét vizsgálgatta; tele volt zúzódásokkal, de egy darabban maradt. A mellkasához szorította a fülét.

– Lélegzik! – kiáltott fel. – Meg kell találnunk Sareemot.

Vhalla körbenézett. Ha Roan ott volt, Sareem sem lehetett messze. Újra felfordított néhány holttestet, fokozatosan közelítve az egykori pékséghez. Vhalla a romok között keresgélt, véres kéznyomokat hagyva hátra, már nem is tudta, hogy a vér az övé volt-e, vagy nem. Aldrik uralma alá vonta a közelben tomboló tüzet, hogy időt nyerjen neki. Larel azt mondta, hogy egy Tűzhordó nem érzi a lángok melegét, így a homlokán gyöngyöző izzadság csak a kimerültség jele lehetett.

– Vhalla – mondta a férfi elhaló hangon, hátrapillantva rá.

– Itt kell lennie – könyörgött a lány, nem is a társának, hanem az egész világmindenségnek, remélve, hogy igaza van.

– Vhalla! – mondta Aldrik határozottabban.

– Tudom, hogy itt van! Nem hagyta volna itt Roant, rám várt – hadarta a lány egyre kétségbeesettebben, és félredobott egy újabb követ. – N-nem szóltam neki, hogy nem jövök. Azt hitte, hogy itt leszek időben.

– Vhalla! – kiáltotta Aldrik.

A lány felsikoltott.

A kődarab alatt egy gyerekkora óta ismert arc, legalábbis egy arc fele fogadta. Egy fiú arca, aki megnevettette, aki gondoskodott róla, aki a barátja volt…, szinte családtag. Vhalla térdre esett Sareem megégett, törmeléktől összezúzott teste előtt, és remegett a válla a sírástól.

– Sareem, Sareem, sajnálom. Annyira sajnálom. – Az arc nagyjából ép felére tette a kezét. – Nem… – csuklott el a hangja, és folyni kezdett az orra. – Nem hittem, hogy ez lesz. Ó, az Anyára esküszöm, Sareem, hogy soha többé nem titkolok el semmit előled. Látod, idejöttem, hogy felkeltselek, Sareem. Kérlek, kérlek!

A gyomra már sajgott a sírástól, és fájt a válla, mintha az addig átélt rémálmok szét akarnák szakítani a testét. Vhalla feltérdelt, és nem törődve azzal, hogy kire vagy mire ül, reményvesztetten bámult Aldrikra.

– Aldrik, hogyan menthetem meg? – kérdezte, miközben könnyek folytak végig kormos arcán.

– Vhalla – mondta a herceg halkan, és közelebb lépett.

– Hogyan mentsem meg? – A lány megtörölte az orrát a ruhája ujjával.

– Már nincs rá mód – válaszolt a férfi csüggedt, de szeretettel teli hangon.

– Téged is megmentettelek. – A lány reszketve vett levegőt. – Őt hogyan mentsem meg?

– Ez nem így működik. – A herceg letérdelt melléje, és a hátára tette a kezét. – Itt nincs segítség.

– Akkor minek van a mágia? – üvöltött a férfi arcába, és újra előtörtek belőle a könnyek. Aldrik széttárta az ujjait a hátán.

– Mert… – kezdte a férfi nagyon halkan, a hangja megfontolt volt, és feszült. Aldrik hátrapillantott a válla felett, ügyelve arra, hogy csak a szeme mozogjon, a feje nem. – Lapulj a földre!

Vhalla felnyögött. Csak akkor jutottak el az agyáig az értelmetlennek tűnő szavak, amikor a férfi teljes erővel rányomta őt a barátja véres, szétroncsolt testére. Aldrik is lebukott, és valami halk suhanással elszáguldott a fejük felett.

A herceg ellökte magát a lányról, és talpra pattant, a kezét tűz ölelte körül, amikor Vhalla meghallotta egy nő kacaját.

24. FEJEZET

VHALLA A TÁMADÓJUK felé fordult. A nő karján lévő ezüstdíszítések szikrákat hánytak a tűz fényében. Egyszerű bőrvértet viselt, fölötte egy fura ruhadarabot, amely úgy nézett ki, mint egy szögletes lobogó a fejnek kivágott lyukkal a közepén. Idegen nyelvű szöveg volt ráhímezve, amelyhez hasonlót Vhalla még sosem látott. A nő széles övén üres kardhüvely lógott.

– Nocsak, nocsak, így sokkal könnyebb lesz a dolgom – szólalt meg, a hangja alig hallatszott a kifejezéstelen maszk mögött. Ha a zöld bőr nem lett volna elég árulkodó, az akcentus egyértelművé tette, hogy a zsonglőrök egyike a támadójuk. – Nem gondoltam volna, hogy a félelmetes Aldrik koronaherceg egyedül jön ide. Túl nemes cselekedet olyasvalaki részéről, aki csecsemőkre gyújtja rá a házukat.

A nő kerülgetni kezdte őket. A páros háta mögött törmelék hevert, mellettük tomboló lángok, előttük pedig egy karddal felfegyverzett északi. Vhalla semmit sem értett a harchoz, mégis látta, mennyire kedvezőtlen a helyzetük.

Aldrik nem szólalt meg. Egyenes háttal és feszülten állt, ökölbe szorított kezei körül lángok pattogtak és sisteregtek. Felkígyózott a karján, megperzselve a felhajtott ruhaujjakat.

– Vhalla – szólt a herceg élesen. A másik nő felvonta a szemöldökét, és rápillantott. – Menj! Menj innen.

– És mi lesz Roannal? – kérdezte a lány erőtlenül.

– Menj, ez parancs!.

Hiába állt lángokban körülöttük minden, Vhalla ereiben meghűlt a vér.

– Nem szép dolog idő előtt otthagyni az estélyt – vágott közbe a nő.

– Csak próbáltalak megkímélni a szégyentől, hogy közönség előtt halj szánalmas halált – sziszegte Aldrik.

A nő felmordult, és támadásba lendült.

Aldrik oldalra lépett, az északi elhajolt a feléje lendülő lángoló ököl elől, és súlyát áthelyezve felfelé vágott a karddal. Aldrik hátraszökkent, a penge csak egy hajszálnyira hibázta el. A nő azonnal visszakezes vágást indított, a férfi másik vállát célozva. Aldrik a támadó oldalához perdült, és megragadta a fegyvert tartó kezét. A tűz vakítóan fényessé erősödött, beterítve a nő bőrét.

Vhalla először azt hitte, hogy egyáltalán nem hat rá a tűz. De aztán látta, hogy a bőrvért színe a szeme előtt változik meg, és rádöbbent, hogy a zöld szín valójában egy tűzálló festék lehetett. Döbbenten nézte, ahogy a nő olyan erővel perdült meg, hogy lerepült róla a maszkja, és a kard Aldrik oldalába vágott. A férfi felkiáltott, elvesztette az egyensúlyát, és megtántorodott. Vhalla próbált kivergődni a törmelék közül.

– Vhalla, menekülj! – nyögte ki a herceg.

Ahogy a nő ismét csapásra emelte a kardot, Aldrik kinyújtotta a kezét, és megragadta a védtelenné vált bőrt. A nő felkiáltott, ahogy a tűz égetni kezdte a bőrét, amely felhólyagzott, és valósággal cseppfolyóssá vált az intenzív hőtől. A kiáltás megkínzott sikollyá erősödött, amelyet ezúttal nem fojtott el a maszk, és a nő elejtette a fegyvert. Megpróbálta kiszabadítani magát a másik kezével, de Aldrik erősen tartotta.

Lassan felállt, és elengedte a majdnem csontig égett végtagot. Aldrik a nő sokkos állapotát kihasználva az arcára nyomta a tenyerét, és a támadó egész teste görcsbe rándult, ahogy a tűz elkezdte felforralni a szemét a koponyájában. A torka feldagadt a belső hőtől, és végül élettelenül összerogyott. Aldrik félredobta az elszenesedett hullát, és Vhallára nézett.

Vhalla iszonyattal meredt rá. A kezét a fülére szorította, hogy el tudja űzni az északi nő haláltusáját kísérő szörnyű hangokat. A tetemre bámult. Ez ellen küzdöttek északon? Egy kicsit sötétebb volt a bőre, mint a nyugatiaké, a haja göndörebb, mint a délieké. De csak egy ember volt. Nem volt sem több, sem kevesebb Vhallánál, és Aldrik kíméletlenül megölte.

A tekintete a férfira vándorolt, aki megmentette az életét, és elevenen elégetett egy embert. És rajta kívül számtalan más áldozatot. Aldrik egy lépést tett előre, Vhalla pedig ugyanennyit hátrált. Nagyot nyelt. Egyáltalán miért harcoltak ezekkel az emberekkel?

Aldrik vészjóslóan felnevetett.

– Mit gondoltál, ki vagyok? – vicsorgott rá. – Azt hitted, könyveket olvasni mentem a frontra? – Vhalla újabb lépést hátrált. – Üdvözöllek a mindennapi poklomban. Nem lenne kényelmesebb mindenkinek, ha a gyilkoló- és kínzóeszközök nem szólnának vissza?

Vhalla erőnek erejével visszatartotta a remegését, és ránézett. A herceg rezzenéstelenül meredt rá; a lángok narancssárga fénye visszaverődött szeme fekete tükréből.

Vhalla minden bátorságát összeszedve odalépett hozzá. A férfi kihúzta magát, és tekintélyt parancsolóan nézett le rá. Vhalla nagyot nyelt, és megpróbált némi magabiztosságot erőltetni magára. Majd később elbeszélgetnek a háború valódi okairól. Most haza kellett jutniuk.

Megfogta a férfi kezét, remélve, hogy nem kap lángra az érintésétől. Nem kapott.

– Elég ebből a gyerekes viselkedésből, Aldrik. Menjünk.

A herceg arckifejezése alig láthatóan megenyhült, de ez is világosan jelezte, hogy a lány szavai célt értek. Bárki is állt előtte, nem egy szörnyeteg volt. Vhalla elfordult tőle, és Roan felé indult, hogy felemelje a testet, és visszatérjenek a palotába a véráztatta utcákon.

Megdöbbentően tisztán hallotta egy íj húrjának pendülését. Vhalla ösztönösen a herceg elé lépett.

Amikor a nyílvessző a vállába fúródott, olyan szörnyű sikolyt hallatott, mint addig soha.

– Vhalla! – bődült fel Aldrik, ahogy a lány térdre esett.

Levegőért kapkodott. A fájdalom a teste minden egyes idegébe kisugárzott, az agya minden zugát megtöltötte, megbénította az izmait, és vadul pislogott, hogy elűzze a látótere szélén megjelent sötétséget. A férfi megtámasztotta őt a karjával, de nem rá irányult a figyelme. Vhalla követte a tekintetét, de ahogy a szeme sarkából megpillantotta a testéből kiálló nyíl végét, majdnem elvesztette az eszméletét.

– Hát nem elbűvölő?

Vhalla óvatosan hátrafordult, hogy láthassa a megszólalót. Kezdett beszűkülni a látótere, és úgy kellett rávennie a szemét, hogy fókuszáljon a kívánt helyre.

Hárman voltak.

– A zsonglőrök – motyogta Vhalla.

– Ne beszélj – suttogta nyersen Aldrik, de kezének hüvelykujja gyengéden cirógatta a lány vállát.

– Óvatosan, még mindig hiányzik… – A lány számolni próbált.

– Még hiányzik kettő – suttogta a herceg, ahogy lepillantott le, majd vissza a támadókra.

– Szerintetek nem elbűvölő? – kérdezte ugyanaz a férfi.

– De, nagyon is – helyeselt egy orrhangú nő.

– A nemes herceg a lány védelmére kel. Ki hitte, hogy a Lángok Fejedelme ilyesmire is képes? – gúnyolódott a férfi.

Vhalla fém csendülését hallotta, ahogy valaki kardot rántott. Ezek az emberek tényleg meg akarják ölni őket, tudatosult benne a tény, és érezte, ahogy vér csorog a derekára. Ilyen állapotban nem tudott elfutni; ha a herceg magával is cipelné, csak lelassítaná őt.

– Aldrik – suttogta. A férfi meg sem rezdült, de tudta, hogy hallotta őt. – Menj, hagyjál itt.

Eleve az ő hibájából voltak itt. A halála előtt gondoskodni akart arról, hogy a trónörökös ne vesszen oda az ő makacssága miatt. Vhalla szeme lecsukódott, és előrebukott a feje.

– Nem – hangzott a lágy és halk válasz.

– A te életed többet ér az enyémnél. Részben amúgy is tőlem kaptad, igaz? – A lány halványan elmosolyodott, miközben közeledő léptek zaját hallotta. Aldrik erre nem válaszolt. – Szóval van egy kis beleszólásom abba, hogy eldobhatod-e magadtól, vagy sem. Kérlek, menj!

A herceg ujjai erősebben szorították a vállát. A lánynak nem nagyon voltak kétségei afelől, hogy látható lesz a nyoma.

– Tudod, elég biztosak voltunk abban, hogy csak úgy tesznek, mintha túlélted volna – szólalt meg ismét a férfi. Aldrik továbbra sem mozdult. – A vezetőnk maga kotyvasztotta a mérget arra a tőrre. Egyetlen karcolással megölt volna egy nagyobb noru macskát is, és úgy hallom, hogy az egész penge benned volt.

Aldrik légzése felgyorsult. Vhalla nem értette, milyen tőrről van szó.

– De persze azzal számoltunk, hogy ha túl is éled a mérget, elég kárt okoz a szégyen, hogy az imádott kis öcséd egyik embere szúrt hátba.

Aldrik felállt, kissé dülöngélt a megfelelő támasz nélkül. Ez az – gondolta az egyre gyengülő Vhalla –, indulj! Az ép kezére támaszkodva félig ülő helyzetbe tornázta magát, hogy a törmeléknek dőlve szembenézhessen a támadóikkal. Aldrik sajnos nem fogta menekülőre. Ott állt, és ismét lángok vették körbe az öklét.

– Még mindig sérült. Nézzétek, az a szánalmas kis szikra minden, amit ki tud csiholni. – Az egyik nő felnevetett. Íj volt nála, és Vhalla megpróbált minél tovább magánál maradni, hogy végignézhesse, ahogy az ő arca is porrá ég. – Na jó, vessünk véget ennek. – Egy nyilat helyezett a húrra.

A férfi két kézre fogta a kardját, a másik nő követte a példáját. Aldrik néhány lépést tett feléjük, és Vhalla gyomra fájdalmasan görcsbe rándult. Nem akart menekülni. A hármas lassan közelített.

– Óvatosan, kicsorbultak a karmai, de így is veszélyes vad – figyelmeztette társait a férfi.

– Ha úgyis egy vad, lenyúzhatom a végén a bőrét, hogy kabátként viseljem? – kérdezte az orrhangú.

– Én szívesebben lógatnám az íjamra, hogy zászlóként lengedezzen – szólt hozzá az íjász, és a többiekre pillantott.

Aldriknak csak ennyire volt szüksége, azonnal megragadta a lehetőséget. Előretört, megmarkolta az íjat, és lángra lobbantotta az azt tartó kézzel együtt. A férfi egy szempillantás alatt reagált, ezért Aldrik kénytelen volt elengedni az íjat, hogy kitérhessen előle. A levegőn végighasító ujjai tűzfüggönyt húztak maguk után. A férfi nem tudott megállni, vitte tovább a lendület. A kardforgató nő megkerülte a lángokat, és oldalról támadott. Aldrik elhajolt a vágás elől, és a könyökével a nő tarkójára sújtott: az megszédülve tántorgott pár lépést. A herceg mozdulatai a halál és a lángok iszonyatos szimfóniájává váltak.

– Rohadék – nyögte a férfi, aki az egyensúlyát visszanyerve széles ívben meglendítette a kardját. Aldrik elhátrált a csapás elől, egyenesen az íjász támadásába, aki a fegyvere maradványaival sújtott le a fejére. A herceg egy kiáltással fél térdre zuhant. Vhallának elakadt a lélegzete.

A férfi elégedett vigyorral közelített…, felkészült a kegyelemdöfésre. Aldrik keze a férfi bokája után nyúlt – a lángok olyan erővel csaptak fel, hogy a tűzálló festék sem tudta megvédeni a bőrét. Félregördült a támadó erejét vesztett csapása elől, és ismét talpra állt. Vhalla látta rajta, hogy mennyire kimerült, a tartása kissé hajlott volt.

Az íjász rohamra indult. Aldrik könnyedén kitért előle, és a gyomrába öklözött, de a lángok ezúttal elmaradtak. A kardos nő megperdült, Aldrik fél térdre ereszkedett, és előretartotta a kezét, majd fájdalmasan felkiáltott, a derekához kapva a kezét, mint ahogy Vhalla a fekete foltot látta hónapokkal korábban.

A férfi vészjóslóan felnevetett. Vhalla iszonyattal nézett az északira. A ruhája félig leégett róla, és vele együtt a bőre egy jelentős része is. Úgy nézett ki, mint egy életre kelt hulla.

– Látjátok? – mondta zihálva. – Cserben hagyja a mágiája.

Aldrik az északiakra meredt. A csapzott haja a verítéktől nedves arcához tapadt. Vonásai eltorzultak a fájdalomtól, mégis büszke és dacos maradt. A koronaherceg a kezét a derekára szorítva pillantott fel, ügyet sem vetve a torkának szegezett kardra.

– Íme, egy herceg halála – kuncogott az északi férfi, és felemelte a kardját.

Vhalla kiáltásra nyitotta a száját.

– Várj! – mondta az íjász, félredobva a maszkját. – Van egy jobb ötletem. – Gonoszul elvigyorodott.

– Csak öljük meg, és essünk túl rajta – lihegte az orrhangú nő, még mindig levegőért kapkodva.

– Mit ér a halál egy kis fájdalom nélkül? – kérdezte baljóslatúan az íjász.

– Én aztán nem fogok könyörögni. – Aldrik mosolygott. – Bármit is tesztek, nem fogok üvölteni vagy könyörögni, szóval nagyon unalmas lesz az előadás.

Vhalla a herceget figyelte. A testtartása és a beszéde is nyugalmat sugárzott. Mély hangja szinte hívogató volt. Szerette volna azt hinni, hogy csak blöfföl, de az ajkán játszadozó apró mosoly nem erre utalt. Fájdalom járta át, és nem a belefúródott nyíl miatt. Aldrik megbékélt a saját halálával, és kész volt méltósággal fogadni. Elakadt a lélegzete.

– Nem mondtam, hogy te fogsz üvölteni – mondta az íjász, és Vhalla felé fordult.

Vhalla kiegyenesedett, amennyire tudott, és elkezdett távolabb kúszni a támadójától, leküzdve a sérült vállába hasító fájdalmat.

– Nem kételkedem benned, hercegem. Biztos vagyok benne, hogy nagyon magas a fájdalomküszöböd. De sokféle fájdalom létezik, nem igaz? – mondta szinte duruzsolva a szadista nő, csillogó smaragdzöld szemmel. – Lássuk, hogy a lányé is van-e ilyen magas. – Kegyetlen mosollyal Vhallához lépkedett.

Vhalla tehetetlenül Aldrikra pillantott, majd felnézett az északira, aki dönteni készült a sorsáról.

A nő megragadta a Vhalla vállába állt nyíl végét, és annál fogva talpra rángatta a lányt. Vhallának minden erejére szüksége volt, hogy visszatartsa a kitörni készülő sikolyt. Nem akart így meghalni, és nem akart örömet szerezni ezeknek az embereknek azzal, hogy kimutatja a kínját. A nő, továbbra is a nyilat markolva, a térdelő Aldrikhoz vezette Vhallát. A herceg megkínzott szemében düh és kétségbeesés keveredett.

Vhalla megbotlott egy törmelékdarabban. Ahogy a földre esett, a nyíl egészen a tollakig széthasadt a vállában. Vhalla a fájdalomtól üvöltve vergődött a járdát borító törmelék és emberi maradványok között. Aldrik megpróbált talpra ugrani, de a férfi azonnal a torkának szorította a kardot.

– Maradsz – mordult rá Aldrikra, mintha egy kutya lenne.

– Gyerünk, kislány, még nem végeztünk. – A nő megragadta Vhallát a hajánál, és a foglyuk elé rángatta. Aldriktól egy karnyújtásra engedte el, de Vhalla úgy érezte, hogy egy fél világ választja el őket, ahogy üveges tekintettel, megtörve nézte a gyönyörű, keserűséggel teli sötét szempárt.

Az íjász ülő helyzetbe húzta fel Vhallát, és kivett egy nyilat a tegezéből.

– Mondd el, hercegem, mi tetszik benne! – utasította durva hangon.

– Úgy igazából semmi sem; ez csak valami olcsó szajha, akivel összefutottam – préselte ki magából Aldrik színtelen hangon.

– Valóban? Olcsó szajha létére nagyon jól öltözött. Tetszik az arca? – A nő végigfuttatta a nyíl hegyét Vhalla arcán, vékony vörös vonalat hagyva maga után.

Vhalla összerezzent, és remegni kezdett az alsó ajka.

– Miért mocskolja be a fegyverét az ő vérével? – próbálkozott Aldrik, és látszólag nemtörődöm módon félrenézett.

– Szép alakja van. És mit gondolsz a melléről?

A két újabb vágás után könnyek gördültek végig Vhalla arcán.

– Elég – mondta Aldrik halkan, ismét Vhallára szegezett szemmel.

– Elég? Akkor mégsem csak egy szajha? – sziszegte a nő. – És mi van a lábával? Látni akarod? – A nyíllal felemelte a kabát és Vhalla elszakított szoknyáinak alját, mély vágást ejtve közben.

– Elég! – üvöltött fel Aldrik.

Vhalla pánikot látott a szemében. A nő legyőzte. Az északi is tisztában volt ezzel, és nevetve eresztette el Vhallát, és a megtört könyvtároslány a földre csuklott.

Vhalla üres tekintettel bámult az égre. Tehát Aldriknak először végig kell néznie, ahogy megölik őt. Rá csak utána kerül sor. A herceg, Sareem és Roan halála is az ő lelkén fog száradni.

– Ne öljétek meg – suttogta.

A nő kacagása elhalkult, és lehajolt Vhallához.

– Mit mondtál, kis szaros? Nem hallottam – vicsorgott rá.

– Ne öljétek meg – ismételte meg Vhalla. Egy pillanatra sem vette le a szemét Aldrikról. – Tegyetek velem, amit csak akartok, de kérlek, ne öljétek meg. – Próbált felülni.

A nő újra felnevetett.

– Te egy senki vagy – vetette oda. – A semminél is kevesebb. Csak addig voltál valaki, amíg szórakoztatott, hogy bántalak.

– És már nem szórakoztatja – állapította meg a férfi, csapásra emelve a kardját.

– Ne – suttogta Vhalla.

Aldrik rezzenéstelenül meredt rá. Nem próbált futni vagy menekülni…, csak őt nézte.

– Itt a vége – mondta, és lesújtott az Aldrik fejére irányzott penge.

– Ne! – sikoltott fel Vhalla.

A pillanat töredékével később már csak a levegőt hasító kard süvítését hallotta.

25. FEJEZET

VHALLA AZ OLDALÁRA fordult a repedezett, egyenetlen kőpadlón, közben felkiáltott a fájdalomtól. A válla feldagadt és forró volt; a legkisebb mozdulatok is kínkeservessé váltak. Megpróbált feltápászkodni, de tompa puffanással visszazuhant a padlóra. Megszáradt vér és korom tapadt a szemére; hiába próbálta letörölni, mert a keze is ugyanolyan mocskos volt.

Sivár, négyzet alakú helyiségben volt, a levegő ürüléktől és emberi testek kipárolgásától bűzlött. Az egyik falon hatalmas, egymásba fonódó vasrudakból készült ajtórácsot látott, amelyet az öklénél is nagyobb lakattal zártak le. Az ajtó két oldalán odakint egy-egy páncélos palotaőr állt.

– Kérem… – próbált megszólalni, de csak rekedt suttogás jött elő a torkából.

Az őrök bepillantottak a rácson át. Az egyikük arcának bal oldalán hatalmas szemölcs virított. A másikuk az előreugró két metszőfoga miatt egy patkányra hasonlított.

– Nézd, felébredt – állapította meg az anyajegyes. – Menj, rázd meg a csengőt.

A patkányember eliszkolt.

– Hol… Hol vagyok? – kérdezte Vhalla, és próbálta felfogni, mit lát.

– Mégis minek tűnik? Egy börtöncellában. – A férfi az orrába túrt, és feléje pöccintette, amit talált.

– Miért? – értetlenkedett Vhalla. Hasogatott a feje, és a lüktető fájdalom a vállában tovább rontott a helyzeten.

– Ó, ügyes. Szóval végig az ártatlant fogod játszani. – A szemölcsös a fejét ingatta. – A Szenátus nem dől be az ilyesminek.

A lány felsóhajtott, visszahajtotta a fejét a kőpadlóra, és behunyta a szemét. Ez az ember nagyon bosszantó volt, de nem az Aldrik-féle elbűvölő módon. Aldrik. Vhalla kinyitotta a szemét, és visszagondolt az éjszaka eseményeire: Roan, Sareem, a nő, a nyíl, a térdelő Aldrik a nyakához szorított karddal, a kardját a végső csapásra emelő férfi. Aztán… semmi. Nem emlékezett rá, mi történt ezután.

– Uram, uram! – kiáltott fel. A szemölcsös arcú őr enyhén bosszankodva pillantott hátra. – A koronaherceg… – kereste a szavakat Vhalla. Fel akart állni, de végül csak odakúszni tudott a rácshoz, abba kapaszkodva támaszként. Csontig hatoló fáradtság járta át, és alig tudott mozogni. – Hol van Aldrik herceg?

– Miért kérdezed? Újra megpróbálnád megölni, hátha most sikerül?

– Mit beszél?! – ámult el a lány. – Nem! Tudni szeretném, hogy jól van-e!

– Tudtommal a herceg él és virul.

Vhalla megkönnyebbülten felsóhajtott, és a rácsnak támasztotta a homlokát. A fém kellemesen hűvös volt a felhevült bőrének. Aldrik biztonságban volt. Ő biztosan elájult, és a herceg utána elbánt valahogy a támadókkal.

– Áldassék az Anya – mondta halkan Vhalla, majd elfojtotta a sírást, ahogy eszébe jutottak a barátai, akik nem voltak ilyen szerencsések. A folyosón visszhangzó csizmás léptek zaja zökkentette ki a gondolataiból.

– Igen, épp most tért magához – magyarázta a patkányember valakinek. A lány próbált a másik ember lépteire összpontosítani. Nehéz dobbanások. Nem a herceg. Idővel majd Aldrik is felkeresi, ő tisztáz mindent, és akkor kiengedik innen. Vhalla felpillantott. Bárki másnak jobban örült volna, mint aki előtte állt.

Egmun szenátor kedélyesen vigyorgott rá, és a lány vére meghűlt az ereiben. A férfi egy kék köpeny fölött viselte a szenátori aranyláncot.

– Nos, nem mondhatom, hogy túlságon meglepődtem, hogy itt találkozunk. – Lesöpört egy képzeletbeli porszemet a ruhája ujjáról. Vhalla üveges tekintettel meredt rá. – Csak idő kérdése volt.

Ráunt a ruhája tisztítgatására, és a cella ajtajához lépkedett, a szavai épp olyan lassúak és kimértek voltak, mint a mozdulatai.

– Ti közrendűek úgy vonzódtok a nemesi élet fényűzéséhez, mint lepke a lánghoz – mondta gonosz mosollyal. – Sajnos néha ti is túl közel repültök, és egyszerűen elégtek.

Vhalla nem tudta tovább leplezni a viszolygását. Minden ízében gyűlölte ezt az embert, és valahányszor kinyitotta a száját, emlékeztette rá, hogy miért. Ugyanakkor okos is volt, és a lány hamar rájött, hogy ez milyen veszélyessé teszi őt.

– Mit akar tőlem? – kérdezte, arra kényszerítve magát, hogy ne hallatsszon ki félelem vagy pánik a szavaiból.

– Ó, én semmit sem akarok tőled. Beérném azzal, hogy visszakúszol a kő alá, ahonnan előkerültél, és soha többé nem látnálak. De a koronaherceg megtámadása után erre már nem igazán lesz lehetőséged. – Széttárta, majd leeresztette a karjait. – Most kénytelenek leszünk méltó büntetéssel sújtani téged.

– Micsoda? – emelte fel Vhalla a hangját. – Én nem is…

– Tagadod? – dörrent rá a szenátor. – Jobb, ha a tárgyaláson más hangnemet ütsz meg.

– De én nem csináltam semmit! – bizonygatta Vhalla.

– Őrök – sóhajtott fel Egmun. – Azt hiszem, fel kell frissíteni a fogoly emlékezetét.

Patkány és Bibircsók egymásra pillantott, és Vhalla csak akkor jött rá, hogy mire készülnek, amikor elindultak a cella ajtaja felé. Amikor a két páncélos férfi kinyitotta az ajtót, és belépett hozzá, már biztos volt benne, hogy semmi jóra nem számíthat. Vhalla a vállában lüktető fájdalom ellenére próbált a lehető legmesszebb húzódni tőlük a szűk térben.

Az lett volna a dolguk, hogy őt védjék. Ehelyett ugyanolyan megvetéssel néztek le rá, mint korábban az északiak.

– Ne – nyöszörögte Vhalla ösztönösen.

– Továbbra is tagadod? – hümmögött a szenátor a távolabbi falnak támaszkodva.

Egmun valamilyen parancsot adott. Vhalla nem értette a szavakat, Bibircsók azonban igen, és a lány hajába markolt. Felüvöltött a fájdalomtól, hatástalanul csapkodva a férfi csuklóját, aki gyakorlatilag felemelte őt a padlóról. A falnak penderítette, és a feje hangos reccsenéssel csapódott a falnak.

Összerogyott, és hevesen pislogva próbálta fókuszálni homályos tekintetét. Az őr újra nekiesett, újra és újra gyomron rúgta csizmás lábával. Megpróbálta felemelni a kezét, hogy mágiával lökje el magától, de semmilyen varázslatot nem tudott életre hívni. Pánikba esni sem volt ideje, mielőtt Bibircsók a kezére taposott, a csontok hallhatóan recsegtek. Vhalla nem is érezte a bordáira mért ütést; csak azt, ahogy a padlót borító mocsok az arcához nyomódott.

– Most már emlékszel? – szólt oda Egmun.

– Miért? – kérdezte zihálva a lány. Miért bántak így vele?

Patkány a ruhájánál fogva rángatta talpra. Ahogy elkezdte ököllel verni az arcát, a felszakadó varrások reccsenése szinte elnyomta a lány sikolyait és könyörgését. A második ütés után a ruha teljesen szétszakadt, Vhalla pedig megalázottan, csak az alsóneműjét viselve zuhant vissza a padlóra.

Mire véget ért a verés, tűhegynyire szűkült az öntudata. A saját elméje annyira kis részében volt jelen, hogy a külvilág csak visszhangok formájában volt érzékelhető számára. A kegyetlen szavak valahogy mégis elhatoltak a darabokra hulló tudatába.

– Ennyi elég lesz, azt hiszem. Sajnos nem oszthatunk igazságot a Birodalom nevében. – Egmun a cella ajtajához sétált. – Vésd az eszedbe. Mert én biztosan emlékezni fogok rá. Mindig így foglak látni magam előtt…, értéktelen szemétként.

A lány pislogva nézett fel rá, mozdulatlanul, rezzenéstelenül. A könyveiben mindig a lángokhoz hasonlították a gyűlöletet…, forró, irányíthatatlan tűzvészként írták le. Az ő gyűlölete jéghideg volt. Eltompította az érzelmeit, és megerősítette az elhatározását, hogy mindenáron életben kell maradnia, ha másért nem, azért, hogy dacoljon a szenátorral.

Egmun lassan felsóhajtott, mintha megérezte volna a tőröket, amelyekkel a lány elkezdte megnyúzni őt a képzeletében.

– Most öltözz fel. – Egy durva vászonzsákot dobott rá, és elhagyta a cellát.

Vhalla végtagjai alig hallgattak az utasításaira, és már felülni is kínszenvedés volt. A zuhanásból hátramaradt fájdalmak kúsztak a felszínre a törött csontok és a sérült szövetek mélyéről. A zsákba lyukakat vágtak a karok és a fej számára, s Vhalla a tőle telhető legnagyobb méltósággal bújt bele.

Ennél rosszabbat is túlélt. Az egykori könyvtárostanonc talpra kecmergett. Túlélte a zuhanást a palota tornyából, és az összecsapást az északi harcosokkal. Egész teste remegett a fájdalomtól és a félelemtől, ahogy emlékeztette magát erre, és szembenézett a három férfival.

Bibircsók megragadta, és előrelódította. Vhalla botladozni kezdett és felkiáltott, és azonnal dühös lett magára emiatt. Gyűlölte a férfiakat, és gyűlölte a saját testét, amiért megadta magát a fájdalomnak. Egy kéz szorította meg a vállát, és a lány érezte, ahogy valami lassan végigfolyik a hátán. Patkány béklyókat hozott elő, majd összebilincselte két csuklóját és két bokáját. Vhalla az őrület határán egyensúlyozva reszelősen felnevetett.

– Mintha el tudnék szaladni. – Tébolyodottan Egmunra vigyorgott.

Úgy tűnt, hogy ez a hirtelen érzelmi váltás még a szenátor tökéletes önuralmát is megingatta. Megigazgatta a köpenyét, és szótlanul elindult a folyosón. Patkány és Bibircsók két oldalról megragadta a karjait, és kivonszolták a cellából.

Felmentek egy lépcsősoron, akkor Egmun otthagyta őket. Az út hátralevő része csendben telt. Bénító hideg kezdett a végtagjaiból a bensőjébe szivárogni. Sareem meghalt. A fejéből csepegő vér a fiú összezúzott arcára emlékeztette Vhallát. Valószínűleg Roan sem élte túl. A herceg valahogy életben maradt, de Vhalla arra számított, hogy mindenért, amit átélt, őt fogja okolni… joggal. Az érzelmeinek ingája ezúttal az ellenkező véglet, a bűntudat felé lendült. Az ő hibája volt. Minden az ő hibája volt. Hirtelen újra felnevetett.

Miért volt annyira vicces, hogy széthullik az élete?

– Pofa be – sziszegett rá Patkány, és arcul ütötte a lányt.

Az őrület véget ért, és a teste elernyedt. Vér csöpögött az álláról, tovább bővítve a vörös nyomvonalat, amelyet a lépcső óta hagytak maguk után. Kinyitottak egy ajtót, és behajították egy fényesen megvilágított terembe. A láncok hangos csörgése közepette, esetlenül ért padlót, és várta, hogy hozzászokjon a szeme a fényhez.

Egy kocka alakú ketrecben volt, amelyet a mögötte lévő falhoz rögzítettek. Patkány és Bibircsók elfoglalták a helyüket az ajtó jobb és bal oldalán. Semmilyen más bejáratot nem látott az újabb, bizonyára átmeneti börtönébe.

Balra tekintve egy másik ajtót és üres székeket vett észre. Jobb oldalról tizenhárom ember meredt rá, a csoport közepén Egmunnal. A szenátorokat két sorban ültették le. Előttük, a terem közepén egy aranyszín napot formáló emelvény állt. A terem szemközti oldalán egy megemelt részt látott, három székkel…, nem, nem székekkel, trónusokkal.

A legkisebb trónszékben, a császár balján Baldair herceg ült; ez volt az első alkalom, hogy nem látott mosolyt az arcán. A középső helyet a császár foglalta el, az arckifejezése kiismerhetetlen volt. A jobbján egy jól ismert alakot látott. Vhalla elfojtotta a megkönnyebbülés könnyeit, amiért életben látja Aldrikot. Gyorsan lehunyta a szemét, mielőtt megláthatta volna a férfi arcára írt érzelmeket. Nem akarta, hogy ő is itt legyen; nem akarta, hogy így lássa őt. Vhalla tehetett a barátai haláláról, ő sodorta veszélybe a herceg életét; arra sem volt méltó, hogy ránézzen a férfi, még úgy sem, ha jól megérdemelt dühvel volt csordultig a tekintete.

A császár felemelt egy hosszú, vasalt végű botot, és háromszor a padlóra sújtott vele. A kőnek csapódó fém hangja betöltötte a csendes termet.

– Én, Solaris császár az Anya nevében ezúttal megnyitom ezt a rendkívüli bírósági tárgyalást. Szólítom a Szenátus szószólóját.

Egmun felállt, Vhalla minden maradék erejével visszafogta magát, hogy ne kezdjen válogatott ocsmányságokat üvöltözni felé.

– Vhalla Yarl, mi, a Szenátus a következőkkel vádoljuk meg: gondatlanság, polgártársai veszélyeztetése, köztulajdon megrongálása, hamis nemesi rang viselése, eretnekség, gyilkosság, hazaárulás és az Aldrik koronaherceg elleni merénylet.

Vhalla erőtlenül kinyitotta a szemét, és a férfira nézett, akit állítólag megpróbált megölni. Aldrik mozdulatlanul ült; mintha csak kőből faragták volna.

– Elismeri a vádakat?

Vhalla körül lelassult az idő folyása, ahogy a herceg reakcióját várta. Azt akarta, hogy álljon fel, és oktassa ki mosolyogva Egmunt, hogy téved. De Aldrik semmit sem tett.

Vhallában felmerült, hogy bűnösnek vallja magát. Megölnék, és véget érne ez az egész. Megszűnne a fájdalom, aminek kitették a testét és a lelkét. Nem kellene többé aggódnia a döntései, a hercegek, a szenátorok miatt. Ha elég szerencsés, az ideiglenes börtöne egyből a sírjává válik, és végeznek vele, mielőtt Patkány és Bibircsók visszavonszolja a cellába. Vhalla sóhajtva behunyta szemét, és reszketeg levegőt vett.

– Vhalla Yarl, elismeri a vádakat? – ismételte meg Egmun.

Nem! Vhalla kihúzta magát, és a csuklójába vágó béklyók okozta fájdalom ellenére kiegyenesítette a vállát. Ha ítélkezni akarnak felette, ítélkezzenek azok, akiknek állítólag ártott. Aldrik szemében alig visszafogott tűzvihar csillant meg. Szembenéz az ő ítéletével, Roanéval, és később Sareeméval is. Lehet, hogy eddig a világtól elzárkózva élt könyvtárostanoncként, és még nem vált valódi varázslóvá, de sem Egmun, sem senki más nem teheti őt gyáva emberré.

– Nem vagyok bűnös – mondta reszelős hangon. Vhalla Egmun felé fordult, akinek bosszankodva lebiggyedt az ajka. – Szenátorok, ártatlannak vallom magamat!

26. FEJEZET

A TÁRGYALÁS ELSŐ napja azzal telt, hogy részletezték a vádakat, majd elmagyarázták, miként hoznak ítéletet. A következő napon vette kezdetét a bizonyítási eljárás, amikor felszólalhattak a mellette tanúskodók, a szemtanúk és a Szenátus tanúi. Vhalla azon tűnődött, hogy Aldrik vajon felszólal-e mellette; rajta kívül nem volt más valódi tanúja. A harmadik napon Vhallának tehettek fel kérdéseket, és ekkor nyilatkozhatott a saját védelmében. Az utolsó napon csak az ítélet kihirdetésén kellett megjelennie.

– Megállapítást nyert, hogy Vhalla Yarl hónapokkal ezelőtt átesett az Ébredésen – kezdte Egmun. Vhalla szája tátva maradt. – Ez idő alatt nem jelentkezett a Varázslók Tornyában képzésre és elkülönítésre, és nem vetette magát alá Eltörlésnek, így az ereje elszabadult, és veszélyessé vált. Az ereje olyan szintre fejlődött, hogy kárt tett vele a köztulajdonban, és valószínűleg hozzájárult számos polgártársa halálához.

Vhallát kirázta a hideg. Több ember halála? Megölt valakit? Vér folyt végig a nyakán a fejsebéből, és a vállából is szivárgott valamennyi. Ennek ellenére próbált előásni valamilyen emléket, amely igazolhatná a szenátor szavait.

– Egyesek szerint a birtokában lévő hatalom eretnekségnek minősül az Anya szemében – folytatta Egmun.

– Nem véletlenül öltük meg mindet! – kiabált közbe egy nyugati szenátor. – Alattomosak és gonoszak. Adjuk át Jadar Lovagjainak, ők tudják, mi a teendő!

A férfi talpra állva fröcsögött, Vhallára mutogatva. A lány dermedten bámult rá.

– Csendet! – visszhangzott a császár parancsa a teremben. – Kérem, folytassa, szószóló.

– Mindez azonban szinte jelentéktelennek tűnik amellett, hogy merényletet kísérelt meg Solaris trónvárományosa, Aldrik koronaherceg ellen. – Egmun kissé meghajolt a herceg irányába.

Aldrik arckifejezése nem változott. Vhalla lángoló fájdalmat és dühöt látott az őt övező aurában, de a szemében csak erőltetett ridegséget fedezett fel, amikor néhányszor lopva feléje pillantott. Bármi is volt az igazság, a férfi nem hitt benne, hogy Vhalla tényleg ártani próbált neki.

De mi történt? Annyi mindennel vádolták meg. Ezek a férfiak és nők úgy néztek rá, mint egy veszett állatra. A gyűlölet, amiből addig erőt merített, továbbra sem csillapodott, de a gerince elgyengült, és kezdett meghajlani, orcáján pedig könnyek csorogtak.

Megint beszéltek, ki tudja, miről vitáztak, de ez csak tompa morajként jutott el Vhalla zúgó fülébe. Fáradt volt. Ezeket az embereket nyilvánvalóan nem érdekelte, mi történik vele. Vagyis de, az nagyon is érdekelte őket, hogy minél gyorsabban holtan lássák.

Vhalla kinyitotta a szemét, és Aldrikra nézett, aki valamennyire elfordította a fejét, hogy az épp zajló beszélgetésre figyeljen, de nem vett részt benne.

Vhalla szerette volna őt okolni. Ha ő nincsen, mindez nem történik meg. Nélküle nem manifesztálódott volna az ereje, semmi köze nem lett volna a Toronyhoz, és nem kellett volna megismernie egy bizonyos szenátor nevét.

De Vhalla nem hibáztatta őt mindezekért, mert boldog volt. Egy pillanatra visszagondolt a báli éjszakára, arra, ahogy a férfi átölelte a derekát. Olyan tökéletes emlék volt, hogy szinte meghasadt tőle a szíve. Vhalla próbált újra a tárgyalásra összpontosítani, de úgy tűnt, hogy az épp véget ért.

– A per tehát holnap napkeltekor folytatódik – mondta a császár, és a lányra nézett. – Már összeírtuk a tanúk és megszólalók listáját. Van valaki, akit felkérne a fogoly, hogy felszólaljon a védelmében? – Még a nevét sem volt hajlandó kiejteni.

– A b-barátom, még életben volt, amikor rátaláltam. A neve Roan – kezdte. Sustorgás kezdődött a szenátorok között. – Őt nagyon régóta ismerem. É-életben van?

Vhalla igazából csak erre a kérdésére szeretett volna választ kapni, mintsem felkérni Roant, hogy álljon ki mellette. A barátjának érthető módon eszében sem lett volna őt mentegetni ebben a helyzetben.

A császár a kisebbik fiához fordult.

– Attól tartok, hogy nem tudunk az ő hogylétéről – vallotta be Baldair.

Lehet, hogy csak a képzelete szüleménye volt Roan gyenge szívverése.

– Ha ez a Roan nem tud vallomást tenni, van-e valaki más? – kérdezte a császár.

Vhalla elgondolkodott, visszafojtva a könnyeit, ahogy eszébe jutott Sareem: ő milyen lelkesen érvelt volna mellette. Óhatatlanul megjelent előtte a szétroncsolt testének látványa.

– Mohned mester – nyögte ki, tovább küzdve a sírás ellen, amitől már az egész teste remegett. A mesterre biztosan számíthatott.

– Úgy lesz.

A császár ismét háromszor koppantott a bottal, és felállt. A hercegek és szenátorok követték a példáját.

Vhalla meg sem próbált újra felállni. A padlóra meredt. Patkány és Bibircsók látható örömmel rángatták talpra, és ő fojtott hangon felkiáltott a fájdalomtól. Előreejtette a fejét, az arca eltűnt a hajfüggöny mögött.

– A tárgyalást berekesztem!

Először az uralkodói család távozott, majd a szenátorok vonultak ki libasorban, végül Vhallát vonszolták vissza a tömlöcbe.

Miután levették róla a béklyókat, Bibircsók durva röhögés kíséretében lökte be a cellájába. Vhalla rongybabaként ért földet, és meg sem mozdult…, minden ereje elhagyta. Hallotta, ahogy becsapódik mögötte az ajtó. Lehet, hogy a teste feladja a harcot még a tárgyalás vége előtt. A tekintetére ereszkedő sötétséghez hasonlóval még sose találkozott. Nem alvásra vágyott a teste, hanem a halálra.

Vhalla épp lehunyta volna a szemét, amikor közeledő csizmás lépteket hallott a lépcső felől. Egy félelmetes pillanatig attól tartott, hogy Egmun tért vissza, hogy megbüntesse, amiért nem vallotta bűnösnek magát. De ezek a léptek nehezebbek voltak az övénél. Nehezebbek, mint Aldriké, mégis valahogy ismerősek. Vhalla hallotta a páncélok csörömpölését, ahogy a két őr tisztelgésként a mellvértjéhez emelte a jobb öklét.

– Hercegem! – kiáltotta Bibircsók, és Patkány követte a példáját. Vhalla nagy nehézség árán hátrafordította a fejét. Baldair herceg állt a cella ajtaja előtt, kezében egy jókora dobozzal. Összevonta a szemöldökét, a homlokán mély ráncok futottak végig.

– Emberek, mi ez a méltánytalan eljárás? – kérdezte a szokásos dallamos hangon, ám mindenféle vidámság nélkül. – Gondoskodniuk kellene a fogolyról; mégis tízszer pocsékabbul néz ki, mint akkor, amikor idehoztam.

– M-megpróbálta megölni felséged fivérét – próbálkozott Patkány.

– Semmiért sem találták eddig bűnösnek, és amíg ez meg nem történik, életben és jól kell tartanunk. – Baldair herceg viharos tekintettel fordult feléje.

– Életben van – jegyezte meg Bibircsók.

A herceg felsóhajtott.

– Gondolom, egyiküket sem tanították meg a harctéri sebkötözésre. Megmutatom, hogyan kell. Nyissa ki az ajtót – adta ki az utasítást, királyi pózt véve fel.

– Egmun szenátor utasításba adta, hogy… – fogott bele Bibircsók.

– Egmun egy szenátor, én pedig herceg vagyok. Melyikünk a magasabb rangú? – csattant fel Baldair.

– Ön, fenség – mormolta Bibircsók a kulcscsomón keresgélve. Kinyílt az ajtó, és belökte. – Óvatosan, hercegem. Már megpróbált végezni a császári család egyik tagjával.

Baldair herceg ügyet sem vetett rá, ahogy belépett a homályos cellába. Az egyetlen fényforrást egy odakint elhelyezett fáklya jelentette, így az arca árnyékban maradt. A lánytól nem messze, halk csörrenés kíséretében tette le a ládát.

– Fel tudsz ülni? – kérdezte Baldair. A hangja a fáradt mosolyánál is több gyengédséget sugárzott. Vhalla nem válaszolt, de néhány halk nyöszörgéssel ülő helyzetbe tornázta magát. – Kiváló – bátorította őt a férfi, és a válla felé nyúlt.

Vhalla megrezdült, ahogy a herceg ujja súrolta a bőrét.

– Vhalla, muszáj kitisztítani a sebet, különben elfertőződik.

A lány megpróbált mozdulatlanul ülni, ahogy ismét a válla felé nyúlt, de a teste többi része irányíthatatlanul remegett. Vhalla csak azt látta, hogy egy újabb férfi keze közelít hozzá ugyanabban a sötét, zsúfolt kis térben. Az izmaiban halmozódó energia kirobbant, és félrelökte a herceg kezét.

– Ne érjen hozzám! – sziszegte, és immár láthatóan remegett. A férfi keze megdermedt a mozdulat közepén. – Kérem… – tette hozzá Vhalla, és térdre akart hullani, hogy védelemért könyörögjön, de csak könnyek törtek elő szeméből, és vért köhögött fel a felsértett ajkai között.

– Vhalla – suttogta Baldair herceg alig hallhatóan. – Mi történt veled?

Lenézett rá, és csak ekkor vette őt alaposan szemügyre.

Vhalla kapkodva vette a levegőt, amitől kezdett megszédülni. A szeme nem tudott fókuszálni a mindent elborító düh miatt, de végül megtalálta a célját. Patkány és Bibircsók hátrált egy lépést a rájuk szegeződő tekintet erejétől.

Baldair herceg követte a lány pillantását, és úgy gyűlt a testében a feszültség, mint a felajzott íjban. Hosszan és mélyen levegőt vett, aztán előrelendült. A herceg két gyors lépéssel átszelte a köztük lévő távolságot. Bibircsók és Patkány megilletődött ugyan Vhalla tekintetétől, de a feléjük csörtető herceg látványától nyílt rettegés ült ki az arcukra. Baldair herceg rátette egy-egy kezét kettejük mellvértjére, és a folyosó távolabbi falának nyomta őket.

– Hogy merészeltek hozzáérni?! – bődült el, fokozva rajtuk a nyomást.

A két őr meg sem mert mozdulni a döbbenettől, bár a félelmetes erejű herceg szorításában esélyük sem lett volna rá.

– H-hercegem, mi csak… – habogott Patkány.

– Tudja, a szenátor… – próbált magyarázkodni Bibircsók.

Baldair herceg gúnyosan csóválta a fejét, és halkan felnevetett.

– Én büszke vagyok arra, hogy férfi vagyok. Egy férfinak kötelessége van, becsülete, kiállhat az értékeiért, védelmezheti őket – mondta, miközben a két pribékre szegezte a tekintetét. – Egy nő bántalmazása…, bárkinek a bántalmazása… megsérti ezeket. Tudják, hogy én a hadseregben mit teszek azokkal az alárendeltjeimmel, akik semmibe veszik a kötelességet és a becsületet? – kérdezte. A két őr rettegve nézett vissza rá. – Gondoskodom arról, hogy ne legyenek tovább férfiak, hogy ne hozzanak szégyent a névre.

– D-de ez nem is egy ember. Csak egy szörnyszülött.

Vhalla elfordította a fejét, nem állhatta, hogy Patkány tovább bántsa.

– Kifelé! Tűnjenek a szemem elől! – üvöltötte Baldair herceg, a hangját elöntő düh visszhangja kísérte a menekülő őrök lépteit.

Hosszan kifújta a levegőt, ahogy utánuk nézett. Baldair herceg megfordult, és nagy, szomorú, bocsánatkérő szemmel nézte a lányt. Az egész arcára rátelepedett az érzés. Vhalla a padlóra meredt, nem kért a szánalmából.

– Sajnálom. Ezek Egmun emberei, ő ajánlotta őket. Sejthettük volna, mire készül – mondta, és átkozódni kezdett. Vhalla félve pillantott rá. – Vhalla, tudom, hogy nem lesz könnyű neked, de muszáj kitisztítanom és bekötöznöm a sebeidet. Sajnálom, de ehhez muszáj hozzád érnem.

A lány újra lesütötte a szemét.

– Ugye tisztában vagy vele, hogy ha elfertőződik, nem éled túl? – kérdezte.

– Tudom – mondta Vhalla, majd lassan beszívta a levegőt, hogy visszanyerje az eltökéltségét. Egmun azt akarta, hogy feladja, hogy megadja magát neki. – Lássunk hozzá.

Baldair elismeréssel tekintett le az előtte heverő lányra, aki makacsul, újra és újra kiásta magát a sötét lyukból, ahova belökték. Bólintott, és visszatért a ládához. Felpattintotta a reteszt, és válogatni kezdett a papi gyógyeszközök között. Amikor a keze Vhalla bőréhez ért, a lány meg sem rezdült. Ez Baldair herceg – ismételgette magának –, ő nem fog bántani.

– Én találtam rád – mondta a herceg, de nem nézett rá. – Amikor lecsapott az első forgószél, futásnak eredtem. Ilyesmi nem történik magától. Ha valami fura, szörnyű és mágikus dolog történik, általában a bátyám is ott van a sűrűjében.

– Forgószél? – kérdezte Vhalla suttogva.

A herceg bólintott.

– Elképesztő ereje volt. Miszlikbe tépte az északiakat.

Vhalla üveges tekintettel meredt rá.

– Várjunk csak, akkor ezért… – kezdte összerakni a kirakós darabjait.

– Tényleg nem emlékszel? – kérdezte a férfi ámulva.

– Semmire sem emlékszem – válaszolta a lány őszintén.

– Vhalla, igazi szélvihart idéztél a semmiből. Majdnem akkora volt, mint az a tér – mesélte a herceg.

– Tényleg miattam sérült meg Aldrik? – kérdezte iszonyodva a lány.

Baldair herceg felvonta a szemöldökét. Vhalla a szájához kapta a kezét, ahogy rájött a hibájára.

– Szóval engedi, hogy a nevén szólítsd – nevetgélt halkan a herceg. Mielőtt a lány bármit mondhatott volna, így folytatta: – Aldrikot eltalálta pár repkedő törmelék, és bár sosem vallaná be, eléggé megviselték a történtek. De téged nem okol érte. A szél rá nem csapott le olyan erővel, mint az északiakra. Vhalla megkönnyebbülten felsóhajtott. – Csak azután tudtam a közeletekbe menni, hogy alábbhagyott a forgatag. – A herceg a hajába túrt. – A bátyám kétségbeesetten ölelt téged. Mintha…, nem is tudom… – Baldair fészkelődött, mint akit feszélyez az emlék felidézése. Vhalla elképedve meredt rá, és a férfi zavartan felnevetett. – Szélesre nyílt száj, kitágult szem – foglalta össze Baldair a lány arckifejezését. – Én is pontosan így nézhettem ki, ahogy megláttalak a karjában.

Vhalla összetört kezeire nézett, és azon tűnődött, hogy Aldrik meg akarja-e még érinteni őt valaha.

– Miért van itt, fenség?

A herceg nem azért jött, hogy elmesélje neki mindezt. A sérüléseit pedig bármelyik pap el tudta volna látni.

– Mert tartoztam a bátyámnak egy szívességgel, és behajtotta rajtam – válaszolt őszintén Baldair. A lány elfintorodott egy pillanatra; teher volt számukra. A herceg, mintha csak olvasott volna a gondolataiban, megrázta a fejét. – És mert aggódtam az elbűvölő, gyönyörű nőért, akivel táncoltam.

– Ő miért nincs itt? – kérdezte a lány, remélve, hogy a fájdalom nem szivárog be a hangjába.

– Épp haditanácsot tartanak, hogyan erősítsék meg a várost. Muszáj ott lennie.

Vhalla szótlanul bólintott. A herceg tiszta gyolcspólyával tekerte körbe a friss sebet Vhalla fején.

– Miért nem lökted el őket a mágiáddal?

– Próbáltam – mondta a lány összeszoruló torokkal, és hirtelen megrohanták az érzelmek. Cserben hagyta a varázsereje, és ez jobban fájt neki, mint bármilyen emberi árulás. – De a mágiám…, nem… nem tudom, miért nem működött.

– Semmi baj, Vhalla. Most már biztonságban leszel – mormolta a férfi, tudva, hogy a szavai önmagukban nem fognak segíteni. Baldair herceg arrébb tolta a zsákvásznat, hogy szemügyre vegye a lány vállát. – Csúnyának tűnik. Ez sajnos fájni fog – közölte szabadkozva.

Legnagyobb meglepetésére Vhalla felnevetett.

– Mi az, ami nem fáj? – kérdezte a lány keserűen.

A férfi ismét összevonta a szemöldökét.

– Feküdj le – utasította.

Vhalla engedelmeskedett. A mennyezetre szegezte a tekintetét, amíg a herceg elővett egy színtelen folyadékkal teli, hosszúkás üveget.

– Adjak valamit, amire ráharaphatsz?

Vhalla megrázta a fejét.

A férfi kibontotta az üveget, és a sebre öntötte a tartalmát. A lány felszisszent, és ívbe feszült a háta. A saját ruháját markolta, és kényszerítette magát, hogy lassan, mélyen lélegezzen.

– Sokkal szívósabb vagy, mint amilyennek tűnsz – mondta a herceg, amikor félretette az üveget.

– Tényleg? – kérdezte a lány, és újra a mennyezetre bámult, ahogy a férfi egy kenőcsös tégelyt vett kézbe. – Nem érzem magam annak.

A herceg vállat vont, a kenőcsbe merítette az ujját, és bőségesen bekente vele a sebet. A lány összerezzent az érintéstől.

– Elnézést – suttogta Baldair.

– Túlélem – sóhajtotta Vhalla. – Fenséged és Aldrik… – kezdte a lány, és közben észrevette, hogy Aldrik nevét hallva furcsán néz rá a másik. – …jól kijönnek?

A beszéd elvonta a figyelmét a kínról.

– Elég… szokatlan a kapcsolatunk – ismerte el a herceg.

Vhalla felpillantott rá. Mostanra ennyit magától is le tudott szűrni.

Mielőtt tovább puhatolózhatott volna, a férfi megfordította a kérdést.

– És ti? Úgy láttam, jóban vagytok Aldrikkal. Pontosan milyen kapcsolatban is álltok?

Vhalla megdermedt, de nem a sebe körül tapogatózó ujjak miatt. A semmibe meredt. Az volt az igazság, hogy maga Vhalla sem tudta meghatározni, hogyan viszonyulnak egymáshoz a koronaherceggel.

– Nem tudom – vallotta be őszintén.

A herceg futólag rápillantott, miközben befűzött egy tűt, majd fölé hajolt. Aranyszín haj hullott a herceg arca elé, a szemében nyoma sem volt a korábban látott vidámságnak. Vhalla nem volt benne biztos, hogy találkozott-e korábban ezzel a Baldair herceggel. Kimerültnek tűnt.

– Ennyi? Nem tudod? – mormolta, miközben összevarrta a sebet.

– Ennyi. – A lány próbálta nem megvonni a vállát. – Fenséged mindig tudja, hogy mi jár a bátyja fejében?

Vhalla szája alig látható mosolyra húzódott, a herceg pedig halkan fel is nevetett.

– Tudtam én, hogy vicces ember vagy – mondta, és intett neki, hogy üljön fel, hogy nekiláthasson a hátán lévő sebnek is.

– Hol tanulta ezt? – Vhalla meglepetten tapasztalta, hogy a körülmények dacára nem okoz neki gondot a társalgás. Volt valami könnyedség Baldair herceg személyiségében, ugyanaz, amit már a lakosztályban is érzett.

– A bátyám varázskönyvekkel játszott, én kardokkal. A papírlappal megvágod az ujjad, az acélpengével levágod. Olyan sokszor látták el papok a sebeimet, hogy megtanultam az alapokat – mesélte Baldair, miközben kinyújtotta a lány karját, hogy bepólyálja a sebet. – Legyél óvatos. Ne szakítsd fel az öltéseket.

– Ez az őrökön múlik – nyögte ki a lány.

A herceg meg sem próbálta elrejteni a dühös grimaszát. Egy újabb kendőt és egy nagy bőrtömlőt vett elő a láda aljáról. Megnedvesítette a rongyot, majd a lány felé nyújtotta.

– Tessék, ivóvíz.

Bele is kortyolt a tömlőbe, mintha csak biztatni szeretné őt. Vhallában fel sem merült, hogy ennyit pepecselt volna az ellátásával, ha meg akarja mérgezni. Elkezdte törölgetni az arcát a kendővel, és látta, mennyi fekete és vörös folt maradt rajta már az első pár mozdulattól.

– Szörnyen nézhetek ki – merengett a bemocskolt anyagot szemlélve.

– Iszonyatosan – ismerte el a férfi. Meg sem próbált rácáfolni. – Miután a bátyám látott téged a tárgyalóteremben, összetört egy tükröt, egy vázát, és felgyújtott egy széket a tanácsterem felé tartva. Így hát szedtem a lábam, amennyire tudtam, hogy ideérjek.

Vhalla hosszú heteknek érződő szünet után újra elmosolyodott, sőt erőtlenül fel is nevetett. A herceg egy újabb kenőcsöt vett elő, amellyel az arcát kezdte bekenni a hüvelykujjával. A lány izmai ösztönösen megfeszültek, de már nem húzódott el az érintés elől, legalábbis amíg ilyen csekély volt.

– Na végre. Sokkal szebb vagy, ha mosolyogsz.

A férfi arcán ugyanazok az érzelmek tükröződtek, mint Vhalláén, de a pillanat hamar elmúlt. Neki nem volt túl sok oka a boldogságra.

– Meg fognak öletni, ugye? – kérdezte Vhalla nyugodtan.

A herceg arcáról is lehervadt a mosoly, bólintott.

– Legalábbis megpróbálják. – A lány még nagyobb tisztelettel tekintett rá az őszinteségéért.

– Miért?

– Nem tudom. Egmun már azelőtt követelte, hogy Aldrik visszahozott a karjában a palotába.

Vhalla ábrándosan elképzelte az Aldrik köré fonódó karját. Baldair rendbe tette a ládát. A vizestömlőt otthagyta neki, mellette néhány tiszta kendőt, az arcán használt krém maradékát és egy zöldes színű, szirupos folyadékkal teli üvegcsét. Ahogy a herceg felállt, a lány ismét feléje irányította a figyelmét.

– Gondolom, van pár rész, amit szívesebben mosnál le úgy, hogy egyedül vagy. A kenőcs jó lesz a kisebb sérülésekre.

Vhalla a combján végigfutó és a zsák alatt eltűnő vágásra nézett, majd bólintott.

– Köszönöm – mondta szívből jövően.

– A zöld anyag neve Mélyálom, enyhíti a fájdalmat, és segít elaludni.

Vhalla bizonytalanul pillantott rá; nem szeretett volna altatószer hatása alatt lenni Patkány és Bibircsók közelében.

– Kérem, ne hagyjon itt velük – könyörgött halkan.

– Most sem lenne szabad itt lennem – sóhajtott fel a férfi, ahogy felemelte a ládát.

– Akkor zárjon be, és vigye magával a kulcsot. Csak holnap adja vissza a foglároknak – kérlelte a lány. – Zárjon el tőlük. Ha egész éjjel a közelemben lesznek, én… – Borzongás futott végig a testén.

Baldair eltöprengett a kérésen, majd bezárta az ajtót a kulccsal, amelyet Bibircsók hagyott hátra a zárban. Megmutatta a lánynak, majd a kabátja zsebébe süllyesztette. Vhalla bólintott.

– Hercegem – szólalt meg gyorsan. A férfi várakozva nézett rá. – Mondja el Aldriknak… – A folyosó vége felé nézett. Mit is mondjon el Aldriknak? Ennyire nem tervezett előre. Hogy sosem fogja elfelejteni a közös táncukat, legalábbis addig a pár napig, amíg még életben van? Hogy őt is meglepte, mennyire élvezte a társaságát? Hogy még mindig nem tudta tisztázni magában az iránta érzett bonyolult érzelmek sokaságát? Abban reménykedett, hogy a férfi tisztában van ezekkel. – Kérem, mondja el neki, hogy köszönöm, és sajnálok mindent – mondta végül. A herceg furcsán nézett rá, de bólintott. – És köszönöm, Baldair herceg, bármiért is teszi mindezt.

– Csak óvatosan – figyelmeztette az Aranyherceg. – Kedves lánynak tűnsz, Vhalla. Valóban van benned valami varázslatos, és bár nem állítom, hogy minden részletet értek, az világos, hogy Aldriknak manapság tűz csörgedezik az ereiben.

– Végül is Tűzhordó – vágta rá a lány, félreértve a célzást.

Baldair herceg halkan kuncogott.

– Tudom, minek hívják a háta mögött. – A fejét ingatta, és félrenézett. – Nem szeretném, ha belebonyolódnál a bátyám sötét világába, és ismét bajod esne. Többet nem mondok.

Nem hagyott esélyt a lánynak a válaszadásra, elsietett a kulccsal a zsebében. Távolodó lépteit hallgatta Vhallát kirázta a hideg.

Egyedül maradt a gondolataival és az ott fészkelő démonokkal. Újra eszébe jutott Sareem, és Vhalla a szájára szorított kézzel próbálta elfojtani a sírást, mindhiába. Összegörnyedve hevert a padlón, zokogásától visszhangzott a folyosó. Valahányszor pislogott, az ő arcát látta maga előtt, az eltorzult és összetört arcot, ahogy felnéz rá az egyetlen ép, de élettelen szemével.

Annak tudatában, hogy a kulcs a hercegnél van, nagyot húzott a zöld folyadékból. Mielőtt Bibircsók és Patkány visszatért volna, a kevés megmaradt vizet és a tiszta kendőket használva letisztogatta magát, bármilyen feleslegesnek is érezte az egészet. Vhalla bekente a krémmel az összes sebet, amit elért, majd lefeküdt.

Teljesen kimerült volt, és a főzet gyorsan hatott. A nyögdécselése elhalkult, majd teljesen megszűnt – Vhalla percek alatt elaludt a kőpadlón.

27. FEJEZET

VHALLA MEGLEPŐEN jól aludt. Elég kimerült volt ahhoz, hogy a körülmények ellenére is átaludja az éjszakát. Ahogy felült, a feje lüktetni kezdett, miközben kimasszírozta a merevséget a tagjaiból.

A herceg által otthagyott egyik benedvesített kendővel felfrissítette az arcát, bár azt gyanította, hogy tisztább nem lett ettől. Az ajtó felé pillantva meglátta az ott strázsáló egyik őr vállát. Valószínűleg Bibircsókét. Gyorsan visszafeküdt, és becsukta a szemét, nem akarta felhívni magára a figyelmet. Aztán újabb léptek közelítettek a cellához.

– Téged is ide osztottak be?

Nem Bibircsók hangja.

– Nem akarnak elválasztani minket.

És nem Patkányé.

– Őrült egy történet, ugye?

Vhalla zavartan felült.

– Ki van ott?

A kérdésre két ismeretlen arc fordult feléje.

– Craig vagyok – válaszolta egy déli, aki Aldrikkal lehetett egykorú.

– Daniel.

Egy keleti. Az ő nyugodt és fiatalos tekintete valamennyivel jobb kedvre derítette Vhallát.

– Mi történt Bib… a másik két őrrel?

A férfiak gyors pillantást váltottak.

– A koronaherceg előző este rajtakapta őket, ahogy a bírósági letéteket fosztogatják. A helyszínen kivégezte őket – mondta Craig, és megborzongott. Vhalla szeme elkerekedett, és leesett az álla. – Őrült egy helyzet. Tudtam, hogy mennyire indulatos, de iszonyú dühösnek kellett lennie ahhoz, hogy csak így megölje két saját emberét.

– Ne ilyen hangosan – szisszent rá Daniel. – Már csak az hiányzik, hogy ránk uszítsd.

Vhalla a döbbenettől elnémulva meredt rájuk. Patkány és Bibircsók…, Aldrik végzett velük. Megjelent előtte az északi szétmálló arca, de meglepő módon nem fordult fel tőle a gyomra.

Amikor mégis beleállt a görcs, nem a haláluk ténye, hanem az oka miatt történt. Bármit is gondoltak róla mások, Aldrik nem gyilkolna indok nélkül; Vhalla sosem hitte volna el róla az ellenkezőjét. Csak egyetlen okot tudott elképzelni.

– Tényleg a kisasszony idézte azt a szélvihart? – kérdezte Daniel, kizökkentve őt a gondolatmenetéből.

– N-nem vagyok benne biztos – válaszolta habozva.

– Hatalmas volt! – Daniel szeme elkerekedett. A lány kellemetlenül érezte magát; nem tudta eldönteni, hogy barátot vagy ellenséget szerzett–e a személyében.

– Nem lenne szabad így lelkesedned. – Craig puhán a partnere fejébe öklözött.

– Ha ő volt az, akkor egy Széljáró. Talán nem érted, de ez nagyon nagy szó – mondta Daniel, vigyorogva masszírozva az ütés helyét.

Vhalla közelebb oldalgott a rácshoz.

– Túl sok könyvet olvasol – felelte Craig a szemét forgatva.

– Te meg egyáltalán nem olvasol! – Daniel nevetett.

– Maga tud a Széljárókról? – kérdezte félénken Vhalla.

– Csak nem régóta – vallotta be Daniel, visszafordulva a lányhoz.

– Úgy érti, tegnap este óta – pontosított Craig. – Ide osztották be, és megpróbálta fél nap alatt mágiaszakértővé képezni magát.

– Engem legalább érdekel valami – mondta Daniel vállat vonva.

Vhalla bizonytalanul pillantott egyikről a másikra. Közben a folyosó végén kinyílt a kapu, és a lányt azonnal elöntötte a pánik a léptek hallatán. Az őrök vigyázzba vágták magukat.

– Szenátor úr! – Daniel tisztelgett. Craig némán utánozta Daniel mozdulatát. Vhalla Egmunra meredt. Minden egyes zúzódását érezte, ahogy a férfi ráérősen végigmérte őt.

– Hova lettek az ide rendelt őrök? – kérdezte Egmun.

– Mi vagyunk az ide rendelt őrök, uram.

Craig és Daniel mereven tartotta a tisztelgő pózt.

Egmun sóhajtva megmasszírozta a halántékát.

– Tudom, hogy az őrséggel szembeni elvárások kétségbeejtően alacsonyak, de azt reméltem, legalább a beosztást el tudják olvasni.

A két férfi egymásra sandított.

– Ez a megbízásunk, uram – jelentette ki Daniel magabiztosan.

Vhalla ajkán gúnyos mosoly játszott, ahogy meglátta az Egmun arcán végigfutó zavart és dühös kifejezést.

– Hol van Salvis és Wer? – faggatózott a szenátor. Vhalla próbálta kitalálni, melyik lehetett Bibircsók.

– Meghaltak, uram – válaszolt Daniel.

Egmun hidegvére egy pillanatra szertefoszlott a meglepetéstől, és Vhallának nevethetnékje támadt.

– Meghaltak?!

– Papagáj – motyogta az orra alatt Vhalla.

– Micsoda? – vicsorgott Egmun.

– Rajtakapták őket, ahogy megpróbálják ellopni a bírósági óvadékokat – szólt közbe Craig.

– Császári igazságszolgáltatás! – Egmun felnevetett. – Hát persze, mi más? – Vhallára siklott a tekintete, aki most örült, hogy köztük vannak a rácsok. – Mi más… – Kuncogott, és elfordult. – Hamarosan kezdődik a tárgyalás. Gondoskodjanak arról, hogy időben ott legyen!

Egmun elegáns cipője kopogva távolodott, a smaragdzöld köpeny suhogva követte.

Vhalla kifújta a levegőt.

– Utálatosabb, mint a veszett menyét egy viperákkal teli zsákban – jegyezte meg Craig színtelen hangon.

– Craig! – sziszegett rá Daniel, de nem mondott neki ellent.

Ettől a pár mondattól egyből szimpatikussá váltak Vhalla számára ezek az őrök. Eszébe jutott, hogy Baldair herceg szerint az előzők Egmun emberei voltak. Ha ez igaz, ők kinek tartoznak hűséggel? Vagy csak a szerencse mosolygott rá? Vhalla talpra kecmergett.

Daniel keresgélt a kulcsok között, majd kinyitotta az ajtót. A lány várakozón nézett rá.

– Azt hiszem, meg kellene bilincselniük. – Vhalla feléjük nyújtotta a csuklóját, remélve, hogy a kezét borító zúzódásokat az északiaknak tudják be.

– Igen? – kérdezte Daniel bizonytalanul.

– A-azt hiszem.

Craig tétován a falon lógó béklyókhoz lépett. Ezúttal csak a kezére tettek bilincset.

– Nem sok értelme van –  filozofált Daniel, ahogy elindultak a folyosón. –  Kegyed varázsló, igaz? Egy fémdarab igazán nem akadály.

– Daniel! – horkant fel Craig. – Ne adj ötleteket egy fogolynak, aki árulás miatt áll bíróság elé.

Vhalla kezei izgatott táncba kezdtek; a férfinak igaza volt. Úgy döntött, megkockáztat egy kis varázslatot. A megkönnyebbülés könnyei gördültek végig az arcán, ahogy egy gyenge fuvallatot érzett az ujjhegye körül. A tudat, hogy kezd visszatérni a mágiája, enyhítette a csalódást amiatt, hogy az nem védte meg őt Patkánytól és Bibircsóktól.

Daniel a karjáért nyúlt.

– Ne! – A lány kétségbeesetten rántotta el a kezét, védekező pózt véve fel. A férfi ijedten elhátrált. – Mármint, nem menekülök el. Kérem, hadd menjek segítség nélkül.

Lassan jutottak el a tárgyalóterembe, mert a lány makacsul ragaszkodott ahhoz, hogy nem kér az őrei támogatásából. Eleinte attól tartott, hogy ártani akarnak neki, végül azonban a saját büszkesége miatt nem hagyta, hogy megérintsék. Meg akarta mutatni Egmunnak, hogy oda tud menni a saját lábán.

Kinyitották előtte az ajtót, és úgy tűnt, hogy korán értek oda. A trónszékek üresen álltak, és a szenátorok nagyjából fele hiányzott a széksorokból. Mindenféle érzelmeket látott a jelenlévők arcán az iszonyattól a gyűlöleten keresztül az érdeklődésig és a kétkedésig. Vhalla a ketrec széléig ment, és amennyire tudta, kihúzta magát.

Ahogy a terem elkezdett megtelni emberekkel, úgy telt meg fénnyel is. A mennyezeten nyíló hatalmas, kerek ablakon sütött be a reggeli nap. Némelyik szenátor másokkal beszélgetve lépett be, és a bejárat melletti padon folytatták az eszmecserét, mielőtt a székükbe ültek. Vhalla ismerős arcokat keresett. Csak akkor töltötte el némi remény, amikor megérkezett Victor Anzbel miniszter. Találkozott a tekintetük, és a férfi alig láthatóan biccentett felé.

Amikor az utolsó szenátor is helyet foglalt, kitárták a terem ajtaját, és bevonult a császári család három férfitagja. Mindegyikük fehér zubbonyt viselt; a császár és a fiatalabb herceg halványkék, míg Aldrik fekete nadrágot választott mellé. Úgy tűnt, néha neki is kellett kompromisszumokat kötnie.

A császár homlokán egy lángoló napot ábrázoló korona ékeskedett, mindegyik sugara egy ég felé törő aranyszín lándzsa. Vhalla azon merengett, hogyan festene Aldrik fején. Ez csak akkor derül ki, emlékeztette magát, ha túléli a tárgyalást. A lelke mélyén, a mostani énje széthasadt szilánkjai között sajgás támadt erre a gondolatra.

– Ezennel megnyitom a legfelsőbb bíróság ülését. Vhalla Yarl ellen a következő vádpontokban indult eljárás: gondatlanság, veszélyeztetés, eretnekség, köztulajdon rongálása, gyilkosság és árulás. A fogoly ártatlannak vallotta magát. A mai napon a Szenátus tanúit és a fogoly oldalán felszólalókat hallgatjuk meg. Legyen minden szavuk igaz, vagy sújtson le rájuk az Anya isteni igazsága.

A császár ezután helyet foglalt. A hercegek követték a példáját, ami jelezte mindenki másnak, hogy leülhetnek.

Vhallának fájt a válla a nehéz béklyó miatt, ezért úgy döntött, ő is leül. Aldrikra nézett a termen keresztül. Ugyanúgy érzelemmentes álarcot viselt, mint az előző napon. Nem tűnt olyan embernek, aki két hivatalos feladata között esztelen pusztításba kezd. Nem tűnt olyan embernek, aki hidegvérrel meggyilkolt két őrt az előző este. Sőt, szinte unottnak látszott.

Egy pillanatra a lány felé villant a tekintete, de legalább olyan gyorsan el is kapta, az ajka késpengényire szűkült. Vhalla nagyot nyelt. Dühös rá?

Egmun a tanúk emelvényéhez szólította az első szemtanút. Egy déli asszony volt, átlagos termetű és jellegtelen külsejű. Vhalla próbálta felidézni, hogy látta-e valaha, de nem emlékezett rá.

– Köszönöm, hogy eljött a mai napon – kezdte Egmun. – Megértem, hogy ez súlyos megrázkódtatás az ön számára, de kénytelen vagyok néhány kérdést feltenni a tegnapelőtt este történtekkel kapcsolatban.

A nő bizonytalanul nézett az őt körülvevő hatalmasságokra.

– Nem kell megijednie, ön nem vádlott. Csak mondja el az igazságot a császár és az Anya színe előtt; semmi többet nem kérünk.

A nő bólintott.

– Mondja el, mit látott aznap este.

– Ööö, nos, császárom, hercegek, nemes urak és hölgyek! – kezdte a tanú egy apró pukedlivel. – Ahogy tuggyák, vót egy nagy robbanás, és én elkezdtem futni. Úgy láccott, az egész város menekűtt onnét – idézte fel. Vhalla szíve hevesebben kezdett dobogni, ahogy eszébe jutott, milyen volt szembehaladni a pánikba esett tömeggel. – Oszt láttam, hogy ott szalad a herceg.

– A herceg ott volt a tömegben? – kérdezte Egmun.

– Siettem nagyon, nem vót időm meghajolni meg ilyesmi. – A nő Aldrik felé pukedlizett. – Elnézést, fenség.

– A herceg bizonyára megértő ez esetben.

Vhalla Aldrik helyett is megsértődött, amiért Egmun az ő nevében merészelt nyilatkozni. Ha zavarták is Aldrikot Egmun szavai, nem mutatta jelét.

– Biztos benne, hogy a herceg volt az? – tudakolta Egmun.

A nő gyorsan bólintott.

– Azér tűnt fő, mer a tűz felé szaladt, nem előle. És talpig feketébe vót, ahogy szokott, és szép ruhákban, szóval tuttam, hogy ő a herceg.

Aldrik fészkelődni kezdett a székében, ami azonnal feltűnt Vhallának, miután olyan sokáig mozdulatlan volt. Az öklén nyugtatta az állát, és hátradőlt a székében, a térdét enyhén szétnyitotta.

– Szenátor úr – kezdte vontatottan Aldrik –, mondtam már, hogy ott voltam. Bár szórakoztató visszahallani a történetem egy közrendű tolmácsolásában, időhúzásnak érzem.

Néhány szenátor zavartan nevetgélt. Egmun arcán fagyos mosoly jelent meg.

– Hercegem, csupán azt kívánom tisztázni, hogy a tanú valóban ott volt, és így a vallomása hitelesnek tekinthető – magyarázta Egmun, majd folytatta a kikérdezést. – Kedves hölgyem, a herceg egyedül volt, amikor látta?

A nő megrázta a fejét.

– Kivel volt?

– Őt követte. – A tanú lassan felemelte az ujját Vhalla irányába.

– Látják, szenátortársaim. A tanúvallomás igazolja a fogoly rosszindulatú szándékát és az eretnekséget. – Egmun Vhallához fordult, aki összevonta a szemöldökét. – Mi másért követne a herceg egy közrendű, egyszerű lányt a veszély középpontja felé? Mi másért vezette volna őt oda, mint hogy végezzen vele?

A császárra és a szenátorokra nézett, színpadiasan feltartva a kezét.

– Mert megbabonázta őt a mágiájával; transzba ejtette a herceget, aki így nem vette észre, hogy a hálójába csalta őt, hogy lesújthasson rá. Lehet, hogy egyenesen az északiak csatlósa volt – sorolta Egmun, ahogy belendült a szónoklatba. Vhalla szorosan megmarkolta a rácsokat, ügyet sem vetve arra, hogy a megfeszülő izmok miatt fájdalom nyilallt a vállába. – A férfiakat megbűvölő és a szabad akaratukat elorzó mágiát önmagában is halállal kellene büntetni. Nincs más…

– Nem tettem semmi ilyesmit – kiáltott fel Vhalla.

– A fogoly nem szólal meg! – bődült el a császár, hangos csattanással a padlóra sújtva a botjával.

Vhalla hátrahúzódott, és lesütötte a tekintetét.

Egmun kedve szerint forgathatta ki mások szavait. A Szenátus a tenyeréből fog enni, mire végez a tanúval. Vhalla biztos volt abban, hogy ha azt állítja, hogy egy második fej nőtt ki a köldökéből, ami az orrukon át szívja ki az emberek lelkét, azt is készséggel elhitték volna neki. Egy arasznyival megemelte a fejét, hogy a haja függönyén át Aldrikra nézhessen.

A koronaherceg időnként ásítozott, és látványosan kimutatta, mennyire untatja őt az egész eljárás. Vhalla azon tűnődött, mennyire nehéz lehetett neki megőriznie a nyugalmát. Óriási sértés volt akár csak felvetni, hogy egy hozzá hasonló lány képes lenne parancsolgatni neki, vagy hogy ő, a kezdő varázsló képes lenne befolyásolni a mestermágust. És ott volt a többi hazugság. Vhalla a rácsokra hajtotta a homlokát, amikor Egmun behívta a második tanút.

A férfi építőmester volt, és azt állította, a lerombolt házakat szél döntötte össze, és nem a robbanások. Hogy ha nincs Vhalla, még ma is állnának. Ezután egy nő következett, akinek a lánya a téren halt meg, és Egmun elkezdte bizonygatni, hogy talán az áldozat túlélte a robbanást, a szél azonban végzett vele.

– A varázslásügyi miniszter, Victor Anzbel – szólította Egmun.

A miniszter az emelvényhez lépdelt. Az öklét a derekára téve, fesztelenül állt.

– Rég nem láttalak, Egmun – mondta Victor fülig érő szájjal.

A szenátor gúnyosan visszamosolygott.

– Ez nem egy kellemes estély, miniszter úr. Itt komoly ügyeket kell megvitatnunk – jelentette ki Egmun fontoskodva.

– Ebben egyetértünk. Komolyan meglepődtem, amikor kiderült, hogy holmi közönséges bűnözőként börtönbe vetetted az egyik legtehetségesebb tanítványt, akit a Torony valaha is látott.

Egmun felvonta a szemöldökét.

Vhalla próbálta elleplezni a meglepetését. Hivatalosan is a Torony tanítványa volt? Aldrikra pillantott. A herceg Egmunra szegeződő tekintetében fellobbant a szikra. Kezdte szórakoztatni a helyzet.

– A Torony tanítványa? – tette fel Egmun a lányt is foglalkoztató kérdést. – Ennek nincs nyoma… – Az iratok között kezdett el keresgélni az előtte álló asztalon, de a miniszter közbevágott.

– Természetesen nincsen. Még nem hoztuk nyilvánosságra. A fesztivál végéig kívántunk várni a bejelentéssel. Nem tartottunk volna szerencsésnek más időzítést – magyarázta Victor könnyedén.

Vhalla értetlenül pislogott.

– Ha mindez így történt, hol vannak az iratok? – kérdezte Egmun sietősen.

– Ó, elnézést, szenátorom! – Victor beletúrt a táskájába, és kihalászott egy hivatalosnak tűnő dokumentumot. Odasétált Egmunhoz, aki elébe sietett, és a szenátorok székeihez vezető lépcső alján várta. – Mindent rendben fogsz találni.

Egmun fintorogva pillantott a papírra.

– Ez a herceg pecsétje – mordult fel Egmun.

– Valóban – értett egyet Victor tárgyilagosan. – Jól tudod, hogy nagyon aktívan részt vesz a Torony ügyeiben.

Vhalla Aldrikra nézett. A férfi szája szélén apró mosoly bujkált. Az önbizalom úgy illett rá, mint egy méretre szabott ruha.

– És a Könyvek Mestere… – A lap őszi levélként remegett Egmun kezében.

Vhalla ismét csak pislogni tudott. Mohned is ellenjegyezte?

– Szenátorok, láthatják, hogy a dokumentumon szerepel az összes szükséges aláírás, beleértve Vhalláét is.

Az ő aláírása? Odahamisították, és volt egy sejtése, hogy kicsoda. A mester akkor sem tette volna, ha ezzel neki segít, és Victor nem ismerte a kézírását.

Aldrik egy pillanatra egyenesen a szemébe nézett, és ekkor megbizonyosodott. A sötét szempár arra kérte, hogy hallgasson. Pislantott, majd visszanézett rá, remélve, hogy a másik érteni fogja az üzenetét. Bár nem árulta el a hercegnek, miként döntött, remélte, hogy enélkül is tudta. Vhalla azon tűnődött, vajon Mohned aláírása is hamis volt-e, vagy a mester is feszegette az igazság határait az ő kedvéért.

– Már el is kezdtük vele a közös munkát; felelőtlenség lett volna, ha nem így teszünk. Az Ébredése óta elég sok időt töltött a Toronyban. Mentora is van már.

Egy újabb irat következett, és Vhalla ráébredt, hogy Larel is az ő oldalán áll. Hatalmas megkönnyebbülés volt számára, hogy nem csak Egmun tud mesterien játszani a szavakkal.

– Ha a Torony ilyen szoros felügyelet alatt tartotta, mi történt a Tűz és Szél éjszakáján? – kérdezte Egmun harciasan, nem is palástolva a bosszankodását.

– Minden Manifesztáció eltérő. Majdnem százötven éve nem találkoztunk Széljárókkal. A meglévő kevés ismerettel kell dolgoznunk – magyarázta Victor könnyedén.

– Ez a hanyag hozzáállás lehet, hogy emberéletekbe került – vicsorgott Egmun.

– Biztos vagyok benne, hogy a herceg mindent megtett azért, hogy szemmel tartsa ezt az ígéretes tanítványt és a környezetét. A tapasztalatok alapján meghozhatjuk a szükséges változtatásokat. Csak a miheztartás végett, voltak igazolt áldozatai a ciklonnak? – kérdezte Victor.

Egmun habozott.

– Épp ellenkezőleg – szólalt meg egy idős és megfontolt hang a terem hátuljából. Minden tekintet arra fordult, és Vhalla elmosolyodott; Mohned eljött a tárgyalásra. – Elnézést kérek a pontatlanságomért, császári felségek, szenátor hölgyek és urak!

Lassan a bal oldali, a nyilvánosságnak elkülönített terület széléhez csoszogott. A mester az alacsony korlátnál állt meg, amely elválasztotta ezt a részt a tanúk központi emelvényétől.

– Egyszerre csak egy tanú nyilatkozhat – zsörtölődött Egmun, Mohnedre meredve.

– Én hallani akarom a mondandóját, szószóló – jelentette ki egy keleti szenátornő.

Mohned a császárhoz fordult.

– Megengedi, felséged?

A császár a Szenátusra pillantott, és a helyeslő gesztusokat látva bólintott Mohned felé. Mohned mester kinyitotta a kaput, és fellépett Victor mellé az emelvényre. Vhalla végigmérte őt; hajlott háttal járt, és egy perccel sem látszott fiatalabbnak a koránál.

– Fejtse ki, kérem, hogy mire gondolt – kérte a szenátornő, átvéve az irányítást Egmuntól.

– A papoknál jártam az imént. Az egyik tanítványom sajnos életét vesztette a robbanásban.

– Sareem – suttogta maga elé Vhalla, és újra a fiú arcát látta maga előtt. Meg tudja őt valaha is gyászolni? Vagy egyszerűen csak találkoznak az Atya birodalmában, odaát?

– De vele volt egy másik is. Egy Roan nevű lány.

– Mester, Roan életben van? – kérdezte kétségbeesetten Vhalla.

Úgy tűnt, hogy a császár elnézi neki a közbeszólást, ami láthatóan feldühítette Egmunt.

A mester bólintott.

– A papok szerint teljesen fel fog épülni.

Vhalla meg sem próbálta elrejteni a megkönnyebbülés könnyeit.

– Annyira örülök – mondta halk, rekedtes hangon.

– Mindez nagyon megható, de nem értem, mi köze a tárgyaláshoz. – Egmun próbálta visszaszerezni az irányítást.

– Roant, a tanítványomat a szélvihar középpontjában találták meg – fejtegette a mester. – Úgy hallottam, hogy a szél ereje szétszaggatta az északi támadókat, és egész épületeket döntött romba. Ha ő közvetlenül a kitörő szél mellett hevert sebesülten, annak nem kellett volna őt is cafatokra tépnie?

A szenátorok sugdolózni kezdtek egymás között. Egmun körbepillantott, az arca eltorzult a dühtől.

– Most, hogy említi – szállt be a tanúkihallgatásba Baldair, elgondolkodva dörzsölve az állát –, egyetlen test sem mozdult el, sem az élőké, sem a holtaké. Alig lehetett látni rajtuk a vihar nyomait, pedig az utakat tetemek borították. Az ilyen erős szélnek el kellett volna fújnia őket.

A beszéd moraja még hangosabbá vált, és Vhalla megkönnyebbülten felsóhajtott, napok óta először. Nemcsak azért, mert Egmun alól kezdett kicsúszni a talaj, hanem mert kiderült, hogy nem bántott senkit, leszámítva az északiakat, akik megpróbáltak végezni vele és Aldrikkal.

Egmun ingerülten letrappolt a lépcsőkön, majd fel az emelvényre, az iratot szorongatva, amelyet nemrég kapott Victortól.

– Ez az ön aláírása, mester? – Mohned mester orra alá tolta a papírt, aki kénytelen volt hátrálni egy lépést, hogy el tudja olvasni. – Árulja el, valóban döntés született arról, hogy Vhalla Yarl a Toronyban fog tanulni? – A szenátor újabb agresszív lépést tett előre, Mohned előtt lobogtatva az iratot.

– Hadd olvassam el – kérte Mohned, és újabb lépést hátrált, amitől a köpenye alja beleakadt a napot formáló emelvény belső részét övező, kiugró perembe. A törékeny aggastyán nem tudta megőrizni az egyensúlyát, és Egmun meg sem próbált érte nyúlni. Victor túl messze volt, Vhalla előtt kínos lassúsággal pergett le az alig néhány másodperces jelenet. A mester tehetetlenül, a levegőt hasztalanul markolászva zuhant hátra.

– Mester! – kiáltott fel Vhalla, és kinyúlt a kezével a rácsok között, amit a láncainak hangos csörömpölése kísért. Érezte a bizsergést az ujjai hegyén. A mágiája szinte teljesen elapadt a fesztivál estéjén, de sikerült annyit visszanyernie két nap alatt, hogy végrehajtson egyetlen varázslatot.

A mester zuhanása lelassult, és a fodrozódó köpennyel övezett test puhán ereszkedett a padlóra. Mohned felé fordította a fejét, és hálásan rámosolygott, miközben döbbent csend borult a teremre.

A lány reszketve felsóhajtott, ahogy Victor talpra segítette Mohned mestert.

– Köszönöm, Vhalla – mondta gyengéden, amint újra szilárdan állt.

A lány megkönnyebbülése nem tartott sokáig, mert ekkor kitört a zűrzavar.

28. FEJEZET

ŐRSÉG! – rikoltott fel Egmun.

Vhalla a válla felett Craigre és Danielre nézett. Mindkét férfi bénultan meredt rá, és a Daniel arcára kiülő meglepett csodálat azt sugallta Vhallának, hogy nem csak a félelem tartja vissza őket.

– Őrség! – üvöltötte Egmun

megint, mire mozgásba lendültek, durván a földre lökték Vhallát, és kardot rántottak. A fegyverek hegye a lány nyakának szegeződött.

– Nyugalom! – kiáltotta Victor, békítőleg feltartva a kezét.

– Szörnyeteg! – visította egy szenátor.

– Veszélyben vagyunk! – jajveszékelt egy másik.

– Vhalla senkit sem bántana – próbálkozott a mester.

– Természetellenes – üvöltötte egy férfi.

– Ez csodálatos, te vén szamár – szólalt meg egy magányos hang, és néhányan azonnal helyeselni kezdtek.

A kiabálás, a vita egyre hevesebbé vált, és Vhalla az őrök csizmáit érezte a hátán. Hibázott. Gondolkodás vagy megfontolás nélkül, nyilvánosan használta a mágiáját. Próbálta az események felé fordítani a fejét, kerülve a gyors mozdulatokat, nehogy elhamarkodott döntést hozzon valamelyik őr.

– Azonnal meg kellene ölni – ordította egy férfi.

– Miért dobnánk el ekkora hatalmat? – csattant fel egy nő. – Hasznos lehet!

– Mindig az a legfontosabb kérdés, hogyan használjuk a hatalmat! – vetette fel Victor, bár Vhalla nem volt biztos abban, hogy őt hallotta. – Nagy dolgokra lehet képes!

A császár elkezdte a padlót döngetni a botjával, hogy csendet parancsoljon.

– Meg fogjuk bánni, ha most életben hagyjuk – mondta egy szenátor.

– Öljék meg most! – harsogta egy másik.

Vhalla végigpillantott a jeleneten: a legtöbb szenátor már talpra ugrott, voltak, akik egymással civakodtak, mások Victorral vitáztak az emelvényen. Egmun csendben állt, és tébolyult vigyor kezdett szétterülni az arcán. Győzött. Megmutatta nekik, hogy nem képesek uralni ezt a félelmetes erőt.

– Csendet! – harsogta a császár, és az egész terem rémülten elnémult. Mindenki egyszerre fogta fel, hogy mennyire kivetkőztek önmagukból. A császár felállt a trónjáról, és lelépdelt az emelvényről. Mohned, Victor és Egmun fejet hajtva utat nyitottak neki, de az uralkodó tekintete végig a lányra szegeződött.

Vhalla kissé elfordította a fejét; az egyik szemét teljesen a padlóhoz nyomták, ezért be kellett csuknia, a másikat pedig részben eltakarta a haja. A császár fél térdre ereszkedett a rácsok előtt, a kezét a térdén nyugtatta. Érdeklődve szemlélte őt.

– Engedjék felülni!

Vhalla érezte, ahogy Craig és Daniel leveszik a lábukat a hátáról. Óvatosan feltápászkodott, a kardok hegye végig a nyakának szegeződött. Vhalla csak annyi kockázatot engedett meg magának, hogy félresöpörte a haját a szeme elől.

– Felséges uram, nem hiszem, hogy… – kezdte Egmun.

– Hallgass, Egmun! – tartotta fel a kezét a császár. A Birodalom leghatalmasabb embere hosszasan tanulmányozta Vhallát, kék szeme kitartóan kutatott valami után. A lány végül lesütötte a tekintetét, és az ölébe ejtett kezére meredt, nem értve, mire kíváncsi az uralkodó.

– Meg tudnál ölni itt és most?

– Felség?! – értetlenkedett Vhalla. Alig akart hinni a füleinek. Csőbe akarta húzni? Próbára tette?

– Meg vagy bilincselve, kardokat szegeznek a nyakadhoz, rácsok vannak közöttünk. Így is meg tudnál ölni?

Bár a szeme egyáltalán nem hasonlított Aldrikéhoz, ugyanolyan intenzitással nézett le rá, ezért csak habozva mert válaszolni.

– Sosem gondoltam arra, hogy ezt az erőt így is lehetne használni. Még én is csak ismerkedem a mágiámmal, de igen, azt hiszem, képes lennék rá – vallotta be őszintén.

A császár bólintott.

– Meg akartad ölni a fiamat?

A lány a szemébe nézett.

– Nem – válaszolta Vhalla halkan, de egy mesterien kovácsolt penge erejével. – Csak a fia megmentésére használnám az erőmet.

Eszébe jutott a térdre kényszerített Aldrik a torkának szegezett karddal – meglepően hasonlított egymásra a két helyzet. Megrázó volt számára ez a felismerés, ami tovább erősítette az elszántságát. Állta a császár kutakodó tekintetét. Ebben a pillanatban Vhallának nem volt rejtegetnivalója.

A császár bólintott.

– Vegyék le a bilincset.

Az uralkodó felállt, mire Daniel gyorsan eltette a kardját, és ügyetlenül elkezdett matatni a lány csuklóján lévő bilinccsel.

– Felség, úgy vélem, hogy egy kissé elhamarkodott… – kezdett Egmun tiltakozni.

– Egmun, ha ez a kislány ártani akarna nekünk, rég megtehette és megtette volna.

A kijelentés a szenátorok egy részét megrázta, másokat viszont megnyugtatott.

Ahogy levették róla a láncokat, Vhalla bizonytalanul állt, mint a frissen született gida, és a csuklóját masszírozta. Bár továbbra is fogoly volt, némileg jobban érezte magát a béklyók és a láncok nélkül.

A császár tovább tanulmányozta őt.

– Vhalla Yarl!

A lány felnézett; ez volt az első alkalom, hogy a nevén szólította.

– Részt vettél bármilyen cselszövésben a Birodalom ellen?

– Nem, felséges uram! – vágta rá.

– Együttműködtél az északiakkal a Tűz és Szél éjszakáján? – kérdezte az uralkodó, akinek tekintete továbbra is ólomsúlyként nehezedett Vhallára.

A lány szája tátva maradt.

– Soha! – csattant fel, immár nem is törődve azzal, hogy kihez szólt. – Megölték a barátomat, fenyegették az otthonomat, és… – Elharapta a szót, mire a férfi felvonta a szemöldökét. Vhalla tekintete Aldrikra villant. – És… – ismételte meg. Mennyire legyen őszinte vele? – És egy megbocsáthatatlan dolgot tettek.

– Mi történt aznap este? – kérdezte a császár.

– Ott… voltam a gálán…, amikor a robbanás történt. Mindent láttam. A barátaim ott voltak a középpontjában, muszáj volt segítenem nekik. Ezért keresztülrohantam a városon. Megtaláltam őket, és az északiak ekkor támadtak rám, é-és… – Próbálta kihagyni Aldrikot a történetből. – Azt hittem, még több emberrel akarnak végezni. Meg akartak ölni, és csak arra tudtam gondolni, hogy meg kell halniuk.

– És a koronaherceg?

A lány magában átkozódott. Persze hogy az apja nem feledkezett meg róla. Vhalla mély levegőt vett, megtörte a szemkontaktust.

– Ő… – húzta el a szót. Mit mondhatna? Hogy nyár óta támogatta, és útmutatást nyújtott neki? Hogy felnézett rá? Hogy legalább olyan gyakran fakasztja mosolyra, mint ahányszor feldühíti? Vhalla tekintete a szenátorokra vándorolt, akik szinte itták a szavait. – Sokkal jobb ember, mint amilyennek a többség tartja. Sokkal többet ér, mint a teremben ülők többsége, és nem csak a fején lévő korona miatt – jelentette ki. Újra a császárra nézett. – Segíteni akart. Az egyetlen bűnöm, hogy olyan helyzetbe hoztam, hogy úgy érezte, nincs más választása.

Döbbent csend ülte meg a termet, úgy tűnt, hogy még Egmun sem jut szóhoz. Vhalla nem tudta, hogy ezzel aláírta-e a saját halálos ítéletét, vagy hogy Aldrik dühös-e rá emiatt. Mégsem bánta meg a szavait. Végül lesütötte a szemét, és zsákruhája széleit kezdte morzsolgatni.

A császár némán hátat fordított, és visszamasírozott a trónjához. Vhalla úgy érezte, mindenki rámered a teremben, de neki csak egyetlen tekintet számított.

Aldrik nem mozdult. Még előle is rejtegette az érzelmeit. Vhalla halkan felsóhajtott, és újra lehajtotta a fejét; ez az egész reménytelen volt. Minden, amit magáról és a hercegről gondolt, tévedésnek bizonyult. Mi más oka lehetett annak, hogy nem szólalt fel mellette?

– Azt hiszem, eleget hallottunk ahhoz, hogy döntést tudjunk hozni. Van még valamilyen mondanivalód a magad védelmében, Vhalla Yarl?

A lány megrázta a fejét, és fel sem nézett.

– Azt javaslom, hogy holnap mondjunk ítéletet. A Birodalom háborúban áll, és vannak ennél fontosabb ügyeink. Ellenvetés? – kérdezte a császár. Természetesen senkinek nem volt. – Őrök, vezessék el a foglyot!

Vhalla sarkon fordult, és Craig kinyitotta előtte az ajtót. Elindult Daniel nyomában, egyszer sem pillantva hátra. Némán tették meg a börtönbe vezető utat. Meg sem próbálták visszatenni rá a béklyókat.

A cella még kisebbnek érződött számára. Vhalla az ajtó mellett ült le, a rácsnak háttal, hogy még véletlenül se tűnjön úgy, mintha beszélni akarna. A rácsnak döntötte a fejét; a tarkóján érzett nyomás enyhe fájdalma jólesett neki.

Felsóhajtott, behunyta a szemét. Még egy várakozással töltött nap..., aztán eldöntik a sorsát. Legalább kikerül innen. A tárgyalás vége látszólag neki kedvezett, de nem így indult. A halálát követelő kiáltások ott visszhangzottak a fejében.

Másnap reggel Vhalla a cella már megszokott félhomályában ébredt, és azon tűnődött, mennyi lehet az idő. A szemét dörzsölgetve próbált magához térni. Este kapott ugyan enni, de csak néhány darabka kenyeret. Ennek ellenére sem korgott a gyomra, mindig szerényen étkezett, és ez most az előnyére vált.

A zsákruhában viszketett a bőre, és bármit megadott volna egy fürdőért és egy váltás alsóneműért. Nem bánt volna akármilyen durva vászon rabruhát, csak ettől szabadulhatna meg. Egy mély sóhaj enyhítette a feszültségét, és elűzte az ép elméjét fenyegető emlékképeket. Ha életben akart maradni, meg kellett tanulnia szétválasztani és elzárni a rossz gondolatokat.

– Na, felébredt – mondta Daniel, ahogy meghallotta a mozgolódást. – Kér reggelit?

Vhalla bólintott.

– Megnézem, mit találok – mondta Craig, és elsietett.

– Mennyi az idő? – kérdezte a lány, közelebb lépve a rácshoz.

– Egy-két órája kelt a nap.

– Már elkezdték?

Nem kellett mondania, hogy kire-mire gondol.

Az őr bólintott.

– Igen, nemrég ültek össze. Nem tudom, hogyan alakul – tette hozzá szabadkozva.

– Semmi gond.

Vhalla szórakozottan tépkedte a zsák szélén felfeslett szálakat, és ahogy eszébe jutottak a tárgyalóteremben ülő férfiak és nők, hirtelen nem is volt annyira éhes.

Craig egy kis cipóval és pár szem szőlővel tért vissza. – Csak ennyit tudtam szerezni; úgy tűnik, nem igazán tervezték, hogy etetni fogják.

Átadta a rácson, és a lány elkezdte csipegetni az ételt.

– Egmun biztosan bebeszélte nekik, hogy az az egyik mágikus képességem, hogy nincs szükségem táplálékra – mondta keserűen Vhalla, és biztos volt benne, hogy a szenátor ebben a pillanatban is hazugságokat szőtt róla. A két őr nevetgélt a megjegyzésén, ő pedig magába erőltette az utolsó falatokat.

– Elvisszük a Hajnal kápolnájába – közölte Daniel. A lány csodálkozva pillantott rá. – Baldair azt mondta, hogy a foglyok ott szoktak imádkozni az ítélethirdetésük előtt, az Anya igazságosságát és bölcsességét kérve. Vagy felmentést a vádak alól.

Vhalla sosem volt túlzottan vallásos, de bármilyen kifogást kész lett volna megragadni, hogy kiszabaduljon a tömlöcéből. A Hajnal kápolnája a császári család és a főváros hivatalos kegyhelye volt, a palota egyik legfontosabb tere. A közrendűek a Napfényszínpad közelében található külső lépcsőről juthattak be a kápolnába. Itt szentelték fel az Anya matrónáit, s a császári család nagykorúvá avatási, házassági és más vallási szertartásait is itt tartották.

Telt-múlt az idő. Vhalla megvizsgálta a sebeit, és bár vörösek voltak és feldagadtak, nem romlott az állapotuk. A bizonyosság hiánya kergette az őrület határára. Ha ki tudna lépni a testéből, amire Aldrik szerint képes is volt, akkor kihallgatná a tárgyalóteremben zajló vitát. De annyira megrémítette a gondolat, hogy ismét a testén kívül ragadhat, hogy nem kísérletezett vele, és csak kavicsokat görgetett fel-alá a padlón.

– Induljunk – mondta végül Craig. Vhalla is felállt, és ösztönösen végigfuttatta a kezét a haján. Az ujjai azonnal csomókba akadtak. – Nem fogjuk megbilincselni, de kérem, ne próbáljon megszökni.

– Megígérem – hagyta rá a lány, és nem tudta eldönteni, hogy az őrei rendkívül ostobák, vagy nagyon is okosak voltak, amiért megbíztak benne. Bárhogy is, hálás volt ezért, és azért, hogy csendben kísérték a folyosókon.

Szinte semmit sem csinált aznap, mégis kifárasztotta a séta. Végig a föld alatt maradtak, gyengén megvilágított lépcsőkön, pókhálós átjárókon át vezetett az útjuk. Senki mással nem futottak össze, ami Vhalla szerint arra utalt, hogy valamilyen ideiglenes fogházban tartották, nem pedig a palota alatti, tömlöcök alkotta labirintusban.

Végül egy teljesen átlagos külsejű ajtóhoz értek. Bronzból készült, de erősen megkopott napkorong díszítette. Először makacsul ellenállt Danielnek, csak akkor tárult ki, amikor az őr a vállával feszült neki.

– Biztos, hogy erre kell mennünk? – köhögött a férfi a felvert portól.

– A herceg ezt mondta. – Craig megvonta a vállát. – Lehet, hogy régen használták ezt az utat.

– Nagyon régen – morgott Daniel.

A lány örült neki, hogy Craignek eszébe jutott magukkal hozni egy fáklyát. Vhalla szíve egy pillanatig hevesen dobogott, amikor ráeszmélt, hogy mindenkitől távol, egy rejtett folyosón bolyong a két őrrel. De amikor az ajtón át megpillantotta a kápolna tompa fényeit, megkönnyebbülten fellélegzett.

Bevonultak a szentély egy kisebb termébe, amelyben Vhalla még sosem járt korábban. Hatalmas oltár állt benne, afölött az Anya széttárt karú szobra magasodott. Életadó lángok nyaldosták a testét, az arcán szigorú, de jóindulatú kifejezés látszott. Az oltáron szertartási kellékek várakoztak: egy fehér márványba foglalt aranytükör, egy acéltőr, fekete-fehér gyertyák. Csak négy térdeplőpárna volt kihelyezve, mindegyik régi és viseltes. Vhalla úgy sejtette, hogy egykor fehérek lehettek, de már foszladoztak, és szürke por tapadt rájuk.

Egy másik ajtó is nyílt a teremből, valószínűleg a kápolna fő imaterébe. Ezt sokkal jobb karban tartották, vasalatokkal erősítették meg, és aranyszín zárja volt. Daniel lerúgta magáról a csizmát, mielőtt a szent helyen átvágva ellenőrizte a másik bejáratot. Ez az ajtó sem nyílt ki, de a zárnyelv zörgéséből egyértelmű volt, hogy kulcsra van zárva.

– Akkor odakint várunk. – Az őr vállat vont, és visszavette a lábbelijét. – Ez az egyetlen bejárat, szóval nincs hova menekülni.

– Az imája egyébként sem tartozik ránk – tette hozzá Craig.

Vhalla halványan rájuk mosolygott. Mindent megtettek érte, amit csak tudtak. A foglárok biccentettek, és magára hagyták.

Nem kapott cipőt, ezért nem is volt mit levennie a kegyhelyre belépve…, bár nem bánta volna, ha le tudta volna mosni a talpát és a tenyerét. Vhalla leült az egyik párnára, és egykedvűen nézte az Anya szobra körül lobogó lángokat. Delejező látvány volt, és bár túlzás lett volna imának nevezni, amit csinált, volt valami megnyugtató az élményben. A matrónák szerint az Anya minden gyermekére odafigyelt; Vhalla azon tűnődött, hogy róla miért feledkezett meg. Korábban is elveszített már egy anyát, szóval lehet, hogy ez volt a sorsa.

A külső falakon a szobrok helyét domborművek vették át. Mindegyik egy Nap Anyáról szóló történetet mesélt el, aki örök táncot járt Hold Apával. Az Anya megteremtette a földet, létrejött csalárd gyermekük, a káoszsárkány, felosztották egymás között a világot, hogy megkíméljék a zűrzavartól igaz gyermekeiket, az emberiséget – fejből ismerte mindegyik legendát. Minden történet egy könyv emléke, amelyet az imádott padján olvasott a könyvtárban. Szúrni kezdett a szeme.

Vhalla gyorsan megtörölte az arcát, és megfordult, amikor a kápolna ajtaja lassan és csendesen kitárult. Egy vörösesbarna ruhába öltözött alak suhant be rajta. Az Anya matrónáinak öltözékén a mélyvörös szín jelképezte a lenyugvó nap fényét annak szimbólumaként, hogy örökre őrködni fognak a világ felett. Az ajtó halkan becsukódott, és a jövevény ismét bezárta.

– Matróna – szólalt meg a lány bizonytalanul. – Imádkozni jöttem az ítélethirdetés előtt – kezdett magyarázkodni Vhalla, attól tartva, hogy tilosban jár.

Az alak mindkét kezével a kámzsáért nyúlt, és felfedte az arcát.

– Tudom – mondta egy mély férfihang.

– Aldrik?! – nyögött fel Vhalla megdöbbenten.

A fehér kabát gallérja kilógott a bő köpeny nyaka alól, ott díszelgett a herceg homlokán az aranykorona.

– Ne beszélj túl hangosan! – Aldrik körbepillantott, mielőtt a lányhoz sietett. Letérdelt a vele szemközti párnára. – Jól vagy?

– A nyilvánvalót leszámítva? – Vhalla erőtlenül mosolygott rá.

A herceg összevonta a szemöldökét.

– Ez nem játék, Vhalla – rótta meg őt nem túl szigorúan.

– Valóban? Elnézést, nekem nagyon is úgy tűnt. Nem tudom, hogy teltek a te napjaid, de én remekül szórakoztam.

Nem volt olyan hangulatban, hogy elviselje ezt a hangnemet.

A férfi ugyanolyan feszült arckifejezéssel nézett rá, láthatóan alaposan megválogatta a szavait.

– Jól bánnak veled ezek az őrök? – kérdezte végül.

Ettől tartott a lány. Csak egy törött játék volt a számára. Vhalla mély levegőt vett, gyűlni kezdett benne a harag, amely persze eltörpült ahhoz a gyűlölethez képest, amit Patkány és Bibircsók emléke keltett, vagy Egmun őt mustráló tekintete, amitől halálvágya támadt. Egyre erősödtek a negatív érzései, ahogy eszébe jutott Roan és Sareem, a bűntudat, amivel azóta küzdött, hogy utoljára látta őket a haláluk…, vagyis Roan esetében halálközeli élményük előtt. Azért is haragudott, amiért a mester és a herceg a háta mögött ármánykodott. A félelem és a szégyen nyomában minden a felszínre tolult, amiért Vhalla ott és akkor dühös lehetett.

– Mit érdekel az téged? – dörrent rá. Aldrik meglepetten pislogott, mintha pofont kapott volna. – A hátam mögött kezdtél intézkedni, bábjátékosként irányítod az életemet, hazudtál nekem, lelöktél egy tetőről, meggondolatlanul tanítani kezdtél, meghamisítottad az aláírásomat – sorolta. A reménytelenség érzésétől ömleni kezdtek a könnyei. – De arra nem voltál képes, hogy felszólalj értem!

A férfi vadul megragadta a karjait, Vhalla pedig hevesen küzdött ellene.

– Ne érj hozzám! – kiáltott fel iszonyodva. Aldrik döbbent és fájdalmas arckifejezéssel kapta el a kezét. A lány maga köré fonta karjait, és minden érzelme a könnyekbe sűrűsödve tört elő. – É-én csak egy szánalmas kis tárgy vagyok számodra, értéktelen szemét, miért érnél hozzám?

Vhalla összeszorította a szemét, és magzatpózba gömbölyödve zokogott a párnán.

Mire végül megmozdult, már fájt a gyomra a sok sírástól. Azt várta, hogy a herceg otthagyja. Azt akarta, hogy utálja őt, megerősítve a saját maga iránt érzett gyűlöletét. De a férfi nem mozdult. A gyűlöletet is szívesebben látta volna, mint az arcára írt csalódottságot és fájdalmat.

A herceg partra vetett halként tátogott, ezúttal cserben hagyták a máskor fegyverként forgatott szavak. Ez láthatóan dühítette, félig elfordult, megfogta a mellette heverő párnát, és elhajította. Lángok lobbantak fel körülötte, és porrá égett, mielőtt a falhoz ért volna. A lánynak háttal állt, enyhén lihegve.

– Én nem vagyok jó ember – mondta mély, reszelős hangon. – Talán soha nem is voltam. Számomra az volt a legelviselhetetlenebb annak a tárgyalásnak csúfolt cirkuszban, amikor az én védelmemre vesztegetted az idődet ahelyett, hogy magadat védted volna. Ha te nem vagy, hagytam volna porrá égni a várost – kacagott fel. Tébolyodott, csikorgó hang volt, híján a tőle megszokott selymességnek. Vhalla alig tudta felfogni a szavakat. – A sérülésem miatt el sem kellett volna hagynom a palotát, megkerestem volna a legbiztonságosabb szobát, és ott vártam volna ki a végét az egésznek. – A lány felé fordult, az arcát tanulmányozva. – Megdöbbentettelek? Nem undorodsz a hercegedtől? Felőlem a fél várost elnyelhették volna a lángok, ha a mocskos északiak vele halnak, feláldoztam volna a jó embereket is. Az alattvalóimat! Akiknek a védelmére felesküdtem! – Széttárta a karjait. – Mindenben igazad volt. Akartalak téged. Attól a pillanattól, hogy tudtam, ki vagy, meg akartalak szerezni, hogy aztán trófeaként feltehesselek a polcra. És Vhalla, egyáltalán nem volt nehéz dolgom, kedvem szerint manipulálhattalak. A naiv ártatlanságod a kezemre játszott.

– Hagyd abba! – suttogta a lány. Mélyen megbántotta, amit hallott.

– Tudatlan kislány, végig megbíztál bennem, nem kérdőjelezted meg az indítékaimat…, pedig tudtad, milyen ember vagyok!

Vhalla félrenézett; nem akarta, hogy folytatódjon a szóáradat.

– Igazad van, mindent előre megterveztem. Azonnal szóltam a mesternek, amint felébredt bennem a gyanú, és ő nem mert ellenkezni a koronaherceggel, még annyira sem, hogy figyelmeztessen. A varázslásügyi miniszter nem is sejtette, mekkora érték hullott az ölébe, és lemondott volna rólad! Ezért nekem kellett gondoskodnom arról, hogy átessél az Ébredésen. Végül persze felkerested a mestert, de a döntések, amelyekről azt hiszed, hogy te hoztad őket… Az iratot már akkor aláírtuk, amikor a zuhanásból lábadoztál. Mohned tudta, hogy a Toronyhoz tartozol, még ha te nem is tudtad. Csak annyi volt a dolgom, hogy a kívánt irányba tereljelek, eljátsszam a gondoskodó tanár szerepét, és a végén arra használtad volna a mágiádat, amire csak parancsot adok!

– Aldrik, kérlek… – könyörgött a lány a könnyeivel küzdve.

– Aztán… – A herceg hangja ellágyult, előreejtette a vállát, a karjai erőtlenül csüngtek. – Aztán rájöttem, hogy csak a közelemben akarlak tudni. Minden napom szebb lett attól, hogy a részese voltál. Szerettem meghallgatni, mit gondolsz. Izgalmas volt látni, hogyan fedezed fel a mágiádat. Olyan felszabadult reménnyel telve gyakoroltad a varázslást, amilyet én majdnem egy évtizede nem éreztem. Egyre csak kerestem az ürügyeket, hogy magammal vigyelek, nem azért, mert szükséged volt a tanításra, hanem mert látni akartalak. Alig vártam az újabb találkozásainkat, és egyszer csak, Vhalla, a véleményed fontossá vált a Birodalom koronahercege számára. Önmagad miatt voltál fontos, nem a mágiád miatt, vagy amiatt, hogy a poros kéziratok szerint mire képesek vagy nem képesek a Széljárók.

A lány pislogva nézett fel rá, nem jutott szóhoz.

– A megbocsátásodra vártam, mintha egy ilyen tiszta lélek közelsége lemoshatná a kezemre tapadó tengernyi vért. Azt akartam, hogy egészséges és boldog legyél. Azt szerettem volna, hogy élj csodálatos életet, és cserébe csak egy dologra vágytam. A tudatra, hogy neked segítve valami jót tettem. És tényleg meg akartalak óvni a fájdalomtól.

Kezei ökölbe szorultak.

– Tudtam, hogy azzal segítenék neked a legtöbbet, ha eltűnnék az életedből, és az Anyára esküszöm, megpróbáltam. De túlságosan önző voltam ahhoz, hogy megtűrjem azt a könyvtárosfiút. Arra kellett volna bátorítanom téged, hogy válaszd őt, és maradj vele. De persze az öcsémnek muszáj volt beleavatkoznia, csak hogy gyötörjön, és rád adta azt az átkozott ruhát.

Térdre hullott a lány előtt, ökleire támaszkodva a padlón, lehajtott fejjel. Aldrik mély levegőt vett, és alig láthatóan megremegett.

Vhalla kavargó fejjel próbálta feldolgozni a hallottakat.

– Felszólaltam melletted – vallotta be a herceg. Vhalla szíve nagyot dobbant. – Nem azért nem tettem korábban, mert nem törődöm veled, hanem mert… mert nem vagyok jó ember, Vhalla. Az én szavaim valószínűleg többet ártanak neked, mint amennyit használnak. A világ…, az a terem… tele van olyanokkal, akik szívesen ártanának neked azért, hogy nekem okozzanak fájdalmat.

Újra lehajtotta a fejét, ettől néhány tincs kiszabadult a tökéletesen fésült hajkoronából.

– És már meg is tették.

Lecsapott a padlóra, méghozzá olyan erővel, hogy Vhalla meglepetten hátraugrott, és biztos volt benne, hogy a férfi ökle megsérült. Ha így is történt, a herceg rezzenéstelenül viselte a fájdalmat, és mereven térdelt tovább.

Vhalla könnyei elapadtak, a tenyerével letörölte az arcát. A férfi nem mozdult, látszólag alig lélegzett. A lány mély levegőt vett, és megdörzsölte az orrát.

Fontos volt Aldriknak, bár azt nem volt ereje feldolgozni, hogy miért vagy hogyan.

– Azok az őrök tényleg megpróbáltak lopni a Birodalomtól? – kérdezte, magát is meglepve azzal, hogy cseppet sem remegett a hangja.

A herceg újra leült. Az ökle valóban vérzett.

– Nem – ismerte el Aldrik nyíltan.

Vhalla behunyta a szemét, és felsóhajtott.

– Aldrik – mondta erőtlenül. – Mit akarsz tőlem valójában? Mi vagyok én neked? Egy a hódításaid közül? Egy trófea? Kísérlet? Szórakozás? Eszköz?

Muszáj volt megtudnia. Lassan beleőrül a találgatásba, és az imént hallott vallomás túl zavaros volt ahhoz, hogy a kimerült agya értelmezni tudja. Semmit sem jelentett, amíg nem szerez bizonyosságot.

– Te… – kezdte a herceg, de elhallgatott.

Vhalla az arcát tanulmányozta, próbálta megérteni a szája körül kirajzolódó összetett érzelmeket. Aldrik halk sóhajjal elfordította a tekintetét, majd újra a lány szemébe nézett, rég nem látott gyengédséget sugározva.

– Fontos nekem a barátságod. Bármilyen keveset is ér ez egy császári fajankó szájából.

Vhalla halványan elmosolyodott. A férfi felé nyúlt, aki megdermedt ettől.

– Nagyon is sokat számít – suttogta a lány.

A herceg szinte lélegezni is elfelejtett, ahogy Vhalla közelebb hajolt, és visszasimította az elszabadult hajfürtöket a helyükre. A férfi felemelte a kezét, és finoman a tenyerébe vette a lányét.

– Ne – tiltakozott Vhalla erőtlenül.

A herceg ezúttal nem hagyta, hogy visszahúzza a kezét, erősen, de nem fájdalmasan szorította.

– Miért?

– Mert… mert… – Vhalla alsó ajka megremegett, az arca kipirult.

– Te butácska lány – mormolta a herceg. – Nincs semmi a világon, ami távol tarthatna tőled.

Vhalla izmai megfeszültek, de hagyta, hogy a gyengéd cirógatás elűzze a Patkány és Bibircsók bántalmazása és az Egmun szavai által okozott fájdalom emlékét. A férfi bőrének puszta érintése is nyugtató hatással volt rá. Bármit is tett vele a világ, a hercegből áradó melegségre mindig számíthatott.

– A mágiám – szólalt meg Vhalla némi hallgatás után, ahogy érezte az ujjbegyei alatti elektromos bizsergést. – T-tönkrement?

– Tönkrement? – kérdezett vissza a herceg, láthatóan ellazulva, amiért a mágiáról beszélhetett.

– Nem működik rendesen, amióta magamhoz tértem a cellában – magyarázta a lány.

– Ó. Nem, nincs semmi baja. – Aldrik megrázta a fejét. – Egyszerűen csak kimerítetted az energiáidat. Kész csoda, hogy nem használtad fel teljesen, akkor tényleg bajban lennél.

– Folyton bajban vagyok, úgy tűnik. – Vhalla erőltetetten nevetgélt, mire a herceg szája is félmosolyra húzódott. Vhalla mély levegőt vett, és összegyűjtötte az erejét. – Aldrik, mindig legyél velem őszinte. Nem érdekel, mit mondanak rólad. Azt kérem, hogy te mindig mondd meg az igazat! Akkor is, ha talán már nem élek sokáig.

– Megígérem. – A koronaherceg bólintott. – Ne aggódj, Vhalla. Nem hagyom, hogy kivégezzenek.

Két veszélyes ígéretet tett egymás után. De volt valami a hangjában, ami azt sugallta, hogy szinte bármire kész, hogy mindkettőt betartsa. Aldrik finoman megszorította a kezét.

– Mennem kell. Hamarosan véget ér az ebédszünet, és a tanúvallomásom után jobb, ha nem tűnök el szem elől.

A lány megragadta a herceg kezét, mintha az élete múlna rajta, és érezte a távozása miatt előtörő könnyeket. A férfi mozdulatlanná dermedt. A vallomása ellenére, a dühe ellenére, mindannak ellenére, amin Vhalla keresztülment, vele maradt. Aldrik, az ő hercege, akár jó ember volt, akár gonosz, vele maradt. Egymásra meredtek, azt várva, hogy a másik tegye meg az első lépést. Vhalla bármit megadott volna, hogy ott és akkor megálljon az idő.

– Kérlek, ne menj – suttogta elhalóan. – Nem akarok egyedül szembenézni az ítélettel.

Remegett a válla, és alig tudta visszafogni a könnyeit. Ahogy tovább peregtek az idő láthatatlan homokszemei, Vhalla megrázó tisztasággal ismerte fel, hogy mennyire fél a halál lehetőségétől.

– Vhalla! Sosem leszel egyedül. Mindig ott leszek – hangzott a csendes válasz. Megfogta a lány tenyerét, és a derekára helyezte, a teste még a tenyerénél is forróbb volt. – Ne feledkezz meg a Kötelékünkről.

Vhallának eszébe jutott a ronda sötét folt, amelyet a kertben látott meg rajta. Lenézett arra a pontra, ahol a keze pihent a herceg oldalán.

– Együtt nézünk szembe vele.

A férfi hangja őszinte volt és komoly. A lány biztatásra vágyott, és a herceg tekintetéből csak úgy áradt felé az erő. Vhalla még egyszer, szégyen nélkül megmártózott a sötét szempár mélységében, mielőtt Aldrik felállt és kiment az ajtón.

29. FEJEZET

HA HALLOTTA IS Craig és Daniel, hogy mi zajlott a kápolnában, nem adták jelét. Tisztelettudóan nem tettek megjegyzést kivörösödött szemére sem. Vhalla az őrök kíséretében botorkálva felidézte az iménti, hihetetlennek tűnő beszélgetést.

A herceg mindig is rejtély volt számára.

Azt állította, hogy a barátja. Vhalla azon tűnődött, pontosan mit is jelenthetett számára a barátság fogalma. Az igazság és hazugság közötti vonal elhomályosult a közelében, és az élete nem igazán vált jobbá a férfi megjelenése óta.

Újra leült az ajtó mellé, ahogy Craig és Daniel visszazárta a cellába. Aldrik – gondolta, de nem merte hangosan kimondani a nevet. Bármi is történt vele, nem bánta meg, hogy megismerte a fekete herceget.

Barátok, hm… – suttogta maga elé, felidézve, hogyan tartotta őt a karjában a csillagok alatt. Vhalla kinyitotta a szemét, mielőtt magával ragadták a gondolatai.

A folyosó végén kivágódott az ajtó. Vhalla szapora, sietős lépteket hallott, és a hang felé fordult. Egy szürke tunikát viselő apród szaladt feléjük.

– Kéretik a foglyot!

A foglárok egymásra pillantottak, majd Vhalla felé fordultak. Ő bólintott, és felállt; eljött tehát az idő. Kinyitották az ajtót, és bilincsek nélkül bevezették a tárgyalóterembe. Megnyugtatta a tudat, hogy bármi is történjék, utoljára kellett megtennie ezt az utat. Kinyitották előtte az ajtót, és ő belépett a világosságba, hunyorogva szoktatva hozzá a szemét a délutáni napfényhez.

A Szenátus tagjai már helyet foglaltak. Egyesek dühösen meredtek rá, mások nyugodtan szemlélték. Vhalla próbálta megállapítani, hogy a tegnap a halálát kívánó szenátorok most ingerültnek tűnnek-e, vagy elégedettnek. Nem tudta eldönteni. A középen ülő Egmun furcsán nézett rá. Kellemetlenül érezte magát a tekintetétől. Vhalla libabőrös lett, és inkább elfordult tőle.

A császári család a trónszékeken ült. Baldair herceg arcán magabiztos fintort látott. A császár újra a padlót döngette a botjával, de Vhalla alig hallotta, ahogy összeakadt a tekintete Aldrikéval. Fájdalmas kifejezés ült a férfi arcán, és gyorsan félrenézett, amikor észrevette a lány pillantását. Vhalla gyomra görcsbe rándult.

– Vhalla Yarl! – szólt a császár, és felállt. – Hosszas tanácskozás és a bizonyítékok áttekintése után – gyors pillantást vetett az idősebb fiára – a bíróság meghozta ítéletét. Szószóló?

Egmun felállt. Egy nagy tekercset tartott maga elé, amelyről elkezdett felolvasni.

– Vhalla Yarl, az első Solaris születése utáni kétszázharmincnegyedik évben ítélet születetett a Nagy Solaris Birodalom elleni bűneiről.

A lány egyik lábáról a másikra állva várakozott, kényszerítve a kezeit, hogy maradjanak az oldala mellett.

– A gondatlanság vádjában bűnösnek találtuk.

Vhalla egyre gyorsabban vette a levegőt.

– A veszélyeztetés vádjában bűnösnek találtuk.

A lány megragadta a vászonzsák ruha széleit.

– A hamis nemesi rang viselésének vádjában bűnösnek találtuk.

Vhalla Baldairre pillantott a szeme sarkából. Láthatóan nem tett erőfeszítést azért, hogy tisztázza az ebben játszott szerepét.

– A köztulajdon rongálásának vádjában bűnösnek találtuk.

Kezdett szédülni.

Egmun folytatta a felolvasást, ahogy minden szem a lányra meredt.

– Az eretnekség vádjában nem találtuk bűnösnek.

Az is valami.

– A gyilkosság vádjában nem találtuk bűnösnek.

A lány kifulladva ragadta meg a rácsot.

– Az árulás vádjában… – Egmun megtorpant olvasás közben, és felnézett a lányra. – …nem találtuk bűnösnek.

Vhalla a ketrec hideg rácsainak támasztotta a homlokát. Megkönnyebbülést szeretett volna érezni, de az Aldrik szemében látott fájdalom óvatosságra intette.

– A bűneiért való vezeklésként a Szenátus és a nép akaratából besorozzuk a hadseregbe, hogy az északi hadjáratban kamatoztassa a képességeit.

Vhalla zavartan pislogott. Katonát csinálnak belőle. Semmit sem értett a harchoz: ha odaküldik, az felér egy halálos ítélettel. Éppen ez volt hát a cél. Így is, úgy is ők nyernek. Ha sikerrel jár, ők aratják le a babérokat, ha nem, az északiak megölik, elvégezve helyettük a piszkos munkát.

– A háború végéig a Birodalom tulajdonában áll, és egy hét múlva útnak indul a frontvonalra – folytatta Egmun.

– Semmit sem értek a harchoz – mondta halkan a lány.

A szószóló lassan felnézett rá.

– Biztosítottak róla, hogy a képességei különlegesek, sőt páratlanok. Ha ez valóban igaz, biztosan gyorsan bele fog tanulni. – Egmun gúnyosan rávigyorgott.

Vhalla ijedten kapkodta a fejét; Aldrik olyan erősen markolta a székét, hogy remegett a keze.

– Amennyiben ellenszegül egy birodalmi parancsnak, bármilyen hazaellenes tevékenységben részt vesz, vagy dezertálást követ el, az igazság lángjaiban ég halálra a Fekete Légió vezetője – hatásszünetet tartott, álnok mosolyt villantva a lányra –, Aldrik koronaherceg keze által.

Vhallának leesett az álla.

Aldrik arckifejezése nem változott. Vhalla ezután Baldair hercegre nézett, aki a bátyjára meredt. A szenátorok arcán, nem meglepő módon, semmilyen együttérzést nem talált.

– Ez a Szenátus akarata, a nép nevében! – Egmun összetekerte a papírt, és elindult felfelé a Szenátus lépcsőin. A léptei egy kalapács erejével döndültek a lány agyában.

Vhallát elhagyta az erő; nem ítélték nyíltan halálra, de gondoskodtak arról, hogy ne maradjon életben.

Miközben Egmun a császári emelvény lépcsőin haladt felfelé, a lány megkockáztatott egy pillantást Aldrikra. A herceg kicsit fészkelődött a székében, futólag a derekára helyezve a kezét. Az üzenet egyértelmű volt.

A Kötelék miatt semmiképp sem ölheti meg.

A parancs éppoly veszélyes volt az ő számára, mint Vhallára nézve. Nem tudta, hogy örüljön-e ennek, vagy gyötrődjön miatta. Ha parancsot adnának a kivégzésére, és nemet mondana, Vhalla nem kételkedett abban, hogy a szenátorok a herceg ellen fordulnának. Vhalla megragadta a rácsokat, és alig állta meg, hogy felsikoltson. Fel sem fogták, hogy mit tettek velük.

Egmun átadta az ítéletet a császárnak, és ráérősen visszatért a székéhez.

– Vhalla Yarl, az Anya fénye előtt meghallgattam a vádakat, a bizonyítékokat és a nép akaratát. Az ítélet igazságos és jogos büntetést szab ki az elkövetett bűnökért.

Egy szolgáló egy kis tálat és egy nagy fémpecsétet hozott elő. A császár a tekercs aljára öntött az olvadt pecsétviaszból, és rányomta a pecsétet a lány sorsát eldöntő iratra.

– Eldöntetett, és így is lesz.

– Őrök, vigyék vissza az elítéltet a palotába, és adják át a Toronynak – adta ki az utasítást Egmun elégedett vigyorral.

Craig és Daniel kiterelte Vhallát a teremből. Arra sem hagytak időt, hogy még egyszer láthassa Aldrikot. Nem a tömlöc felé fordultak, hanem elindultak felfelé.

Egy belső folyosón haladtak, a falak és padlók kövei fokozatosan egyre finomabban megmunkálttá váltak. Az útjukat sűrűbben elhelyezett fáklyák világították meg, itt már több volt a fény, mint a homály. Számos ajtó mellett elhaladva végül egy nagy terembe nyíló boltívhez értek. Egy nő várt rájuk összefont karral.

– Larel! – kiáltott fel Vhalla meglepetten.

A nyugati nő halványan elmosolyodott, majd Craig és Daniel felé fordult.

– Innen átveszem. Én kísérem a Toronyba – közölte Larel az őrökkel.

A két férfi bólintott.

– Akkor itt elválnak útjaink – búcsúzott Craig.

Vhalla felé fordult.

– Köszönöm a kedvességüket – mondta őszintén.

– Vigyázzon magára, Széljáró kisasszony – tette hozzá Daniel szomorú mosollyal. – Lehet, hogy találkozunk a menetoszlopban.

– Maguk is ott lesznek? – kérdezte Vhalla, ahogy Larel gyengéden megfogta a kezét.

– Igen – erősítette meg Craig egy bólintással.

Vhalla szólásra nyitotta a száját, de nem volt idő további beszélgetésre. Hálás biccentéssel köszönt el őreitől, és hagyta, hogy Larel maga után húzza. A feje még mindig zsongott az ítélethirdetéstől.

Larel csendesen és céltudatosan suhant vele végig a kastélyon. Nagy termek és apró oldalfolyosók során keltek át, elkerülve mindenki mást. Végül egy, az Atyát ábrázoló hatalmas festmény előtt álltak meg. A képen az Atya egy törmelékkupacnak támaszkodott, és vágyakozva nézett egy távoli fénypontra az égen. Larel félretolta a képet, és intett Vhallának, hogy lépjen be a nyíláson.

Vhalla azonnal látta, hogy a Toronyban vannak, a gyertyák és fáklyák helyét tűzgömbök vették át. Érzelmek rohanták meg, és a kőfalnak támaszkodva próbált levegőhöz jutni. Még nem fogta fel teljesen, mi történik vele. Larel gyengéden a vállára helyezte a kezét.

– Nincs már messze a szobád – mondta halkan, az aktuális feladatukra összpontosítva.

– A szobám? – ismételte meg a lány.

– És a fekete köpenyed – hangzott a tárgyilagos válasz.

Vhalla bódultan követte őt a főlépcsőn. Balra fordultak, és elindultak a folyosón. Elhaladtak az ajtó mellett, amelyről Vhalla tudta, hogy abba a szobába vezet, ahol napokig lábadozott, aztán mentek tovább felfelé. Néhány ajtóval később megálltak egy szobánál, amely ugyanolyannak tűnt, mint a többi, de egyedi fémtáblát helyeztek rá. A lány rátette a kezét, végigsimítva ujjaival a belevésett betűket: Vhalla Yarl. Larel elővett egy fém mesterkulcsot, és kinyitotta.

A helyiség felülmúlta a betegszobáját. Ugyanolyan, szabványos berendezése volt, az átlagosnál nagyobb szekrény, tükör, asztal és szék, de nem ezek keltették fel a figyelmét.

Vhalla az óriási, a padlótól a mennyezetig érő ablakhoz ment, és kioldotta a reteszt. Kilépett az apró erkélyre, amely alig volt több egy korláttal körbevett párkánynál. Napok óta először járt a szabadban, és a hideg, csípős levegő régi barátként üdvözölte őt.

– Tényleg ez a szobám?! – kérdezte ámulva.

Larel bólintott.

– A miniszter úgy gondolta, hogy az Affinitásodra tekintettel ez a szoba lesz a megfelelő számodra.

Vhalla azon tűnődött, hogy a Toronyban (az egész palotában!) hány tanítványnak vagy tanoncnak volt a szabadba nyíló szobája, még ha csak ilyen parányi erkéllyel is.

Visszalépett a szobába. A szekrényben ott találta az összes ruháját, gondosan felakasztva.

– Áthoztam már a holmidat – magyarázta Larel.

Vhalla egy ismerős ládát pillantott meg az ágya alatt. Szerény földi javainak maradéka a szekrény aljában volt elrendezve. Vhalla az ajkába harapott, ahogy észrevette a vaskos papírhalmot, amelyet egy szorosan megkötött madzag tartott egyben. Visszanézett Larelre.

– Nem olvastam el őket – mondta halkan Larel. – Semmi közöm a herceggel folytatott levelezésedhez.

– Honnan tudod, hogy tőle vannak? – kérdezte Vhalla meglepetten.

– Régóta ismerem őt. Tehetséges és nagy hatalmú Tűzhordó. Bármit is alkot, óhatatlanul is rajta hagyja a mágikus nyomát. Alig észlelhető, a legtöbb varázsló talán észre sem venné, de… – Vállat vont, befejezetlenül hagyva a mondatot.

Vhalla sóvárogva végigfuttatta ujjait a papírhalom tetején. Bárcsak visszatérhetne azokba a napokba!

– Hallottad az ítéletet? – kérdezte Vhalla, becsukva a szekrényt.

– Nem, a miniszter csak annyit közölt velem, hogy mától a Torony tagja vagy.

– A vádak felében, több mint felében, bűnösnek találtak. A büntetésem pedig az…, hogy besoroztak a hadseregbe. A Birodalom tulajdona lettem. Vissza kell térnem a katonákkal a frontra.

A hangja nyugodt volt, de tompa, még nem múlt el teljesen a korábbi döbbenete.

– Tulajdona? – Larel álla leesett. Vhalla csak bólintott válaszul. – Értesz egyáltalán a harchoz?

Vhalla megrázta a fejét.

– Voltál már élet-halál küzdelemben?

Vhalla újra nemet intett.

– Meg akarnak öletni – mondta ki Larel kettejük helyett is.

– Igen, ez lehet a tervük – hagyta rá Vhalla erőtlenül.

– Úgy hallottam, hamarosan útnak indulnak. – Larel lerogyott az egyetlen székbe, és néhány pillanatig emésztgette a hírt.

– Ha elesek a harcmezőn, megkaphatod a szobámat – jegyezte meg Vhalla sötéten. Úgysem érdemelt meg egy ilyen szép szobát.

– Nem fogsz meghalni – jelentette ki Larel eltökélten. – Felgyógyítunk, és menet közben a légiósok fognak képezni. Szólok Aldrik hercegnek és Reale őrnagynak.

– Reale őrnagy? – Vhalla nagyot nyelt. Szeretett volna olyan magabiztos lenni, mint a mentora, de ezzel elfogadta volna, hogy nem csak álmodta az egészet.

– Reale őrnagy a Fekete Légió legmagasabb rangú tisztje Aldrik herceg és Jax vezérőrnagy után, de szerintem Jax még mindig a fronton van. Reale őrnagy itt van, ő is a menetoszloppal fog visszaindulni. Két-három hónap alatt érnek északra – magyarázta Larel. – A legutóbb egy hónap alatt visszaértek a fővárosba, de kevesebb volt a terhük, és mindenkinek jutott ló. Ezúttal sok lesz az újonc, így gyalog menetelnek. Ráadásul sok málhás állat és szekér tart velük az ellátmánnyal. Úgy hallottam, hogy többször is megállnak, további katonák csatlakoznak hozzájuk Nyugaton és a Keresztútnál. Ez is némi időt jelent számodra. És minden egyes nap edzeni és tanulni fogsz.

Larel magabiztossága kezdett átragadni Vhallára is a rögtönzött szónoklat közben. Egyre kevésbé tűnt lehetetlennek, hogy elég tudást szedjen magára a túléléshez, sőt, némi valós esélyt is látott rá. Legalábbis addig, amíg eszébe nem jutott az északiak gyilkos eltökéltsége. Vhalla az ajkába harapott; reménytelennek érezte, hogy bármit is tehetne ellenük.

– De erről ráérünk később beszélni. – Larel felpattant, mintha érezte volna a másik gyengülő elhatározását. – Megmutatom neked a fürdőt. Biztos szívesen megmosakodnál.

Vhalla bólintott; napok óta erre vágyott leginkább. Talán, ha lecsutakolja magáról a bőrt, valaki mást talál alatta.

Ahogy minden más a Toronyban, a fürdő is messze felülmúlta a szolgálók szárnyának berendezését. Közös helyiség volt, ellentétben a fényűző privát fürdőszobával, ahol a gála előtt tisztálkodhatott, de itt is voltak hideg és meleg vizes csapok mind a tíz fülkében, ahol le lehetett mosakodni, mielőtt elmerültek a terem közel harmadát elfoglaló, gőzölgő medencében.

Vhalla szinte hozzá sem akart érni a tiszta ruháihoz, annyira mocskosnak érezte magát. Larel nagylelkűen vállalta, hogy átszállítja a holmijait az öltözőig, ahol egy hatalmas tükör állt. Vhalla megtorpant, mert csaknem négy nap után ez volt az első alkalom, hogy láthatta magát.

A haja egy madárfészekre emlékeztetett, amelyből kósza szálak meredeztek mindenfelé. Úgy becsomósodott, hogy majdnem három hüvelykkel rövidebbnek tűnt. Vér, korom és elkenődött smink száradt rá az arcára. A szeme fáradt volt és megviselt, az arca beesett. Vhalla végigfuttatta az ujját a véraláfutásos szeme és a felhasadt ajka között húzódó vágáson, és elkezdett nevetni.

– Jól vagy? – kérdezte Larel, látható aggodalommal.

– Szörnyen nézek ki. Nem csoda, hogy a szenátorok olyan könnyen elhitték, hogy tébolyodott gyilkos vagyok.

Vhalla tovább nevetett, kongó visszhangot verve a lelkét kitöltő reménytelenségben.

– Meg kellene néznem a sérüléseidet, Vhalla. – Larel egymáshoz érintette az ujjhegyeit. – Csak így tudom eldönteni, hogy milyen kenőcsökre és főzetekre lesz szükség.

Vhalla habozott, a másik nő pedig türelmesen várt. Larel azt kérte tőle, hogy vegye le a ruháit, döbbent rá.

Vhalla sóhajtva áthúzta a zsákot a fején. Remegni kezdett a keze, ahogy a levegő a bőréhez ért, de próbált uralkodni magán. Haragos mordulással hajította a sarokba a vászonzsákot és az alsóneműt.

– Égesd el, Larel! – vakkantotta durván, a hangjából áradó düh már-már bódító, édes érzésként terjedt szét a nyelvén.

Larel bólintott, és egyetlen pillantására narancsvörös lángok emésztették el a ruhahalmot, pár pillanattal később csak egy apró fekete folt maradt utána a padló csempéin.

A varázslónő körbejárta őt, úgy tűnt, hogy leltárt készít a sérüléseiről. Vhalla vállát közelebbről is megvizsgálta, eltávolítva a kötés maradékát. Ezután a feje következett, letekerte a beszennyeződött pólyát. Vhalla látta magán Patkány és Bibircsók támadásának nyomait, a hasát, a karját és a lábát borító lila foltokat. Larel megkímélte őt a felesleges együttérzéstől és az értelmetlen felháborodástól; nem hozta szóba a bántalmazást.

– Rendben, nem tűnnek súlyosnak, legalábbis fizikailag – állapította meg elgondolkodva, miután megtett egy újabb kört. – Összeszedek pár dolgot, és már jövök is vissza. Láss neki a mosdásnak. Megkértem a többi lányt, hogy egy ideig ne használják a fürdőt, így biztosan egyedül leszel.

Vhalla leült az egyik fülkében, és megeresztette a forró vizet. Amint megtelt a vödör, azonnal magára öntötte. A víz leforrázta a bőrét, de Vhalla mély levegőt vett, és megismételte a folyamatot. Nem lehetett elég meleg a víz, és a negyedik vödör után a bőre kipirosodott, és enyhén gőzölgött.

Habosra dörzsölte a szappant, és miután talált egy habkövet, lelkesen használatba vette. Olyan erősen dörzsölte a bőrét, ahogy csak tudta. Először csak a vastag koszrétegtől akart megszabadulni, de valahányszor megállt a keze, Patkány és Bibircsók támadásának emlékei árasztották el az elméjét. Mire végzett, kidörzsölt, szinte vérző foltok virítottak a testén az egykori zúzódások helyén. Vhalla eldobta a követ, mielőtt tovább árthatott volna magának.

Újabb vödör vizet öntött magára, és ezúttal a hajával kezdett foglalatoskodni. Újra felhabosította a szappant, és óvatosan elkezdte kibogozni a csomókat a hajában, közben leszedegette a vart a sebeiről. A víz vörös lett a megszáradt vértől, ezért Vhalla kiöntötte, és frisset engedett helyette. A harmadik mosás után megakadt a szeme egy kis hajkefén, és megpróbálta azzal rendbe szedni a reménytelen bozontot.

Lassan haladt vele. Valahányszor a hajához emelte a kefét, elakadt egy csomóban. A középső választéktól indult, és fokozatosan haladt lefelé. Nagyjából félúton járt, amikor a csomók elkezdtek feltorlódni, és teljesen elakadt a hajkefe. Ezután Vhalla próbált lentről felfelé haladni, mindhiába. Kísérletezett a bal, majd a jobb oldallal, de nem jutott semmire.

Vhalla a falnak hajította a hajkefét, és a kezébe temette az arcát. Már nem szeretett volna sírni; unta már, hogy gyengének és szomorúnak érzi magát. Unta már a reménytelenséget, az állandó küzdelmet, az érzést, hogy az egész világ ellene van. Felállt, visszatért a tükörhöz, és szemügyre vette a középtájt felgyűlt csomókat.

Ezüstszín csillanásra figyelt fel, és lehajolva egy borotvát talált. Megragadott egy maroknyi hajat, és nagy levegőt vett. A padlóra hulló nedves hajcsomó olyan megkönnyebbülést okozott neki, amilyet régóta nem élt át. Megfogta a következő maroknyi hajat, és a borotva ezt is könnyedén levágta, aztán még egyet, majd az az utánit.

Mindet levágta. Levágta magáról a düh, a fájdalom, a frusztráció érzését. Egyre csak vágott és vágott, mígnem valami jobbá, erősebbé formálta magát. Meg akarták ölni, ezért úgy döntött, ennek a Vhallának meg kell halnia, hogy egy új Vhalla szülessen újjá a hamvaiból.

– Mit csinálsz? – törte meg Larel halk hangja a csendet. Vhalla azon tűnődött, miért remeg ennyire a válla.

– Reménytelenül összegubancolódott; amúgy sem voltam odáig érte – mondta, miközben vállat vont a padlón hagyott hajcsomókra pillantva, mintha nem hordta volna évek óta ugyanolyan hosszan a haját. Fesztelenül végigfuttatta az ujjait a megmaradt haján, amely immár olyan rövid volt, hogy kilátszott alóla a tarkója.

– Ülj le – parancsolt rá Larel a fülkében lévő sámli felé intve, majd felvette a borotvakést. Elkezdte szakszerűen kiigazítani a Vhalla-féle kontármunkát. – Szeretnél egy frufrut? – Larel a saját homlokára mutatott, ahol a haj pontosan a szeme felett ért véget.

– Bármi jó lesz – vonta meg a vállát Vhalla. A továbbiak nem igazán érdekelték, már túl volt a hajvágás lelki gyógyulást hozó szakaszán.

Larel hümmögött egy ideig, majd munkához látott a lány arca körül. Vhalla attól tartott, hogy ideges lesz, ha valaki ilyen közel tart egy pengét a szeméhez, de mentora közelében váratlan nyugalom szállta meg. Larel úgy igazította el Vhalla haját, hogy jobb oldalon majdnem a szemébe hulljon, majd elkezdte kiegyenlíteni a hosszát mindenhol máshol.

– Így ni! – mondta alkalmi fodrásza hátralépve. – Gyere, nézd meg!

Larel megfogta a kezét, és finoman a tükörhöz vezette. Vhalla rá sem ismert a nőre, aki visszanézett rá. A kifakult bőr és a közömbös tekintet szigorú, tekintélyt parancsoló külsőt kölcsönzött neki. Önkéntelenül is a hajához nyúlt. Korábban sosem hordta röviden, és nem tudta, kivé is változott ezzel a kimért frizurával.

– Köszönöm.

Vhalla nem tudta, mi mást mondhatna.

– Szívesen. – Larel kedvesen elmosolyodott, és egy hatalmas törülközőt terített a vállára. A legfinomabb selyemnek érződött a durva zsákvászon után.

Larel ismét leültette az alacsony székre, és elkezdte kenőcsökkel bekenni a sebeit. Larel egy kis üveget nyomott a kezébe, amelynek tartalma egy pillanatra mintha folyékony tűzzel árasztotta volna el az ereit. A válla kitüntetett figyelmet igényelt.

– Ki varrta így össze? – kérdezte Larel egy kis tálnyi fehér krém felé nyúlva.

– Baldair herceg – válaszolta Vhalla.

– Baldair herceg? – Larel felvonta a szemöldökét. – Na, ez érdekel.

– Azt mondta, tartozott egy szívességgel a bátyjának – ismételte meg Vhalla a herceg szavait, de megtartotta magának a férfi személyes indokát.

– Mint két gyerek…, folyton azt mondogatják, hogy a másik tartozik nekik ezzel vagy azzal. – Larel csettintett a nyelvével, miközben a fejét ingatta. Vhalla úgy döntött, hogy nem erőlteti a témát.

Azon tűnődött, hogy ő milyen kapcsolatban áll a koronaherceggel. Az adósa? A férfi az ő adósa? Mindkét lehetőségtől kényelmetlenül érezte magát. Nem tetszett neki a gondolat, hogy számon kellene tartania ilyesmiket. Szinte bármit megtett volna Aldrikért, akár tartozott neki vele, akár nem.

Larel bekente az összes sebet, majd tiszta kötést helyezett rájuk. Miután szemügyre vette Vhalla fejét, úgy döntött, hogy szabadon hagyja a vágást. Vhalla lassan öltözött fel, élvezve a tiszta ruhák érintését.

Larel végül egy fekete ruhadarabot nyújtott feléje. Vhalla egy pillanatig tanácstalanul nézte. Ez volt az új énje. Átvette és tanulmányozni kezdte a rövid fekete tunikát. Hosszabb volt az ujja, mint azé, amit Larel viselt, az övé majdnem a könyökéig ért, de ugyanolyan felfelé nyúló gallérja volt, és a deréknál ért véget.

Vhalla először az egyik ujjba bújtatta be a kezét, majd a másikba, aztán eligazgatta magán a ruhát. A tükörbe nézett, a teljesen megújult önmagára.

A varázslóra, akinek máris voltak harctéri sebei, aki barátokat veszített el, és életeket oltott ki. Vhalla kristálytisztán látta maga előtt a szenátorok rémült tekintetét. Háborúba küldték. Rendben, elmegy, de olyasvalakivé válik, akitől teljes joggal retteghetnek.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Először is szeretném újra megköszönni mindenkinek, akiket felsoroltam az ajánlásban, és azoknak, akik a kezdetek óta támogatnak. Fogalmam sem volt, hogy az Ébredő szél ekkorává terebélyesedik, és hálás vagyok, amiért nem hagytátok, hogy félbehagyjam.

Michelle Madow, köszönöm a véget nem érő támogatást! Pótolhatatlan segítőm voltál a könyvkiadás világában, és nem tudom, mihez kezdenék nélküled. Minden kritikád és meglátásod a javamat szolgálta, és segített jobbá válni; nem a szerződésedet teljesítetted ezzel, hanem egyszerűen csodálatos barát voltál. A szerkesztésben és a történet átdolgozásában is lenyűgöző munkát végeztél, nélküled nem létezne a könyv a mai formájában.

Monica Wanat, a szerkesztőm: az első pillanatban tudtam, hogy ez egy csodás munkakapcsolat kezdete! Olyan szavakat húztál ki, amelyekről nem is sejtettem, hogy feleslegesek, és pusztán ezzel jobbá tetted a történetet. Köszönöm, hogy javítottad a hibáimat, és segítettél tovább csiszolni a sztorit.

Merilliza Chan, a borítótervező: minden várakozásomat felülmúltad az alkotásoddal, és olyasmivel ajándékoztál meg, amit magamtól sosem tudtam volna kitalálni! Azt szokták mondani, hogy „ne a borítója alapján ítéld meg a könyvet”. De ha ilyen az a borító, hadd ítélkezzenek! Olyan módon keltetted életre Vhallát, ahogy én nem tudtam volna. Ezért örökké hálás leszek, és már alig várom, hogy láthassam a következő kötet borítóját.

Jessica, nélküled sosem született volna meg az Ébredő szél! Ahogy a véget nem érő közös autóutakon könyvekről és nagyszerű zenékről beszélgettünk, újra felébresztetted bennem az írás iránti szenvedélyt. Remélem, tudod, hogy mennyire fontos vagy számomra, és milyen fantasztikus barát! Köszönöm, hogy emlékeztettél: türelmesnek kell lenni, és alaposan meg kell kínozni a könyv szereplőit.

Katie, mi lenne velem, ha nem tudnánk együtt kockulni? Megmondom: szomorúbb életet élnék. Az írás kezdeti varázsa egy idő után elmúlt, de a lelkesedésed ezután is mindig fel tudott tölteni energiával. Nélküled talán sosem lett volna bátorságom folytatni a munkát. Nem is sejted, hogy mekkora szerepet játszottál az Ébredő szél elkészítésében.

Dorothea, Pete és Tom, a hármótokkal elköltött ebédek segítettek abban, hogy összeszedett maradjak, és a feladatra koncentráljak ebben az embert próbáló folyamatban. Remélem, hogy viszonozhatom ezt nektek, ahogy tapasztaltabb íróvá válok.

Meredith, testvérem: te vagy a másik felem; köszönöm a bizalmadat, a szeretetedet és a gyakorlatiasságodat! Mindig ott vagy nekem, amikor a legnagyobb szükségem van rád, és minden jóban, ami velem történt, szerepe volt a te pozitív hatásodnak. Te tanítottad meg nekem, micsoda ereje lehet a testvéri szeretetnek, ami a történetbeli kapcsolatokhoz is ihletként szolgált.

Szüleim, Madeline és Vince, a világ minden szava is kevés lenne, hogy kifejezze a hálámat! Nemcsak a támogatásotokért és az Ébredő szél korai változataival kapcsolatos meglátásaitokért, hanem mindenért, amit értem mint emberi lényért tettetek. Nem vagyok tökéletes, és mindig van hova fejlődnöm, de nélkületek feleilyen ember sem lennék. Remélem, hogy tetszeni fognak az Ébredő szél és a további kötetek végleges változatai.