Elise Kova

MÁGIÁVAL EGYESÜLVE

a DUEL
with the
VAMPIRE LORD

PÁRBAJ
A VÁMPÍRFEJEDELEMMEL

Kossuth Kiadó

Tartalom

Egy

Kettő

Három

Négy

Öt

Hat

Hét

Nyolc

Kilenc

Tíz

Tizenegy

Tizenkettő

Tizenhárom

Tizennégy

Tizenöt

Tizenhat

Tizenhét

Tizennyolc

Tizenkilenc

Húsz

Huszonegy

Huszonkettő

Huszonhárom

Huszonnégy

Huszonöt

Huszonhat

Huszonhét

Huszonnyolc

Huszonkilenc

Harminc

Harmincegy

Harminckettő

Harminchárom

Harmincnégy

Harmincöt

Harminchat

Harminchét

Harmincnyolc

Harminckilenc

Negyven

Negyvenegy

Negyvenkettő

Negyvenhárom

Negyvennégy

Negyvenöt

Negyvenhat

Negyvenhét

Negyvennyolc

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Az összes könyvmolynak,
akik tőröket és koronákat
tartanak a könyvespolcukon.

Egy

– GYERE HOZZÁM FELESÉGÜL, ÉS FAIN KIS KÖLKÖKET CSINÁLOK NEKED! – mondja a fickó szinte az érthetetlenségig artikulálatlan hangon.

Összerezzenek, és leseprem – Walt? Waldor? Még a nevére sem emlékszem… – Hogyishívják kezét a vállamról. Ő nevetve hátratántorodik, és majdnem nekimegy néhány nőnek, akik együtt táncolnak az utcán, és hangosan üvöltik a holdat. Egy szál selyem hálóing van rajtuk, a bőrük vörösen és narancssárgán ragyog a természetellenes holdfényben és a nyitott kovácsműhely fényében.

Ők nyugodtan pöröghetnek és táncolhatnak. Énekelhetnek és sírhatnak. Éppolyan szabadon, mint a ruhájuk combjukat súroló szegélye. Milyen lenne vajon közéjük tartozni? Hogyan viselkednék akkor? Nem is tudom. Engem pont olyan szorosan fogva tartanak a kötelékeim, mint a vastag bőrkötényemet a kapcsai. Be vagyok zárva a saját szűkös kis világomba.

Hogyishívják ismét felém nyúl.

ácsapok a kezére.

– Elég legyen! – Ha hozzám ér, a legjobb esetben is megkorbácsolják; az ital megfosztotta a józan ítélőképességétől. Még csak azt sem mondhatja, hogy nem tudja, ki vagyok. Ebben a kis faluban mindenki tudja, ki vagyok. Könnyen fel lehet ismerni a cserzett, koromfoltos kezemről. A felhajtott ingujjamról és a hegekkel borított karomról. Az én szerepemet szinte még a vadászokénál is szentebbnek tekintik, mert én vagyok az, aki el fogja látni őket fegyverrel és páncéllal az elkövetkező évek során. Én vagyok az, aki ismeri a kovácsműhely titkait.

Az acél és az ezüst őrzője vagyok.

És ez a fickó pontosan tudja, ahogy Vadászvég összes többi lakója is, hogy az egyetlen férfi, aki hozzám érhet, az lesz, akihez majd a vadászmester hozzáad. Nincs apelláta.

Még akkor sem, ha talán ez lesz az utolsó éjszakánk.

– Valami probléma van?

Amikor utoljára láttam, Drew a kovácsműhely egyik sarkában beszélgetett egy fiatal nővel. De az ikertestvérem és egyben őrzőm fél szemét mindig rajtam tartja. Biztosan kinézett a műhelyből, amikor észrevette, hogy nem tértem vissza időben a fészerből.

– Probléma egy szál se, csak valaki túl sokat ivott – felelem, és megigazítom a kezemben a szenesvödröt. A tüzelőanyag-beszállítónk a mocsarasnál lakik – ő azon kevés laikus közé tartozik, akik engedélyt kaptak arra, hogy átlépjék a Sóvidék határát, és betegyék a lábukat a Vámpírok Birodalmába. Ma este is hozott egy újabb készletet, mielőtt a mulatság elkezdődött. Biztosra veszem, hogy holnap itt alszik valakinél. Még a sima teliholdak idején is ezt szokta csinálni, úgyhogy nem hinném, hogy pont a Vérholdat hagyná ki. Mi nagyon odafigyelünk egymásra a faluban, különösen akkor, amikor támadnak a vámpírok.

A titokzatos és vérszomjas vámpírokról alapvetően három dolgot érdemes tudni:

Az első, hogy emberi vérrel táplálkoznak, és a feketemágiájukat is abból merítik. Emiatt az idők kezdete óta háború dúl a vámpírok és az emberek között. Ha nem létezne az az erőd a maga vastag falaival, ami Vadászvéget is védelmezi, már lerohanták volna az egész világot a vérszomjukkal és halálimádatukkal.

A második az, hogy a vámpíroknak csak egyetlen valódi gyenge pontjuk van: az ezüst. Az összes többi eszköz legfeljebb csak arra jó, hogy lelassítsa őket, vagy kegyes halált biztosítson az áldozataiknak. Ha egy vámpírt megsebeznek egy ezüstpengével, abba azonnal belehal. Ez az egyetlen fegyverünk ellenük, és ezért tisztelik Vadászvégben az ezüstkovácsokat.

Az utolsó pedig az, hogy a vámpírok elméje kollektív. Azok a szörnyetegek, amelyek minden hónapban megkínoznak minket, gyakorlatilag csak eleven gólemek, akik a fejedelmük akaratának engedelmeskednek. Ha valaki legyőzi a Vámpírfejedelmet, az alattvalói is el fognak esni. De a Vámpírfejedelem a Fakó védelme alatt áll, és ötszáz évente csak egyszer lovagol ki a sötét lovagjaival, hogy a Vérhold éjszakáján támadást indítson, amikor a Fakó legyengül, így nagyobb seregeket indíthat útnak.

Holnap Vérhold lesz, és a vadászok megpróbálják majd megölni őt a fegyvereimmel, hogy megmentsék az emberiséget. Egyetlen éjszaka leforgása alatt minden megváltozhat, akár így, akár úgy, de Vadászvég határain túl senki sem fog tudni erről.

A fickó, aki eddig molesztált, most felháborodik.

– Én nem vagyok részeg! Tisztellésre méltó vadász vagyok!

– Alig állsz a lábadon – vágok vissza.

– Elég legyen, Wallice! – Á, szóval így hívják. – Nem lenne szabad kettesben maradnod a kovácsműhely szüzével – feddi meg Drew.

– Nem is vagyunk kettesben. – Wallice megtántorodik, és csuklik egyet. – Nédda, minden barátunk itt van! – Beveti magát a táncoló nők közé, akik tárt karokkal fogadják, mintha tényleg végig velük táncolt volna.

A keze a következő pillanatban már egy barna hajú nő combján szalad végig, egészen a domború hasáig. A valódi selymen még egy olyan vérbeli gyilkos keze is elegánsnak tűnhet, mint Wallice-é. A finom szövet összegyűrődik az ujjai között, majd amikor a fickó megemeli a nő ruháját, lehull.

Nem tudom elnyomni magamban a kérdést, hogy milyen érzés lenne a selyem helyében lenni. Bizseregni kezd a combom, és egyre jobban felforrósodik a testem közepe. Nem Wallice-ra vágyom, de nagyon szeretném megtudni, milyen érzés egy férfi érintése. Milyen, ha nem csak az üllőm, a kalapácsom és a faluban betöltött pozícióm miatt van rám szüksége valakinek. Wallice a nő nyakába harap, mint egy vámpír. A nő felnyög, és hátraszegi a fejét, én pedig inkább elindulok a műhely felé, mielőtt elpirulnék. Odabent legalább azt mondhatom, hogy a melegtől vörösödtem ki.

– Nem csinált semmi illetlenséget, ugye? – Drew egy utolsó elítélő pillantást vet Wallice-ra, mielőtt a nyomomba szegődik.

– Azt leszámítva, hogy annyira berúgott, hogy teljesen elment a józan ítélőképessége, semmit. – Én nem vágyom arra, hogy Wallice-t megbüntessék. A vadászok élete eleve elég nehéz, és ez most a hámból való kirúgás, a vakmerő tettek és a kéj éjszakája. Ráadásul csak annyit tett, hogy megfogta a vállam. – Szerintem azt se tudja, ki vagyok.

– Elég sokat kellett innia ahhoz, hogy ezt elfelejtse.

– Úgy tűnik, pontosan ezt tette. Te is láttad, hogy viselkedik a nőkkel – pillantok hátra a vállam felett Wallice-ra, aki épp tántorogva távolodik az egyik táncolóval.

– Köszönöm, hogy nem vagy túl szigorú vele, Flor. – A Flor a Floriane rövidítése. Csak a bátyám és anyám szólítanak így. – A Vérhold előtti éjszakán már csak így mennek a dolgok.

– Mármint szerinted muszáj az összes vadásznak annyira leinnia magát, hogy az talán még a képességeiket is befolyásolja a holnapi vadászaton? – kérdezem, és felhúzom a szemöldököm. Drew ugyanezt csinálja. Majdnem ugyanolyan magasak vagyunk, és a testalkatunk is hasonló. Egyforma fekete hajunk és szemünk van, amit anyánktól örököltünk. Amikor Drew-t látom, az olyan, mintha a tükörbe néznék, és önmagam férfiasabb változatát látnám.

– Egészen napnyugtáig ápolhatjuk majd a fejünket és a gyomrunkat, és a Vadászelixír is segít majd. Nincs olyan másnaposság, amit az az elixír el ne tudna mulasztani.

– De a holnapi nem egy átlagos vadászat lesz.

– Ezt nálunk senki sem tudja jobban – mondja a bátyám szigorúan.

Inkább vállat vonok, és nem vitatkozom vele tovább. Drew is ejti a témát, és egymás mellett lépünk be a kovácsműhelybe.

A kovácsműhely Vadászvég egyik legnagyobb épülete, ami kicsit elkülönül a többi, egymáshoz tapadó macskaköves épülettől, amelyek úgy sorakoznak egymás mellett, mint a fogak egy vámpír szájában. A többi, nádtetős kunyhóval ellentétben a műhely tetője palából van, akárcsak az erődé. A homlokzatát fa előtető díszíti, ami hívogatóan fogad minket. Maga a kovácskazán a belső tér közepén kapott helyet, körülötte pedig fa munkapadok sorakoznak sugárirányban. Általában szerszámok és pengék hevernek rajtuk, de ma este ételek és kancsók várakoznak a lapjukon.

Ez Vadászvég központja, mert mindenkinek rendszeresen szüksége van kovácsra, és ez az este sem kivétel ezalól.

A sörfőző még korábban hozott egy hordó sört, és helyben meg is csapolta. A földművesek már oda is gyűltek köré, és most a munkájuk gyümölcsét iszogatják. A kalapos meséket sző a gyerekeknek, akik normál esetben már régen ágyban lennének. És mindezek mögött ott dobog Vadászvég szíve – a kovácsmatróna, Vadászvég pajzsa. Az anyám.

Anyám kalapácsa ütemesen emelkedik és süllyed. Sötét haja kiszabadult a tarkóján összefogott, szoros kontyából, és az arcához tapad a verejtéktől. Mi a Vérhold előtti estén is keményen dolgozunk, mert még sok dolgunk van.

– Egyébként kivel beszélgettél az előbb? – kérdezem Drew-tól, miközben átfurakodunk a pletykálkodó öregek egyik csoportján.

– Mikor?

– Az előbb. Ott. – A műhely sarka felé mutatok. Bárki volt is az az ifjú hölgy, nem várta meg, hogy Drew visszamenjen.

– Olyan sok emberrel beszélgettem ma este, hogy ennél konkrétabb leírásra lenne szükségem. – Nyilvánvaló számomra, hogy Drew pontosan tudja, kiről beszélek, csak megjátssza magát.

– Rendben, akkor őrizgesd csak a titkaidat. De ha én láttam őt, akkor Anya is látta, és biztosíthatlak arról, hogy az ő kérdései elől nem tudsz majd ilyen könnyen kibújni.

– Csak egy nő a sok közül, semmi komoly – feleli, és megdörzsöli a nyakát.

– Anya nagyon ki fog osztani, ha továbbra is űzöd ezeket a „nem komoly” dolgokat a falu összes nőjével. – Leteszem a vödröt a kazán mellé, és belelapátolok egy kis faszenet, majd a fújtatóhoz lépek, hogy kiéljem rajta a frusztrációmat. Drew azzal érintkezhet, táncolhat és hetyeghet, akivel csak akar. Én viszont… Rántok egy nagyot a fújtatón.

Anyám elismerő pillantást vet rám, majd azonnal folytatja a beszélgetést a cserzővargával. Biztosan valami fontos dologról társalognak, mert Anya elég komor arcot vág. Lehet, hogy valami nem volt rendben az utolsó szállítmány bőrrel, amit elküldtünk a vadászoknak holnapra? Azonnal megpróbálok visszaemlékezni minden egyes kapocsra és csatra, amit én készítettem, az összes vállpántra és tűre. Lehet, hogy véletlenül lyukat kalapáltam valahol a fémbe, és észre sem vettem…?

– Még senki sem panaszkodott rám, akivel dolgom volt – mondja Drew a vállát vonogatva. – Előbb-utóbb úgyis megállapodom valaki mellett, amikor úgy érzem, eljött az ideje.

– Elég jó lehet, ha az ember eldöntheti, mikor akar megházasodni, vagy csak semmi komolyat nem csinálni valakivel – morgom magamban. Lehet, hogy mások előtt jó képet vágok a Vadászvégben betöltött szerepemhez. De Drew az egyetlen ember, aki előtt nem kell megjátszanom magam.

– Nem kellett volna így fogalmaznom. Ne haragudj, Flor.

Megrázom a fejem, és felsóhajtok, miközben igyekszem ellazítani a vállam.

– De hát így van.

– Lehet, hogy már nem sokáig lesz így.

Egy pillanatra megáll a szívem.

– Ezt meg hogy érted?

– Majd később elmondom.

– De…

– A megszokott időben.

– Ma éjszaka semmi sem megy majd a megszokott módon – sziszegem. Időközben suttogássá halkult a hangunk. Nem tudom elhinni, hogy Drew képes ennyi ember hallótávolságán belül szóba hozni az éjféli edzésünket. – Nézd, milyen sokan vannak itt! Nem lesz alkalmunk…

De nem tudom befejezni, mert ráeszmélek, Drew miért olyan biztos abban, hogy pár pillanatra kettesben tudunk majd maradni.

A kovácsműhely elnémul. Még anyám kalapácsa is elhallgat, amikor leteszi azt az üllőre, és a szinte fehéren izzó szénbe dugja a vasat, amin dolgozott. Az összes szempár az ajtóban álló alakra szegeződik, ami élesen kirajzolódik a baljósan izzó hold rózsaszín fényében.

Ez a göcsörtös, félelmetes férfi Davos, a vadászmester, vagyis az, aki nélkül a világunk már elveszett volna.

Az öltözéke a legfinomabb bársonyból készült. Ezt a ritka szövetet kizárólag a vadászmesternek tartják fenn, mivel csak a falu határain kívül lehet beszerezni.

A keze egy sétapálca markolatára fonódik, amit egy ezüst hollófej díszít – pontosan olyan, mint az a hatalmas madár, ami a vállán ül. A holló látványától a hideg futkározik a hátamon.

A vadászmester fekete szeme – így nevezik a falubeliek a madarat. Van egy igazi neve is, amit Drew egyszer el is mondott nekem, de azonnal el is felejtettem. A neve ugyanolyan zavarba ejtőnek tűnt, mint a tekintete. De hozzá illő név volt, ami éles rikoltásokra és kövön csikorgó karmok hangjára emlékeztetett.

Az ősi legendák szerint a vár megépítése óta, tehát több ezer éve az összes vadászmesternek volt hollója. Amikor egy vadászmester meghal, a holló felrepül az égbe. Utána, amikor eljön az ideje, hogy új vadászmestert válasszanak, megint leszáll egy holló, és ráül a vállára. Egyesek szerint a kovácsműhely első köveinek lerakása óta az összes vadászmester ugyanazzal a hollóval járt. Drew szerint annyira tisztelik az erődben a hollót, hogy általában ő választja ki a következő vadászmestert az erre alkalmas jelöltek közül. A falu többi lakója még ennél is merészebb feltételezésekkel él: ők úgy gondolják, hogy a madár valójában egy ősi isten állat alakjában, aki megvédi Vadászvéget a vámpírok gonoszságától.

Ha ez igaz, akkor az az ősi isten nem végzi túl jól a dolgát. Mert bár maga a Vámpírfejedelem nem tud átjönni a Fakón, azért minden teliholdkor ránk uszítja a szörnyetegeit, emlékeztetve minket arra, hogy ő még mindig ott van, és kivárja az idejét. És a legendák szerint az esetleges ősi isten a közelgő Vérholdat sem tudja megakadályozni.

– Üdvözletem, Vadászvég! – szólal meg Davos a maga megszokott egykedvűségével.

– Vezess és őrizz minket! – válaszolják a teremben egy emberként.

– Úgy tűnik, a ma esti mulatság nagyon élvezetes lehetett – mosolyodik el Davos. Azt hiszem, szándékai szerint atyáskodó arcot akar vágni, de nekem mindig rosszindulatúnak tűnik. Van valami a szemében, amit mélyen nyugtalanítónak tartok. És Drew érti, hogy miért gondolom így: „Davost az ellenségeink vérében keresztelték meg. Ez az ember több vámpírt látott, és több rokonát látta megszületni és meghalni, mint bármelyikünk.”

Pedig Vadászvégben senki számára nem idegen a vérontás. A halál erre az isten háta mögötti helyre jár nyaralni.

– De az éjszaka lassan véget ér – folytatja Davos. – És most össze kell toboroznom a vadászaimat.

Bizonyos férfiak és nők lassan, mintegy transzban kiválnak a tömegből. Ők a vadászok, akiken látható és láthatatlan hegek tanúskodnak a véráldozataikról. Legszívesebben megfognám Drew kezét, és megkérdezném tőle, biztos-e abban, hogy később vissza tud szökni. Nem bírnám elviselni a gondolatot, hogy holnap este anélkül induljon el, hogy még egyszer beszélhetnék vele négyszemközt. Noha még azt sem tudom, mit akarok neki mondani.

Mit mond az ember annak, aki másnap elindul a biztos halálba?

Mi olyat mondhatnék neki, amit még nem tud? Milyen szavakkal fejezhetném ki magam? Mindig is Drew volt az okos és az ékesszóló kettőnk közül. Én semmihez sem értek a kalapácsforgatáson kívül.

De el fogom engedni.

Nincs más választásom.

Drew-nak megvan a maga szerepe, és nekem is az enyém. Ezeket még a születésünk előtt ruházták ránk, kizárólag a családnevünk és a nemünk alapján. Bármennyire reménykedünk, álmodozunk vagy dühöngünk, egyikünk sem térhet le az előttünk álló útról.

– Szükséged van még bármire a kovácsműhelyből? – kérdezi Anya Davostól.

– Nincs. Már így is többet tettél az elvárhatónál azért, hogy megvédd Vadászvéget. A fegyvereid, a megerősített falak és a bőrpáncélok nélkül elég szánalmas körülmények között indulnának el a vadászaink a Vérhold alatt – válaszolja Davos, miközben a vadászok odagyűlnek köré.

– A családunk megtiszteltetésnek tekinti, hogy felkészítheti a vadászokat és a falut a vadászatokra, különösen erre. – Anya szomorú mosollyal pillant Drew-ra. Gyakran megjelenik az arcán ez a kifejezés, amely egyszerre árulkodik büszkeségről és aggodalomról, félelemről és örömről. Annak ellenére, hogy mindig is tudtuk, hogy Drew-nak az a sorsa, hogy vadász legyen, ahogy az enyém is az, hogy a kovácsműhelyben dolgozzam, egyikünk sem várta örömmel, hogy elinduljon ezen az úton. A vadászat nem a hosszú élet garanciája. De pontosan tudtuk, miért kell Drew-nak elhagynia az otthonát, és beköltöznie az erődbe. Megértettük.

A Runil családban már csak így mennek a dolgok: a legidősebb lány a kovácsműhely szüze, a legidősebb fiú pedig bevonul az erődbe. Vadászvégben az összes családnak megvan a maga öröksége és szerepe. Csak akkor tartható fenn a biztonság, ha mindenki a helyén van. Ezt a fogadalmat tettük, és ezt az áldozatot vállaltuk. Így apánk halála után csak idő kérdése volt, hogy Drew átvegye a helyét a társadalomban.

Attól a pillanattól kezdve anyámmal hónapról hónapra attól rettegtünk, hogy Davos megérkezik, és bejelenti, hogy a vámpírok a családunk egy újabb tagját elragadták. Azonban csodával határos módon Drew minden hónapban visszatért. Talán ez a hónap sem lesz más, mint a többi, még a Vérhold ellenére sem. Tudom, hogy ez naiv remény, de Vadászvégben minden remény naivitás.

– És ha már a családotokat ért megtiszteltetésekről van szó… – Davos elhallgat, és rám vándorol a tekintete. A szeme fényesen csillog, amitől gyomorsav szökik a torkomba. – A holnap esti vadászat után még több okunk lesz az ünneplésre. Itt az ideje, hogy biztosítsuk a kovácsműhely szüzének jövőjét, azt, hogy a kazánja egy újabb nemzedéken át forró maradjon.

– Én azt fogom tenni, amire a vadászmester utasít. – Leszegem az államat, és olyan kifejezéstelen arcot vágok, mint azok a maszkok, amiket a vadászok viselnek, amikor a Fakó mocsarasába indulnak.

– Jövő héten zúgjanak fel az esküvői harangok! – Davos a botjával koppant egyet a padlón, hogy nyomatékot adjon a szavainak. Drew nagyon igyekszik nem fintorogni. Azt hiszem, ő még nálam is jobban gyűlöli ezt a témát.

El tudom képzelni, mit fog később nekem mondani: Hogy merészel Davos úgy beszélni rólad az egész falu előtt, mintha ott se lennél? Hogy merészeli azt mondani, hogy kiházasít, mintha pároztatni vinne egy értékes kancát? De az én sorsom eddig sem volt titok.

A kovácsműhely összes szüze férjhez megy még húszéves kora előtt. Ez már csak így megy, ez a hagyomány, erre van szükség, mivel bármelyikünk élete bármelyik teliholdkor véget érhet. Valószínűleg még az év leforgása előtt meg fogom szülni az első gyermekemet, és ettől a gondolattól még a kazán mellett állva is kiráz a hideg.

A házasulandó korban lévő férfi vadászok izgatottan duruzsolnak. Kíváncsian méregetnek. Ösztönösen felkapok egy kalapácsot az üllőről, és a kezem ügyében tartom.

Lehet, hogy a kovácsműhely szüze vagyok, de nem egy törékeny virágszál. Olyan jeges vagyok, mint az ezüst. Olyan erős, mint az acél. A sorsom előtt meghajlok ugyan, de egyetlen férfi előtt sem leszek hajlandó ugyanerre.

Kettő

SENKI SEM VESZI ÉSZRE A FEHÉREN MEGFESZÜLŐ UJJPERCEIMET, UGYANIS MINDENKIT LEFOGLAL A MULATOZÁS. A kovácsműhely szüzének esküvője hatalmas esemény Vadászvégben. Nekünk nagyon kevés lehetőségünk van az ünneplésre, ezért amikor adódik egy ilyen esemény, a falu népe teljes mértékben kihasználja az alkalmat.

Magamba fojtom a pánikot és az aggodalmat. Nem akarom elrontani a többiek örömét. Nem azért, mintha gyerekes ábrándokat táplálnék azt illetően, hogy szerelemből, szenvedélyből, vonzalomból vagy hasonló okokból akarok férjet választani magamnak. Nekem kötelességeim vannak, és ezek sokkal fontosabbak bárminél, amit pusztán csak akarnék.

– Az éjszakába – szólal meg Davos, és megfordul.

– Jó vadászatot! – mondjuk együtt, egyszerre, miközben a vadászmester a hűséges katonáival együtt távozik.

– A fújtató, Floriane! – figyelmeztet anyám gyengéden, de határozottan. – És ha már kalapács van a kezedben, segíts nekem ezekkel a sarlókkal. Az erődben soha nincs elég belőlük. – Az arcomra vándorol a tekintete. Szomorú mosolyt vet rám. Ő túlságosan is jól tudja, mi vár rám. Ugyanaz, ami rá, bár ő idővel beleszeretett apámba.

Szinte magam előtt látom őket együtt, a kovácsműhelyben. Verejték csillog az arcukon. Azzal a mosollyal néznek egymásra, amit kizárólag egymásnak tartogatnak. Apám hajlékony és könnyed. Anyám erős és szilárd. Apám volt a pajzs, anyám a kard. Ugyanannak az élőlénynek, egy azon entitásnak a két fele voltak.

Aztán pár pillanatra apám porhüvelye villan fel előttem, amint természetellenes léptekkel tántorog a kovácsműhely felé, a sarlója nélkül – ebből tudtuk, hogy meghalt.

Megrázom a fejem, kiseprem belőle ezeket a gondolatokat, és munkához látok.

Nem sokkal később az utolsó mulatozó is eltűnik. Csak Anya és én maradunk, mint mindig a hosszú napok végén. A szén narancssárgás-vörös színűre vált, és az árnyékok is meghosszabbodnak.

– Ennyi elég is lesz mára. – Anya megsimogatja az üllő szarvát, majd visszateszi a kalapácsot a helyére, aztán megtornáztatja a vállát és a csuklóját. Bármilyen sokáig gyakorolja az ember ezt a munkát, mindig lesznek káros mellékhatásai. Az összes ütés ott marad a könyékben és a vállakban. A törzs kifárad. A térd sajog. A kovácsmesterség a test minden részét igénybe veszi.

– Majd én kitakarítok.

– Köszönöm. – Anyám a vállamra teszi a kezét. – Amit Davos mondott korábban az esküvődről…

– Nem izgat túlzottan.

Anya elmosolyodik. Tudja, hogy hazudok.

– Szeretném, ha tudnád, hogy nem is sejtettem, hogy szóba fogja ezt hozni. Ha tudtam volna, figyelmeztettelek volna.

– Igen – válaszolom halkan. Évek óta úgy érzem, hogy csak ő és én vagyunk egymásnak, amióta apám meghalt, Drew pedig bevonult az erődbe. Mindennap együtt dolgozunk. Minden este együtt vacsorázunk. Anya az egyetlen, aki tényleg megérti a helyzetemet.

– Ha és amennyiben túléljük a holnapot, és a Vámpírfejedelem nem hal meg, beszélni fogunk a házasságodról. Nem kell vakon belemenned. Mindent el fogok követni azért, hogy jó párt találjanak neked.

– Köszönöm – válaszolom őszintén.

– Szívesen. – Anya előrehajol, és megcsókolja a homlokomat, pedig tudom, hogy fémpor és korom borítja. – Most pedig pihenj egy kicsit. Holnap este bezárkózunk, és hajnalban megkezdődnek az előkészületek, úgyhogy add meg ezt a kis időt magadnak.

Anya túl jól ismer.

Miután elmegy, megsimogatom az üllő fényes tetejét. A körmöm elakad a szarva lágyabb fémének barázdáiban. Még meleg Anya munkájától.

Otthon.

A vámpírok minden hónapban eljönnek, hogy elvegyék tőlünk mindazt, amink van. De a régi legendák szerint a havi támadások csak látszatharcok. A valódi csata holnap lesz. Drew azt mondogatta nekem az elmúlt hónapok során, hogy ne aggódjak az esetleges halálom miatt, de hogyan tudnék nem aggódni? A régi legendák szerint a hold egyre baljósabbá válik, a halvány rózsaszín árnyalata éjszakáról éjszakára egyre sötétebb lesz. Ezt nem lehet figyelmen kívül hagyni.

Nekilátok a takarításnak. Először felsöpröm a hamut, majd összegereblyézem a széndarabokat, és a kazán hátuljába tolom őket. Furcsa belegondolni, hogy nem fogjuk ismét felszítani őket néhány óra múlva, hajnalban. Végül hátrasétálok.

A kovácsműhely végében egy vastag, falba épített széf található. Ellenőrzöm, és megszámolom a benne lévő ezüstöt, és meggyőződöm arról, hogy az összes rúd úgy van elhelyezve, ahogy Anya szereti. Utána bezárom a széf ajtaját a ráhegesztett forgótárcsákkal. A számzár egy furcsa szerkezet, amit még az ük-üknagymamám tervezett. A mechanikája titkait magával vitte a sírba. Minden szűz, aki ebben a kovácsműhelyben dolgozott, hagyott maga után valamilyen nyomot – egy-egy kiemelkedő alkotást. Az, hogy az enyém mi lesz, még rejtély…

Talán feltalálok egy saját, egyedi zárat, és ezt kicserélem. Senki sem tudja ugyanis, hogyan lehet megjavítani a beépített zárat.

Ugyanakkor az a nagy előnye, hogy csak a családunk tudja, hogyan működik, és hogyan lehet kinyitni. „A félelem és a kétségbeesés kombinációja rossz döntésekhez vezet – mondogatja mindig anyám. – Vigyáznunk kell az ezüstre, mert az az egyetlen fegyverünk a vámpírok ellen.” Egy olyan fegyver, amelyből napról napra egyre kevesebb áll rendelkezésünkre.

Azoknak, akik az erődkapun keresztül érkeznek Vadászvégbe, és csatlakoznak a közösségünkhöz, utána soha többé nem szabad elmenniük innen. Ez is azon áldozatok egyike, amelyeket azért hozunk, hogy megmentsük a világot a vámpíroktól. Se ki, se be nem mehet innen senki, még a vámpírok sem. Ahol az emberek átférnek, ott a vámpírok is át tudnak jutni. Az egyetlen, szigorúan őrzött kapcsolódási lehetőségünket a külvilággal az erődön keresztül vezető út jelenti.

Csak a vadászmesterre nem vonatkozik az elszigetelődés kötelezettsége. Ő kimehet a külső kapun, hogy tárgyaljon a kereskedőkkel, akiket a többi vadász hív oda a falakról. Vannak dolgok, amiket nem tudunk önállóan előállítani, mint például a vas és az ezüst.

Drew szerint az Applegate kereskedelmi vállalkozás, ami a ritka ezüstércet importálja a távoli északról, már majdnem egy éve nem fordult meg a közeli kikötővárosban. Anyám és én kezdünk aggódni amiatt, hogy talán soha nem tér vissza. Elég sok vacsorát töltöttünk azzal, hogy kitaláljuk, mit fogunk tenni, ha a távoli bányák ezüsttelérjei kimerülnek. Anyám már el is kezdte átnézni a régi családi dokumentumokat, hogy ötleteket merítsen belőlük arra nézve, hogyan lehetne hatékonyabban beolvasztani a már meglévő, de sérült fegyvereket, és félhold alakú sarlókat önteni belőlük anélkül, hogy az ezüst hatékonysága csökkenne.

Hirtelen kinyílik a kovácsműhely ajtaja. Miközben egy köpenyes alak beoson rajta, a holdfény és a lámpafény táncra perdül egymással. Nem fújok riadót, mert első pillantásra felismerem, ki az.

– Minden jól néz ki – állapítja meg Drew.

– Örülök, hogy elégedett vagy a munkámmal – mondom, és felugrom az egyik munkapadra. – Nem hittem, hogy tényleg vissza tudsz jönni ma este.

– Muszáj volt. – A bátyám leül mellém, és pár percig meghitt csendben üldögélünk. – Figyelj, nincs sok időnk, úgyhogy holnap…

– Ne. Nem tetszik ez a felütés.

Drew zavartalanul folytatja.

– Holnap neked kell megvédened anyánkat.

– Tudom.

– Még mindig megvannak? – üti a vasat a bátyám. A kitartása páratlan.

– Persze hogy megvannak. Az egyik itt – a kovácsműhely szerszámai felé biccentek –, a másik pedig a házban, ahogy tanácsoltad. – Kicsit fészkelődni kezdek. – De nem lenne jobb, ha inkább az erődnek adományoznád őket? Nincs szükségük a vadászoknak az összes fegyverre, amit csak be tudnak szerezni?

– Neked és Anyának köszönhetően több mint elég fegyverünk van. – Drew feláll a munkapadról, és odasétál a szerszámosállványhoz, amelynek az oldala nem ér teljesen a falhoz. Egy sarló van elrejtve a kettő közé. Drew azt mondta, hogy titokban készítsek magunknak is párat.

Utána ragaszkodott ahhoz, hogy megtanuljam használni.

Felém nyújtja a markolatot.

– Ezt tartsd magadnál a következő órákban.

– Anya észre fogja venni.

– Addigra már túl késő lesz ahhoz, hogy bármit csinálhasson.

– Repesni fog örömében, hogy semmibe vesszük a törvényt. – Felvonom a szemöldökömet, miközben az ujjaim összezárulnak a hideg fémen. Drew a tenyerembe engedi a sarlót. Kíváncsi lennék arra, hogy a kovácsműhely többi szüze is ennyire gyakorlottan forgatta-e a fegyvert. Nem hinném. Minket mindenáron meg kell védeni, és távol kell tartani a csatatértől. És az erőforrásaink túl szűkek ahhoz, hogy mindenki fegyvert kapjon. Mindenkinek megvan a maga szerepe, és mindenki pont eleget kap ahhoz, hogy végre tudja hajtani az adott szerep feladatait. Se többet, se kevesebbet.

– Még hálás lesz érte, ha esetleg szükségetek lesz rá.

– Ha meglátja, mindkettőnkre nagyon dühös lesz. – A vadászok mindkét gyermekemet elragadták tőlem – hallom a hangját. A lámpa fénye gonoszul megcsillan az éles pengén. Heteken át köszörültem, hogy készen álljon a holnapi napra. Mintha képes lennék annyira megélezni, hogy elvágjam vele az összes aggodalmamat.

– Lenne még valamim számodra – habozik Drew, miközben egyszerre tűnik szégyenlősnek és elszántnak.

– Mi az?

Erre a zsebébe nyúl, és előhúz belőle egy kis obszidiánfiolát.

– Tessék.

– Ez meg mi? – Megforgatom a kezemben a furcsa tartályt, miközben leteszem magam mellé az asztalra a sarlót.

– Annak az oka, hogy ki tudtam szökni, és az, ami miatt vissza kellett jönnöm. – Drew lassan mély levegőt vesz, mint mindig, amikor bátorságot gyűjt ahhoz, hogy elmondjon valami olyasmit, amiről tudja, hogy nem fog tetszeni nekem. – Ha a vámpírok bejutnak a faluba, az azt jelenti, hogy rosszul alakultak a dolgok. Az itt maradó vadászoknak minden elképzelhető segítségre szükségük lesz. És… és nem tudnék holnap kimenni a mocsárba anélkül, hogy biztosra vehetném, hogy te és Anya biztonságban vagytok.

– Vadászvégben senki sincs biztonságban – sóhajtok fel keserűen. Nekünk harc az életünk, amit hol a vámpírok, hol a saját félelmeink ellen vívunk.

– Ezért edzettél annyit.

– És még mindig nem vagyok elég ügyes ahhoz, hogy meg tudjak ölni egy vámpírt.

– Ügyesebb vagy, mint gondolnád. És ezzel megállíthatatlan leszel – mondja Drew a fiola felé biccentve.

Hirtelen rájövök, hogy mit is ajándékozott nekem. Végigfut rajtam a hideg, a fiolát tartó kezemről indulva. Mindenem libabőrös.

– Nem. – Visszanyújtom neki. Drew hátralép. – Nem, nem! – Leugrom az asztalról, ő pedig még tovább hátrál. – Ezt nem teheted…

– Pedig megtettem.

– Ha te… ha bárki… Ha kiderül, hogy ezt kihoztad az erődből, és nekem adtad, akkor felakasztanak.

– Ha nem tudok visszatérni hozzád és Anyához, akkor úgyis meg akarok majd halni – vág vissza Drew kemény hangon.

A tenyeremben lévő fiolát bámulva suttogok:

– Vadászelixír. – Még a neve is illegálisnak tűnik. Arról nem is beszélve, hogy nálam van.

– Elég erős szer. – Drew egyik lábáról a másikra áll, és egy pillanatra mintha elbizonytalanodna. De vissza is nyeri a lelki egyensúlyát, még mielőtt ezt kihasználhatnám arra, hogy visszaadjam neki a fiolát. – Davos azt mondta, hogy ez az elixír ritka, és erősebb a többinél, és kifejezetten holnapra tartogatta. Egy különleges forrásból származik, ami mélyen az erőd alatt csörgedezik. Úgyhogy tudom, hogy elég erőssé tesz majd ahhoz, hogy megvédhesd Anyát és a kovácsműhelyt is.

– És ha engem kapnak rajta azzal, hogy nálam van vagy megittam, akkor engem fognak felakasztani – mondom a fejemet rázva, miközben mérgesen nézek Drew-ra. A mi életünkkel játszik.

– Senki sem lenne hajlandó felakasztani a kovácsműhely szüzét. És egyébként is, hogy találhatnák meg nálad? Csak akkor idd meg, ha egy vámpír halott szemébe nézel. Máskülönben tartsd titokban, és a Vérhold utáni reggelen add vissza nekem – magyarázza olyan hangon, mintha ez annyira egyszerű lenne.

– És mi lesz a vadászőrülettel? – vetem fel.

– Egy korty elixír még nem okoz őrületet. Az idővel alakul ki – feleli Drew révedt tekintettel. Ő végignézte, ahogy a harcostársai áldozatul esnek a Vadászelixír által kiváltott őrületnek, amitől elképzelhetetlen vérszomj és harci vágy támad az emberben.

Az elmúlt évek során Drew a szemem előtt keményedett meg egyre jobban, olyannyira, hogy néha már alig ismerek rá. De ettől csak még eltökéltebben igyekszem a közelében maradni. Részben ezért is egyeztem bele egyáltalán, hogy megpróbáljon kiképezni. Én nem osztom a véleményét, hogy ha elég erősek vagyunk, akkor talán elkerülhetjük a sorsunkat, vagy akár meg is változtathatjuk, bármilyen csábítóan hangzik is ez a gondolat. Nem, én azért vállalkoztam ezekre az éjszakai edzésekre, mert hiányzott a testvérem.

– Ráadásul gyanítom, hogy az őrületnek semmi köze az elixírhez – folytatja Drew –, inkább az tehet róla, amit a Fakó mocsarasában látunk, és kell megtennünk.

Úgy szorítom a fiolát, hogy elfehérednek az ujjaim. Hirtelen az összes edzésünk ostoba játéknak tűnik. Én egy kovácsműhelyben dolgozom, nem vámpírokra vadászom. Nekem készítenem kell a fegyvereket, nem használnom őket. Ez egyszerűen túlzás.

– Kérlek, ne menj el holnap. Maradj itt a faluban, és védelmezz minket. Ne kényszeríts arra, hogy ezt használjam.

– Azért megyek el, hogy soha többé ne kelljen félned a vámpíroktól. – A bátyám közelebb lép hozzám, és mindkét kezét a vállamra teszi. – Az előőrsben leszek, hogy a vámpírok el se jussanak idáig.

Az előőrsben. Drew a frontvonalban lesz. Eszeveszetten zakatolni kezd a szívem.

– Ne, Drew – mondom gyorsan. – Davos szeret téged… – Drew halkan felhorkant. – Te a kovácsműhely szüzének a fivére vagy. Ha megkéred, hogy hadd védelmezhess engem, akkor biztosan itt maradhatsz a falu védőivel együtt. Nem kell olyan messzire bemenned a mocsárba.

– De, kell… – Drew hangja suttogássá halkul. Annak ellenére, hogy kettesben vagyunk, körbepillant. – Davos nem hagyná, hogy a faluban maradjak, mert azóta igyekszik erre a csatára felkészíteni, mióta csatlakoztam a vadászokhoz. Engem egy különleges küldetésre választottak ki, Flor. Én képes leszek arra, hogy véget vessek ennek az egésznek.

– Véget vess?

– Hogy mindennek véget vessek – mondja, és szorosan átölel. Úgy, ahogy apám ölelt mindig telihold előtt. De most… Tudom, hogy most látom utoljára a bátyámat. Nyilvánvaló, hogy búcsúzkodni próbál.

– Kérlek, ne menj el! – rimánkodom neki. Összeszorul a torkom. Ég a szemem. – Engem nem érdekel semmilyen különleges küldetés vagy ősi legenda. Ennek soha nem lesz vége. Mindig vadászni fognak ránk. De te maradj itt, és maradj életben velem együtt. – Egyre növekszik bennem a bizonytalanság és a félelem. Pont olyan ostobán viselkedem, mint amitől anyám mindig is óvott, és szinte teljesen átadom magam a kétségbeesésnek, amikor folytatom: – Ne hagyd, hogy feleségül adjanak egy akármilyen vadászhoz, akit Davos kiválaszt. Honnan tudhatnám majd, hogy rendes ember-e, ha te nem leszel ott, hogy vigyázz rám?

Drew elenged.

– Én soha nem hagynám, hogy boldogtalan legyél.

– De…

– Holnap – folytatja halkan. – Amikor a Vérhold elvékonyítja a Fakót, és a Vámpírfejedelem személyesen vezeti át rajta a falkáját, én készen állok majd, és várni fogom. Megölöm a Vámpírfejedelmet, a falka agyát, és véget vetek ennek a végtelen háborúnak.

Összeszorul a szívem. Akkora gombóc nő a torkomban, hogy egy hangot sem tudok kipréselni belőle. Mindig is tudtam, hogy a Vámpírfejedelem el fog jönni. De… soha nem gondoltam volna, hogy pont a bátyám fogja fogadni őt a frontvonalban.

– Ezt nem teheted – suttogom.

Drew szomorú mosolyt vet rám.

– Ennyire nem bízol a bátyád képességeiben?

– Csak pár perccel vagy idősebb nálam! – vágom rá reflexből, mire Drew felnevet. – Kérlek, én…

– Ez már el van döntve. Vadászvég összes lakójáért teszem a dolgot. De érted is. Ha a Vámpírfejedelem meghal, nem kell többé a kovácsműhelyben dolgoznod. Akkor Vadászvég pont olyan lesz, mint bármelyik másik kis falu, és te ahhoz mehetsz hozzá, akihez csak akarsz. Akkor végre elmehetünk a tengerhez.

A tengerhez, ami a falakon túli világ jelképe, mindent magában foglaló szimbóluma.

– Itt mindenem megvan, amire vágyom. Nincs szükségem még a tengerre is. – Ez szemenszedett hazugság. Egy olyan hazugság, amit már annyiszor elmondtam magamnak kislány korom óta, hogy minél öregebb leszek, annál mélyebben hiszek benne. Az idő előbb-utóbb minden álmot elfojt. – Nekem rád és Anyára van szükségem, arra, hogy biztonságban legyetek, és a kovácsműhely forró maradjon.

– Gyerekkorunkban még te is a tengerhez vágytál – emlékeztet Drew.

– Akkor még csak hétévesek voltunk. És minden sokkal egyszerűbb volt. – Megrázom a fejem, miközben arra gondolok, hogyan lehetünk ennyire hasonlóak, és mégis ennyire különbözőek egyszerre. Drew mindig is harcolt valamiért: a többért, Vadászvégért, azokért az álmokért, amelyekről én már régen lemondtam.

– Te sokkal több lehetnél ennél, Floriane – győzköd Drew halkan.

– Én csak azt szeretném, hogy ne kelljen még egy családtagunkat eltemetnem.

– Akkor ígérd meg, hogy megvéded Anyát, hogy én csak arra koncentrálhassak, hogy életben maradjak, és megöljem a Vámpírfejedelmet.

Ebből a szempontból nézve…

– Hát, jó. De akkor vissza kell jönnöd.

– Visszajövök.

– Esküdj meg rá! Esküdj meg, hogy amikor a Vérhold éjszakája után megcsillan a napfény a harangtornyon, hazatérsz.

– Esküszöm, hogy hazatérek.

Szorosan átölelem a bátyámat. Ugyanolyan erővel, ahogyan az érzelmeimet tartom vissza. Esküt tett. Vissza fog jönni.

De a szívem mélyén tudom, mi fog történni. Talán azért, mert ikrek vagyunk. Talán azért, mert ő is vadász, mint apánk volt. Vagy talán csak azért, mert Vadászvégben születtem, és tudom, hogy a halál már egészen közelről leselkedik ránk.

Lehet, hogy Drew megesküdött arra, hogy visszatér, de…

Hazudik.

Három

EZ AZ ELSŐ OLYAN NAP AZ ÉLETEMBEN, AMIKOR A KOVÁCSMŰHELY NEM LETT BEGYÚJTVA. Általában minden reggel Anya kel fel elsőként. Lemegy a földszintre, felteszi a tűzre a teáskannát, majd átsétál a kovácsműhelybe, és felszítja a kazánban szunnyadó parazsat, hogy lángra lobbanjon, és megteremtse számunkra azt a forróságot, amire szükségünk van a munkához. A műhely ilyenkor dühnarancssárgán izzik, mintha mérges lenne amiatt, hogy még az ég előtt fel kell kelnie. Mire én is lemegyek a földszintre, már a konyhaablaknál érzem a forróságot, miközben anyám a fújtatót kezeli. Még mielőtt felkelne a nap, készen állunk az ezüst és az acél összeolvasztására, hogy létrejöhessen az a különleges ötvözet, amit csak mi tudunk előállítani.

De ma csendes a ház.

Egész Vadászvégben borzalmas, szinte fülsiketítő némaság uralkodik.

Még Anya előtt felkelek. Ez nem teljesen példa nélküli eset, de a többi mellett ez is kihangsúlyozza, milyen rendhagyó ez a nap. Kinézek az ablakon a néma utcára. A pék kéményéből nem gomolyog a füst. Nem látom a munkásokat, akik ilyenkor általában már elindulnak a település és a Fakó mocsarasa közötti részeken elterülő földekre. Aki mégis odakint van, a háza előtt ácsorog, és azokat a míves ezüstcsengőket akasztgatja az ereszére, amelyeken hónapokon át dolgoztunk.

Anyám és én is csatlakozunk hozzájuk.

Nem beszélgetünk sokat. A vadászok elmondták nekünk, hogyan kell felkészülnünk, és ez sem különbözik annyira a többi teliholdtól.

A vámpírok ellen nem nagyon tehetünk semmit, a Vámpírfejedelem ellen még kevésbé. A régi legendák elég homályosan nyilatkoznak azzal kapcsolatban, hogy mire számíthatunk a Vámpírfejedelem és kollektív tudatosságuk részéről – egyesek szerint a nagyúr egy szárnyas szörnyeteg, mások azt állítják, hogy gondolatai puszta erejével is képes kiszívni a vérét az összes élőlénynek, aki a szeme elé kerül. Nem tudom, mit higgyek, csak azt veszem biztosra, hogy ő az oka minden nehézségnek és veszteségnek Vadászvégben.

Ahogy egyik óra telik el a másik után, egyre jobban nyomasztanak Drew szavai. Az, amit mondott – a hazugságai – még az általam kovácsolt kaszáknál is mélyebb sebeket ütött bennem. Élesebbnek tűnt, mint azok a fegyverek, amelyeket a földszinti nagy helyiségben rejtettem el. Az erőd felé pillantok, mintha szabad szemmel is megláthatnám a bátyámat, de ő a magas, robusztus falak mögött van. Nem először gondolkozom el azon, vajon mi zajlik azok között a kövek között.

De ez nem az én dolgom. Én nem tettem le a vadászok esküjét, és nem fogok maszkot viselni ma este. A kovácsműhely szüze vagyok, és nekem itt van a helyem, ahogy neki viszont a Fakó mocsarasában. Mi nem változtathatunk a szerepünkön, bármennyire szeretnénk.

Megszólal a harang.

Vadászvég harangtornya a főtér közepén meredezik – ugyanolyan régi, mint az erőd, amit állítólag több ezer évvel ezelőtt építettek, ugyanakkor, mint a Vadászvéget körülvevő falakat. A harangozó feladatait az egyik vadász látja el. Én mindig is elég értelmetlen hagyománynak tartottam a harangozást. Senki sem fog megfeledkezni arról, hogy mikor van telihold. Egyáltalán nincs szükségünk arra, hogy az összes telihold előtti napnyugtakor harangszóval emlékeztessenek minket, hogy be kell zárkóznunk. Minden egyes kondulás szörnyűbb, mint az előző.

Elengedem az ajtónk fölé akasztott ezüstcsengettyűket, és Anyára pillantok. Ő a harangtornyot bámulja, ami egy háromemeletnyi magas építmény, a második legmagasabb a faluban. A négyemeletes erőd a legmagasabb, aminél szerintem sehol a világon nem építettek még magasabb lakóhelyet.

Anyám vonásai olyan kemények, mint a vas, amivel dolgozni szoktunk, és semmilyen érzelmet nem lehet leolvasni róluk. Én ugyanolyan arcot vágok, mint ő. Most nem érzékenykedhetünk.

– Meg akarod nézni a felvonulást? – kérdezem.

– Természetesen. – Megrázza a fejét, mintha ki akarná verni belőle azokat az aggodalmas gondolatokat, amik a lelkét mardossák. De ma este nem fogunk tudni megszabadulni tőlük.

Csatlakozunk Vadászvég többi lakójához, és velük együtt kaptatunk a falut átszelő főút felé. Még soha nem láttam ennyi néma embert egy helyen. Csak a bakancsok puffanása hallatszik a macskaköves utcákon. Az egyik ablakból, ami alatt elhaladunk, sírás szűrődik ki. És nem akar elhallgatni.

A főút első szakasza az erődítménytől a főtérig és a harangtoronyig tart, majd onnan folytatódik Vadászvég alsó falához. Végigmegy a földművesek szántóin, utána észak felé indul a Sóvidéken.

Azt követően elhagyja az általam ismert világot, és behatol a Fakó mocsarasába.

Senki sem tudja, hol ér véget, mert még senki nem tért vissza elevenen a Vámpírok Birodalmából, aki elmondhatta volna.

Drew azt mondta nekem, hogy a főút ősöreg, és egészen a Fakó mocsarasának túlsó végében álló vámpírerődítményig tart, ami messzebb van, mint ahova bármelyik emberi lény valaha is eljutott volna. Azt állította, hogy ezt Davos egyik könyvében olvasta – egy titkos, ősöreg kötetben, amit csak ő vehetett a kezébe. Hirtelen értelmet nyer számomra az összes különleges kiváltság, amit a bátyám kapott, nem mintha ez örömmel töltene el. Davos olyanná nevelte őt, amilyennek a vadászmester szerint egy ideális vámpírgyilkosnak lennie kell. És ennek egyenes következményeként ma a bátyámat fogja megbízni a Vámpírfejedelem megölésével.

Amikor anyámmal megállunk az út mellett, felkavarodik a gyomrom. Nem tudom, hogy akarom-e látni a bátyámat a vadászruhájában. Különösen ma este. Telihold idején. Abban a pillanatban, amikor majd meglátom, hirtelen az egész valósággá fog változni, és az utolsó emlék, ami megmarad bennem Drew-ról, egy vadász lesz a bőrpáncéljában, nem pedig az ikertestvérem, akivel tegnap este találkoztam.

De már késő lenne visszafordulni.

Az erőd hatalmas rostélya lassan, áthatóan csikorogva felemelkedik, mögötte a Vadászok Céhének félelmetes hadereje sorakozik. Az összes vadász egyforma páncélt visel, ami cserzett bőrből és vékony lemezekből készült, és úgy lett tervezve, hogy gyorsan tudjanak benne mozogni. Csak így képesek felvenni a versenyt a vámpírok természetfeletti fürgeségével. Mindnyájan kifejezéstelen maszkot viselnek, amelyen csak egy vékony rés van a szemük előtt, és nyakörv a torkukon.

Amikor megkérdeztem a bátyámat, hogy miért van szükség azokra a vékony tüskékre, amiket mi kovácsoltunk, Drew megmutatta nekem a nyakörve belső oldalát: rejtett tűhegyek voltak benne, halálos méreggel átitatva. Mindegyiket bőrkupak védte. Ha egy vadász egy bizonyos mozdulattal a saját torkára csap, a tűk kiszabadulnak, és így kegyes halált halhat. És ami még ennél is fontosabb, a méreg olyan visszataszítóvá teszi a vérüket, hogy a vámpíroknak elmegy tőlük a kedve. Ez kockázatos megoldás, de megéri azt a néhány balesetet, amit okozhat. Az alternatíva az lenne, ha a vadászok ezüsttel vonnák be a nyakörvüket, de ehhez az túl ritka kincs nálunk.

A cserzett bőr és a vastag nyakörv, a maszkok és a méreg mind arra szolgálnak, hogy megakadályozzák a vámpírokat a leggonoszabb és legritkább mágiájuk használatában. Ha hozzáférnek egy ember véréhez, akkor ellophatják annak az arcát, akiből isznak, és a szeretteinknek álcázva magukat elvegyülhetnek közöttünk.

Ahogy apámmal is történt.

Elhessegetem ezt a gondolatot, száműzöm az apám halála óta támadt űrbe. Abba az űrbe, ami csak még nagyobb lett, amikor Drew beköltözött az erődbe. Nem engedhetem meg magamnak, hogy ugyanígy gondoljak Drew-ra. Ő haza fog térni. Hinnem kell ebben, különben túl hamar átadom magam a kétségbeesésnek.

A menet elmasírozik előttünk, Davosszal az élen. Ez természetesen azt jelenti, hogy Drew is a menet elején halad, a vadászmester jobbján, a felderítő csapatot vezetve.

Felismerem a páncéljáról, noha az ugyanolyan, mint a többieké. Minden egyes kapcsot saját kezűleg készítettem el, ami a felszerelésén megtalálható. Még azt az ezüstgyűrűt is, amit a jobb kisujján visel, és ami pontosan olyan, mint az enyém.

Drew felém fordítja a fejét, és találkozik a tekintetünk. Még a maszkján keresztül is érzem a pillantását.

Feltámad bennem a késztetés, hogy odarohanjak hozzá, megragadjam, megrázzam, visszahúzzam, és rákiabáljak, hogy mit művel. Végtelenül csodálom azokért az áldozatokért, amelyeket eddig meghozott, és ezután is meg fog hozni, és az optimizmusáért, amit mindennek ellenére valahogy sikerült megőriznie.

– Ne felejtsd el, mit ígértél! – tátogom felé.

Drew a tenyere alá nyúl a jobb hüvelykujjával, és megforgatja a kisujján lévő gyűrűt. Ez egy olyan mozdulat, amit a többiek biztosan nem vesznek észre, de én igen. Nincs különösebb jelentése ennek a gesztusnak, csak egy érzés – a köztünk lévő kötelékre és a köztünk húzódó elszakíthatatlan szálra emlékeztet minket.

Biccentek. Drew ismét előreszegezi a tekintetét.

Utána eltűnik. A menet folytatja az útját, és eltakarja őt a szemem elől. Anyám és én ott maradunk a falu többi lakójával, és még sokáig ácsorgunk egy helyben, miután a vadászok nagy része elhalad előttünk. Csak néhányan maradnak itt, a falu alsó falánál.

Amikor hazaérünk, Anya felemeli a sóval teli vödröt a bejárati ajtó mellől, és gondosan vastag csíkokat szór belőle az összes ablakpárkányra és a küszöbre. Utána bezárkózunk, és felkészülünk a hosszú éjszakára.

– Gyere! – int nekem Anya higgadtan, hogy kövessem az emeletre. Némán engedelmeskedem. Még mindig nem merek megszólalni. A szívemben továbbra is tombol a zűrzavar, ami sikolyokban vagy zokogásban akar kitörni belőle. – Ide.

Anyám a hálószobájába vezet. Kinyitja az ágy lábánál álló ládát, és kiveszi belőle a télen használt takarókat és ágyneműket, amiket a kalapos adott nekik nászajándékba, amikor összeházasodtak apámmal. A láda alján egy ugyanolyan bőrpáncél hever, mint a vadászoké.

– Ezt vedd fel!

– Ezt meg honnan szerezted? – Anyámra pillantok, majd a páncélra. – Az egyszerű polgárok nem tarthatnak maguknál vadászfelszerelést. – A faluban mindenkinek megvan a maga helye, és senki sem élhet a mások pozíciójával járó előnyökkel. De mindig mindenkinek megígérik, hogy így is eleget fog kapni. Megfelelő áldozatokért megfelelő juttatásokat – ez is a falu egyik bölcsessége.

– A bátyádnak sem lenne szabad vadásztechnikákat tanítania neked két telihold között.

Mozdulatlanná dermedek. Anyám tekintete, ami ugyanolyan fekete, mint a kovácsműhely szene, mint a haja, mint az én szemem, belém fúródik.

– Te tudtad – suttogom megrökönyödve.

– Az első éjszaka óta tudom – nevet fel Anya csüggedten. – Ugye nem gondoltátok komolyan, hogy el tudtok titkolni előlem bármi ilyesmit?

– Mi nem… Nem voltunk… Mi… Miért nem szóltál?

Ezer kérdésem lenne, de egyet sem tudok rendesen megfogalmazni.

– Miért akadályoznám meg a gyermekeimet abban, hogy megtanulják, hogyan védjék meg magukat? – Csípőre teszi a kezét. – Az istenek szerelmére, ha netán rátok támadna egy vámpír, én azt szeretném, ha minden szükséges tudás a rendelkezésetekre állna. A falunak nagy szüksége van a kovácsműhely szüzére. Mindig is ostobaságnak tartottam, hogy mi nem tanulhatjuk meg szükség esetére, hogyan kell hatékonyan használni azokat a fegyvereket, amiket mi magunk kovácsolunk.

– A kovácsműhely szüzének nem ez a szerepe.

– A szerepeknek néha meg kell változniuk. – Ez a gondolat az egész életmódunknak ellentmond.

– De még ha… – Nem, egyszerűen nem tudok egyetérteni vele, bármennyire szeretnék. Az én ellenvetéseimet mindig is elnyomták a falu véneinek, Davosnak, sőt még anyámnak a kijelentései is azt illetően, hogy hol van a helyünk. Úgyhogy inkább azzal folytatom: – De én nem vagyok olyan ügyes, mint Drew.

Továbbra is bizonytalanul méregetem a páncélt. Kétlem, hogy jó lenne rám, és nem csak a domborulataim miatt. Engem nem ilyen életre teremtettek.

– Természetesen nem. Te a kovácsműhelyben töltötted a napjaidat. Ő sem érhetne a nyomodba a fémmegmunkálás terén – mosolyog Anya. – De biztos vagyok abban, hogy ha te vonultál volna be az erődbe, nem pedig ő, akkor mostanra ugyanolyan ügyes lennél, mint a bátyád.

Én kételkedem ebben, de ennek nem adok hangot. Nekem nem az a rendeltetésem.

– És most hadd segítsek felvenni – teszi hozzá Anya.

– És veled mi lesz? – kérdezem, miközben elém tartja a páncélt. Bár még soha nem viseltem ilyesmit, elég jól ismerem. Több ezer ilyen kapcsot kovácsoltam már, és mindegyiket többször is ellenőriztem.

– Csak egy páncélt tudtam kialkudni a cserzővargától. Évekig tartott, mire az összes elemet összegyűjtöttem ahhoz, hogy egy teljes készletet összeállíthassak anélkül, hogy a Vadászok Céhe észrevenné, hogy valami nem stimmel. – Ha valaki meglopja a Céhet, azért ugyanolyan büntetés jár, mint amit Drew kapna azért, hogy titokban kicsempészte nekem az elixírt. Úgy tűnik, az egész családunk akasztófa-szökevényekből áll. – Nem sokkal azután állapodtunk meg vele, hogy Drew beszélt nekem a közelgő Vérholdról.

– És te mit adtál cserébe a cserzővargának?

– Három ezüsttőrt. Kicsiket.

– És honnan szereztél hozzá ezüstöt? – Persze tudom a választ. Ez választ ad arra a régóta megoldatlan rejtélyre, ami évek óta nem hagy nyugodni minket a bátyámmal. Már azelőtt tudom, mit fog mondani anyám, mielőtt megszólalna.

– Beolvasztottam apád sarlóját. – Az egy ritka ajándék volt a falunktól, amit a gyászoló özvegy és a kovácsműhely szüze kapott, akiknek a kedvéért figyelmen kívül hagyták a szabályokat a halott családapát övező tisztelet miatt.

– Anya…

– Egy pillanatra se legyen bűntudatod – nyomatékosítja a szavait anyám a páncél pántjainak megrántásával. Mély levegőt veszek, mire a mellkasom nekifeszül a szűk bőr mellvértnek. – Ez az én döntésem volt, Floriane. – Abból is tudom, mennyire komolyan beszél, hogy a teljes nevemet használja. – Gondolom, megvan még a másik, amit te kovácsoltál titokban, ugye?

– Igen.

– És az is, amit a bátyád szerzett neked?

Anyának tényleg semmi nem kerüli el a figyelmét.

– Igen.

– Akkor jó. – Szorosra húzza a derékszíjamat. – Most menj, és hozd ide mindkettőt!

Kábultan indulok lefelé a lépcsőn. Drew és én annyira óvatosak voltunk, olyan megfontoltak. Megpróbáltuk teljesen kihagyni ebből anyánkat, de ő végig tudott mindenről, és ugyanúgy felkészült, mint mi – hozzánk hasonlóan megkerülte a törvényt, a családunk érdekében.

Miattam.

Összeszorul a mellkasom, miközben előveszem a két sarlót, és felakasztom őket az övem kampóira. Olyan nagy kockázatot vállaltak értem. Láthatatlan súly nehezedik a vállamra. Anyám karba fonja a kezét, és a központi helyiség egyik robusztus tartóoszlopának támaszkodik.

A háta mögött viharosra fordul az ég, és aranycsíkok villannak meg fekete hajában, mint amikor fellobban a tűz a kazánban.

– Úgy nézel ki, mint egy igazi vadász.

– De nincs maszkom és nyakörvem – mondom, és megdörzsölöm a torkomat. Lehet, hogy úgy nézek ki, mint egy vadász, de nem vagyok az. És soha nem is leszek. Nem tudom, hogy képes lennék-e önként véget vetni az életemnek, még akkor sem, ha egyenesen egy vámpír szemébe néznék, sőt még akkor sem, ha egyértelműen tudnám, hogy ez lenne a legjobb Vadászvég szempontjából. Ezért logikus, hogy Drew-nak a vadászat a feladata, nekem pedig a kovácsműhelyben kell dolgoznom.

– Reménykedjünk abban, hogy nem is lesz rájuk szükséged – feleli Anya, miközben leül az asztalhoz, és összekulcsolja a kezét. Lehunyja a szemét, és látom, ahogyan az ajkai néma imát mormolnak. Remélem, az ősi istenek meghallgatják. Én nem tudok olyan istenekhez imádkozni, akik nyilvánvalóan megfeledkeztek rólunk.

Az ablakhoz sétálok. Az ég egyre lilább lesz, a nap apránként elvérzik. Végignézem, ahogy teljesen eltűnik, és egy rövid időre sötétség borul ránk, mielőtt a hold felkelne a testvére hamvaiból. Amikor megjelenik, dühösnek és vörösnek tűnik.

A Vérhold ott lebeg a látóhatár felett, és mindent bíborvörösre színez. Ez a legnagyobb hold, amit valaha láttam: olyan gyulladt benyomást kelt, mint egy gennyes kelés. Felkúszik a háztetők fölé, és nyugtalan energiával tölti meg a levegőt. A sarlókra teszem a kezem, és a markolatukra fonom az ujjaimat.

– Jobb lenne, ha eljönnél az ablaktól – jegyzi meg anyám halkan.

– Megőrülök, ha nem láthatom, mi történik odakint. – Bár nem is tudom, mire számítok. Azt viszont igen, hogy a találgatás sokkal rosszabb lenne.

– Remélhetőleg nem történik semmi.

– Remélhetőleg – visszhangzom.

Az este első felében a torkomban dobog a szívem. Nem bírom levenni a szemem a kihalt utcáról. Az összes árnyék hátborzongatónak tűnik. Minden sarokban egy olyan vámpír rejtőzködik, aki csak a képzeletemben létezik.

Az elmém szép csendben hátat fordít a valóságnak, és visszatéved abba az éjszakába… abba a régi éjszakába, amikor meghalt az apám.

Még emlékszem arra, amikor elindult. Mindkettőnket megcsókolt búcsúzóul, és szorosan magához ölelt minket, mint mindig. Drew búcsújával ellentétben az nem tűnt véglegesnek. Vajon könnyebb lett volna, ha előre tudom? Ha tisztában lettünk volna azzal, hogy ez az utolsó alkalom, amikor láthatjuk, és bármit is mondhatunk neki, akkor is ennyire fájt volna? Vagy akkor előre kialakíthattam volna magamban azt a tátongó, üres szakadékot, hogy ne legyen olyan váratlan a zuhanás…?

Apám elment, és amikor viszontláttuk…, nem volt nála a sarlója. Az arcát ellopta egy szörnyeteg.

Sikolyokat hallok.

De ezek a sikolyok nem csak az emlékeimben léteznek. Anyám is meghallja őket. Felugrik a székről, és a saját korábbi figyelmeztetését figyelmen kívül hagyva az ablakhoz rohan.

– Látsz valamit? – suttogja.

– Nem – felelem, miközben próbálom elhessegetni magamtól a múlt szellemeit.

– Közelről hallatszott…

– Igen. – Szorosabban kezdem markolni a sarlókat. Ha a vámpírok itt vannak, az azt jelenti, hogy az előőrs elesett. Vagyis hogy Drew… Nem is merek belegondolni. Mert valami azt súgja nekem, hogy nem halt meg. A bátyám él. Ez oktalan optimizmus lesz, nem több annál. És mégis biztos vagyok abban, hogy a lelkem mélyén tudnám, ha meghalt volna.

– Menj fel az emeletre! – szólok Anyára.

– Flor…

– Anya, kérlek – mondom csendesen, de határozottan, miközben a szemébe nézek. Még soha nem utasítottam semmire. Talán Drew belém vetett bizalma ad elég erőt ahhoz, hogy szigorú legyek vele, elvégre a bátyám csak annyit kért tőlem, hogy védjem meg anyánkat. – Menj fel az emeletre, és bújj el!

– Ha itt vannak a vámpírok, akkor is megtalálnak, ha elbújok.

– Erre szolgál a só. És nem hagyom, hogy azok a szörnyetegek a közeledbe férkőzzenek. – Megcsóválom a fejem. – Hát nem ezért szerezted meg ezt a páncélt? Nem ezért hagytad, hogy Drew titokban kiképezzen engem? Nem azért, hogy meg tudjalak védeni?

Anyám a vállamra teszi a kezét, és kicsit megráz.

– Nem! Azért, hogy önmagadat meg tudd védeni.

– Mindkettőre képes leszek, ha hagyod. – És Drew-t is meg tudom védeni – legalábbis a szívem ezt hajtogatja. Az eszemmel viszont tudom, hogy ez nem lehetséges. Most már semmiképp nem tudok segíteni neki. És mégis, ahogy egyre közelebbről és közelebbről hangzanak fel a sikolyok, egyre biztosabbra veszem, hogy szüksége van rám. Borzalmasan rosszul alakultak a dolgok. A Vérhold éhezik, és mi vagyunk a tápláléka. – Menj fel az emeletre, bújj el, szórjál sót az ajtó küszöbére, egyetlen hangot se adj ki magadból, és reggelig ki se gyere onnan, történjék bármi!

Anya szeme könnybe lábad, a szája megfeszül. Ellenkezni akar. Tudom, hogy így van. De nem fog.

Mert mi ilyenek vagyunk.

Mindig is ilyenek voltunk.

Vadászvégben mindenki fél lábbal a sírban van, a kezében pedig egy ezüstfegyvert tart. Mi nem adjuk könnyen az életünket. Csak mi állunk a világunk és a vámpírok között, akik fel akarják falni.

– Vigyázz magadra! Ne hozz meggondolatlan döntéseket! – suttogja Anya, és szorosan magához ölel. – Reggel találkozunk.

– Csak őrködni fogok az ajtó előtt. – Nem tudom, miért tűnik ez hazugságnak. Ez az egyetlen feladatom, de ennél többet nem is tudnék tenni. És mégis nagyon hevesen dobog a szívem. A lábam is rohanni akar. – Reggel találkozunk – teszem hozzá, és megsimogatom Anya hátát, mielőtt elindul.

Felkapja a sóval teli vödröt, és felmegy.

Magamra maradok a gondjaimmal és a távoli sikolyokkal. A sarlók markolatára teszem a kezem, és elkezdem leakasztani őket a kampójukról, de ekkor valami mozgás villan a szemem sarkában, és lebénul a kezem. Majdnem elejtem a fegyvereimet, de gyorsan észbe kapok, még mielőtt a földre hullanának.

Egy magányos árnyék szeli át az éjszakát. Nem ember – ez egyértelműen kiderül a mozgásából. Túl gyors, túl olajozott, és valamiért mégis eszelősnek és szabálytalannak tűnik. A szörnyeteg megáll, és jobbra-balra fordítja hátborzongató tekintetét. A két szeme olyan, mint két fekete üveggolyó, csak a közepükön van egy-egy aprócska aranypötty. A tátott szájában sorakozó fogak hegyesek és végzetesek. Egyetlen harapással át tudnák tépni az áldozatok torkát, hogy a gazdájuk jóllakhasson a vérükkel.

A mellkasán éktelenkedő vérfoltokból ítélve ez már meg is történt. És még csak arra sem vette a fáradságot, hogy ellopja az áldozatai arcát. Tudja, hogy ma este erre nincs szüksége.

Lassan benyúlok a zsebembe, és kiveszem belőle az obszidiánfiolát. A Vadászelixír egy ősi ital, ami a vámpírokéhoz mérhető erőt és sebességet biztosít nekünk, hogy szembe tudjunk szállni velük. Viszont olyan erős szer, hogy a vadászőrület veszélye miatt – azt az őrjöngést hívják így, ami az idősebb vadászokon szokott kitörni – tilos rajtuk kívül bárki másnak innia belőle.

Drew azt mondta, hogy nem lesz bajom tőle.

Visszanézek a vámpírra, aki éppen átsétál az utca túloldalán lévő ajtóhoz, miközben beleszagol a levegőbe. A homloka hozzáér az alacsonyan lógó csengettyűkhöz, mire azok halkan megcsörrennek, de a vámpírnak arcizma sem rezzen tőlük. A pánik és a kétség gyorsan összeforrnak a szívemben. Tévedtek volna a vadászok? Számít egyáltalán bármit is ez a sok csengettyű és a só?

Kinyitom a fiolát, és megnézem magamnak a benne csillogó pár csepp folyadékot. Még a vörös holdfényben is koromfeketének tűnik. Beszívom azt a jellegzetes illatát, miközben a remegő ajkamhoz emelem. Az egész testem belesajdul – egy eddig ismeretlen vágy tör ki belőlem a puszta illata hatására. Mintha egész életemben erre a szabadságra vártam volna, erre a lehetőségre, hogy a kezembe vehessem a saját sorsomat, csak eddig nem vettem észre.

Megiszom az elixírt.

A sűrű, viszkózus folyadék egy kortyra lecsúszik a torkomon. Végigkúszik bennem, bevonatot képez a torkomon, és úgy folyik le a gyomromba, mint amikor egy meggyújtott italosüveget csapnak a földhöz. Tűz lobban bennem, amitől térdre rogyok.

Látomások villannak fel a szemem előtt. Az erődről. Napként ragyogó szemekről. Csillagfényről és hegyvidéki falvakról, amiket eddig csak képeskönyvekben láttam.

Aztán egy szempillantás alatt el is tűnik az összes.

Még! – sikoltják az izmaim. A valóság terhei, fájdalmai és szenvedései semmivé olvadnak. – Csináld csak. Rohanj végig az ereimen, és változtass vadásszá. Tegyél olyasvalakivé, aki meg tudja védeni mindazt, amit szeret. Mindazt, amit valaha ismert. Aki elég erős ahhoz, hogy szembeforduljon mindazzal, amit mások gondolnak róla, még ha csak erre az egy éjszakára is.

Felállok a földről, és megpróbálok ellenállni a késztetésnek, hogy ismét lerogyjak, és kihányjam azt az erőt, amit Drew biztosított nekem. Összemosódik körülöttem a világ, vibrálni kezd, és egyre gyorsabban remeg, amíg végül minden kivehetetlenné nem válik. Még soha nem szívtam ilyen édes, ilyen friss levegőt. Még soha nem éreztem ilyen tisztán az illatokat – az éjszakai harmatot, a kovácsműhelyben várakozó faszén aromáját, a vacsora utolsó maradványait a fazékban, mindent. Egyszerűen mindent érzek. A világ hirtelen többé válik, mint valaha is volt, és én készen állok arra, hogy az egészet befogadjam.

Kivágódik az ajtónk. Az egész föld megremeg a talpam alatt.

A vámpír válla felett véres glóriaként lebeg a holdfény. A szörnyeteg halkan felszisszen a hosszúkás szemfogai között.

– Dögölj meg! – vicsorgok. A hangom mintha nem is a sajátom lenne. Mélyebb, és az az éhség sugárzik belőle, ami a belsőmet emészti. Még – követelőzik az elixír –, adj még! Adj nekem erőt, és adj nekem vért! Vessél végre véget ennek a hosszú éjszakának!

Elrugaszkodom, és a halál suttogásává válok a szélben.

Négy

A VÁMPÍR TORKÁBÓL VADÁLLATI ÜVÖLTÉS SZAKAD FEL, ÉS MEGLENDÜLNEK A KARMAI. Lebukom a szörnyeteg csapása elől. A mozgása lassabbnak és kiszámíthatóbbnak tűnik, mint korábban. Bár még mindig olajozott és néma, úgy tűnik, mintha csak ösztönből reagálna. Nem is hasonlít a bátyám és a katonai kiképzésben részesült vadászok fegyelmezett mozdulataira. Minden egyes lépését előre ki tudom számítani.

A vámpír előrebillen, amikor nem talál ott, ahol várt volna, és én mögé kerülök, miközben az egyensúlyát keresi. Egyetlen mozdulattal, biztos kézzel a bordái közé akasztom a sarlómat, és megrántom, hogy feltépjem a mellkasát, amiből undorító, fekete-szürke belek omlanak ki. A vámpír felsikolt és megvonaglik, miközben az ezüst megtisztítja a zavaros vérét. A testéből kiszáll az élet. Ezt nem csak abból tudom, ahogy elernyed a pengémen. Határozottan érzékelem a létezése váratlan megszűnését – az ürességet azon a helyen, ahol korábban volt valami.

Megrántom a sarlómat, hogy kiszabadítsam – képtelen vagyok elviselni a vámpír súlyát, miközben halkan zihálok. Sikerült. Tényleg sikerült. Remegni kezd a kezem. Pár lépés, és vége lett. Úgy csináltam, ahogy Drew tanított. Olyan büszke lesz rám. Már ha hisz nekem. Neki kell majd először elmesélnem, amikor…

Egy sikoly hasít a levegőbe, messziről, nagyon messziről.

Ez a hang különbözik az összes többitől, amit eddig hallottam, az összes többitől, amit nem lett volna szabad hallanom. A közeli és a távoli csatazaj egyformán bekúszik a fülembe. Messzi kiáltások és jajszók, azok a parancsok, amiket az egyik kétségbeesett vadász ad a másiknak. Olyan, mintha az elixír hatására szinte elviselhetetlen intenzitással nyílt volna meg az egész világ az érzékszerveim számára. Vadászvég csupa hangos szívdobogás és eszelős parancs.

Tisztán érzem a távoli csatatereken kiontott vér szagát. Az összes érzékszervem kiélesedik, a teljes emberiség minden félelme és rettegése vibrál bennem ezen a hátborzongató, vörös holdfénybe boruló, elátkozott éjszakán.

Megpróbálom kizárni az egészet, amíg ismét meg nem hallom azt a mély kiáltást. Ezt még soha nem hallottam. És azt reméltem, hogy soha nem is fogom.

Drew hangja az.

Ezt biztosan tudom a lelkem mélyén. A bátyám veszélyben van. Visszanézek a lépcsőre.

– Bocsáss meg – suttogom anyámnak, noha nem hallhatja. Nem tudom, hogy ő azt javasolná-e, hogy menjek, vagy hogy maradjak. De Drew a testvérem, és nem hagyhatom, hogy egyedül haljon meg a Fakó mocsarasában. Nem vagyok képes hagyni, amikor ennyi erő tombol bennem.

Bevetem hát magam az éjszakába.

Egy láthatatlan kötél húz a köldökömnél fogva, mintha valami – valaki – a távolból vontatna. A főúton vezet ki a faluból. A földeken vadászok és visszataszító vámpírok harcolnak. Csupa vörös folt az éjszaka a hold fényétől és a vértől. Tovább rohanok.

Gyorsabb vagyok, mint bármelyik ember vagy szörnyeteg. Senki sem törődik velem. Vagy ha mégis, egy pillanat alatt eltűnök a szemük elől.

A talpam alatt nedves földet érzek, és ez a benyomás összekeveredik a tüdőmbe áramló, friss éjszakai levegő hatásával. Úgy tűnik számomra, mintha nem először futnék itt, pedig tudom, hogy soha nem csináltam ilyet. A kovácsműhely szüzeként gyakorlatilag nem is szabad elhagynom a falut. A Fakó mocsaras területére pedig szigorúan tilos lenne lépnem.

A földművesek szántói hirtelen érnek véget egy másik falnál. Ez Vadászvég valódi határa, és a háborús harcvonal eleje. Az út továbbhalad a kopár földek között – ezt a területet évszázadok óta rendszeresen felégetik, és felszórják sóval, hogy távol tartsa a vámpírokat.

Nem mintha sokat segített volna.

Az út mellett egyre nyirkosabb lesz a talaj. Csontvázszerű fák állnak a mocsárban, halvány sziluettek a félhomályban. A víz felett köd gomolyog, kósza pászmák szabadulnak ki a függönyéből, ami egy ősöreg kőkapu mögött terül el mindkét irányban a vadászok faláig.

A kapu tetejét egy gyémánt alakú szimbólum díszíti, alatta egy V betűvel, két oldalán egy-egy szimmetrikus félholddal. Drew egyszer lerajzolta nekem ezt az ábrát, és vámpírok jelének nevezte; azt mondta, ez egy figyelmeztetés, amit az őseink húztak fel a termőföldjeik határára. Amikor kilépek a kapun, a Fakó mocsarasának ködcsápjai átölelnek.

Most már az ő birodalmukban vagyok, és csak az ereimben keringő elixír vigasztal egy kicsit.

Egy hosszú, kanyargós kőút kígyózik a korhadt fák és a sötét vízfoltok között. Csíkot húzok a ködben. Gyorsabban futok, mint gondoltam volna, a szél rejtett áramlatain sodródva.

Hamarosan rájövök, hogy a köd bolonddá teszi a szememet: többször is megtörténik, hogy felkapom a tekintetem, mert valami mozgást látok valahol. De amikor rendesen odanézek, kiderül, hogy nincs ott semmi. Folyamatosan pislogok, hogy kiélesedjen a látásom. Nem hagyom, hogy a fények és árnyékok játéka megtévesszen.

Egy újabb nyögést hallok. Egy zihálást. Feszülten hegyezem a fülem a bátyám fájdalmának hangjaira. Tarts ki! – könyörgök neki minden egyes sebes lélegzetvételemmel.

Mindenütt vámpírokat érzek magam körül – körülötte –, akik felborítják a világunk egyensúlyát.

Hirtelen eloszlik a köd, és egy hatalmas, kör alakú talapzaton találom magam.

Olyannak tűnik, mintha egy óriási bástya maradványa lenne. Omladozó falak akadályozzák, hogy a mocsár elárassza és betemesse a kopottas köveket. Bármi tartotta is eddig bennem az életerőt, abban a pillanatban elszivárog belőlem, amikor meglátom a mészárlás nyomait.

Davos, a vadászmester… meghalt.

A teste ott hever előttem, meggyalázva. Egy mély seb van a nyakán, ami szinte teljesen leválasztja a fejét a válláról. A szeme tágra nyílva, üvegesen mered a semmibe. Vérfoltok borítják, ami azt jelenti, hogy a támadója nem itta meg a vérét. Mintha csak szórakozásból ölték volna meg.

Mindkét orrcimpám megremeg a vérszagtól, ami túl erős, szinte elviselhetetlen. Újabb látomások jelennek meg előttem aranysárga szemű, foltos bőrű alakokról. Megrázom a fejem, hogy elűzzem ezeket, és a jelenre tudjak koncentrálni. Nem hagyhatom, hogy a hatalmába kerítsen a vadászőrület.

Követem a vörös foltokat, és két másik áldozatot is találok.

Drew-t nagyon durván megverték. Erőtlenül lóg az acélkarmokon, amelyek a vállánál fogva szegezik a romos falhoz. Fekete haja, ami ugyanolyan, mint az enyém és anyámé, nedves tincsekben omlik az arcába, miközben az álla a mellkasára hanyatlik.

A vámpír, aki odaszegezte, semmire nem hasonlít, amit valaha láttam vagy hallottam volna bárhol, a legsötétebb rémálmaimat is beleértve.

A többi szörnyeteggel ellentétben, akik rongyokat viselnek, ő csiszolt vaspáncélban feszít. Az összes kis illesztését nagyobb odafigyeléssel kalapálták ki, mint ahogy a legelegánsabb karácsonyi báli ruhát szabják.

A lemezeket arany szegély díszíti; a páncélt fonatok borítják, olyan mintában, amit nem ismerek fel, de önkéntelenül is elismeréssel adózom a készítőjük elképesztő szakértelme előtt – nekem még soha nem álltak rendelkezésemre olyan szerszámok, amelyekkel akár csak feleennyire kifinomult tárgyakat készíthettem volna. A vámpír sisakját hollófekete tollforgók díszítik, amelyeken fényesen csillog a vörös holdfényben az olaj, és amelyek szarvszerűen állnak ki a fejfedője két oldalából – ezek a trófeák vajon azoknak a vadászoknak a fejéről származnak, akiket az előőrse lemészárolt? A vadászok maguknál szokták tartani a vadászmester hollótollait, hogy szerencsét hozzon nekik; az ellopott talizmánok gondolatától felkavarodik a gyomrom. A vámpír háta mögött bíborvörös köpeny lobog, szintén aranyszegéllyel. Láthatatlan kezek nyúlnak ki a ködből, és játszanak a köpeny szegélyével, mintha valami vissza akarná húzni a vámpírt abba a világba, ahonnan érkezett.

Szorosabban kezdem markolni a sarlómat. Úgy érzem, az elixír az egyetlen dolog, ami némi erőt biztosít még a kezemnek.

– Ha nem ő volt a horgony, akkor te vagy az? Mondd meg nekem, hogy hol van. Mondd meg, hogyan törhetem össze. – Ez a hang olyan, mintha forró fémet merítenének vízbe. Biztosan nem származhat az előttem álló teremtménytől… Ez a hang… ez az ősi zaj mintha egyszerre jönne mindenhonnan. Mintha nem is egy testben képezte volna valaki, hanem a puszta akaratával teremtette volna meg. A szavak behatolnak a fülemen át a koponyámba, ahol összetekerednek, mint egy kígyó, ami mostantól fogva a fejemben akar lakni. Szinte fizikailag érzem, ahogy a nyers ereje végigkúszik a legtitkosabb gondolataim gerincén.

A vámpír közelebb hajol Drew-hoz, akinek le van tépve a nyakörve. A szörnyeteg meg akarja ölni. Magam előtt látom, ahogy a vámpír kiissza a bátyám vérét, és ellopja az arcát. Nem leszek képes megölni, ha úgy fog kinézni, mint Drew.

– Engedd el! – kiáltom, magamra terelve a figyelmét, még mielőtt bármit is tehetne.

Drew összerezzen a hangomra, de nem emeli fel a fejét. Túl sok vért veszített hozzá. Az ikerkapcsolatunknak vagy az elixírnek köszönhetően érzem, hogy még él, de éppen hogy csak.

Egy halk fújtatás. A vámpír halkan felnevet, de olyan hangon, mintha valami rég elfeledett, a mocsarakban tengődő szörnyeteg üvöltene fel a távolban.

– Még egy vadász, aki meg akarja bosszulni az elesett bajtársait?

Tehát az a hang valóban az övé volt? Ezek tudnak beszélni? Még soha nem hallottam ilyet. Ha tudnak beszélni, az azt jelenti, hogy gondolkodni is képesek? És ha képesek magasabb rendű gondolkodásra, akkor… akkor az azt jelenti…

Hogy szándékosan csinálják az egészet.

Nem úgy vadásznak ránk, mint a vadállatok. Azért vadásznak ránk, mert ehhez van kedvük. Szórakozásból. Még szorosabban markolom a sarlót, és nem kérem többször ezt a lényt arra, hogy engedje el a bátyámat. Egy ilyen szörnyeteg csak két dologból ért: a vérontásból és a halálból. És én mindkettőt hajlandó vagyok megadni neki.

– Most én vagyok a zsákmányod! – Egy ugrással áthidalom a köztünk lévő távolságot. A vámpír megpróbál megfordulni, de túl lassúnak bizonyul. A karomszerű kezét borító acélkesztyű túl mélyen beakadt a kőbe. Az egyik sarlót a sisakja szemrésébe döföm, és egy hirtelen mozdulattal megrántom.

Az acél és a vas összecsap, és hangosan megcsikordul. A sisak a levegőbe repül, és vele együtt a sarlóm is. A vámpír megbotlik, én pedig elveszítem az egyensúlyomat. A kőbe döföm a másik sarló hegyét, és arra támaszkodva megpördülök, hogy visszanyerjem az egyensúlyomat. Magam alá húzom a lábam, és egyetlen mozdulattal kiszabadítom a fegyvert. Lehet, hogy engem nem a vadászok képeztek ki, de Drew megtanította nekem azokat a technikákat, amiket Davos adott át neki. Napközben pedig szénnel, kalapáccsal, vassal és ezüsttel edzettem a testemet.

A vámpír megfordul, és amikor belenézek a szörnyeteg üres tekintetébe, beugrik, csak túl későn, amit Drew mondott nekem: „Holnap a Vámpírfejedelem személyesen vezeti át a falkáját a Fakón… Meg fogom ölni.”

A rémálmoknak ez a gonosz teremtménye… Ő tehet minden szenvedésünkről. Azért tud beszélni, mert ő a vámpírfalka elméje. Miatta harcolnak és hullanak Vadászvég falvának lakói. Miatta élünk bekerítve, és küzdünk az életben maradásért a külvilág érdekében.

Miatta halt meg apám, és miatta haldoklik a bátyám.

A vámpír szeme mélyen besüpped a pofájába. Alatta ráncosan lóg a bőre, aminek a korát csak maga az idő tudhatja. Mély ráncokkal barázdált homlok húzódik a tekintete felett, összevont szemöldökkel. Az a rész, ami az emberek szemében fehér, az övében fekete, ami még jobban kihangsúlyozza az arcán végigfutó, mély barázdákat. A szemgolyója közepén aranysárga írisz világít, olyan, mint egy farkas szeme, amin megcsillan a lámpafény a sötét éjszakában.

Az orra kampós és hegyes, mintha viaszból készült volna, és túlságosan odapréselődött volna a sisakjához. A bőre ernyedt és szürke, élettelen és fakó. Két sárgás, agyarszerű szemfog áll ki a résnyire nyitott ajkai közül, miközben kapkodva nyeldekli a levegőt.

A vámpírok fejedelme egy két lábon járó holttest, akit csak Vadászvég legendái tüntetnek fel ennél többnek.

Egy szörnyeteg. Igen. Ez a szó illik rá a legjobban. Az összes rémálom origója, sőt még annál is többé. Ő az a szél, ami kislány koromban az ablakomat karmolászta. Az árnyék, ami túl hosszan tanyázott a szobám sarkában. Az a valami, amit az ágyam alá képzeltem. Ami még felnőttkoromban is kísértett az álmaimban.

A vámpírok ura mozdulatlanná dermedve méreget. Hátborzongató szeme kicsit kitágul, és baljósan felragyog a vérvörös holdfényben. Az az éhes szempár úgy tanulmányoz, mintha máris fel akarná falni a lelkemet.

– Mi vagy te? – kérdezi rekedtes hangon.

Hogy én mi vagyok? Ez elég furcsa kérdés egy ilyen szörnyetegtől. Gonoszul elmosolyodom.

– A te halálod vagyok.

Öt

A KÍSÉRTETIES, RÉMISZTŐ SZEMPÁR FELÉ LENDÍTEM A SARLÓT. Úgy érzem, egyetlen mozdulat is elég lesz ahhoz, hogy végezzek az ellenfelemmel. Már majdnem eltalálom a megereszkedett bőrét, amikor a vámpír hirtelen köddé válik. Bezuhanok az oszladozó árnyékok közé, és megacélozom magam.

Suttogásnyi mozgás támad körülöttem. Érzékelem, ahogy az árnyékok és a vérmágia örvényében újra összesűrűsödik a vámpír lénye. A köd összetömörül, és ismét kirajzolódik benne a Vámpírfejedelem.

– Te egy szörnyeteg vagy – vicsorogja.

Nem válaszolok, csak előrevetem magam, hogy rátámadjak. A vámpír megint eltűnik. Az érzékszerveim bizseregni kezdenek, a jobb karomon égnek áll a szőr. A Vámpírfejedelem materializálódása olyan érzést kelt bennem, mint a levegő elektromossága közvetlenül azelőtt, hogy lecsap a villám. A sötét köd összesűrűsödik, és a vörös köpeny meglebben a Vámpírfejedelem körül, miközben újra megjelenik.

Felém kap, én pedig leguggolok. Úgy fordítom a kezemben lévő sarlót, hogy bele tudjam akasztani valamijébe. A térde mögött húzódó, sebezhető sávot célzom meg. A láncing a csípőjénél ér véget. A lábszárvédője a térde alatt. Én elég sok páncélt készítettem már ahhoz, hogy ismerjem azt a kitett részt – bele is mélyed a pengém, de nem ér húst, és az ellenfelem is felém kap.

Eldobom a sarlót, ami beakadt a páncéljába, és megragadom a vállát, majd megpróbálom kihasználni az előnytelen testhelyzetét. Lezuhanunk a macskakőre. Az összes körmöm bereped, amikor felkapok egy követ, hogy a fejedelem halántékához vágjam, ő azonban még időben hátrahőköl.

A fegyverem után nyúlok, de már késő. Egy páncélozott lábszárvédő rálép, és a mocsárba rúgja. Éppen a másik sarlóért nyúlok, amikor a Vámpírfejedelem szélesre tárt tenyérrel felém nyújtja a kezét. A nyakamat akarja elkapni, de én eltekeredem előle. Ismét találkozik a tekintetünk. Mindketten visszafojtjuk a lélegzetünket.

– Valaki szörnyeteget csinált belőled – mondja neheztelő… gyűlölködő hangon. Nos, ebben az érzelemben bizony osztozunk.

– Ha nekem is szörnyeteggé kell változnom ahhoz, hogy megöljek egy másikat, akkor legyen! – felelem, és talpra ugrom.

De ő gyorsabb. Minden egyes mozdulatát haragos, fekete ködpászmák követik, és amikor elém áll, az arcomat is beborítják a láthatatlan kezükkel. A fejedelem a torkomnál fogva felemel, és az egyik omladozó falhoz vág. A szabad karommal a keze felé kapok, és sikerül megragadnom a hüvelykujját. Egy gyors mozdulattal lerántom magamról a kezét.

Normál esetben a gyomrába térdelnék, de azzal nem sokra mennék a páncélja ellen. Az egyensúlyunkat elveszítve ismét a földre zuhanunk, és birkózni kezdünk. Meglendítem az öklöm, de a Vámpírfejedelem ismét lefegyverez.

Egyik ütés követi a másikat, egálban vagyunk, de egyikünk sem képes többet elérni néhány karcolásnál. Az öklöm nekicsapódik a kemény macskakőnek, ami összezúzza, miközben az ellenfelem kitér előle, legördít magáról, és két kézzel a földhöz présel.

A Vámpírfejedelem csontos, eleven holtteste ott lebeg felettem. Hátborzongató arcát a ragyogóan vörös hold keretezi hátulról, miközben izzó, természetellenes szeme – ami az aranysárga íriszét leszámítva teljesen fekete – rám mered.

– Te egy igazán makacs vadállat vagy – morogja a borotvaéles szemfogai közül. Neki nem olyan a szája, mint a többi vámpíré. A legtöbb foga az emberekére hasonlít, csak a szemfogai hosszúkásabbak.

Hevesen zakatolnak a gondolataim, miközben azt próbálom kitalálni, hogyan szabadíthatnám ki magam a szorításából. Fogy az idő. Ezt érzem. Mindjárt a karjába kap, és addig szívja a véremet, amíg ki nem száradok. Aztán pedig az arcomat felhasználva fog bejutni Vadászvégbe.

Anya, bocsáss meg nekem! Még csak nyakörv sincs rajtam, ami megvédhetne.

– De, a fenébe is, Callosnak igaza volt. Te pont jó leszel arra, amire szükségünk van – jelenti ki váratlanul a vámpír.

Még mielőtt értelmezhetném, amit mondott, beborít minket a köd.

Beszívom, és fulladozni kezdek, köhögök. A pára égeti a tüdőmet, lángra gyújtja az ereimet, és azzal fenyeget, hogy szétrobbantja a testem. Egy szempillantás alatt megsemmisülök, majd újra összeállok.

Már nem a romok között vagyunk, hanem visszatértünk a mocsárban haladó főútra. Közelebb vagyunk a falumhoz, vagy távolabb tőle? Alig merül fel bennem a kérdés, amikor újra széthasadok. Egy pukkanást hallok, és rám borul a mágiától sűrű éjszaka. Csak egy gondolat vagyok a semmiben.

Ismét megjelenik a vörös ragyogás. Megint máshol vagyunk. Egy domb tetején állunk, a mocsár köde megritkul. Úgy gomolyog körülöttünk, mint az óceán. A Fakó mocsarasának legmagasabb pontján lehetünk. Messze, nagyon messze egy magányos fénypont pislákol. Vadászvég, amit a távolság lekicsinyít. Minden, amit valaha is ismertem, az összes kényelem, amit valaha élveztem, vagy remény, amiről álmodni mertem, összemegy, ahogy ez a szörnyeteg egyre távolabb visz tőle engem.

De amikor végre megtalálom az egyensúlyomat, ismét továbbmegyünk. Összeszorítom a fogamat, nehogy felkiáltsak. Minden egyes alkalom, amikor magával ránt a semmibe, fájdalmasabb, mint az előző. Minden egyes alkalommal egyre nehezebben kapok levegőt. Eleven mágia vesz körül, az éjszaka végtelen alagútja. Halványan derengő, kőből készült útjelzők mellett haladunk el, amelyek olyan benyomást keltenek, mint egy temető sírkövei, és egyszer csak túl sok lesz ez az egész.

Becsukom a szemem. A levegő megváltozik, én pedig élesen beszívom. A fejedelem hátranéz, miközben ismét materializálódunk egy olyan hegy lábánál, amit még soha nem láttam.

Hol vannak hegyek? Soha nem hallottam, hogy a vadászok hegyekről beszéltek volna. Megfordulok, és hátranézek. Sziklás partvonal szegélyezi a viharos tengert. A hullámok tajtékot vetnek a szigetek közét lépőkövekként pettyező, érdes sziklákon. Az óceán hullámai összeolvadnak az alacsonyan szálló felhőkkel, amelyek beborítják a látóhatárt, és mindent eltakarnak, ami mögöttük van.

Egy tengerparton vagyok. Végre, ennyi vágyakozás után… De ezt ennek a szörnyetegnek köszönhetem.

Egy magányos, romos híd vezet át a vízen a szigetek között, az köti össze a mágikus ködfalat a súlyos kapurostéllyal, ami lezárja előttem az alagutat.

Vadászvég falai egészen a tengerig húzódnak, hogy a vámpírokat a saját birodalmukban tartsák. Az óceán mindeddig csak álom volt számomra – és most rémálommá vált. Visszanézek a hegyre, ami élesen kirajzolódik az alacsonyan lebegő, vérvörös hold fényében.

– Már nem vagyunk messze – dünnyögi az elrablóm szinte megnyugtatóan. A tónusa egyáltalán nem illik ahhoz a szörnyeteghez, akivel nemrég még élet-halál küzdelmet vívtam.

Mitől nem vagyunk messze? Elszédülök. Nem számít, hol vagyok. Muszáj…

Ismét elborít a sötétség, és a Vámpírfejedelem mágiája átrepít az időn és a téren, magával sodor, elragad. Minden valószínűség ellenére pontosan tudom, hogy ez a Vámpírok Birodalma.

Ismét alakot ölt körülöttem a világ, és hideg szél kap belém, miközben térdig érő hóban állunk egy hegy sziklapárkányán. Hó, nyáron? Csak pár másodpercet töltünk el ott, mielőtt továbbmennénk. A vámpír minden egyes lépése hosszabbnak tűnik, mint az előző, a sötétség pedig állandóbbnak. Az izmaim olyan kíntól sikoltoznak, amit még soha nem éreztem.

Vajon a világ peremére visz, csak hogy lelökhessen onnan? Meg kell szöknöm tőle. Amikor legközelebb visszatérünk a valóságba, kitépem magam a markából. A Vámpírfejedelem döbbenten felmordul, miközben szembefordul velem. Most még magasabban vagyunk ugyanazon a hegyen. Azonnal elzsibbad és megcsúszik a talpam a vastag hóréteg alatt rejtőző jégen.

A Vámpírfejedelem felém nyúl, de kitérek a keze elől. A véremben még mindig dolgozik az elixír, és zsibbadássá szelídíti azt, ami valójában elviselhetetlen fájdalom lehet. Ébren tart. A fejedelem összeszorítja a száját, a szemében pedig fellángol a harag, amikor egy közeli sziklaperemen lógó jégcsap után nyúlok. Ég a bőröm a kegyetlen hidegtől, és a jéghez tapad, amikor letépem azt.

A fejedelem felhúzza halvány szemöldökét.

– Azt hiszed, azzal meg tudnál ölni?

Némán állok vele szemben. Már régen elveszítettem az összes fegyveremet. Az ellenfelem egy általa választott hadszíntérre kényszerített, és nincs sok választásom. De nem fogom harc nélkül megadni magam.

– Azzal a két drága kis ezüstsarlóddal sem voltál képes megölni. Mégis mit gondolsz, mit tudnál ezzel elérni?

Néma fenyegetéssel felemelem a jégcsapot.

– Elismerem, hogy a vértudásod erős. A kitartásodhoz sem fér kétség. De az is biztos, hogy nem vág túl gyorsan az eszed.

Hadd gondoljon, amit akar – nekem csak annyira lenne szükségem, hogy még néhány lépést tegyen. Még magasabbra emelem a jégcsapot.

– Tegyük fel, hogy tényleg sikerül megölnöd – folytatja. – És akkor mi lesz? Hova fogsz menni innét? Az én segítségem nélkül nem tudnál lejutni innen. Most egy kivételes lehetőséget kínálok neked, úgyhogy hagyd már ezt a…

A fejedelem felém veti magát, hogy kitépje a kezemből a jégcsapot. De én magam felé rántom, és az elixírnek köszönhetően ahhoz is van elég erőm, hogy a Vámpírfejedelmet is közelebb húzzam. Gyorsan átkarolom páncélozott vállát, és megfeszítem az alsó hátizmaimat. Felemelem a vámpírt, mint egy nagy zsák szenet. Hátratántorodunk, és két lábbal, teljes erőből elrugaszkodom.

A fogaim a fülét karistolják, miközben vicsorogva megszólalok.

– Nem szökni akartam. – A szél üvöltve süvít körülöttünk, kis híján elnyomja a hangomat is. Már nincs visszaút. Ha nem az elixír őrületének esem áldozatul, akkor minden bizonnyal a Vámpírfejedelem fog megölni. És ha valahogy mégis sikerülne végeznem vele, akkor a harcosai fognak leszámolni velem. Számomra nem maradt remény, ahhoz már túlságosan elfajultak a dolgok.

– Ha már meghalok, legalább téged is magammal viszlek!

Szabadesésben zuhanunk lefelé. Két karommal magamhoz szorítom a Vámpírfejedelmet, olyan erősen, ahogy csak tudom. A hold forogni kezd a fejünk felett, a levegő hangosan üvölt a fülemben.

Acél és hús zörög és puffan, amikor nekicsapódunk a kőkemény sziklának.

Hat

AZ ÖSSZES LEVEGŐ KISZÁLL BELŐLEM. Amikor a koponyám nekicsapódik a kemény sziklának, csillagok robbannak fel a szemem előtt. Éles fájdalom hasít a fejembe, és hányingerem támad. A Vámpírfejedelem teljes súlya rám nehezedik, a páncélja zörgése még ott visszhangzik a fülemben. Ez túl sok – az érzékszerveim lázadozni kezdenek.

Szerencsére Drew és én kis korunktól fogva állandóan birkóztunk egymással.

Még mielőtt ő beállt volna a vadászok közé. Azonnal beindulnak a reflexeim.

Behajlítom a térdem, hogy erőkart képezzek, és leborítom magamról a vámpírt. Ettől a mozdulattól pattanásig feszülnek az idegeim. A bordáimhoz préselődik a gyomrom, és mindent kiad magából, mintha ezzel a fájdalomtól is meg tudna szabadulni. A kihányt epe éppen olyan fekete, mint az elixír, amit megittam, és felmerül bennem a kérdés, hogy vajon most szabadultam-e meg az egyetlen dologtól, ami még tartotta bennem a lelket.

Mindenem fájni kezd. Még soha nem éreztem ilyen mértékű fájdalmat. Az izmaim remegnek a gyengeségtől, miközben úrrá lesz rajtam a kimerültség.

Nem fogom… Nem tehetem… Ez a szörnyeteg…

Eszembe jut, ahogy a falhoz szegezte Drew-t. Magam előtt látom, ahogy a bátyám elvérzik odalent, a Fakó mocsarasának a mélyén, ahol soha senki nem fogja megtalálni. Én nem vagyok gyógyító. De azért felismerek egy súlyos sebet. Drew élete veszélyben forgott, és ez a szörnyeteg elvette tőlem a bátyám utolsó pillanatait.

A dühöm akkorára nőtt, hogy szinte még a fájdalmaimat is elnyomja.

– Te… – törte meg a csendet egy sötét kacaj. – Elképesztően gonosz fenevadat faragtak belőled.

A Vámpírfejedelem felnyög, a páncélja megcsörren. Az ellenfelem már áll.

Én is feltápászkodom, nehogy lemaradjak mögötte, de már csak a gyűlölet és a félelem hajt. Forogni kezd körülöttem a világ, és végül egy másik, ismeretlen helyen áll meg. A vámpír biztosan odébb repített minket zuhanás közben. A fenébe ezzel az egésszel! Még szabadesés közben is képes használni a mágiáját.

Egy helyiség hátuljában vagyunk, ami arra hasonlít, ahogyan Drew az erőd nagytermét írta le, miután csatlakozott a vadászokhoz. A kőfalakat kopottas kárpitok és kardok díszítik. Két hosszú asztal áll egymással párhuzamosan egy kandalló előtt, ami nagyobb, mint a mi kovácskazánunk. Egy kisebb, a másik kettőre merőlegesen elhelyezett közvetlenül a sötét kandalló előtt várakozik.

– Azt hitted, meg tudsz ölni? – dühöng a Vámpírfejedelem, miközben felém fordul. Vörös köpenye még rongyosabbnak tűnik, mint korábban. A páncélján horpadások éktelenkednek. Ha igazam van a páncélja mechanikáját illetően, akkor egy-két jól irányzott csapással meg tudnám bénítani néhány zsanérját, és ezzel nagyban korlátozhatnám az ellenfelem mozgásterét.

Ahelyett, hogy válaszolnék, a fal felé vetem magam, az egyik díszes fegyverállvánnyal szemezve. A tompa pengék gyakorlatilag csak díszként szolgálnak, de még egy tompa kard is jobb, mint a semmi. Az ujjaim abban a szent pillanatban fonódnak rá egy acélmarkolatra, amikor a Vámpírfejedelem mögém ér. Megragadja a csuklómat, és elránt onnan. A karomnál fogva a levegőbe emel. Azonnal meghúzódik a vállam, és a váratlan mozdulattól ismét felkavarodik a gyomrom.

– Ezzel sem lennél képes megölni. Ezt te is tudod, nem? – morogja a fejedelem, és a képembe nyomja azt a rettenetes arcát. – Hagyj már fel ezzel az ellenállással!

Megpróbálom kiszabadítani a karomat. Erre ledob, és újra meg kell küzdenem a hányingerrel. Az izmaim lassan már állva tartani sem bírnak. Biztos vagyok benne, hogy a hányással sikerült kiadnom magamból az utolsó csepp elixírt is, amire most olyan nagy szükségem lenne.

A Vámpírfejedelem meredten néz.

– Tudod, ha meg akartalak volna ölni, már rég halott lennél.

– És ha lenne egy kis eszed, már rég halott lennék – vicsorgok rá.

A vámpír ajka válaszul felhúzódik, és kivillan alóla a két hegyes szemfog, amit korábban is láttam.

– Nem is akarod tudni, hogy miért nem vettem még el az életedet? Még csak kíváncsi sem vagy rá?

– Azért, hogy téged szolgáljalak. – Ezeknek a szavaknak még undorítóbb az íze, mint az elixírnek, amikor visszajött belőlem.

– Vannak, akik megtiszteltetésnek tartanák, ha engem szolgálhatnának.

– Én soha nem fogok egy szörnyeteget szolgálni! – És ha ő ezt eddig másképp gondolta, akkor át kell értékelnem az intellektusáról alkotott véleményemet.

– Aha, igen, én vagyok a szörnyeteg, amikor belőled csináltak kísérleti patkányt.

Elengedem a fülem mellett a szavait, azokat a hazugságokat, amikkel csak a figyelmemet akarja elterelni, és ismét a kard felé vetem magam. De ő megint gyorsabbnak bizonyul nálam, és egy szempillantás alatt mögöttem terem. Már nagyon fogytán van az erőm, de azért hevesen rúgkapálok és hánykolódom a szorításában. Kieresztem a karmaimat, és nekifeszülök a karjának, de ez nem sokat ér a páncélkesztyűje ellen. A végtagjaim a testemhez préselődnek, és nincs mihez támasztanom magam.

– Meghallgatnál…

Előrehajolok, megacélozom magam a fájdalom ellen, és hátralendítem a fejem. A tarkóm a vámpír orrának csapódik, aki azonnal elenged a fájdalom vagy a sokk hatására. Lezuhanok a földre, és ismét a kard felé lendítem a kezem, de a koponyám hátulján lüktető érzékeny pont zúg és hasogat. Az egyik asztalra rogyok, és minden méltóság nélkül lezuhanok egy padra.

Ha valaha is szembekerülsz egy vámpírral, küzdj! – hallom Drew hangját a fejemben. – Küzdj ellene minden erőddel. Harcolj úgy, mintha az életed múlna rajta!

– De mi van, ha már nem tudok? – Fogalmam sincs, hogy tényleg kimondtam-e hangosan ezeket a szavakat, vagy csak magamban gondoltam őket. Ég a szemem. Mindenem fáj. Drew volt a vadász kettőnk közül, nem én. Hogy a fenébe kerültem egyáltalán ide? Ezért sulykolják mindenkibe Vadászvégben, hogy soha ne kérdőjelezzük meg a helyünket.

Az elixír elfogyott, és ismét elborítanak a kétségek.

„Ha nem tudod megölni, vidd magaddal a halálba” – mondogatta Drew. Ő ennek a szellemében élt. Én sem árulhatom most el. Nem tehetem. És nem is fogom. Feltápászkodom, és ismét a fegyverek felé botorkálok, mintha azok lennének az utolsó mentőöveim.

A Vámpírfejedelem kivételesen nem próbál megállítani, pedig minden mozdulatom lassú és ügyetlen. Leakasztom a kardot a falról, mire a hegye fülsiketítő csattanással a földre zuhan, a markolata pedig majdnem kicsúszik az ujjaim közül. Az izmaim felmondják a szolgálatot. Még annál is gyengébbnek érzem magam, mint amikor napokon át, pihenés nélkül dolgoztam a műhelyben.

– Elég ebből! – mondja a Vámpírfejedelem. Kicsit ellágyul a hangja. Felpillantok. Az orrából csordogáló vér szinte fekete, és összekeveredik a sajátommal. Megnyalja az ajkát, és aranysárga szeme enyhén fellángol. – Nem vagy olyan állapotban, hogy harcba szállj velem, és ha mégis megpróbálod, csak ok nélkül fogod elpazarolni azt az életet, amit én nagylelkűen meghagytam.

Vicsorogva a magasba emelem a kardot. A hátizmaim hangosan sikoltoznak, a penge megremeg a levegőben.

– Nem fogok… anélkül meghalni…, hogy téged is magammal vinnélek – erőltetem ki magamból.

– Tulajdonképpen miért is véded azokat az embereket, akik ilyen szörnyűségeket műveltek veled?

Két kézzel markolom a kardot. Ez az egyetlen válaszom. Nem fogok vitatkozni egy szörnyeteggel – az összes szenvedésem forrásával.

A vámpír felsóhajt, és a falon lógó kárpithoz hátrál. Megmarkolja, és letépi a keretéről. A faliszőnyeg félig elporlad, amikor lehull, és egy tükör bukkan elő mögüle. Megakad a tekintetem a tükörképemen, és nem tudom levenni róla a szemem.

Az ellenfelem a tükörben nem az a szörnyeteg, aki előttem áll, hanem egy normális hús-vér ember. Az arcbőre nem ráncos és löttyedt, hanem egészségesen feszül éles vonalú állán és a lekerekített arccsontján. Az élőben zsíros, csimbókos és kócos haja laza hullámokban omlik le a tarkójáról.

Kíváncsi vagyok, hogy nézhet ki az arca, de azonnal meg is feledkezem erről, amikor megpillantom azt, akinek lennem kellene.

– Milyen ócska trükk ez? – kérdezem suttogva. A szörnyeteg, aki visszanéz rám, velem összhangban mozgatja a száját, de nem ismerek rá. Annak a nőnek sötét, véreres a szeme, aranyszegélyű írisszel. Papírvékony bőrén sötétlila erek dudorodnak, és az arca besüpped az arccsontjai között.

Úgy néz ki… Úgy nézek ki… szinte úgy, mintha közéjük tartoznék.

– Ez meg mi? – ismétlem meg hangosabban. Megint hányingerem támad, de ennek már semmi köze a sajgó fejemhez.

– Az, amivé elkezdtél átváltozni.

– Hazudsz! – kiáltom, és megemelem a kardot.

– Ezért hoztalak ide. A vadászok azt találták ki, hogy valakit átváltoztatnak nagyjából olyanná, mint mi vagyunk, hogy esélye legyen megölni minket.

– Én nem vagyok olyan, mint ti, és soha nem is leszek! – Az elixír. Biztosan az tehet erről. Lehet, hogy ez egy mellékhatás. De Drew figyelmeztetett volna rá. Kivéve, ha ő sem tudta, hogy ez fog történni. A vadászok csak akkor isznak belőle, amikor a mocsarasban vadásznak, és maszkot viselnek. Lehet, hogy Drew-nak fogalma sem volt az egészről. Vagy talán csak azért lettem ilyen, mert én nem vagyok igazi vadász. Nem nekem kellett volna meginnom azt az elixírt, és a keverék valahogy rájött erre.

A Vámpírfejedelem úgy folytatja, mintha meg sem szólaltam volna.

– Ők olyan tanokat használnak, amelyeknek léteznie sem lenne szabad, és ezzel…

– Ruvan fejedelem! – harsan fel egy férfihang. A szemem sarkából rápillantok, de nem merem egy másodpercnél tovább levenni a tekintetemet az ellenfelemről.

Egy újabb sárga szemű vámpír áll a boltíves bejáratnál. De ő is különbözik az összes többi vámpírtól, akikkel eddig találkoztam. És nem csak azért, mert Ruvanhoz hasonlóan ő is tud beszélni. Ez az új vámpír nem visel semmiféle páncélt vagy bőrruhát, és nem is olyan rongyos az öltözéke, mint azoké a vámpíroké, akik teliholdkor szoktak támadni. Acél helyett ugyanolyan vörös bársony borítja, mint amilyen a fejedelem köpenye.

Az ingujja széles mandzsettáját fodrok díszítik, amit kifényesített rézgombok hangsúlyoznak ki még jobban. Kifejezetten elegánsnak tűnne, ha nem lenne olyan cserzett a bőre és beesett a szeme. Pont úgy néz ki, mint Ruvan – mint egy két lábon járó holttest.

A tekintete rám siklik a Vámpírfejedelemről, majd visszavándorol az urára.

A fejedelem összeszedi magát, és kiadja az utasítást.

– Quinn, vidd fel a vendégünket a nyugati toronyba, ha még mindig szabad. A hölgy elfáradt a nagy út során, és nincs olyan állapotban, hogy értelmesen tudjon beszélni. Megvárom, amíg jobban lesz.

– A vendégünket? – visszhangozza Quinn az én reakciómat. Talán ez az első alkalom, hogy empatizálni tudok egy vámpírral.

– A vendégünket – ismétli Ruvan határozottabban, mint ahogy az előbb kimondta. – Gondoskodj róla, hogy ellássák. Megsérült. Még szükségünk lesz rá.

Szükségük lesz rám? Magam előtt látom, ahogy kínpadra szíjaznak, és belém mélyesztik a fogukat. Szinte érzem, ahogy a Vámpírfejedelem nyelve végigfut a mellemen, a nyakamon, a nyakláncomon. Megborzongok.

– Igenis, uram. – Quinn meghajol előtte, majd felém fordul. A szemem sarkából látom a mozdulatait, és a figyelmét is érzékelem. De a tekintetemet továbbra is a Vámpírfejedelemre szegezem. A kard, amit két kézzel szorongatok, továbbra is ott hintázik a levegőben, és bármelyik pillanatban lesújthat. – Lenne szíves?

Nem mozdulok. Ruvan fejedelem a szemembe néz. Ugyanúgy érzem is, ahogy hallom a néma kihívást. Ölj meg, ha tudsz! Ha mersz.

Erősebben kezdem szorítani a kardot, és kicsit átrendezem a súlypontomat. Felmérem az egyensúlyomat és a maradék erőmet. Elég

lesz hozzá. Nem vagyok hajlandó ezt másképp gondolni.

Az a sok titkos edzés az elmúlt évek során. Az a rengeteg kockázat, amit Drew és anyám vállaltak értem, hogy megvédjenek. Az az ostoba döntés, hogy belekeveredtem a Vérhold vadászatába, pedig ez szigorúan meg volt tiltva nekem.

Ha meghalok, legalább a Vámpírfejedelmet hadd vigyem magammal. Lehet, hogy Drew-nak kellett volna megölnie, de a bátyámnak nem adatott meg, hogy ezt elvégezhesse, úgyhogy kénytelen leszek átvállalni tőle ezt a terhet. Egész Vadászvég fennmaradása múlik rajtam ebben a pillanatban.

Miért nem vagyok elég ehhez? Pedig küzdöttem. Olyan közel jutottam a célhoz. De semmi nem elég… A Vámpírfejedelem még mindig él.

Mindjárt újra elhányom magam. Vércseppek hullanak le az összetört, ökölbe szorított ujjperceimről. Vér folyik a hátamon is. Már csak a gyűlölet és a bosszúvágy tart egyben.

Egyetlen élet.

Csak egyetlen életet kell elvennem – minden fájdalmunk és szenvedésünk forrásáét, a Vámpírfejedelemét, aki ott áll előttem. Ha ő nem lenne, Vadászvég lakóit nem nyomasztaná az a rengeteg kötelezettség, nem zárná be az a rengeteg fal. A családom még mindig teljes lenne. Drew és én már régen elutaztunk volna a tengerhez. Hogy lehet egyetlen férfi ennyi kétségbeesés és remény forrása? Hogy lehet egy férfit ilyen nehéz megölni?

Egyre jobban szétesem, és magamba zuhanok. Azok a kapcsok, amelyek eddig a tudtom nélkül egyben tartottak, most szétpattannak, és elengednek; felrobban bennem a fájdalom, amit egész életem során figyelmen kívül hagytam. Kitör belőlem a harag, amit még soha nem engedtem kibontakozni. Apám halála. A bátyám besorozása. Minden egyes vágyakozó pillantás, amit mindenki más elől elrejtettem, mert nekem nem járt még az a csekély boldogság sem, ami egy normális embernek megadatik. Az éveken át halmozódó fájdalom összeforrasztja a testem sérüléseit, és elmulasztja az izmaimban lüktető fájdalmat. Ez a harag önt most erőt a lábamba.

Elmosódik körülöttem a világ, és a Vámpírfejedelem felé vetem magam. Áthelyezem a súlypontomat, az egyik lábammal előrelépek, a két karomat hátrafeszítem. Teljes erőből meglendítem a pengét, és nagy ívben lecsapok vele, ahogy a kovácsműhely kalapácsával szoktam.

A fejedelemnek arcizma sem rezdül. Egyszerűen csak felemeli a kezét, és minden erőfeszítés nélkül elkapja a kardot a pengéjénél fogva. Az olyan tompa, hogy még a kesztyűjét sem tudja felsérteni. Ruvanból mély sóhaj tör fel.

– Akkor legyen mégis a nehezebbik megoldás.

Kitépi a kardot a kezemből, és meglengeti a levegőben. Az erő, ami pár pillanattal korábban még eltöltött, elszivárog. Nincs időm kitérni a kard elől, aminek a markolata eltalálja a halántékomat.

Elsötétül körülöttem a világ.

Hét

A PÁRÁS ALKONYI FÉNY MELLETT ELHALVÁNYUL A VÉRFOLTOS ÁGYNEMŰ RIKÍTÓ SZÍNE.

Csőlátásom van. Lassan pislogok egyet. Felettem lebegő vámpírok hervatag arca rémlik. A tekintetük kísértetiesen világít, miközben beszélgetnek, és megvizsgálják megtépázott testemet. Szinte az ő szemükkel látom magam.

Egy összetört, szánalmas kis lény. Nevetséges. Ezeket a szavakat először a Vámpírfejedelem mély hangján hallom, de utána már a sajátomon. Nem voltam elég erős.

Én a kovácsműhely szüze vagyok. Nem harcos. Nem is lenne szabad itt lennem. Ez mostanra egyértelművé vált. Egy igazi harcos legyőzte volna az ellenséget.

Mégis kinek képzeltem magam? Egy fiolával és egy korty itallal Drew helyébe léptem, és úgy gondoltam, majd én megölöm helyette a Vámpírfejedelmet.

Hol van most a bátyám? Életben van még egyáltalán? Valami azt súgja bennem, hogy igen…, de attól tartok, nem bízhatok meg a szívemnek abban az optimista, ostoba részében. Tovább kell harcolnom érte. De a puszta remény semmire nem elég. Az akaratom mintha levált volna a testemtől, úgy érzem magam, mint egy bábu, amelynek elvágták a zsinórjait. Az elixír mindent elvett tőlem, amim volt, és még annál is többet. Már megmozdulni sem tudok.

Ismét elsötétül a világ.

Egy hosszú, ezüstös hajú férfi ül az ágyam mellett.

– Túlhajtottad magad – mondja kissé bosszús hangon.

Valóban? – kérdezném tőle legszívesebben, de csupán egy „tudom” bukik ki a számon, szinte kacér sóhaj kíséretében.

A férfi előrehajol, és így már tisztábban látom az arcát.

Úgy érzem, mintha már sokszor láttam volna ezt az arcot. Ugyanakkor szerintem emlékeznék egy ilyen jóképű alakra. Egy olyanra, akinek fenyőillata van, és napfényt idéző szeme.

– Most mit csináljak veled?

– Szeress az idők végezetéig…? – mozdul meg a szám magától.

– Nagyon vigyázz, mert lehet, hogy megteszem.

Tudat és álom határán, furcsa, illékony álmok és súlyos, nyomasztó üresség között sodródom. Az elmém beveszi magát egy olyan helyre, ami nagyon messze van, és semmilyen kapcsolatban nem áll a testemmel. Már korábban is jártam ebben a sötét, belső rémálomban. Ez ugyanaz az űr, ahova akkor kerültem, amikor Davos megölte a vámpírt, aki ellopta apám arcát, és megmutatta az alatta rejlő, szörnyű valóságot.

Akkor is itt éltem, amikor belesüppedtem a fájdalom mocsarába. Abba a fájdalomba, amit az okozott, hogy örökre elveszítettem apámat. Hogy már semmi sem segíthet rajta vagy a családomon. De ha… ha elég idős és erős lettem volna ahhoz, hogy élesebb sarlót kovácsoljak neki, akkor talán… Ha nem akartam volna, hogy olyan sokszor kihagyja az esti edzést, és hazajöjjön vacsorázni…, akkor talán még mindig velem lenne…

Hogyan küzdöttem ki magam akkoriban ebből a kétségbeesésből? Honnan merítettem erőt ahhoz, hogy egyáltalán megmozduljak végtelen bánatom sötét napjaiban?

Ó, igen… Úgy, hogy mindent elfojtottam. A gondolataimat. Az érzéseimet. Mindent, ami felesleges és veszélyes lett volna. A munkába menekültem. Addig kalapáltam, amíg ki nem sebesedett a kezem. Most is ezt kell tennem. El kell fojtanom a fájdalmat. Ki kell kalapálnom a csontjaimból a kudarcélményt. Ha nem érzek semmit, és semmi nem fontos számomra, akkor senki nem tud majd bántani. Akkor immunis leszek az ütéseikre. És akkor a gondolataim is kitisztulnak.

Folytatnom kell a munkát.

De min dolgozzak?

Munka. A végtelenségig. Mindig sok a teendő. De már közel járunk.

Egy nő sétál végig a sötét folyosókon. Olyan, mint egy szellem: jelen van, érezhető, de láthatatlan. Karján három naplót cipel. Egyik oldalán egy hollófekete hajú, a másikon egy aranyszemű férfi kíséri.

– El kell mondanunk nekik – mondja a hollófekete hajú férfi.

– Nem fogják elfogadni. Még nem – tiltakozik a másik.

– Idővel talán mégis – jelenti ki a nő.

De egyelőre folytatom a munkát…

Itt nincs semmi feladatom. Nincs munkám. A kovácsműhely messze van… nagyon messze. Nem érzem a melegét. Vadászvég. Anya. Drew… Mit tehetnék most értetek?

Kérlek titeket, mondjátok meg, mit tegyek!

Egyre több zsinórom szakad el. Kezdenek szétfoszlani. Túl sok gondolaton sodródom – mindegyik más, mindegyik erősebb nálam. Addig fognak fojtogatni ezek az érzelmek, amíg meg nem fulladok tőlük. Amíg nem marad számomra más, csak a sötétség… és a kudarc.

Hűvös patakok csorognak végig a forró arcomon. A szégyentől forró, vagy a láztól…? Nem tudom. Delírium kerít a hatalmába. Kezek tisztogatják a sebeimet, erős és biztos kezek, amelyek szinte elviselhetővé tompítják a fájdalmat. Ismét beszélgetéseket hallok, ismét megjelenik az a mély hang, ami azzal fenyeget, hogy ízekre szaggat. Az álmaimban újra és újra felbukkan az ezüsthajú férfi.

Mit akarnak ezek tőlem?

A megfelelő szertartással segíthetnék neki, mindnyájukon segíthetnék. Nem muszáj olyan nagy árat fizetnünk ezért.

Meg tudjuk csinálni felesleges vérontás nélkül is.

Mióta állunk mi ellentétes oldalon, bátyám?

Végül kinyílik a szemem, és nyitva is marad. Egy hálószoba élesedik ki körülöttem.

A fejem felett lebegő súlyos bársonybaldachin az immár ismerős bíborvörös árnyalatban játszik. A függönyei ki vannak húzva, és az ágy négy tartóoszlopához vannak kötve. Egy vastag paplan alatt fekszem, és mégis remegek. Olyan vagyok, mint télen a kovácsműhely – egyszerre hideg és meleg. Valószínűleg magas lázam van.

Amikor nagy nehezen ülő helyzetbe tolom magam, az sokkal kisebb fájdalommal jár, mint gondoltam. A tarkómhoz nyúlok, és az ujjhegyeim hozzáérnek a kötésekhez. Még mindig sajog a koponyám, de legalább megvizsgálta valaki. A szörnyetegek megpróbáltak meggyógyítani.

Miért? Mert friss vérre van szükségük? Drew biztosan tudná a választ. És ettől a gondolattól szinte rosszul leszek. A bátyám pontosan tudná, mit kell most tenni. Sőt, ő nem került volna ilyen helyzetbe. Ő megölte volna a Vámpírfejedelmet.

Egyetlen fiola átadása teljesen megváltoztatta a sorsunkat, és most mindketten nagy árat fizetünk ezért. Drew talán már bele is halt. Összeszorul a mellkasom, és egy pillanatra kihagy a szívem. Mintha azt mondaná, hogy nem.

– A gyógyulásod megfelelő ütemben halad.

A hang forrása felé fordulok, de azonnal meg is bánom a gyors fejrántást, mert beletelik pár másodpercbe, mire a szemem utoléri a fejemet, és ettől majdnem elhányom magam. A Vámpírfejedelem egy ablak előtt áll. Ez a legnagyobb üveglap, amit valaha láttam, és valahogy mégis kicsinek tűnik ebben a hatalmas, kihalt szobában.

– Minden tőlünk telhetőt megtettünk érted – mondja a vámpír felém fordulva, és sziluettje élesen kirajzolódik a nyitott ablakon át beáramló halvány, szokványos holdfényben. Ez a hétköznapi hold. Ami azt jelenti, hogy már nem a Vérhold éjszakája van. Mennyi idő telhetett el azóta? Az égitest még mindig kereknek tűnik… Lehet, hogy csak egy nap? Kettő? Remélem, annál nem több. – De normális körülmények között kockázatos és szigorúan tiltott vállalkozásnak számít átvinni egy embert a Fakón. És ha a szóban forgó ember ráadásul még ahhoz is ragaszkodik, hogy mindenáron kárt tegyen magában, az még jobban felgyorsítja a természetes hanyatlást.

Miközben hozzám beszél, végignézek a szobán: alig van benne valami. Az ágy mellett egy asztal áll, üresen. Az ággyal szemben lévő kandallót egy könyvespolc veszi körül, amelyen papírok és bőrkötések helyett pókhálók sorakoznak. A kandalló kövébe vésett vámpírszimbólumon kívül teljesen kopár ez a helyiség. Lélektelen.

– Nincs itt semmi, amivel kárt tudnál tenni bennem – jegyzi meg a vendéglátóm.

– Én nem is…

– Nem akarom hallani – forgatja a szemét a vámpír. – Kaptam pár jelentést, amelyekben részletesen le van írva, hogyan képzik ki a vadászokat. Ti bármiből fegyvert tudtok csinálni. – A könyvespolcok között álló kicsi, üres kandallóra mutat. – Még a kandallószerszámokat is eltávolíttattam innen.

Nagyot nyelek. Ez még mindig azt hiszi, hogy vadász vagyok. Ami azt jelenti…, hogy talán fél tőlem… Megpróbálom összeszedni mindazt a bátorságot, amit valaha is a bátyámban láttam.

– Mit akarsz tőlem? – kérdezem erős, higgadt hangon.

– Beszélni akarok veled.

– És miből gondolod, hogy én is akarok beszélni veled? – kockáztatom meg, bár még mindig remegő kocsonyává változom a puszta látványától is. Az elixír nélkül tehetetlen vagyok vele szemben.

– Van jobb dolgod? – kérdez vissza, és megcsillan a szeme.

– Jól van, akkor csak rajta – engedek neki. Igaza van, nincs más választásom. Ő egészen mostanáig életben tartott, és nem tűnik jó ötletnek még tovább provokálni a Vámpírfejedelmet, amikor már nincs nálam elixír, amivel nyomatékot adhatnék a fenyegetéseimnek.

– Megpróbálok egyértelműen és világosan fogalmazni, mivel nincs sok időnk. Te haldokolsz – jelenti ki komoly hangon a Vámpírfejedelem.

A tenyeremre meredek. Befoltozták a sebeimet. De a kezem úgy sajog, ahogy már évek óta nem tette – mintha ez lenne az első napom a kovácsműhelyben. Nem, még annál is jobban. Az ujjaim a legkisebb mozdulattól is elzsibbadnak, és úgy érzem, mintha bármelyik pillanatban begörcsölhetne a kezem.

– Értem – felelem végül. Nem merném biztosan kijelenteni, hogy készen állok arra, hogy feltétel nélkül elhiggyem ezt neki, de valahogy nagyon másnak érzem magam, mint eddig. És ha vitába szállnék a Vámpírfejedelemmel, akkor talán megakadályoznám, hogy további értékes információkkal szolgáljon.

– Úgy tűnik, mintha ez nem dúlna fel túlzottan.

Ez majdnem úgy hangzik, mintha érdekelné, mit gondolok. De miért érdekelné ezt a szörnyeteget, aki rám és a népemre vadászik, hogy mit szólok a saját halálomhoz? Semmiért. Ez biztosan csak egy trükk, hogy hamis biztonságérzetbe ringasson.

– Gondolom, neked nehezedre esik megérteni a halandósággal kapcsolatos érzelmeket – felelem, és a hangomban megjelenik némi gyűlölet.

– Te azt hiszed, én nem tudom, mit jelent halandónak lenni? – kérdez vissza a Vámpírfejedelem, miközben szemöldöke hirtelen felszalad hátborzongatóan világító szeme fölött.

– Mármint halhatatlan Vámpírfejedelemként?

Erre halkan felhorkant.

– Halhatatlan… Bárcsak az lennék – dünnyögi, majd kinéz az ablakon. Ráncos, repedt ajka kissé szétnyílik, és kivillan a gyilkos szemfoga. Most higgyem el neki, hogy a vámpírok nem élnek sokáig?

– De miért vagyok még életben? – kérdezem éles hangon. – A te fajtád mindig is nagyon értett a miénk lemészárlásához.

– Hajlandó vagyok annyi ideig életben tartani téged, hogy haza tudj menni. – Ez gondolkodásra késztet. – Amennyiben te hajlandó leszel segíteni nekem.

– Én segítsek neked? – visszhangzom. – Miért lenne egy vámpírnak szüksége egy ember segítségére?

– Vámpír – artikulálja lassan, kicsit gúnyosan utánozva a hangomat. – Ti, emberek nemcsak fizikailag öldöstök minket, de még a nevünket is kínpadra vonjátok.

– Miért, nem vámpír vagy? – Nem is értem, miért kérdezek ilyet. Éppolyan jól látható, melyik fajhoz tartozik ez a férfi, mint a sárgás foga, koromfekete szeme és aszott teste.

– Mi vampirok vagyunk. Vam-pi-rok. – Még soha nem hallottam így kiejteni ezt a szót. Határozottabban, lekerekítettebben. A fejedelem torokhangon kezdte, a vége pedig légiessé halványult a nyelve hegyén. Elegánsabban beszélt, mint kinéztem volna belőle. – Csak az emberek ejtik ezt a szót helytelenül vámpírnak.

– Ó, de attól még vérszívó szörnyetegek vagytok, akárhogy hívnak is titeket.

Erre egy szempillantás alatt mellettem terem, és fölém tornyosul.

– Nem mi vagyunk a vérszívók! – mordul fel. – Ha tudni akarod, kik a szörnyetegek, akkor keresd őket a drágalátos vadászaid között. Te is láttad, mit tettek veled is.

– Hogy te mit tettél velem! – erősködöm.

Erre gúnyosan felnevet.

– Én már abban az állapotban találtalak meg. Te is láttad önmagadat a tükörben. A drágalátos vadászok rajtad kísérleteztek. Az, amit én akarok felajánlani neked, ehhez képest nagyvonalúság.

Minden szavát elengedem a fülem mellett. Csak össze akar zavarni, hogy a saját népem ellen forduljak. A nagyteremben lévő tükör biztosan torzított valami vámpírmágia miatt. Végül is az ő haja is ezüstfehérnek tűnt benne, nem pedig zsírosnak és csimbókosnak, amilyen a valóságban.

– Az, hogy a szolgálatodba kényszerítesz, nem túl nagyvonalú dolog – válaszolom.

– Csak egy szempontból kell szolgálatot tenned nekem.

Nem biztos, hogy tudni akarom, milyen szempontból. Mégis rákérdezek.

– Mire gondolsz?

Erre mélyen a szemembe néz.

– Segíts megtörni az átkot. Ha megteszed, visszaadom a szabadságodat.

Átok? Én nem tudok semmiféle átokról.

– Mindenféle átkokat kitalálni elég körülményes módszer arra, hogy magad mellé állíts.

Erre felhúzza az orrát.

– Meglep, hogy te nem tudsz róla. – Kicsit elhúzódik tőlem, és lenéz rám. – Arról az átokról beszélek, amelyet a vadászok bocsátottak ránk, és ami évszázadok óta megkeseríti a népem életét.

– És szerinted én képes vagyok megtörni egy ősi átkot? – Úgy döntök, hogy belemegyek a játékba. A Vámpírfejedelem azért tart életben, mert azt hiszi, hogy a hasznára lehetek. De ha a vadászok valóban képesek lennének átkot bocsátani a vámpírokra, már rég megtették volna, és a szóban forgó átok sokkal rosszabb lenne, mint az ő téveszméinek a tárgya.

– Van egy ajtó a kastély mélyében, amit csak emberi kéz tud kinyitni. Arra lenne szükségem, hogy be tudjak menni oda, mert ott van az átok gazdatárgya.

– Rendben. – Továbbra is úgy teszek, mintha tudnám, miről beszél. Miért lenne az átok gazdatárgya a vámpírkastélyban, ráadásul egy olyan ajtó mögött, amit csak emberi kéz tud kinyitni? És hogy gondolhatja komolyan, hogy azok után, amit a népemmel művelt, tényleg hajlandó leszek segíteni neki? Nem tudom a választ, de ha hagyom, hogy ez a színjáték tovább folytatódjon, akkor talán több időm lesz kitalálni, hogyan tudnám megölni vagy szabaddá tenni magam.

– Rendben? – kérdez vissza. – Vagyis segítesz nekem? – Ez az alak óvatos és gyanakvó. Talán tudatlanabbnak kellett volna tettetnem magam. Talán hosszabban kellett volna hezitálnom. Én nem erre vagyok teremtve, és ez messze meghaladja a képességeimet.

Drew tudná, mit kell csinálni – siránkozik az elmém. Drew… Még gondolatban se mondd ki!

– Én nagyon szeretek levegőt venni, és ha segítenem kell neked ahhoz, hogy továbbra is hódolhassak ennek a kedvtelésemnek, akkor tekints nyugodtan az inasodnak. – Ez részben igaz is. Részben pedig csak nagyszájúság. Attól a pillanattól fogva tudom, hogy az én életemnek vége, amikor foglyul ejtett.

– Szerinted én hiszek neked? – kérdezi a Vámpírfejedelem, és leszegi az állát, hogy jobban lássa a tekintetemet. Az övé sötét, mint két csillogó égitest az éjszakai égbolton. Nyugodt körülmények között, távol a csatatértől sokkal fiatalabbnak tűnik a szeme – talán még vonzónak is lehetne mondani. De fájdalmas kontrasztban áll ősöreg arcvonásaival. Egy olyan férfi szeme néz ki az arcából, aki a legszebb éveit éli csupa maszkulin erővel, de egy két lábon járó holttestbe van zárva. Képtelen vagyok elfordítani róla a tekintetemet.

– Biztosan szeretnél hinni, különben már nem beszélgetnél velem – válaszolom annak ellenére, hogy összeszorul a torkom.

– Én sok olyan dolgot szeretnék, ami nem adatik meg nekem – válaszolja erre komoly hangon. A szavai annyira súlyosnak tűnnek, mint a mély kút aljára zuhanó kövek, és tompa vágyakozás sugárzik belőlük. – De amikor a népem sorsa forog kockán, nem hagyhatom, hogy a vágyaim elhomályosítsák az ítélőképességemet.

– Akkor mit szándékozol tenni velem? Ha nem bízhatsz meg bennem, akkor mi értelme van ennek az egésznek?

– Sokat gondolkoztam ezen, miközben aludtál és lábadoztál. És azt hiszem, megtaláltam a megoldást… Az egyik problémát a másikkal fogom megoldani, hogy úgy mondjam. Nem tudom, bízhatok-e benned. Jobban mondva, biztosan tudom, hogy nem bízhatok benned.

Bagoly mondja verébnek.

– És itt térjünk vissza arra a problémára, hogy közben haldokolsz. – Egy kis szünetet tart, mintha meg akarná fontolni a következő szavait. – Te mennyit tudsz a Fakóról?

Igazából nagyon keveset. A Fakó Vadászvég mítoszainak és legendáinak a tárgya. Éppen olyan öreg, mint az erőd, és még annál is rejtélyesebb. Drew sok történetet mesélt róla, de egyik hihetetlenebbnek tűnt a másiknál.

– Tudom, hogy az első vadász hozta létre, hogy megakadályozza, hogy a fajtád lerohanja a világunkat. – Talán pont erről az „átokról” beszélt? Ha igen, akkor csak nem képzeli, hogy segítek neki megtörni?

A Vámpírfejedelem felhorkant, és összekulcsolja a kezét a háta mögött. Utána megfordul, és az ablakhoz sétál.

– Egyértelmű, hogy te semmit sem tudsz.

– Éppen eleget tudok.

– A Fakónak semmi köze a mi villongásainkhoz – jelenti ki.

– Akkor mihez van köze?

Erre rám mered. Úgy tűnik, elég hatékonyan fel tudom idegesíteni a Vámpírfejedelmet. Legalább ehhez van némi tehetségem. Mindazonáltal még jobban meglepődöm a válaszán:

– Valamivel több mint háromezer évvel ezelőtt egy nagy mágikus háború dúlt ezen a világon. Az emberek is belekeveredtek, és képtelenek voltak állni a sarat a vampirokhoz hasonló fajokkal szemben. A Tündekirály békeszerződést kötött az emberek királyával. Feleségül vett egy emberlányt, és két részre osztotta a világot a Fakóval. A Fakó egyik oldalára kerültek az emberek; mi azt hívjuk Természetes Világnak. A másik oldalon, a Köztesvidéken élünk mi, többiek.

Tündék. Mi, többiek? Nem… mindig is csak az emberek és a vámpírok léteztek. Senki… más. Ismét megfájdul a fejem, de nem csak a sebesüléseim miatt.

– Nem sokkal a világ felosztása után megjelent az átok – folytatja a Vámpírfejedelem sarlóéles hangon. – És azóta gyengít minket folyamatosan. – Ruvan… vagyis a Vámpírfejedelem keze megfeszül a dereka mögött. Nehezemre esik elfogadni, hogy a vámpírok, akikkel rendszeresen találkozunk, gyengék lennének. – De a te szempontodból az a lényege ennek az egésznek, hogy az embereket nem a Köztesvidékre teremtették. Csak az Emberkirályné tud életben maradni ebben a világban. A Természetes Világból származó összes többi ember elsorvad és meghal itt. És ez a halál fenyeget most téged is. Ennek köszönhető, hogy a gyógyulásod a legjobb esetben is lassú lesz. Mi csak annyira vagyunk képesek, hogy minimális mértékben lelassítsuk a hanyatlásodat, de teljesen megakadályozni nem tudjuk.

Lehetségesnek tartom, hogy csak azért hazudik, hogy kétségbeessem. Ismét a kezemre szegezem a tekintetem.

Ökölbe szorítom az ujjaimat. Még mindig érzem azt a természetellenes sajgást, ami az első pillanattól fogva zavart, miután felébredtem. És a testi kimerültségem mélyebbnek tűnik puszta izomfáradtságnál, mintha még a csontjaimnál is mélyebben gyökerezne. Én pontosan tudom, milyen érzés, ha az ember megsérül vagy megfájdul valamije. Lehet, hogy én nem vagyok vadász, de azért én is kivettem a részem a nehézségekből és a fáradalmakból. A kovácsműhelyben töltöttem az életemet, amit égési sérülések, horzsolások, zúzódások és törések kísértek végig. Tapasztalatból tudom, milyen a gyógyulás folyamata, és ez nem tűnt olyannak.

– Mennyi időm van hátra? – kérdezem végül. Még mindig nem tudom biztosan, hogy hihetek-e neki, de ha ez csupán egy színjáték, akkor fölöslegesen túl van bonyolítva. Ha a Vámpírfejedelem csak a véremre vágyna, azt már rég megszerezhette volna. És mintha a fájdalmaim is az ő történetét támasztanák alá.

Ez biztosan több egy színjátéknál.

– Egy hét, legfeljebb kettő – feleli a vámpír. A tekintete az arcomról a takaróra siklik, ami a lábamat takarja. – De pár nap múlva már a fejedet sem fogod tudni felemelni. És azután néhány nappal rágni és nyelni sem lesz erőd. Levegőt venni talán még igen, de már rég halott leszel, mire végleg lecsukódik a szemed.

– Akkor nyissuk ki azt az ajtót! – Túl hosszú ideje vagyok már távol a falumtól. Haza kell mennem, még akkor is, ha vereséget szenvedtem. Új keletű fájdalommal tölt el a gondolat, hogy anyám biztosan kétségbeesetten keres. Azt hiszi vajon, hogy mindkét gyermekét elvesztette a Vérhold éjszakáján?

A Vámpírfejedelem ismét felnevet azon a mély, mennydörgésszerű hangján, ami a citrom ízére emlékeztet. Keserű és intenzív…, de nem is olyan kellemetlen, ha rákap az ember.

– Ha ez ilyen egyszerű lenne! Igen, igyekeznünk kell. De nem fogjuk tudni egy hét alatt elérni azt, amivel az engem megelőző Vámpírfejedelmek évszázadok óta próbálkoztak. Az ajtó az öreg kastély legmélyén van, és a legjobb esetben is nehéz, a legrosszabb esetben pedig végzetes út vezet oda. Te képtelen lennél megtenni így, hogy folyamatosan romlik az állapotod.

– És nem tudnál azzal a ködöddel odarepíteni minket? – kérdezem.

A Vámpírfejedelem mély levegőt vesz, és a két ujja közé csippenti az orrnyergét, mintha össze kellene szednie a türelmét.

– Nem, a kastély mágikus védővarázs védelme alatt áll. Ha csak úgy egyszerűen oda lehetne jutni az ajtóhoz, már ott lennél.

– Nos, ha nem tudsz odarepíteni, és nekem túl nagy erőfeszítésembe kerülne odamenni, mármint több időbe és energiába, mint amennyi a rendelkezésemre áll, akkor mi a terved?

Nyomasztó csend üli meg a levegőt. Ismét a Vámpírfejedelemre téved a tekintetem, miközben megfeledkezem a saját állapotomról, és feszült figyelemmel várom a válaszát. De a vendéglátóm mintha elbizonytalanodott volna.

– Vércsere.

– Vér… csere?

– Igen. Te iszol az én véremből, én pedig a tiédből.

Érzem, hogy elkerekedik a szemem. Egy jeges, láthatatlan kéz fonódik a nyakam köré, és az egész testemet kirázza a hideg. Minden egyes csigolyám beleremeg. Felkavarodik a gyomrom. Hideg verejték üt ki rajtam a félelemtől és az undortól.

– Én nem vagyok vámpír. Nem szoktam vért inni.

– Ó? Pedig azzá próbáltál válni.

– Soha nem tennék ilyet.

– Az állapotod, amikor megtaláltalak, másról tanúskodott – nevet a fejedelem gúnyosan, és amikor elfintorodom, megcsillan az átható sárga szeme. – De igazad van, te nem vagy vámpír. És soha nem részesítenélek abban a kegyben, hogy azzá változtassalak. – Kicsit megrándul a felső ajka, ami híven tükrözi a saját viszolygásomat. – Csak annyi vért adnék neked, amennyi elég ahhoz, hogy megerősödjön a tested, és képes legyél sorvadás nélkül itt maradni, a Köztesvidéken.

– És cserébe te is innál az én véremből?

A Vámpírfejedelem szája szinte gonosz mosolyra húzódik. Nagy erőfeszítésembe kerül megőrizni a nyugalmamat, amikor ezt meglátom.

– Igen. A céljaink elérése érdekében vérszerződést kötnénk, ami abból áll, hogy két lény kölcsönösen iszik egymás véréből. Ez gyakorlatilag egy életre szóló eskü, és aki megszegi, az meghal.

– De akkor el tudnád lopni az arcomat. – A sokkhatástól fojtottá válik a hangom. Még ott visszhangoznak a szavai a fülemben. Felvillan előttem az a vámpír, aki apám arcát öltötte magára, és akinek a holtteste foltossá vált és megégett a napon, miután Davos megölte.

– Igen, ha akarnám, felvehetném az alakodat, amíg a véred a testemben van. De biztosíthatlak arról, hogy semmi kedvem a te testedbe bújni – fintorítja el az orrát.

Szándékosan figyelmen kívül hagyom a megjegyzését.

– És én is fel tudnám venni a te alakodat?

– Te nem vagy vámpír, és semmit sem tudsz a vérmágiáról. Úgyhogy nem.

Úgy tűnik, mintha ez örömet okozna neki. Biztosan élvezi, hogy ilyen tehetetlen vagyok vele szemben.

– Akkor nekem milyen előnyöm származna ebből?

– Az lenne az előnyöd, hogy vérszerződés kötne a Vámpírfejedelemhez. Onnantól fogva még akkor sem tudnék hazudni neked, ha akarnék, és te se nekem. Miután megkötöttük, egyikünk sem szegheti meg a szerződésünk feltételeit. Mint mondtam, ez a legjobb megoldás, amit ki tudtam találni, és ami mindkettőnk problémáját megoldaná. Ha tudod, hogy nem vagyok képes megtéveszteni vagy bántani téged, akkor bízni fogsz bennem, és ugyanez igaz lesz rám is.

Kicsit összeszorítom a szemem. Némán mérlegelni kezdem a lehetőségeimet. Ha a Vámpírfejedelem igazat mond…, akkor nemsokára teljesen tehetetlenné válnék, és képtelen lennék megvédeni magam. Már most is fáj egyenesen ülni, és a levegővétel egyre nehezebb.

De mi van, ha hazudik? – szólal meg bennem a szkeptikus énem. Ugyanakkor ha meg akarna ölni és el akarná lopni az arcomat, már megtehette volna… és még mindig megteheti, ha nemet mondok az ajánlatára. Bár nem vagyok annyira naiv, hogy biztosra vegyem, miszerint minden fontos részletet megosztott velem erről a szerződésről, azt hajlandó vagyok elhinni, hogy részben igazat mondott. Ez az egyetlen logikus magyarázat. Mi másért tartana életben?

De hogy igyak egy vámpír véréből? Hogy vérszerződést kössek vele, és valami mágikus izével összekössem az életemet a Vámpírfejedelmével… Úgy összeszorul a gyomrom, mintha a testem fizikailag is el akarná utasítani ezt a gondolatot. Csak az vigasztal, hogy jobb, ha nekem kell ezt megtennem, mintha Drew-nak kellett volna.

Bármilyen szívesen lennék bárhol máshol… Amennyiben elcseréltem a sorsom a Vérhold alatt Drew-éval, és ezzel sikerült megkímélnem őt ettől, akkor ez legalább némi vigaszt nyújt nekem. Amennyiben a bátyám él még egyáltalán…

– Most hagyom, hogy ezt eldöntsd – szakítja félbe a gondolataimat a Vámpírfejedelem, miközben elindul az ajtó felé. – De igyekezz gyorsan dönteni, mert hamarosan túl gyenge leszel ahhoz, hogy megmaradjon benned a vér.

A léptei úgy konganak, mint a templom harangja, ami teliholdas éjszakákon szólal meg a faluban. Tizenkét harangszó. Tizenkét lépés.

Fogy az időm.

De az én életem mindig is bármelyik pillanatban véget érhetett. Ahogy mindannyiunké Vadászvégben. Mi egy kegyetlen, túlélésre játszó világba születtünk. Egész életemben azon dolgoztam, hogy értelme legyen annak, hogy levegőt vegyek – mind a családom, mind a falum, mind a világ szempontjából.

Megölöm a Vámpírfejedelmet, és véget vetek ennek a végtelen háborúnak – hallom Drew hangján. Akkor végre az összes fájdalom megszűnik.

– Megteszem – mondom ki hangosan.

A Vámpírfejedelem mozdulatlanná merevedik, és ismét elnehezül a levegő. Ezúttal nem tudom leolvasni az érzelmeit az arcáról. Eddig fogalmam sem volt arról, hogy a vámpírok ilyen sokféle érzelmi megnyilvánulásra képesek.

– Te, a vadászok egyike, hajlandó vagy vérszerződést kötni egy vámpírral, és segíteni nekem megtörni a népemet sújtó átkot? – Annak ellenére, hogy pontosan ezt akarta, és biztosan így tervezte, a vendéglátóm most mégis meglepettnek tűnik.

– Ha ez kell ahhoz, hogy életben maradjak – hogy megmentsem tőletek a családomat és az összes eljövendő nemzedéket –, akkor igen.

A Vámpírfejedelem nyaka erősen hullámzik, ahogy nyel egyet, a torkában máris megfeszülnek az erős inak és szalagok az ostoba megállapodásunk hallatán.

– Akkor megkezdem az előkészületeket, és hamarosan visszatérek. Még holdnyugta előtt el lesz intézve az egész. Te és én vérszerződést fogunk kötni.

Nyolc

JEGES HIDEG FUT VÉGIG RAJTAM, FÉLELEM ÉS UNDOR HASÍT A TESTEMBE.

Miután a Vámpírfejedelem távozik, a szoba sötétebbé, hidegebbé válik. Az árnyékok még félelmetesebbnek tűnnek. Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer még hiányozni fog nekem a Vérhold azzal a természetellenes színével. De a hétköznapi hold acélkék fénye valahogy még rosszabbnak tűnik. Az idő múlására emlékeztet, amitől ismét felmerül bennem a kérdés, hogy mióta lehetek itt?

Elképzelhető, hogy napokig eszméletlen voltam, és ezért érzem magam olyan gyengének. De még ha így is történt, akkor sem telhetett el több két napnál. Ez azért elég rövid idő, és mégis mennyi minden megváltozott ezalatt!

A kezemet, a karomat, a lábamat bámulom, és mindegyikben érzékelem azt a mély, letagadhatatlan fájdalmat; a totális kimerültséget, amit még soha nem éltem át. Megpróbálom ezzel nyugtatgatni magam. Elvégre ebből a szempontból jó döntést hoztam, nem igaz? Ha csak a lassú sorvadás vagy a Vámpírfejedelemmel kötött vérszerződés közül választhattam, akkor helyesen döntöttem. Amíg életben vagyok, addig még megtehetek dolgokat: elősegíthetem, hogy Vadászvég fényesebb jövő elé nézzen.

Amikor Drew bejelentette nekünk, hogy csatlakozik a vadászokhoz, anyám azt mondta neki, „ne dobd el az életedet!”, majd hozzátette, hogy ha mégis így dönt, ha így akarja leélni az életét, akkor legalább arra figyeljen, hogy legyen valami értelme. Hogy nemes célok érdekében áldozza fel az életét.

Vadászvégben mindenki ezt csinálja, csak azt hittem, hogy az én életem célját az ezüstfegyverek elkészítése jelenti majd. Nem pedig a használatuk.

A tenyerembe hajtom a fejemet, és összegömbölyödöm. Könnyek próbálnak kicsordulni a szememből, de attól tartok, hogy ha hagynám nekik, beléjük fulladnék. Vajon a bátyám is így érezte magát, amikor csatlakozott a vadászokhoz? Ő is tudta, hogy ez a helyes, és ő is rettegett tőle ennek ellenére? Nem, ő biztosan higgadt maradt, úgyhogy én is az leszek.

Megpróbálok nyugalmat kényszeríteni magamra. A Vámpírfejedelem azt hiszi, hogy vadász vagy, szóval viselkedj is úgy! – korholom magam Drew sztoikus, megingathatatlan lelki egyensúlyára gondolva. Ő olyannak tűnik, mint akit semmi nem tud felzaklatni. Ő mindent könnyen vesz. És ha benne megvan ez az erő, akkor bennem is ott lehet. A mellkasomra szorítom a kezem, és addig forgatom a kisujjamon az övével megegyező ezüstgyűrűt, amíg meg nem nyugszom.

Utána letolom magamról a takarót, és eltökélem, hogy nem fogok a sötét gondolataimban és az önbizalomhiányban dagonyázni. A kovácsműhelyben is biztos kézzel, precízen kellett dolgoznom, mert alig pár másodperc és fok választja el a tökéletességet a selejttől. Meg kell próbálnom itt és most is kicsiholnom magamból ugyanazt a magabiztosságot.

Már megalvadt a vér a bőrpáncélomon, de még nem tűnik túl réginek. Furcsa módon ez is megnyugtató hatással van rám, újabb bizonyítékaként annak, hogy nem vesztegettem még el olyan sok időt. Elindulok az ablak felé, minden lépésnél egyre jobban behajlítva a térdemet, hogy leteszteljem az izmaimat. Jobban remeg a lábam, mint kellene, de még mindig van benne elég erő ahhoz, hogy képes legyek egyenesen járni.

Az ablakból kinézve végignézek a Vámpírok Birodalmán.

Mint az már az utazásunk során kiderült számomra, egy hegytetőre épült kastélyba kerültem. Havas hegycsúcsok vesznek körül egy sekély medencét, a sziklák a vámpírok hegyes fogaira emlékeztetnek. A kis völgy tele van épületekkel. A holdfényben tündöklő városban hidak kötik össze a számtalan kisebb-nagyobb tornyot. A település olyan magasságig ér, hogy nem is látom alatta a talajt. És még akkor is túl magasan lennék ahhoz, hogy az élőlényeket – akár a vámpírokat, akár bármi mást – ki tudjam venni, ha lelátnék az aljáig. És ami még fontosabb, egyetlen út sem fut ki vagy be a városból. Ez vagy arra enged következtetni, hogy a hegyek üregesek, és belső alagutak húzódnak bennük, vagy arra, hogy kizárólag azzal a bizonyos ködugrással lehet bejutni ide.

Nem azt mondta a Vámpírfejedelem, hogy a kastély védővarázs alatt van? Ebben biztosan hazudott. Elvégre mi is mágia segítségével jutottunk be ide. A vámpírok a gonoszság megtestesülései, és semmit nem szabad elhinnem, amit mondanak. Még a vérszerződés feltételeit sem vehetem készpénznek. Mindennek saját magamnak kell utánanéznem, és csak a saját ösztöneimben bízhatom. Ha nem ezt csinálom, annak végzetes következményei lehetnek rám nézve.

Felmerül bennem a kérdés, hogy vajon azért helyezett-e el pont ebben a szobában, hogy megpróbáljak menekülőutat találni a kastélyból és a Vámpírok Birodalmából – és amikor felmérem a lehetőségeimet, rájöjjek, hogy egy sincs. Mérget vennék rá, hogy azt reméli, a tehetetlenségem láttán pánikba esem, és önként alávetem magam neki. Azt hiszi, hogy megijedtem, könnyen manipulálható vagyok, és rettegek a bezártság vagy az egyedüllét gondolatától.

Figyelmen kívül hagyja, hogy én az egész életemet bezártságban töltöttem a fajtája miatt. Én Vadászvégben születtem, és ott is fogok meghalni, mert esküt tettem, hogy megvédem a világot a vámpírok gonoszságától. A mostani helyzetem gyakorlatilag nem különbözik az eddigitől. Azt leszámítva, hogy most közelebb vagyok a halálos ellenségemhez.

Legalábbis ezt mondogatom magamnak. Nem hagyom, hogy az a vámpír bebeszéljen nekem dolgokat, és elérje, hogy kétségbeessem.

– Ha megölöm, vége lesz ennek az egésznek. – A leheletem párafoltot hagy az üvegen. A következő pillanatban kinyílik az ajtó, félbeszakítva a gondolataimat. Remélem, hogy az újonnan érkezett nem hallotta, mit mondtam.

Nem a Vámpírfejedelem jelenik meg, hanem az a másik férfi a nagyteremből, ahova megérkeztünk. Quinn-nek hívják, ha jól emlékszem. Ezt furcsának találom: nem gondoltam volna, hogy a Vámpírfejedelmen kívül bárkinek is lenne itt neve. Bár azt sem gondoltam, hogy itt bárki elég értelmes lenne ahhoz, hogy beszélni tudjon, magát a Vámpírfejedelmet is beleértve. Ha sikerül valahogy elmenekülnöm innen, de eközben nem tudok végezni a Vámpírfejedelemmel, akkor ez az információ talán még jól jöhet a falunak.

– El kell hogy kísérjelek az oltárhoz – mondja Quinn, és amikor kinyitja a száját, feltűnik, hogy neki is csak két hosszú szemfoga van. Ebben is hasonlít a Vámpírfejedelemre, és különbözik a többi vámpírtól, akiket eddig láttam.

– Rendben. – Örülök, hogy nem érkezett hamarabb. Ha a Vámpírfejedelem távozása után azonnal megjelent volna, még ágyban talál, ahogy épp a kétségbeesés legmélyén dagonyázom. De azóta szerencsére sikerült összeszednem magam annyira, hogy erős vadásznak tűnjek.

De azért kétkedéssel fogadja a nyugalmamat. Ezt abból látom, ahogy a szeme sarkából méreget. Ahogy vár egy kicsit, hogy mondok-e vagy teszek-e még valamit. Szinte hallom a kimondatlan szavakat, melyek a ráncos ajka mögött lapulnak. De ő engedelmes szolgája az urának, és végül nem mond semmit, csak megfordul az ajtóban, és int, hogy kövessem.

Kíváncsi lennék arra, tudna-e ennél többet mondani, ha akarna. Az, amiket Drew mesélt nekem a vadászok könyveiből, egyértelművé tette, hogy az összes vámpír ugyanannak az uralkodónak a leszármazottja – mindnyájuk ereiben ott csörgedezik a fajuk első képviselőjének elátkozott vére. Ezért, ha valaki megöli a Vámpírfejedelmet, akkor a többi vámpír is meghal. Öntudatlan szörnyetegekké válnak, akik képtelenek lesznek gondolkodni a vezetőjük nélkül, és inkább szervezetlen hordaként működnek, mint tudatos, megfontolt ellenségekként.

Ha vérszerződést kötök velük, vajon én is öntudatlan rabszolgává változom?

Lassan mély levegőt veszek, és felszegem a fejem. Nem, nem leszek az. A Vámpírfejedelem a jelek szerint úgy gondolja, hogy emberi mivoltomban van szüksége rám. Ha ez a szerződés hatással lenne az emberi tulajdonságaimra – és emiatt bármiféle hatalmat adna neki felettem –, akkor valószínűleg nem látná értelmét. Ráadásul ahogy azt ő is megállapította – igen lényeglátóan –, én nem vagyok vámpír. Ez a rituálé rám minden bizonnyal másképp fog hatni, mint az ő fajtájára.

Még ha abban nem is bízhatok, amit ő mond, a saját logikai képességeimben igen. Vagy mégsem? Fájdalom hasít a halántékomba, ezért óvatosan megdörzsölöm. Úgy érzem, mintha a sok gondolkodás, tervezgetés és önmagammal folytatott vita során csak körbe-körbejárnék. Én egyáltalán nem erre vagyok teremtve.

A kastély folyosói huzatosak, porosak, üresek. Ez a hely olyan, mint egy hatalmas labirintus. Követem Quinnt a szobák során át egy erkélyre, amit magas hóréteg borít. Egyetlen láb nyomait látom csak a fehér takarón: lefelé vezetnek az erkély széléről egy olyan szakaszon, ahol megtörik a korlát, és egy mellvéden folytatódnak. A keskeny gyilokjáró halvány szalagként fut végig a sötét szakadék és a kastély között.

Megállok az erkély szélén, és nagyot nyelek. Kicsit megbillen a szemem előtt a világ. Quinn pár lépéssel előttem halad az ösvényen, ahova a jelek szerint nekem is követnem kellene.

– Megijedtél, ember?

– Nem – füllentem. Még soha nem jártam ilyen magasan. Ráadásul itt állni, a szakadék peremén…

Quinn úgy szipákol, mintha tudná, hogy nem mondok igazat. Remélem, nem vette észre. Azok a sziklák az út alatt… Kit akarok becsapni? Ezt még csak útnak sem lehet nevezni. Legfeljebb a kastély egyik díszítőelemének. Miért nem a kastély belsejében megyünk oda? Nagyon szívesen feltenném ezt a kérdést, de nem akarok gyávának tűnni.

– Ugyanabból az okból nem a kastély belsejében megyünk oda, amiért az uralkodód nem tud közvetlenül odavinni ahhoz a különleges ajtóhoz? – Próbálok úgy fogalmazni, mintha csak általános emberi kíváncsiságból érdekelne a válasz.

– Ahelyett, hogy az öreg kastélyon gondolkozol, koncentrálj inkább arra, nehogy elcsússz. – Az öreg kastélyon? – Kivéve, ha mégis megijedtél.

– Természetesen nem ijedtem meg. – Egy vadász nem félne egy ilyen próbatételtől.

– Akkor mire vársz? – Quinn megtorpan, mintha egyáltalán nem zavarná az a keskeny, jeges ösvény. A vadászok az elixír nélkül elég nehezen tudják felvenni a versenyt a vámpírok sebességével, erejével, egyensúlyérzékével és precizitásával. És az az elixír már nincs bennem.

– Szerintem azért kár lenne, ha az uralkodód új… – keresgélem a megfelelő kifejezést a szerepemre – …segédje halálra zúzná magát odalent. Biztos akarok lenni abban, hogy az ő tudtával és egyetértésével vállalod ezt a kockázatot.

– Ő ismeri azokat az utakat, amiket választanunk kell – válaszolja kissé homályosan Quinn. – Ráadásul ez nem jelenthet gondot egy olyan vadásznak, mint amilyen te vagy. Sokat olvastam a kiképzésetekről.

– Miket olvastál a fajtámról? – A Vámpírfejedelem is említette, hogy vannak jelentései a vadászok kiképzéséről. Bizonyára az előőrsei kémkednek utánunk minden teliholdkor.

– Eleget. – Úgy tűnik, a fájdalmasan lassú észjárás is egy olyan vámpírtulajdonság, amit nekem nem sikerült elsajátítanom. – És most siess egy kicsit!

Meg tudod csinálni, Floriane! A kovácsműhelyben is magabiztosan és biztos léptekkel kell közlekedned. Ez nem kihívás. Csak egy veszélyesen mély szakadék. Nem lesz baj.

Mély levegőt veszek, magamban tartom, és elindulok.

A hó alatt jégréteg húzódik, amely helyenként vastagabb, máshol vékonyabb. Lassan emelgetem egyik lábamat a másik után, odafigyelve arra, hogy a csizmám talpa megtapadjon, mielőtt továbbmennék. Eközben a sötét ablakokat és boltíveket szemlélem. Kettőnket leszámítva életnek semmilyen jelét nem látom. Arra számítottam, hogy az egész vámpírhorda ezekben a termekben fog nyüzsögni, de az épület üresnek tűnik. Sőt kihaltnak.

Egy különösen heves szélroham majdnem felborít. Felkiáltok, térdre rogyok, és rémülten kapaszkodom a jégbe és a kövekbe. Elmosódik alattam a mélység, és még távolabb kerül tőlem, mintha el akarna nyelni. Lehunyom a szemem. Elsötétül körülöttem a világ, és úgy érzem, mindjárt elveszítem az eszméletemet.

– Nincs olyan sok időnk, vadász! – Quinn átugrik a mellvédről a torony egyik nyitott ablakába. Őt nem is érdekli, hogy meghalok-e. Persze hogy nem, hiszen ő vámpír.

Én vagyok az egyetlen, aki megmentheti az életemet. Meg tudod csinálni!

Ügyelek arra, hogy alacsonyan maradjon a súlypontom, és kizárom a tudatomból a csípős hideget, majd elmászom az ösvény végéig. Az ablakpárkány végtelenül távolinak tűnik, ráadásul minél tovább bámulom, annál messzebb húzódik tőlem. Megacélozom a lábamat és a lelkemet is. Ha nem mozdulok meg hamarosan, itt fogok megfagyni.

Csináld már! – kiáltja Drew bennem élő része. Ő mindig is tudta, mennyit kell kipréselnie belőlem az éjféli edzéseink során.

Elrugaszkodom, és mindkét karomat előrenyújtom.

Elég csúnyán landolok – arccal előre, bukfencezve. De az összes végtagom odabent van, és képtelen vagyok visszatartani egy hatalmas, megkönnyebbült sóhajt.

Quinn visszataszító arca felettem lebeg.

– Azért többet vártam volna egy vadásztól.

– Nem lehet, hogy csak hamis biztonságérzetbe akarlak ringatni? – A teljesítményemre való tekintettel ez elég nevetségesen hangzik, még önmagam számára is, és a gúnyos mosolyából ítélve Quinn is osztozik a véleményemben.

– Lehet, hogy inkább a magasságra kellene edzenie a fajtádnak ahelyett, hogy a porban fetrengtek. – Elindul lefelé a lépcsőn, én pedig ott maradok egyedül, és valahogy összeszedem magam. Végül szó nélkül utánaszaladok.

Több ajtó mellett is elhaladunk. Mindegyiken súlyos lakatok lógnak. Vajon azért, hogy kint tartsanak onnan valamit vagy valakit? Vagy esetleg bent? Egy hosszú folyosó végén halk sírást hallok. Először azt hiszem, hogy csak a szél az, de utána rájövök, hogy túl közelről jön, és túlságosan… Nem merem úgy gondolni, hogy emberi – vámpíros.

– Ez meg mi? – kérdezem.

– Semmi olyasmi, amihez közöd lenne.

Félek újra feltenni a kérdést.

Amikor leérünk a lépcső aljára, és belépünk a kastély belső szentélyébe, ott találjuk a Vámpírfejedelmet. A kápolna túlsó végében áll, egy félköríves oltár előtt. Kőgyűrűk sorakoznak a padlón körülötte, mintha hullámok lennének. A gyertyafényben olyan domborműveket lehet kivenni a magas mennyezetet tartó kőoszlopokon, amelyek kicsavarodott testű férfiakat és nőket ábrázolnak, ahogy felfelé másznak.

Az oltár felett egy kinyújtott karú, kezében egy nyitott könyvet tartó férfi szobra áll. A könyv lapjairól kőből faragott mágiagyűrűk emelkednek a magasba, és járnak táncot körülötte. A férfi az ég felé emeli szigorú tekintetét, ajka résnyire szétválik, mintha imádkozna. A homlokát egy fekete fémből készült korona ékesíti, ami fogak bonyolult hálózatából áll, a közepén egy nagy rubinnal.

– Remek, szóval megjöttetek – dünnyögi a Vámpírfejedelem, miközben továbbra is az oltáron található, feltehetően mágikus eszközöket babrálja. Ide-oda húzogatja a kelyhet a gyertyák között.

– Semmi probléma nem volt, Ruvan nagyuram – jelenti ki Quinn, miközben én lopott pillantást vetek rá a szemem sarkából. Persze, sikerült eljutnom ide, de azt azért nem állítanám, hogy minden probléma nélkül. Talán őszinte kedvességből nem akar megszégyeníteni? Nem, ez csak egy újabb trükk, amivel azt akarja elérni, hogy még gyanútlanabbá váljak.

– Örülök, hogy még mindig ennyire erős és biztos a lábad – mondja felém fordulva a Vámpírfejedelem.

– Még jó, hogy nem halogattuk ezt napokig. Akkorra talán már túlságosan legyengültem volna ahhoz, hogy a kinti útlerövidítést használjam, és kénytelen lettem volna a kastélyon keresztül idejönni. Az ajtók kinyitása valószínűleg még ment volna.

Ruvan komoran felnevet, de nem kapja be a horgot, és nem magyarázza el, hogy miért nem jöhettem ide a kastélyon belül, csak visszafordul az oltár felé. Keserű mosolya mögött végtelenül sok kimondatlan szót sejtek.

– Valóban jobb ez így – válaszolja végül. – De most ne vesztegessük tovább az időt, hanem lássunk neki a szertartásnak! – Felemeli a nyitott tenyerét, invitálva, hogy álljak mellé.

Ebből a közelségből tisztán látom arcának minden egyes vénséges ráncát. Táskák húzódnak a szeme alatt, és ereszkednek le az arcára. De maga a szeme – bármilyen félelmetes is – ugyanolyan ragyogó és éles, mint eddig. Intelligens. Egy tudásra éhező kutató… vagy egy könyörtelen hadvezér szeme.

Egyáltalán nem olyan, mint az eddig látott vámpírok kifejezéstelen, üveges tekintete.

A Vámpírfejedelem az oltár felé fordul.

– Az ősi királyok vére, ami holdfényben fürdik – jelenti ki ünnepélyes hangon, és ezzel visszatereli a figyelmemet a mozdulataira. Kezébe vesz egy sűrű, fekete folyadékkal teli kelyhet. Nehezemre esik elfojtani a borzongásomat. – A leszármazott friss vére, amit önként adott. – Szájához emeli a kezét, és beleharap a hüvelykujja tövének puha bőrébe. Ugyanolyan fekete vér csöpög a kehelybe, mint amilyen a másikban van. A Vámpírfejedelem áhítatos tisztelettel ejti a szavakat, és határozott mozdulatokkal végzi a dolgát, a korához képest kifejezetten magabiztosan és erőt sugározva. – Itt van hát a régi vérvonal, a királyé, akinek hűséget fogadtam, és a népemnek tett esküm, amelyhez szentül tartani fogom magam. Eljöttem a vérhagyományunk forrásához, hogy lerójam előtte a tiszteletemet, felajánljam a hódolatomat, és megerősítsem a mágiámat.

Aztán leteszi a kelyhet kettőnk közé, az oltár peremére, majd tiszteletteljes arckifejezéssel átnyújt nekem egy ezüsttőrt.

– A vért önként kell megadni. Nem lehet kényszer vagy nyomás alatt vérszerződést kötni. Ezt saját akaratodból kell végrehajtanod, különben nem fog működni a mágia.

– A fajtádnak általában nem szokott problémát okozni, hogy erőszakkal vegyék el.

– Mi mindig megadjuk a lehetőséget arra, hogy önként adják át nekünk – vág vissza a Vámpírfejedelem, mire kitör belőlem a nevetés, ami hangosan visszaverődik a barlangszerű terem hideg falairól. Lehetőséget adnak nekünk? Komolyan azt hiszi, hogy ezt be tudja beszélni nekem? Ruvan kicsit felfújja magát, mint amikor egy ragadozó madár fenyegetőnek akar tűnni. – Most kinevetsz engem és a nagylelkűségemet.

– Te nem ismered a nagylelkűség jelentését – vágok vissza neki. – Hogy a fenébe lehetne ez az aktus önkéntes a részemről?

– Nyugodtan elmehetsz, ha úgy tartja kedved. – A szavai határozottnak tűnnek, de a szeméből kétségbeesés, és szinte… szomorúság sugárzik. Ez csak még jobban felszítja bennem a dühöt. Hogy merészel szomorúságot érezni ebben a helyzetben azok után, amit velem és a népemmel művelt?

– És nyugodtan meghalhatok. – Megrázom a fejem, és kivárom, hogy elmúljon ez a keserű szájíz. Úgy látom, mintha Ruvan mondani akarna valamit, de beléfojtom a szót. – Rendben, igen, önként megkötöm veled ezt a vérszerződést. Mit kell csinálnom?

Ruvan nyakán megfeszülnek az izmok.

– Ajánld fel a véredet a kehelynek, és mondd ki, hogy a saját akaratodból kötöd meg ezt a szerződést – préseli ki az összeszorított fogai közül.

A kehely fölé tartom az alkaromat, és egy vágást ejtek rajta a pengével. Butaság lenne, ha a tenyeremet szúrnám meg, mert akkor egy ideig semmit nem tudnék rendesen megfogni. A kovácsműhelyben megtanulja az ember, hogy nagyon vigyáznia kell a kezére.

– A saját akaratomból kötöm meg ezt a szerződést. – Rettentő nehezen tudom elnyomni a hangomban a szarkasztikus élt, miközben a vérem belecsöpög a kehelybe.

– Most mondd ezt úgy, mintha komolyan gondolnád. Hozd létre ezt a köteléket velem! – tör fel szinte morogva Ruvan torkából.

Lassan beszívom a levegőt. Szívem szerint olyan sok mindent vágnék az arcába, de úgy érzem, nem lenne jó ötlet kockára tenni az életemet, amíg meg nem köttetik ez a véreskü.

– Véremmel és testemmel hozzád kötöm magam, Vámpírfejedelem – kezdem erős hangon, ami fokozatosan suttogássá halkul. Valami végigfut a testemen, és megbizsergeti a tarkómat, amitől még a mellkasom is lángra lobban.

Amint befejezem a mondatot, rozsdavörös pára gomolyog fel a kehelyből. Igen, határozottan vér- és fémszaga van. Ugyanakkor van az illatában valami… édes is? Olyan, mint a reggeli harmat, mielőtt a nap felkel. Mintha még valami virág is megjelenne benne. Talán a lonc? Vagy egyfajta orchidea? Most először látok bármiféle vámpírmágiával kapcsolatos dolgot, ami nem vált ki belőlem undort. Ruvan megemeli a kelyhet, és a tekintetét végig rám szegezve megtartja kettőnk között.

– Tedd a tenyeredet a másik oldalára!

Engedelmeskedem neki. Az ujjaim hegye majdnem a csuklójához ér. Jéghideg, ragacsos vér folyik le a kehely oldalán a kezünk között. Ruvan sebe még mindig nem gyógyult be? Eddig azt hittem, hogy a vámpírok másodpercek alatt képesek meggyógyítani magukat. Vajon meg tudtam volna ölni, ha jobban igyekszem? Gyorsan körülnézek, hátha találok valamit, amit fegyverként használhatnék, de semmit nem látok, és Quinn még mindig úgy áll mellettünk, mint egy szigorú testőr. Egyetlen rossz mozdulat, és azonnal rám vetné magát. Én az egész életemet falak között töltöttem, mégsem éreztem magam soha ennyire bezárva.

Rosszul becsültem volna fel az eskü kockázatait és előnyeit? Minden olyan gyorsan történt.

Mit tettem?

– Esküszöm, hogy amíg az én vendégem vagy, gondoskodom rólad a Tempost-kastélyban. Teljes körű védelmet és ellátást biztosítok neked. Egyetlen alattvalóm sem árthat neked a fennhatóságom alatt álló területeken – folytatja a Vámpírfejedelem lassan, nyomatékosan, határozott hangon. A szavai a csontom velejéig hatolnak, mintha fizikailag is belém szivárogna a mágikus esküje. – És miután teljesíted a fogadalmadat, visszaviszlek abba a világba, ahonnan jöttél. Abban az állapotban, ahogy idekerültél, sértetlenül.

– És sem te, sem a fennhatóságod alatt álló vámpírok nem fognak soha többé átkelni a Fakón, és újra megtámadni az embereket – teszem hozzá sietve.

A Vámpírfejedelem hármat pislog. A szája széles mosolyra húzódik, ami inkább fenyegetőnek tűnik, mint barátságosnak.

– És sem én, sem a fennhatóságom alatt állók nem fogunk többé átkelni a ti birodalmatokba, hogy embereket támadjunk meg, miután az átok megtörik – ismétli utánam. – Most pedig halljuk a te esküdet!

– Szentül fogadom, hogy minden tőlem telhetőt megteszek azért, hogy megtörjem az átkot, ami téged és a népedet sújtja. – Zakatolnak a gondolataim, miközben azt próbálom kitalálni, mit kellene még mondanom. Az, amit kér, nagyon kevésnek tűnik, de nem lehet ennyire egyszerű…

– És miközben ezen dolgozol, megesküszöl, hogy nem fogsz kezet emelni sem rám, sem bárki másra, aki hűséget esküdött nekem.

Megfeszülnek az izmaim. Azon igyekszem, hogy lassan és egyenletesen vegyem a levegőt. A Vámpírfejedelem azt mondta, hogy ezt az esküt, miután megkötik, nem lehet megszegni – ha valaki mégis megpróbálja, meghal. Ez azt jelenti, hogy miután kimondom ezeket a szavakat, nem tehetek kárt benne anélkül, hogy önmagamban is kárt tennék.

De ha sikerül megölnöm, akkor ezért örömmel feláldozom az életemet.

Kétlem, hogy amúgy elevenen el tudnék menekülni innen. Ez az eskü legalább egy kis időt ad nekem arra, hogy valami ezüstfegyvert szerezzek, és közben megfigyelhetem a mozgását és az erejét. Legrosszabb esetben fel fogom áldozni az életemet azért, hogy elvegyem az övét. Legjobb esetben pedig készen fogok állni a megölésére, amikor az átok megtörik.

– Esküszöm, hogy nem fogok kezet emelni sem rád, sem bárki másra, aki hűséget esküdött neked, amíg az átok megtörésén dolgozom.

A Vámpírfejedelem szeme megvillan. Tudja, mit forgatok a fejemben. Tisztában van azzal, hogy miközben itt állok vele szemben, és a jóindulatomról és a hűségemről biztosítom, a megölését tervezgetem.

Azt talán meg tudja akadályozni, hogy végrehajtsam ezeket a terveimet, de a gondolataimat nem befolyásolhatja, és ebből biztosan tudom, hogy még mindig én irányítom az elmémet. A kehely megremeg a kezünkben, miközben mindketten szorosan fogjuk. Miközben elszántan ragaszkodunk a titkos reményeinkhez és terveinkhez.

– Elfogadom az esküdet – mondja végül a Vámpírfejedelem, majd kirántja a kelyhet a kezemből, és az ajkához emeli. Iszik belőle egy nagy kortyot.

Ezután váratlanul kikerekedik a teste, izmai megfeszülnek a ruhája alatt, ahol korábban ernyedten lógtak. A bőre fakósága eltűnik, az arca fényleni kezd. Szinte ragyog a szobor felett lévő hatalmas, kör alakú ablakon át beáramló holdfényben. A sötétség tintafeketén csillog a szemében. Kipislogja belőle a szennyeződéseket, és láthatóvá válik a szeme fehérje, ami ugyanolyan, mint bármelyik normális emberé. Az írisze sárga marad ugyan, de mélyen örvénylő, aranyszínű árnyalatot vesz fel. A korábban zsíros és csimbókos haja úgy fénylik, mintha megmosta és megfésülte volna, és fehéren keretezi éterivé vált arcát.

Rémálmaim szörnyetegéből álmaim férfijává változik. De a halálos szépsége valahogy rosszabbnak, baljósabbnak tűnik, mint a korábbi megjelenése.

Ruvan úgy néz rám, mintha azt mondaná: Íme, itt állok előtted teljes pompámban. Felmerül bennem a kérdés, hogy kinek az arcát viselheti…, hogy nem valaki mástól lopta-e el valamikor régen. Azt hittem, a vámpírok csak a frissen megölt gazdatestek arcát tudják kisajátítani, de talán ebben is tévedtem, mint olyan sok más dologban, amit időközben megtudtam. Nem mintha számítana, elvégre láttam már valódi alakjában. És pontosan tudom, hogy a fájdalmasan jóképűvé változott megjelenése mögött milyen borzalmas az igazi arca. Fekete ködpászmák követik a mozdulatait haragos, ősi erővel, miközben felém nyújtja a kelyhet.

– És most igyál!

– Elfogadom az esküdet – ismétlem utána, és két kézzel megfogom a kelyhet. A szemébe nézek, aztán újra megacélozom magam, és beleiszom a rám kényszerített mágikus folyadékba, miközben nagyon igyekszem elfojtani a hányingeremet. A Vadászelixírhez hasonlóan, amit Drew adott nekem, ez is égeti a torkomat. Felkiáltok, és a mellkasomhoz kapok, közben a szívem hangosabban csapkod, mint egy kalapács, és gyorsabban, mint egy kolibri szárnyai. A lélegzetvételem is reszelősebb lesz. Még soha nem voltam ennyire tudatában annak, hogy milyen hangot ad a levegő, ahogy áthalad rajtam. Tisztán hallom a vér zúgását az ereimben, és az inaim is felnyögnek, amikor megfeszülnek a csontjaim és az izmaim között.

Az oltárra csapódik a kezem. Aranyérmék és tőrök csörrenek meg az aranyozott kelyheken. A tekintetemet továbbra is a Vámpírfejedelemre szegezem, és összeszorítom a fogamat.

Nem adom meg ennek a szörnyetegnek azt az örömet, hogy láthassa, ahogy összeesem.

Úgy ég a torkom, mintha egy fehéren izzó tőrt döftek volna belé. A láthatatlan fegyver lassan elgörbül, és lehull a mellkasomba.

Egyszer csak megáll a szívem. Lehet, hogy csak egy másodpercre, de meg sem mozdul a mellkasomban, ahol vernie kellene. Dobogj! – utasítom.

Elakad a lélegzetem, megfordul körülöttem a világ, majd csikorogva lefékez.

– Ne felejts el levegőt venni – mondja halkan a Vámpírfejedelem.

Belégzés. Kilégzés. A belső tűz elkezd kialudni. Nyers erő veszi át a helyét. Az izmaimból eltűnik a gyengeség. Az alkaromra meredek, és lenyűgözve nézem, ahogy a bőröm visszanyeri az eredeti állapotát. Minden erő visszatér belém, sőt, még a korábbinál is több.

Ez ugyanolyan, mint a Vadászelixír hatása, csak mélyebb és teljesebb. Felnézek a Vámpírfejedelemre. A döbbenetem láttán félhold alakú mosolyra húzódik az ajka, és a fogai pont olyan fehérek, mint a holdfény, ami megvilágítja a vállát. Persze hogy a legszebb arcot választotta ki azok közül, amiket ellopott. De ha azt hiszi, hogy ettől kevésbé fogom gyűlölni – vagy megölni –, akkor hatalmasat téved.

Előrehajol, de nem ér hozzám. A lélegzetétől megmozdulnak a fülem mellett lévő hajszálak, és hideg borzongás fut végig a nyakamon.

– Mámorító a mágiám, nem igaz? – suttogja. – Akarsz még belőle? Törd meg a népemet sújtó átkot, kedves vadász, és annyit kapsz a mágiámból, amennyit csak el tud viselni a tested. – Ezzel elhúzódik tőlem, és a szemébe hull a haja, beárnyékolva a tekintetét azzal a gonoszsággal, amiről tudom, hogy valódi, mert ez már bevésődött a lelkembe.

Nehezemre esik nem megfojtani, de a testem a puszta felvetés ellen is berzenkedik. Kiverem ezt a gondolatot a fejemből, mert nem tudom legyőzni azt a szédítő hányingert, ami azonnal elönt, amikor felmerül bennem, hogy kárt tegyek benne. Visszatér a korábbi félelmem: Mit tettem?

– És most gyere… Megmutatom a szállásodat, utána pedig belevághatunk a valódi munkába.

Kilenc

MINDHÁRMAN ELHAGYJUK A KÁPOLNÁT. Arra számítok, hogy ugyanott megyünk vissza, amerről jöttünk, de nem így történik. Ehelyett továbbmegyünk a folyosón, amit zárt ajtók szegélyeznek. Miközben lefelé indulunk egy lépcsőn, Ruvan leakaszt egy hatalmas kulcscsomót a falról, és az övére erősíti.

Igyekszem arra koncentrálni, hogy milyen úton haladunk, és megpróbálok tájékozódási pontokat találni ebben a labirintusszerű kastélyban. De hiába. Folyamatosan furcsábbnál furcsább dolgok terelik el a figyelmemet. Sülő hús halvány illata csiklandozza az orromat. Légáramlatok cirógatják a bokámat, és fonódnak az ujjaim közé, mintha valamiféle élet lenne a levegőben, amit eddig nem éreztem.

A vámpírmágia még mindig hevesen dolgozik bennem, és minden egyes lépésnél beleszédülök, olyan elsöprő erejű. Felkészülök ezekre a hullámokra, nehogy megtántorodjam tőlük. Erősebb vagyok, mint valaha – úgy érzem, mintha egy egész napig képes lennék megállás nélkül a kovácsműhelyben kalapálni, és még utána is maradna energiám szénhordásra vagy a vasolvadék kimerésére. Ugyanakkor bármelyik pillanatban darabokra is szakadhatnék.

Ruvan megáll egy ajtó előtt, kinyitja, majd belép.

Észreveszem, hogy a küszöb mindkét oldalán sócsík húzódik. A Vámpírfejedelem óvatosan átlépi, én is így teszek, miközben a torkomban dobog a szívem.

– Szóval, a só valójában nem jelent védelmet a vámpírokkal szemben. – Nem sokat segített volna anyámnak és nekem a ránk támadó vámpír ellen. Vajon hány házat ostromoltak meg Vadászvégben? Az a kis védelem, amiről azt hittük, hogy megóv majd minket, értéktelenné vált. Mi értelme ennek az egésznek? Tudtunk mi egyáltalán bármit is a vámpírokról…?

Nem számítottam arra, hogy reagálnak a csalódott megjegyzésemre.

– Jelent is, és nem is – mondja Ruvan, és becsukja mögöttünk az ajtót. – A só eltompítja a vámpírok érzékszerveit. Kikapcsolja azt a velünk született képességet, hogy megérezzük és felkutassuk a vért, még az erekben keringőt is. – Elhallgat egy pillanatra, mintha megbánta volna, hogy elmondta nekem ezt az információt. De talán elkövet még néhány ilyen hibát, és elárulja nekem a vámpírok összes titkát. Ha valaha visszajutok Vadászvégbe, az összeset továbbadom Drew-nak és az erődnek. Azonban Ruvan meglepő módon ismét megszólal. – Tehát a só bizonyos mértékig hatékony védelem. Ha egy vámpír nem tudja, hogy van valaki egy ajtó mögött, akkor nem fogja megkeresni. De ha látja az embert odabent, a só nem sokat segít.

– Akkor itt miért van só? – kérdezem.

Ruvan hirtelen összerezzen. Komoly önuralommal rendelkezik, ezt el kell ismernem, de azért észreveszem a futó arcrándulást, és azt is, hogy hirtelen távolságtartóvá válik a tekintete.

– Védelmi óvintézkedésből.

– Neked védelemre van szükséged a vámpírok ellen? – Hitetlenkedve felhúzom a szemöldökömet.

– Először is vampirok, és az esetleges tévhiteiddel ellentétben nálunk sokkal gonoszabb szörnyetegek is léteznek. – Rámutat a sóra. – A só segít.

– Értem. – Valami nem stimmel ezzel. Azt mondja, hogy a só eltompítja a vámpírok érzékszerveit, de ez nem magyarázza meg, hogyan érzékelt engem az a vámpír, amikor egy alaposan körbesózott házban tartózkodtam, hiszen nem láthatott. Biztosan azt akarja, hogy gyengének tartsam őt és a vazallusait, vagy együttérzést szeretne ébreszteni bennem irántuk. Ismét eltökélem, hogy nem dőlök be a manipulációs próbálkozásainak.

– Van még kérdésed? – érdeklődik halkan, amikor Quinn elhalad mellettünk.

– Csupa olyasmi, amiket szerintem nem fogsz elmondani nekem – vágok vissza.

Gyanakodva méregetjük egymást, miközben Quinn kinyitja a második ajtót is, amin kijuthatunk ebből a dísztelen előtérből. Felmerül bennem a kérdés, hogy vajon Ruvan is valami olyasmit tervezget-e, mint én. A vérszövetség állítólag megakadályozza, hogy hazudjunk egymásnak, de azt már nem tudom, hogy a féligazságokkal mi a helyzet. És Quinn korábban egyértelmű jelét adta annak, hogy a vámpírok nagyon ügyesen ki tudnak térni a kérdések elől.

– Gyere, vadász! – szól Ruvan elsuhanva mellettem, hogy kilépjen a nyitott ajtón.

Egy körfolyosóra vezet, ahonnan le lehet látni az alatta elterülő gyűlésteremre. Néhány vámpír már ott várakozik, de nem vesznek észre minket. Vagy ha mégis, akkor sem néznek fel ránk. Ruvan gyorsan átvezet egy másik ajtón, amit Quinn nyitva tart előttünk, de ő nem követ minket. Az ajtó másik oldalán marad, amikor az bezárul.

– Ez az én lakosztályom – közli velem Ruvan, miközben bevezet egy újabb ajtón egy szalonba. – Te itt fogsz lakni.

– Itt?

– Igen, itt, ahol megfigyelés alatt tudlak tartani. Tényleg azt hitted, hogy kiengedlek a látókörömből?

– Ó? Attól félsz, hogy megtámadom a szolgáidat? Hát mégsem bízol a vérszövetségünkben? – Felszegem az állam abban reménykedve, hogy bekapja a horgot, és elárulja, van-e módom arra, hogy kárt tegyek ezekben a vámpírokban.

– Abban bízom, hogy az eskü megfékezi a kardodat. De a nyelvedet nem fogja, és nem akarok azokkal a problémákkal foglalkozni, amiket egy olyan erőszakos lény okozhat, mint te vagy – mondja mogorván, én pedig úgy döntök, hogy elengedem a fülem mellett a sértést.

– Akkor miért nem zársz be egy szobába? Én is boldogabb lennék, ha nem kellene sok időt töltenem a fajtáddal.

– Sajnálom, vadász. Ha valaha is viszont akarod látni azt a porfészket, amit az otthonodnak nevezel, akkor meg kell tanulnod együttműködni velünk – mosolyodik el gúnyosan. De ezzel a fiatal, jóképű arcával már messze nem kelt olyan félelmetes benyomást. Amikor még cserzett volt a bőre, és kivillantotta az agyarait, úgy nézett ki, mint egy ősöreg szörnyeteg. Most viszont olyan, mint bármelyik ember.

Nem… Ez nem teljesen igaz. Még mindig a vámpírok természetellenes kecsességével mozog. A haja maga a holdfény, a szeme megolvadt arany. És a szemfogai is hosszúkásak, bár már nem olyan feltűnően. A külseje kisebb elemei sem teljesen emberiek: olyan, mint egy életre kelt festmény, túl tökéletes ahhoz, hogy valóságos legyen. Túl vonzó ahhoz, hogy hétköznapi legyen.

– Vagy… – folytatja. – Talán azért vagy felháborodva, mert ez a lakosztály nem elég kényelmes egy ilyen kifinomult ízlésű vadász számára?

– Őszintén szólva ebben a helyzetben minden kényelmetlennek tűnik – jelentem ki.

– Nagyszerű. Nem is szeretném, ha túl kényelmesen éreznéd magad, és itt ragadnál.

– Az ki van zárva – biztosítom őt olyan tónusban, ami reményeim szerint egyértelművé teszi, hogy ez mennyire nyilvánvaló. Kihúzom magam, bár nem mintha ettől sokkal magasabbnak tűnnék. Elég zömök vagyok, és a munkám során felszedett izmok csak még szélesebbé tesznek. – De mi lesz veled? Neked nem kényelmetlen egy ember közelsége?

A Vámpírfejedelem nem hőköl hátra, csak egy kicsit felfújja magát.

– Te nem tudnál olyasmit csinálni, amitől én kényelmetlenül érezném magam.

– Ez kihívás? – Kivillantom a fogaimat, hogy az ő nyelvén beszéljek: fenyegetően. Ő ugyanúgy néz vissza rám, csak az ő szemfogai sokkal félelmetesebb látványt nyújtanak.

– Természetesen – feleli, és széttárja a karját. – Tedd csak nyugodtan kényelmetlenné az életemet! Örömmel várom. – Tesz felém egy fél lépést. Pislogok egyet, és hátralépek. Nem számítottam arra, hogy tényleg… A Vámpírfejedelem felnevet. Kinevet. – Gondoltam.

Megpróbálom visszanyerni a lelki egyensúlyomat.

– Én nem szeretek játszmázni. Én azért vagyok itt, hogy öljek.

– Akkor jó – mondja Ruvan, leszegve az állát. Árnyékba borul a tekintete, és elsötétül az arckifejezése, intenzívebbé válik. Lélegzetvételnyire vagyunk egymástól. Olyan közel, hogy tisztán látom a szinte platinafehér, csillagfényű aranycsíkokat a fekete íriszében. Olyan közel, hogy ha kinyújtanám a kezem, akár meg is fojthatnám, azonban a puszta gondolattól is remegni kezd a karom.

– Tudom, hogy a megállapodásunk minden egyes napját azzal fogod tölteni, hogy a megölésemet tervezgeted – folytatja lassan. Olyan mély a hangja, mintha eget-földet rengető bánat húzná le ólomsúllyal; még a bordáim is beleborzonganak. – Tudnod kell, hogy ezt az esküt a vállalt kockázatok teljes tudatában tettem le, annak tudatában, mi is vagy te valójában: hogy egy nagyon veszélyes teremtményt kell rövid pórázon tartanom, ami az első adandó alkalommal át fogja harapni a torkomat.

Hogy mi vagyok valójában… Egy nagyon veszélyes teremtmény, mondja ő, mintha én lennék kettőnk közül a szörnyeteg.

– Láttam az igazi arcodat. Tudom, hogy te is szörnyeteg vagy, vámpír.

Erre gúnyosan felnevet, és elhúzódik tőlem. Ettől kicsit alábbhagy a köztünk lévő feszültség. Bár még mindig ott lebeg a levegőben a halál ígérete, arra várva, hogy valamelyikünk végre valóra váltsa.

– Ami vagyok… – dünnyögi a Vámpírfejedelem, és a falhoz sétál. Lekap egy pokrócot egy keretről, amiről kiderül, hogy egy tüköré. Az a gyönyörű hazugság jelenik meg benne, ami az arca, velem a háta mögött.

Magamra vándorol a tekintetem. Visszaváltoztam azzá a nővé, akit korábban ismertem. A bőröm visszanyerte természetes kreol árnyalatát. Eltűntek rólam azok a sötét, dühös erek, amelyek kidudorodtak belőlem. Az arcom se nem sápadt, se nem piros. Viszont meglátok egy fekete jelet a nyakam tövében, a két kulcscsontom közötti mélyedésben: gyémánt alakú, alatta egy hosszú, vékony cseppel, és két stilizált denevérszárny keretezi kecses ívben. Óvatosan odanyúlok.

– Ez az én jelem. – Ruvan közelebb lép hozzám, és elgondolkodva rámered. – A vérem, a mágiám jele. Azt jelenti, hogy hozzám vagy kötve. – Lassan mély levegőt veszek, miközben azt figyelem, ahogy a nyakizmaim megfeszülnek a jel mellett, ami a bőrömmel együtt mozog, mintha tetoválás lenne. A Vámpírfejedelem halkan felnevet. – Ne aggódj! Amint lezárul a szerződésünk, és az eskü beteljesül, lekopik rólad.

– Akkor jó – felelem, és leengedem a kezem, miközben a homlokomat ráncolva felnézek rá.

Ruvan előrehajol, az orra kis híján hozzáér az enyémhez.

– Ne félj, én is ugyanígy viszolygok a te jeledtől. – A gallérjához nyúl, amin ügyesen, fél kézzel kioldja a legfelső gombot. A látvány fogva tartja a tekintetemet, és akaratom ellenére elpirulok. De a pillanatnyi önfeledtségem azonnal el is párolog, amikor Ruvan félrehúzott inge alól egy gyémánt alakú ábra bukkan elő, a közepén egy kisebb gyémánttal. Két oldalról sarlók veszik körbe őket, amelyek kampóban végződnek.

– Ez meg mi?

– A te jeled.

Az én…

– De én nem vagyok vámpír.

– Vampir – javít ki hasztalan. Soha nem fogom így ejteni ezt a szót, különösen az ő kedvéért. – És nem azt mondtam, hogy vámpírjel, hanem egy ember vérének a jele. A véredben ott kering az élet mágiája, amit az eddigi és jövőbeli élményeid gazdagítanak. Nem létezik két egyforma jel.

Ez az én jelem – gondolom, miközben elhúzódik tőlem. Rátapad a szemem, még azután is, hogy visszagombolja és megigazítja az ingét. A Vámpírok Birodalmában vagyok. Vérszerződést kötöttem a Vámpírfejedelemmel. De ami legjobban felzaklat az egészben: a vérem.

A nagyon is emberi vérem. Amiben mágia van.

– Bennem is mágia van? – suttogom, pedig nem akartam hangosan kimondani.

Ruvan megfordul, és felhúzza a szemöldökét.

– Természetesen. Mások talán azt feltételezik, hogy az emberekből teljesen hiányzik a mágia, de a vámpírok mindig is tudták az igazságot: mindenkiben ott van a mágia, csak tudni kell kihasználni.

„A hatalom nem velünk születik, hanem megteremtjük” – mondta nekem Drew régen, amikor azt kérdeztem tőle, miért pont őt választotta ki Davos kiemelt tanítványául. Bárki megszerezheti a hatalmat. Ehhez nem kell több, csak kemény munka és útmutatás. Ezért szökött haza hozzám titokban szinte minden este. „Mi ikrek vagyunk – mondogatta. – Ha én képes vagyok erőssé válni, akkor te is.” És együtt többet el tudtunk érni, mint külön-külön – mint amit valaha is kinéztünk volna magunkból. Felmerül bennem a kérdés, hogy Davos vajon tudta-e, hogy igazából mindkettőnket tanít. Valószínűleg nem. Ha tudta volna, nem tanította volna tovább Drew-t.

A tükörképem felé lépek. A Vámpírfejedelem továbbra is engem néz, miközben óvatosan megdörzsölöm a nyakamon lévő jelet. Az arckifejezése még mindig távolságtartó és kifürkészhetetlen. Elképzelni sem tudom, hogy én, a kovácsműhely egyszerű szüze, hogy jutottam el odáig, hogy a Vámpírfejedelem jelét viselem egy vadász álruhájában. Még mindig fekete a szemem, és sötét a hajam, a karomon és az arcom jobb oldalán is megmaradtak a tizenkét éves koromból származó, ismerős hegek és égési sebek, amiket a kovácsműhelyben szereztem egy baleset során, de ezeket leszámítva alig ismerek magamra.

– Szeretnéd megtanulni használni? – riaszt fel a gondolataimból a Vámpírfejedelem.

– Mit?

– A véredben keringő, kiaknázatlan mágiát, amit az őseid elhanyagoltak – vigyorog kissé gúnyosan Ruvan. Öntelten. Nagyon önelégültnek tűnik attól, hogy végre lenyűgöz engem valami az ő világában. Inkább elfojtom a reakciómat, megtartom magamnak.

– Természetesen nem. Én nem vagyok vámpír, és nem akarom, hogy bármi közöm legyen hozzájuk.

– Tényleg? Pedig ha vérszerződést kötsz az egyikkel, az szerintem azt jelenti, hogy van hozzá „valami közöd” – mondja Ruvan még nagyobb önteltséggel.

– Ez csak egy üzleti megállapodás, semmi több. – Elhúzódom a tükörtől, és teljesen begombolom magamon a páncélt. Bárcsak ugyanilyen könnyen meg tudnám fékezni a zakatoló gondolataimat is!

– Igen, természetesen – nyugtázza Ruvan, és az ajtó felé fordul. – És most, hogy láttad a szállásodat, bemutatom neked a gyülekezetem többi tagját is.

– A gyülekezetedét?

– Igen. A hű lovagjaimat, azokat, akik felesküdtek rám, erre a földre és a népünkre. A saját kis vadászkülönítményemet, ha úgy tetszik.

– Biztos, hogy ezt akarod? Már nem aggódsz az éles nyelvem miatt? – Én ugyanis nem vagyok biztos abban, hogy meg akarok ismerkedni velük. Nekem az is elég lenne, ha meglapulhatnék ebben a szobában, amíg csak tudok, és egy kicsit összeszedhetném magam. Annyi változás történt körülöttem, hogy nem bírok lépést tartani az eseményekkel. – És mit fognak szólni ahhoz, hogy a nagy Vámpírfejedelmük lepaktált az esküdt ellenségükkel?

– Ti meg szoktátok kérdőjelezni a vadászmesteretek döntéseit?

Összeszorítom a számat. Fogalmam sincs, mi történik éppen az erődben, és ez kockázatossá teszi a válaszomat, mert még mindig nem tudom, mennyi információval rendelkeznek ezek a vámpírok Vadászvégről, és hogyan jutottak hozzá.

– Gondoltam. – Ruvan kinyitja az ajtót. – És most gyere velem!

Kilépünk az ajtón, és elhaladunk Quinn mellett, aki kötelességtudóan várt minket. A terem valamivel zajosabb, mint korábban; több beszélgetés zajlik valami hangszer, talán hegedű dallamai mellett. Annak ellenére, hogy a körfolyosó elég magas, szinte az összes szót ki tudom venni – a vérszerződés előtt biztosan nem lettem volna képes erre.

Ez is arra emlékeztet, hogy mit tettem, és mennyire megváltoztam. Helyesen döntöttem – győzködöm magam. De a belső hangom erőtlenebb, mint korábban. Ez egyáltalán nem tűnik helyesnek. Kényelmetlenül érzem magam a bőrömben, és az érzékszerveim is megbízhatatlanná váltak. Gyűlölni kezdem a saját véremet. Azt a mágiát, ami mindig is megvolt bennem, de amire én soha nem vágytam, amit soha nem kértem. Én csak annyit szerettem volna, hogy biztonságban tudhassam a családomat, és egyszer talán majd láthassam az óceánt a bátyámmal.

Hogy jutottam idáig?

– Pimaszabbak, mint valaha – morogja egy férfi.

– Pimaszabbak. Erősebbek. Egyre makacsabbak – válaszolja egy másik lágy, álomszerű hangon.

– Legalább a vérük a miénk – jegyzi meg könnyedén egy nő. Ettől végigfut rajtam a hideg: Vadászvégről beszélnek. Olyan hangosan kezd zúgni a fülem, hogy alig értem a többiek szavait. Úgy érzem, mintha a testem fizikailag is megpróbálná kizárni őket.

– Nem sokat adnak ingyen – sóhajt fel a második férfi. – A többit meg kell majd tisztítanunk, amennyire tudjuk.

– Megtisztítani? Az erőszakkal szerzett vér semmit nem ér – dünnyögi a nő.

– Megteszem, amit tudok – biztosítja a lágy hang.

– És az elég lesz? – kérdezi egy másik nő.

– Elégnek kell lennie – jelenti ki Ruvan, miközben lesétálunk a terem hátsó végében kígyózó lépcsőn, ami összeköti a függőfolyosót a földszinttel.

Amikor észrevesznek minket, mindenki feláll. Nagyot nyelek, és a lábam elé nézek, nehogy megbotoljak. Most vadász vagyok, nem a kovácsműhely szüze – nem engedhetem meg magamnak, hogy meglássák rajtam a félelmet. A tekintetünk összetalálkozik, és a levegő olyan sűrű lesz, mint egy kocsmai verekedés kitörése előtt.

Tíz

ÖKÖLBE SZORÍTOM A KEZEM. Akármilyen erős lettem, a legjobb esetben is legfeljebb két vámpírra lenne szükség ahhoz, hogy lefogjanak. Ha akarnának, úgy össze tudnának törni, mint egy játék babát.

Ezt valószínűleg Ruvan is megérzi, mert előrelép, aztán közém és a többiek közé áll.

– Ő a gyülekezetünk legújabb tagja.

– Nagyuram… – szólal meg a mély, rekedtes hangú férfi, de utána elhallgat. Olyan sápadt, mint odakint a hóborította hegyek, és ugyanolyan robusztus. Sötétbarna haja a jelek szerint mind egy szálig elhagyta a fejét, és inkább az állán telepedett le.

– Ez egy vadász – fejezi be helyette egy nő, miközben az asztalra teszi a hegedűjét. A mozdulattól hosszú, halványszőke tincsek omlanak a vállára. Majdnem ugyanolyan árnyalatúak, mint a szeme. Mint mindnyájuk szeme.

– Aki vérszerződést kötött velem – jelenti ki Ruvan, kezét a háta mögött összekulcsolva.

A nő, akit korábban nevetni hallottam, hitetlenkedő hangot hallat. A füle mögé simítja hosszú, sötétbarna frufruját. A haja egyik oldalon ugyanolyan rövid, mint az enyém. A feje másik oldala le van borotválva, és sebhelyek borítják a koponyáját, amelyek egészen a nyakáig leérnek, hátborzongató mintát rajzolva elefántcsontfehér bőrére.

– Ezt nem gondolhatod komolyan.

– Halálosan komolyan gondolom.

Ennyit arról, hogy a Vámpírfejedelem döntéseit nem kérdőjelezik meg. A szemem sarkából rápillantok, és látom, hogy Ruvan összeszorítja a száját. Elégtételt érzek, de nem mutatom ki. Az ostobaság lenne.

– Te… vérszerződést kötöttél egy emberrel? – kérdezi döbbenten a nagydarab férfi.

– Ráadásul egy vadásszal? – teszi hozzá a lágy hangú, sötét bőrű férfi, miközben megigazítja kerek szemüvegét, mintha jobban meg akarna nézni magának. Fekete haja szorosan befonva tapad a fejére, a vége vaskos kontyba fogva trónol a tarkóján.

– Igen. Segíteni fog nekünk abban, hogy végleg meg tudjuk törni az átkot. És nem tudnánk levinni őt a mélységbe, miközben már attól is elsorvad, hogy a Köztesvidéken van.

– Be kell ismernem, hogy ebben van logika – dünnyögi a szemüveges férfi. – Csak nem gondoltam rá.

– Létezik olyasmi, amire te nem gondoltál? – kérdezi a szőke nő.

A szemüveges férfi a szemét forgatja, majd elkapja a tekintetét, de gyorsan vissza is néz a nőre, mielőtt újra elfordulna tőle.

– A vadászokat semmi nem érdekli önmagukon kívül – mondja rám meredve a sápadt, rekedtes hangú férfi. Lehet, hogy úgy néz ki, mint egy hegyomlás azokkal a dagadó izmaival, amelyek mintha még a nyakát és a fülét is el akarnák nyelni, de többször tapasztaltam már, hogy az ilyesfajta izmok csak dísznek jók. Most viszont nem akarok ennek utánajárni.

– Őt is csak önmaga érdekli – mondja Ruvan, miközben szinte kérdő tekintettel néz felém. Azt várja, hogy mondjak erre valamit? Eleresztek egy erőtlennek nevezhető mosolyt, és hagyom, hadd vitatkozzon tovább a lovagjaival. Erre frusztráltan fújtat egyet. – Esküt tettem arra, hogy ha segít megtörni a fajunkat sújtó átkot, soha többé nem fogunk átkelni a Fakón, hogy a népére vadásszunk.

– Vagyis hagyod, hogy büntetés nélkül megússzák mindazt, amit tettek? – A kis termetű nő már nem mosolyog. Úgy néz ki, mintha sírni vagy ölni tudna. – Ruvan…

– Ez már el van döntve! – vágja rá a Vámpírfejedelem. – Ennél nagyobb áldozatot is hajlandó lennék vállalni azért, hogy a népünk megszabaduljon ettől a csapástól. Túl sokan haltak már meg közülünk, és alig néhány ciklusunk maradt, amíg mindnyájan el nem pusztulunk. – Miközben félig felém fordul, frusztráció sugárzik a vállából. – Ez az én gyülekezetem. Szoros együttműködésben kell majd velük dolgoznod, úgyhogy próbálj meg civilizáltan viselkedni, amennyiben képes vagy betartani a legalapvetőbb illemszabályokat. Egyikük sem fog kárt tenni benned, ezt az eskünk garantálja – jelenti ki, majd egyesével rámutat mindegyikükre.

– A mi hegedülő szirénünket Winnynek hívják.

– Csak negyedrészben vagyok szirén – javítja ki a lány kicsit szemérmeskedve, de közben pont olyan keménynek tűnik a szeme, mint az arany, amire a színe is emlékeztet.

– Ventos, a mi izmunk.

A nagydarab férfi összefonja a karját a mellkasán, amitől kidudorodik a bicepsze.

– Ha taktikai vagy tudományos kérdésekről van szó, senki sem veheti fel a versenyt Callosszal.

A szemüveges férfi a jobb mellére teszi a kezét, és mélyen meghajol. A ruhája összes redője makulátlanul ki van vasalva. Minden egyes tincse a helyén van. Olyasvalakinek tűnik, akinek fontosabb a küllem a belbecsnél, és aki egyáltalán nem veszélyes…, kivéve, ha pont ez a taktikája.

– Lavenzia pedig…

– A gyakorlatias csapattag – vigyorodik el szélesen az alacsonyabbik, testes nő, kivillantva a szemfogait. Simán kinézem belőle, hogy domborulatai alatt elképesztő erőt rejteget, és a hegei alapján valószínűleg így is van.

– Quinn-nel pedig már találkoztál.

Ő szinte rám se néz, miközben odamegy az asztalhoz. Vizet tölt egy aranykehelybe, ami eléggé hasonlít ahhoz, ami az oltáron volt. Utána három cseppet ad hozzá egy obszidiánfiolából. A fiola arra emlékeztet, amit Drew adott nekem. Ijesztő mértékben emlékeztet rá…

– Mi van abban a kis üvegben? – érdeklődöm.

A többiek összenéznek, végül Callos válaszol nekem.

– Vér.

Amit minden bizonnyal a vadászoktól szereztek a Vérhold éjszakáján.

De erről azonnal meg is feledkezem, amikor Quinn teste a szemem láttára megfiatalodik. A bőre egy árnyalattal sötétebb, mint Ruvané és Ventosé. A tekintete visszanyeri a tisztaságát, a sötétség patakokban csorog végig az arcán. Rozsdabarna fürtök jelennek meg a fején – rövidek, és a homlokán kicsit felfelé kunkorodnak. Az ajka duzzogó vonalú, és harmonizál bánatos, átható tekintetével.

Ezek embervért isznak, hogy így rejtsék el a szörnyetegformájukat. Biztosan ezért kell teliholdkor emberekre vadászniuk, és ezért néznek ki úgy, mint a két lábon járó hullák, amikor azt csinálják. Lehet, hogy a folyamatos vérutánpótlás teszi lehetővé számukra, hogy beszélni és gondolkodni tudjanak – ezért tűnnek ilyen értelmesnek azokkal ellentétben, akik általában megjelennek nálunk.

– Őt pedig, gyülekezetem, úgy hívják… – Ruvan elhallgat, és meglepetten pislog néhányat. – Még a nevedet sem tudom.

Diadalittasan elmosolyodom. Már vártam, mikor jut eszébe. Talán csak egy apró, jelentéktelen győzelem, hogy ilyen sokáig sikerült eltitkolnom előle, de attól még győzelem. Most legalább próbára tehetem a vérszerződésünket.

– A nevem… – A hamis név, amit mondani akartam, a torkomon akad. Köhögni kezdek. Tehát Ruvan igazat mondott. Nem tudunk hazudni egymásnak. Vagy legalábbis én nem tudok neki. Valahogy ki kellene derítenem, hogy ő is így van-e ezzel.

– Riane – nyögöm ki végül, ami azt bizonyítja, hogy féligazságokat lehet mondani. Egy újabb hasznos információ.

– Hány vámpírt öltél meg életedben, Riane? – kérdezi Ventos a sötétbarna szakállát simogatva.

– Egyet – válaszolom őszintén, majd azonnal meg is bánom, hogy nem lódítottam nagyobbat, hogy veszélyesebbnek tűnjek.

– Egyet? – kérdez vissza gúnyosan. – Ez hazugság.

– Higgy, amit akarsz – felelem, és megvonom a vállam.

– Ő még elég fiatal – mondja Winny, majd visszaül a helyére, és a hegedűt a mellkasára helyezi. Csak lágyan pengeti, nem játszik semmi különöset. A hangszer éles, magas hangokat ad ki, a korábbi zenéhez képest diszharmonikusakat. – Kizárt, hogy sokat ölhetett volna.

– Igazat mond – erősíti meg Ruvan olyan magabiztosan, amiből kiderül, hogy képes megkülönböztetni az igazságot a hazugságtól.

– Abból kiindulva, hogy idehoztál egy embert, úgy sejtem, a horgony mégsem a vadászmester volt, mint azt gondoltad – tereli el Callos a témát rólam, közvetlenül Ruvanhoz beszélve. A többiek elhallgatnak. Callos tekintetében sokatmondó fény jelenik meg, Ruvan pedig mozdulatlanná merevedik mellettem.

Hirtelen nyomasztó érzésem támad. Az első pillanatban azt hiszem, hogy Davos halála miatt, de nem sok szeretetet tápláltam a megcsontosodott, vén vadászmester iránt, aki a falunkra vigyázott, és úgy akart férjhez adni, mint egy tenyészkancát. Nem, valami más zavart… Szinte érzem, ahogy ugyanúgy összeszorul a gyomrom, mintha én lennék Ruvan helyében. Ránézek. Az arca kifejezéstelennek tűnik, de… Minden egyes idegszálam megfeszül. Gyakorlatilag a fejébe látok. Érzem a pánikot, ami elönti.

– A vadászmestert a saját kezemmel öltem meg, de az átok még mindig nem szűnt meg – ismeri be Ruvan vonakodva.

– Én megmondtam – sóhajt fel Callos. – Kiolvastam minden egyes könyvet, amit Jontun írt a korai vérhiedelmekről, és meggyőződésem, hogy az átok horgonya egy tárgy, nem pedig egy személy. Különösen egy ilyen tartós átok esetében. Ha személyhez lett volna kötve, már az illető és az átok is régóta megszűnt volna létezni.

– Akkor megkeressük a horgonyt abban a szobában, amit említettél nekünk – vágja rá Ruvan kurtán.

– Amennyiben ő be tud jutni oda – állapítja meg Lavenzia rám pillantva, majd Ruvanra néz.

– Be fog jutni. Még velem szemben is állta a sarat – mondja Ruvan komor hangon.

– Te megpróbáltad megölni azt az embert, akire szükségünk van? – kérdezi Winny a szemét forgatva.

– Nem akart önként velem tartani… Ahogy egyetlen ember sem akarna. Ráadásul amint megláttam, tudtam, hogy ő az. Másnak tűnt, mint a többi vadász.

A Vámpírfejedelem szavaitól egy kis melegség támad a gyomromban, de azonnal meg is próbálom kioltani. Nem hagyhatom, hogy hatással legyen rám.

– Mármint nem csak a harci szakértelmére gondolsz – tételezi fel Callos a maga csendes tudóshangján.

– A vértanokat alkalmazták rajta, és ennek köszönhetően szembe tudott szállni velem. – A terem elcsendesedik. A némaság teljesen betölti a teret, ami sokkal nagyobbnak és üresebbnek tűnik tőle. Akár ötvenen is beleférnének. Nem, százan is. A Vámpírfejedelemnek azért ennél nagyobb seregének kell lennie, nem? A többiek nem tértek még vissza a Fakóból? Vagy… talán… mindet megölték a vadászok?

Büszkeség tölt el. Lehet, hogy Vadászvég megúszta a Vérholdat. Lehet, hogy Drew-t is megtalálta a ködben a többi vadász, akik visszahódították az éjszakát az emberiség számára, és megmentették az életét.

– Az ki van zárva – szólal meg Winny, és abbahagyja a hegedülést.

– Én pontosan tudom, mit láttam. A szeme aranyszegélyű volt, és véreres. Az erei kidudorodtak. Lehet, hogy ti nem tudjátok, hogy néz ki az átalakulási szertartás folyamata, én viszont igen. Láttam a régi rajzokat és rituálékat, és ő úgy nézett ki, mint aki félig már átesett rajtuk, miközben teljesen ember maradt, ugyanakkor… – Visszatéved rám a tekintete, de én továbbra is hallgatok. Bármit mondanék is most, azt fel lehetne használni ellenem vagy a falum ellen. – A fajtánk mágikus ereje sugárzott belőle. Pont úgy megéreztem a jelenlétét, mint a tiéteket.

Megérezte… Talán az a vámpír is innen tudta a só ellenére is, hogy a házban vagyok? Ha igen, akkor van remény arra, hogy anyám biztonságban tölthette az éjszakát. De ha így van, az azt is jelenti, hogy valóban volt bennem valami mágia. Az, amit abban a tükörben láttam, tényleg én voltam…?

– Elképesztő. – Callos közelebb lép hozzám, hogy tetőtől talpig végigmérjen. Nagyon kellemetlen érzés, hogy ez a vámpír úgy tanulmányoz, mintha én lennék furcsa. – Vajon hogy csinálták?

– Én… – Mit mondjak nekik? Mindent el kell követnem azért, hogy fenntartsam a látszatot. Tudom, hogy Ruvannak nem hazudhatok egyenesen, de mi a helyzet a többiekkel? – Én vadász vagyok. – Szóval, a többieknek tudok hazudni. – Nem pedig tudós. Nem szoktam kérdéseket feltenni a feletteseimnek.

– Aha, mert a hűséget abban lehet mérni, hogy valaki hány kérdést tesz fel – jegyzi meg Callos gúnyosan, majd a szemét forgatva visszatér a padjára.

– Egy igazán hasznos példányt sikerült találnod nekünk, Ruvan – jegyzi meg Lavenzia, és ő is visszaül a helyére.

– Hasznát fogjuk venni. Be fog juttatni minket azon az ajtón. És ha nem képes rá, még mindig elmesélheti, hogyan kísérleteznek a vadászok a vérmágiával. És ez talán segít nekünk abban, hogy rájöjjünk, hogyan hozták létre az átkot. Simán lehet, hogy anélkül tud valamit, hogy tisztában lenne vele.

A szemem sarkából Ruvanra pillantok. Abból, ahogy beszél, úgy tűnik, mintha ő is ugyanolyan kényszeresen szőne újabb és újabb terveket minden elképzelhető vészhelyzetre, mint én. Lehet, hogy igaza van, és mindkettőnknek szüksége van a másikra. De ha tényleg egy rugóra jár az agyunk, az felveti a kérdést, hogy ő hogyan szándékozik megölni engem, amikor ez véget ér?

És ha tényleg hasonlítunk egymásra, akkor biztos, hogy többféle megoldást is kigondolt már.

– Tudod, hogy az Elbukottak meg fognak őrülni a szagától – szólal meg Winny.

– Callos segít nekünk, hogy megtaláljuk a legkisebb ellenállás útját az öreg kastélyban – vág vissza Ruvan.

Öreg kastély? Elbukottak? Átokhorgonyok? Fogalmam sincs, miről beszélnek ezek, de nagyon igyekszem mindent megjegyezni.

– Szerintem szórakoztató lenne végignézni, ahogy ízekre szaggatják az Elbukottak. – Lavenzia ülve előrehajol, és felcsillan a szeme. Tízszer olyan veszélyesnek kezd tűnni, mint eddig, és már Ventosszal vetélkedik a dobogóért. Talán a vérszerződés miatt, de Ruvan szilárdan tartja a harmadik helyet, és szinte kedvem támad ezt is mondani neki, csak hogy felbosszantsam.

– Most már ő is közénk tartozik. Ne kívánjátok a halálát! – szól rájuk Ruvan.

– Nem! – Ventos feláll, és a széke felborul a heves mozdulattól. Egyértelműen látszik, milyen lobbanékony a természete. – Lehet, hogy esküt tett neked, és az is lehet, hogy mi kötelesek vagyunk tiszteletben tartani a parancsaidat és az esküidet. De ő nem tartozik közénk, és soha nem is fog. Ő egy vadász. Ő ellenség – mondja, és felém irányítja a mutatóujját.

A vámpírok nagyon hasonlítanak az emberekhez. Vannak érzelmeik. Képesek beszélni. A vámpírok éreznek. És ha ezek mind annyira hűségesek Ruvanhoz…, miért vitatkoznak vele?

Egyre inkább úgy tűnik, mintha a saját fejükkel gondolkoznának, nem pedig csapatként viselkednek, ahogy hittük… De ők szörnyetegek, ezt a saját szememmel láttam, csak nem olyanok, amilyennek mindig is tartottuk őket. Hanem olyan szörnyetegek, akik emberbőrbe bújnak, akiknek vért kell inniuk ahhoz, hogy emberi érzéseket és érzelmeket tudjanak táplálni, és akik annyira hasonlítanak az emberekre, hogy az szinte ijesztő. Azt akarják, hogy együttérezzek velük, és ne tartsam őket olyan nagyon különbözőnek tőlem. De engem nem fognak átverni!

– Én soha nem akarnék közétek tartozni – jelentem ki halkan, mire azonnal mindannyian rám szegezik a tekintetüket. – Állni fogom az eskümet az emberiség kedvéért, de utána örökre itt hagyom ezt a helyet és a vámpírokat.

– Nagyon helyes – reagál erre Ruvan. – Minél hamarabb megtörjük az átkot, annál jobb, ebben mindnyájan egyetértünk.

Ventos vonakodva bólint, majd felállítja a felborult széket, és nehézkesen ledobja rá magát. Csoda, hogy az össze nem törik az izmos teste súlya alatt.

– Ez azt jelenti, hogy holnap elindulunk az öreg kastélyba – állapítja meg.

Erre aggodalom és félelem jelenik meg a szemükben. Felidézem azokat a sötét ablakokat, amelyeket Quinn és én kikerültünk.

– Mi az az öreg kastély? – kockáztatom meg a kérdést.

Úgy tűnik, mintha egyikük sem állna készen válaszolni nekem. Páran kinyitják a szájukat, majd becsukják. Végül Ruvan szólal meg.

– Az a hely, ahol az átkotok gennyed. Ahol majd a saját szemeddel láthatod, milyen szörnyűségeket műveltek a drágalátos vadászaid a fajtánkkal.

Tizenegy

– AHHOZ, HOGY LE TUDJ MENNI AZ ÖREG KASTÉLYBA, MINDEN ERŐDRE SZÜKSÉGED LESZ – folytatja Ruvan. – Szóval egyél, amíg tudsz. – A többiekre néz. – Mindenki jóllakott?

– Igen, de még maradt egy kicsi – válaszolja Lavenzia.

– Várjatok, idehozom! – Winny felugrik, majd kirohan a folyosóra, és hamarosan visszatér a normális, emberi étellel, és leteszi az asztalra.

Bármilyen keménynek szeretném is tettetni magam, a gyomrom elárul, amikor hangosan megkordul. Ruvan megijed, és rám néz. Úgy tűnik, ő az egyetlen, aki észrevette a dolgot, de nagy meglepetésemre nem hívja fel rá a többiek figyelmét. Ehelyett így szól:

– Kérlek, szolgáld ki magad.

– Hogy megmérgezhessetek? – kérdezek vissza.

Ruvan nagyot sóhajt.

– Nincs benne méreg. Akkor sem tudnálak megölni, ha akarnálak, nem emlékszel? – Ha akarna. Mintha nem ezt forgatná a fejében a találkozásunk óta.

– Lehet, hogy te nem lennél képes rá, ő viszont igen – mutatok Winnyre, aki éppen tányérokat és evőeszközöket pakol le az asztalra. Winny meglepetten pislog attól, hogy hirtelen ő került a figyelmem középpontjába. – Vele nem kötöttem vérszerződést.

– Ők viszont kötöttek velem, és én megesküdtem arra, hogy senki sem árthat neked a fennhatóságom alatt. Senki nem fog itt bántani – feleli Ruvan türelmetlen hangon. – És most egyél!

– Igenis, uram! – préselem ki magamból nagy erőfeszítéssel, miközben összeszorul a gyomrom a szorongástól. Amikor Winny evőeszközt hoz nekem, hátsó gondolatok merülnek fel bennem.

– Ő nem fog együtt étkezni velünk – morog Ventos.

– Hadd egyen itt – válaszolja Lavenzia könnyedén, és Ventos vastag alkarjára teszi a kezét. – Holnap reggel együtt kell majd harcolnotok. Szerintem az sokkal nehezebb lesz, mint egy asztalnál ülni vele. Jobb, ha minél hamarabb hozzászoksz a társaságához.

Ventos Ruvanra mered, de nem mond semmit.

– Én sem szívesen ülök veletek egy asztalnál – jelentem ki kertelés nélkül. – Mindnyájan világossá tettük egymás számára, hogy ez egy nem kívánt szövetség. Én nem tartozom közétek, és nem is akarok közétek tartozni. Egyedül fogok enni, és ügyelek arra, hogy minél kevesebbet találkozzunk.

– Legalább benned akad egy kis józan ész. – Ennek elismerően kellene hangoznia, de Ventos tónusa egyértelművé teszi, hogy nem tartja túl okosnak az embereket. Elengedem a fülem mellett a sértést, és az előttem sorakozó szerény fogásra pillantok: a sózott sertéshúsra és a savanyúságra.

Én felismerem a nyomort, ha látom. Vadászvégben általában mindenkinek jut elég mindenből annak köszönhetően, hogy mindenki nagyon fegyelmezetten él. De előfordult már, hogy a hosszú aszályok vagy heves esőzések miatt annyira lecsökkentek az élelmiszer-tartalékaink, hogy sajgott a gyomrunk az éhségtől. Miért vacsorázik a Vámpírfejedelem úgy, mint a szegények, egy kihalt, romos nagyteremben, alig néhány lovaggal az oldalán?

Ez csak egy a bennem felmerülő számtalan kérdés közül, de megelégszem egy kérdéssel:

– A vámpírok is rendes ételt esznek?

– Mi mást ennénk? – érdeklődik Quinn.

– Vért? Emberhúst? – Számomra nyilvánvaló a válasz, de amikor az asztal körül harsány nevetés tör ki, rájövök, hogy tévedésben éltem. Forró vér szökik a nyakamba, és összeszorított szájjal próbálom megakadályozni, hogy az arcomra is felkússzon.

– Az emberek tényleg semmit sem tudnak rólunk – állapítja meg Lavenzia, miközben kivesz magának egy savanyított kelbimbót.

– A vért csak a mágiához használjuk, Riane, nem azzal táplálkozunk. – A becenevem furcsának tűnik, de igyekszem minél gyorsabban megszokni. Már így is a Vámpírfejedelem rendelkezésére bocsátottam azt a varázserőt, amiről nem is tudtam, hogy megvan bennem, és akaratom ellenére esküt tettem neki… A nevemet hadd tartsam meg magamnak.

Ruvan válaszát egy kis komorság követi elgondolkozó tekintetek kíséretében, amelyeket nem tudok megfejteni. Felmerül bennem a kérdés, hogy ő vajon ugyanúgy megérezte-e valahogy a zavaromat, ahogy én az övét.

– Legalábbis az igazi vámpírok – teszi hozzá.

– Az igazi vámpírok? – kérdezem.

– Azok, akik nem estek áldozatul az átoknak. Majd holnap megérted.

A hangja valamiért egy olyan fémgerendára emlékeztet, ami mindjárt összetörik. Ami nyikorog. Recseg. Szinte kézzelfoghatónak tűnik, és határozottan olyan benyomást kelt, hogy ha még egy kis súly nehezedik rá, eltörik.

Úgy ítélem meg, hogy ezzel le is zártuk a témát, úgyhogy fogok egy tányért, és gondosan kiszedek magamnak egy adagot – a legnagyobb húsdarabot emelem ki a tálból, azt remélve, hogy nem kétes származású. Utána fogok pár ezüst evőeszközt, és leküzdöm a kísértést, hogy azt lessem a szemem sarkából, hogy meg akarnak-e akadályozni ebben. Nem akarnak. Igyekszem természetesen csinálni, és belehajtogatom az ezüstneműt a szalvétába, hogy ne látsszon. De a többiek ügyet sem vetnek rám, egymással folytatják a beszélgetést.

– Ébresszünk fel még pár katonát, ha már az öreg kastélyba készülünk? – kérdezi Lavenzia Ruvantól.

– Nem, már így is túl sokat elveszítettünk. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy még többet felébresszünk.

– Az Erőd Urának legalább hét vazallusa van.

– Én nem akarok felébreszteni senkit! – erősködik Ruvan. Felmerül bennem a kérdés, hogy mit értenek „felébresztés” alatt. Talán így nevezik azt a szertartást, amit említettek, amivel vámpírokat lehet létrehozni. – És még ha meg is tennénk, csak annyi vért szereztünk, amennyire magunknak van szükségünk, és amennyi elég lesz a hosszú éjszakához. Nem tudjuk mások mágiáját is táplálni.

– Tényleg előtte kell ezt megbeszélnünk? – Ventos felém biccent.

Szerencsére már a tányérom alá rejtettem a villát és a kést.

– Ne is törődjetek velem! Ezt most felviszem az emeletre.

– Nem, nem viszed – mondja Ruvan összeszorított szemmel. Egy pillanatra megijedek, hogy lebuktam. – Már így is elég problémát okoznak a kártevők. Nem akarom, hogy bármi a hálószobámba csalja őket. – Majd visszafordul Ventoshoz. – Ő vérszerződést kötött velem. Ő nem az ellenséged.

– És mi lesz, amikor lejár a vérszerződés? – hümmög Ventos. – Onnantól fogva az ellenségünk lesz?

– Akkorra már eléri, hogy a népe biztonságban legyen, ezért nem fog minket ellenségnek tekinteni – feleli Ruvan nyomatékos hangon, végig a szemembe nézve, miközben a nevemben beszél. Érzem, azt próbálja kideríteni, hogy még mindig haragszom-e rá.

Olyan kifejezéstelen arcot vágok, mintha vadászmaszk lenne rajtam.

– Pontosan úgy lesz, ahogy mondod. Ha ez véget ér, nem lesz okom veletek foglalkozni.

– Aki egyszer vadász volt, mindig vadász marad. – Úgy sejtem, Ventos még gondot fog okozni nekem. Ő sejti, mire készülök valójában, és könnyen rájöhet, hogy nem az vagyok, akinek tettetem magam. Vigyáznom kell vele.

De egyelőre csak vállat vonok, és átülök egy másik asztalhoz, háttal a többieknek.

Lavenzia tovább kérdezgeti Ruvant.

– Tényleg alig öten fogunk bemenni az öreg kastélyba?

– Stratégiát kell alkotnunk – feleli neki Ruvan komoly hangon.

– Callos, akkor jobb, ha most átnézed az összes könyvedet és jegyzetedet, hogy megtaláld a legjobb útvonalat – dünnyögi Lavenzia.

– Valóban kételkedsz a képességeimben? – kérdezi Callos hitetlenkedve.

Miközben a többieket hallgatom, magamba diktálok egy kis ételt. Ők már ettek belőle, úgyhogy nem hinném, hogy mérgezett lenne. Ráadásul amíg él a vérszerződésem, biztonságban vagyok.

A beszélgetés furcsán normális hangnemben folytatódik. A vámpírok úgy beszélgetnek egymással, mint a régi barátok – mintha emberek lennének, nem pedig szörnyetegek.

– Tényleg azt hiszed, hogy véget vethetünk ennek a hosszú éjszakának? – kérdezi Ventos valamivel szelídebb, elgondolkozóbb hangon.

– Ha nem hinném, nem tenném fel rá az életemet, és nem hoztam volna ide egy vadászt. – Szinte érzem Ruvan tekintetét a hátamon. Mindennek a tudatában vagyok, amit csinál, jobban, mint bárkinek valaha. Tovább eszem, figyelmen kívül hagyva ezt a furcsa élményt. Amikor a Vámpírfejedelem ismét megszólal, kicsit enyhül is a dolog. – A vadászok tényleg vérmágiát alkalmaznak… Ez végre megerősítést nyert. Lefogadom, hogy évről évre ezt használják az átok fenntartására, mivel a horgonyához már nem férnek hozzá. Megfelelő véreszközökkel talán képesek lehetünk teljesen megszüntetni… vagy legalább komolyabb kárt tenni benne felszínesek helyett.

Lavenzia felnevet, de semmi vidámság nincs a hangjában. Csak egy csipetnyi szomorúság és fájdalom.

– Ha véget ér a hosszú éjszaka… – dünnyögi halkan, szinte énekelve. – Nem is tudom, mit csinálnék először. De igen, mégis tudom. Ennék egyet Lamir híres süteményeiből. Sőt, egyből hetet.

– Akkor nagyon rosszul lennél – jegyzi meg Ventos.

– És közben mennyire jól érezném magam. – Szinte hallom a mosolyt Lavenzia hangjában.

Egy vámpír, aki süteményről álmodozik… Teljesen a feje tetejére állt a világ. A vér tintává változik. Én a Fakó rossz oldalán vacsorázom. És egy vámpír süteményre vágyakozik.

– Én a világ összes süteményét elcserélném egy olyan városra, ahová Julia visszatérhetne. – Ventos szavai után súlyos csend üli meg a helyiséget.

– Jártál nála, mióta visszatértünk? – kérdezi halkan Lavenzia.

A hosszú csend felkelti az érdeklődésemet. Ventos a semmibe mered. Nem vág szomorú arcot, de sugárzik belőle a bánat. Egy olyan veszteség fájdalma, amit én nagyon is jól ismerek a falunkból. Ki akarom élvezni. Arra akarok gondolni, milyen nagyszerű egy olyan vámpírt látni, aki legalább egy töredékét átéli annak a fájdalomnak, amit nekünk okozott.

De… csak önmagamat látom a fájdalmában. Anyámat, ahogy a kovácskazán tüzét bámulja. Ahogy a semmibe mered, miközben apánk halála után egyre mélyebbre süpped a lelkében támadt űrbe. A saját üres tekintetemet látom a tükörben, miután apám meghalt, miután Drew bevonult.

Ventos feláll, és a széke csikorgása megtöri a csendet.

– Későre jár, úgyhogy most lefekszem – jelenti be, mintegy lezárva a témát.

– Igazad van, pihennünk kell – helyesel Lavenzia.

Miközben mindnyájan elindulnak a hálószobájukba, óvatosan letörölgetem a kést, amit a többi evőeszközzel együtt vettem magamhoz, és a ruhám ujjába csúsztatom. A lapos penge hűvösen simul a bőrömhöz. Bátorítóan. Egyik kezemmel meghúzom a mandzsettámat összefogó bőrszíjat, nehogy kiessen. A vadászok ruháit és páncéljait úgy tervezték, hogy amennyire csak lehetséges, el tudják rejteni bennük a fegyvereiket. Bár én még soha nem viseltem bőrpáncélt, elég jól ismerem a kialakításukat, mivel együtt dolgoztam a cserzővargával a kapcsok, a fémlemezek és a többi kiegészítő elkészítésén.

A többiek példáját követve én is felállok, és ugyanúgy betekerem a többi evőeszközt az asztalkendőbe, ahogyan akkor csináltam, amikor átvittem a vacsorámat a távolabbi asztalhoz. Leteszem a tányért a maradékommal.

– Majd én elintézem – ajánlja fel Lavenzia.

– Nem, nem, most én jövök – hessegeti el Ruvan. Nehezemre esik elhinni, hogy mindaz a kecsesség és elegancia, ami most sugárzik belőle, eleve benne volt abban a szánalmas alakban, akivel először találkoztam. – A többiek menjenek aludni!

Elbúcsúzom tőlük, és visszamegyek az emeletre. Micsoda szerencse, hogy Ruvan úgy döntött, lent marad. De felmerül bennem a kérdés, hogy mit is akar „elintézni”… Szinte úgy tűnt, mintha mosogatni készülne. Némi aggodalom támad bennem. Ha ő rak rendet vacsora után, nem fog feltűnni neki, hogy hiányzik egy kés…?

De egy Vámpírfejedelemnek biztosan vannak szolgái az ilyen alantas feladatok elvégzésére. Még ha én nem is láttam őket…, biztosan ügyelnek arra, hogy ne legyenek útban.

A fejemet csóválva lépek be átmeneti otthonomba. Feleslegesen aggódom – nyugtatgatom magam.

A lakosztály üres, és ezúttal Quinn sem várakozik az ajtóban. Egyedül találom magam. Kicsit furcsállom, hogy Ruvan képes felügyelet nélkül hagyni engem a magánlakhelyén. De gyorsan ráébredek, hogy ez nem is olyan ostoba döntés, mint amilyennek elsőre tűnt volna. Az összes szekrénye be van zárva. Végigmegyek a szalonon, és mindent megvizsgálok, ami a kezem ügyébe kerül.

A bútorok öregek, és elég megviseltek. Itt minden kopottas és agyonhasznált. Semmi nem emlékeztet azokra a fényűző termekre, amelyekre számítottam. Nem mintha valaha is sokat gondolkodtam volna azon, hogyan élhetnek a vámpírok. Eddig gyakorlatilag úgy tűnt számomra, mintha a Fakó mocsarasa csak azért hozta volna őket létre, hogy minket terrorizáljanak. Nem érdekelt, honnan jöttek. Csak az érdekelt, hogy visszaverjük őket.

A főhelyiségben három ajtó van: az egyik az, amin bejöttem, a második zárva van, de a harmadik kinyílik előttem: egy fürdőszobát találok mögötte.

Ahogy minden más, első pillantásra ez is fényűzőnek tűnik, de igazából vastag koszréteg borítja a takarítás hiánya miatt. A mosdó feletti csap patinás a kortól, a csöve csupa vízkő. Csodálkozva konstatálom, hogy a fogantyúk azért rendesen forognak, és tisztának tűnő víz csorog belőlük. Legalább szomjan halni nem fogok.

Miután visszatérek a szalonba, elgondolkozom azon, mit tudok befolyásolni, milyen erőforrásaim vannak, és mihez férek hozzá. Találok egy meglazult padlódeszkát, de csak kőréteg és bogarak vannak alatta. Az egyik szegélyléc is lazának tűnik a közelében – a mögötte lévő vakolat fel van repedezve, és olyan, mintha lerágta volna valamiféle kártevő.

Ott eldughatnék egy kis ételt, hogy ne tudjanak kiéheztetéssel rákényszeríteni olyan dolgokra, amiket nem szeretnék megtenni. De erről eszembe jut, mit mondott Ruvan vacsora közben a kártevőkről. Nem akarom, hogy az a rágcsáló, amelyik ezt a részt kirágta, a vésztartalékaimat is megegye, mielőtt hasznukat vehetném. De a fegyvereimet talán ide tudom dugni.

Felemelgetem a kanapé párnáit. Ahogy sejtettem, eléggé meg van lazulva a varrásuk, könnyedén szét tudom szakítani őket. Ez is alkalmas rejtekhelynek bizonyulhat egy kisebb fegyver számára. Bedugom oda a késemet, majd visszateszem a párnákat a helyükre, mielőtt lefeküdnék. A fegyver pont a kezem ügyében van, a párna és a kanapé háttámlája között, a megfáradt vászonredőkbe rejtve.

Nem tudok elaludni, bár nem is gondoltam, hogy sikerülni fog. Ébren fekszem a kanapén, és azt nézem, ahogy a hold ezüstös fénye egyre erőtlenebbé és halványabbá válik, miközben a hajnal lágyabb, természetesebb párája veszi át a helyét. Ha otthon lennék, most felkelnék, lemennék a konyhába, feltenném a teáskannát a tűzhelyre, és elindulnék a kovácskazán felé, hogy mindkettő forró legyen, mire anyám felkel.

A lelkem mélyéig átjár a veszteség fájdalma. Már jól ismerem ezt az érzést. Most más az oka, de az érzés ugyanolyan. Ugyanaz a jeges ölelés, amit apám szokott küldeni a Másik Oldalról.

Mi lehet a faluval? Mit csinál Anya? Hol van Drew? Él még egyáltalán?

Ha sikerül megölnöm a Vámpírfejedelmet, és megérem, hogy hazatérhessek, vajon mi vár rám otthon? Ha Ruvan meghal…, szabadok leszünk, akárhányan maradunk is. Akkor ellátogathatok a tengerhez. Olyan fémekkel dolgozhatnék, amelyekről eddig csak hírből hallottam. Ahhoz mehetnék feleségül, akihez csak akarok, vagy ha úgy döntenék, nem is kellene megházasodnom. A világ összes lehetősége kitárulna előttem.

Ez az éber álom olyan gyönyörű, hogy az már fáj. Egy olyan életről szól, ami az enyém lehetett volna, de amit már a születésem pillanatában elraboltak tőlem.

Felnézek a mennyezetre, és megpróbálom haragra cserélni a szomorúságomat, mielőtt teljesen megfojtana. Szinte belefulladok a kérdéseimbe. Úgy összeszorul a mellkasom, mintha összementek volna a bordáim a mosásban.

Ha nem léteznének a vámpírok, most nem kellene itt lennem. Vadászvég élne és virulna. Talán már rég leköltöztünk volna a tengerpartra Anyával, Apával és Drew-val. Mindenről a vámpírok tehetnek. Ezt soha nem szabad elfelejtenem. Még akkor sem, ha az éjszaka némaságában üvölteni kezd bennem a honvágy. A vámpírok iránt táplált gyűlöletem lesz a világítótornyom, ami hazavezet.

Az ajtó közvetlenül azelőtt nyílik ki, hogy a nap felbukkanna a látóhatáron.

A Vámpírfejedelem átsétál a szalonon. Amikor elhalad mellettem, égnek áll a tarkómon a szőr. Ügyelek arra, hogy a lélegzetvételem egyenletes és csendes maradjon. A szemem csukva legyen. A függöny fémkarikái végigkaristolják a rudat, ahogy Ruvan besötétíti a szobát. Kizárja a fényt.

A vámpírok hullája porrá ég a napfényben. Lehet, hogy nem is lesz szükségem ezüstre. Talán az is elég lesz, ha letépem a függönyt a megfelelő pillanatban.

– Tudom, hogy nem alszol.

Felhagyok a tettetéssel, és felülök. A Vámpírfejedelem az ablaknál áll, háttal nekem. Még mindig a függönyt szorongatja.

– Tudom, hogy elloptad – folytatja. Én csendben maradok, ő pedig felém fordul, és megcsillan a szeme a halvány fényben. – Legalább nem próbálod letagadni.

– Akkor derült ki, amikor a szolgáid elmosogattak?

– A szolgáim… – kacag fel halkan. – Ne nézz már bolondnak! Abban a pillanatban tudtam, hogy el fogod dugni a ruhád ujjába, amikor elvetted az asztalról. – Túlteszem magam az önhibáztatáson. Átlátszó vagyok. – Mégis mit gondolsz, mekkora kárt tenne bennem egy evőeszköz?

Semekkorát… Ezt már akkor tudtam, amikor elvettem. Egy vékony acélpenge semmit sem ér egy vámpír ellen. De nem tehettem mást.

– Fegyvertelenül nem érzem itt magam biztonságban.

– Nem leszel fegyvertelen – mondja Ruvan, karba fonva a kezét. – Csak nem bíztál bennem annyira, hogy megvárd, amíg fegyvert adok a kezedbe. Vagy hogy megkérj erre egyáltalán.

– Te képes lennél fegyvert adni a kezembe?

– Miért ne lennék?

A szemébe nézek. Pontosan tudja, hogy miért – mindketten tudjuk. Ugyanazért, amiért Ventos soha nem fog megbízni bennem. Amiért Lavenzia folyamatosan engem figyel a szeme sarkából. Még az is lehet, hogy mindnyájan észrevették, hogy eldugtam azt a kést.

– Ó, szóval azt hiszed, azért nem adnék fegyvert a kezedbe, mert attól tartanék, hogy ellenem fordítod? – Lassan sétál felém, majd közvetlenül előttem megáll. Amikor megmozdul, menekülésre készen leteszem a lábamat a padlóra, hogy szükség esetén fel tudjam venni vele a harcot. Bár a vámpírképességekkel szemben tehetetlen vagyok, nem fogom harc nélkül feladni. Soha. Én Vadászvégben születtem és nevelkedtem. Mi ágyban, párnák közt szoktunk meghalni.

– Akkor csináld!

Kicsit oldalra billentem a fejem, és összeszorítom a szemem.

– Ott van nálad a kés, támadj meg vele!

– Az acél nem tud kárt tenni benned.

– És mégis kockára tetted azt a jó viszonyt, amit én megpróbáltam kiépíteni veled, amikor elloptad. – Ruvan előrehajol, és két kézzel megtámaszkodik a kanapé háttámláján, a két oldalamon. A két karja elzár előlem minden menekülőutat, és fogva tart anélkül, hogy hozzám érne. A Vámpírfejedelem arca olyan közel van az enyémhez, hogy érzem a ruhája moha- és cserzettbőr-illatát, a lehelete melegét. Amikor utoljára ennyire közel voltunk egymáshoz, még egy ezüstfegyvert tartottam a kezemben. Akkor ő még csak egy elsorvadt porhüvely volt, nem pedig egy halálból és holdfényből összegyúrt, lélegzetelállítóan jóképű teremtmény. Akkor még lett volna esélyem végezni vele. – Használd csak! – Nem mozdulok. Csak a lopott arcát és a hazug szemét bámulom. – Csináld már! – utasít szigorú hangon.

Hirtelen kirobban belőlem az összes gyűlölet, ami eddig felgyülemlett a szívemben. Előrántom a kést a rejtekhelyéről. Minden erőmet beleadva meglendítem, egyenesen a nyaka felé – mintha belé akarnám döfni, és le akarnám nyúzni róla a torka alján lévő szimbólumot, ami állítólag az én jelem.

Több ezer láthatatlan kéz fonódik a végtagjaimra, és kényszeríti őket mozdulatlanságra. A kés megremeg a levegőben, miközben én a láthatatlan kötelékek ellen harcolok. Minden erőmet összeszedve a jobb kezemhez emelem a balt, és két marokra fogom a kést, hogy előre tudjam döfni. Úgy zakatol a szívem, mintha mindjárt felrobbanna az erőfeszítéstől.

De a kés nem mozdul.

Egy hajszálnyira van a Vámpírfejedelem nyakától, és nem hajlandó továbbmenni. Én sem tudok megmozdulni. Egy láthatatlan fal megakadályoz. Sőt, kifejezetten hátranyom.

Frusztráltan felmordulok, és hátrazuhanok. A kés hangosan csörren a padlón, amikor az erőfeszítéstől kimerült ujjaim elengedik. Ruvan arcán gúnyos mosoly jelenik meg. Egy ijesztő és végtelenül önelégült mosoly. A Vámpírfejedelem lehajol, megfogja a kést, és megforgatja a kezében, mintha meg akarná vizsgálni.

– Most már érted? Képes vagy felfogni, miért fogok fegyvert adni a kezedbe? Miért nem félek tőled, és miért nem fognak félni a szövetségeseim sem?

– Az eskü miatt. – Még soha életemben nem ejtettem ki egyetlen szót sem ennyire megvető hangon.

– A véreddel fogadtad meg, hogy nem fogsz bántani sem engem, sem a hozzám hűségeseket. A nekem tett esküvel megjelölted magad.

Amíg az átok meg nem törik – teszem hozzá gondolatban. Csak addig vagyok ennek a helyzetnek a csapdájában, amíg ez az átok fennáll. Amint megszűnik, szabad leszek, ő pedig meghal.

– Úgyhogy lopj annyi fegyvert, amennyit csak akarsz, Riane. Dugd el őket a ruhád alá, az ágyadba. Rejtsd el őket nyugodtan bárhova, ahol szerinted biztonságban lesznek. De jobb, ha tisztában vagy azzal, hogy nem leszel képes ellenem vagy a gyülekezetem ellen használni őket. Sem most, sem soha.

Ott tornyosul felettem, és az aranyszínű tekintete dühösen világít, miközben arra vár, hogy vitába szállok-e vele. Vagy talán arra, hogy megpróbálom-e újra megtámadni. De én gyorsan tanulok. Ruvan egyértelművé tette a helyzetemet, és nem fogok újra fejjel menni a falnak.

Okosan kell viselkednem. Ha nem tudom a saját kezemmel megölni, akkor talán rá tudok venni valaki mást. Vagy megrendezni egy balesetet, mondjuk, egy apró és észrevétlen ezüsttőr segítségével, ami kiáll a párnájából. És amikor ráhajtja a fejét, meghal. Vagy megbotolhatok azzal az ügyetlen lábammal, és véletlenül leránthatom a függönyt, amikor Ruvan napos időben az ablak előtt áll.

Igen, sok mindennel megpróbálkozhatom. És ha a Vámpírfejedelem azt hiszi, hogy csak akkor jelentek rá veszélyt, ha fegyver van a kezemben, akkor az életével fog fizetni a tévedéséért.

– Most aludj. Még szükséged lesz az erődre. A rémálom napnyugtakor fog elkezdődni.

Tizenkettő

TOVÁBBRA SEM JÖN A SZEMEMRE ÁLOM. Nem tudok elaludni. Itt, a vámpírok kígyófészkében semmiképpen.

Folytatnom kellene a kastély felderítését. Fel kellene térképeznem a lehetséges menekülő-útvonalakat. Találnom kellene valamit, amit felhasználhatok… De ki vagyok merülve. Az elméleti vágyaimat elhomályosítja a tény, hogy a gyakorlatban pillanatnyilag biztonságban vagyok. Nem tudok ártani a Vámpírfejedelemnek vagy a szövetségeseinek. És ők sem nekem. Ruvan kis bemutatója elég egyértelműen bebizonyította ezt. És tartalékolnom kell az erőmet.

Nem akarok pihenni. De muszáj. Tartalékolnom kell az erőmet.

Amikor lehunyom a szemem, kísérteni kezd a Vérhold.

Bíborvörös köd kavarog körülöttem. Rejtőzködő vadállatok lopakodnak benne ugrásra készen. Látom, ahogy a vadásztársaim a ködben rohannak. Drew nem több egy homályos foltnál, eltűnik, még mielőtt utána tudnék kiabálni. Nem sokkal később felüvölt, a hangja véres bugyborékolásba fullad.

Olyan, mintha egy felcsévélt zsinóron húznának valamerre. Oda kell jutnom Drew-hoz. A bátyámhoz, az ikertestvéremhez rángat a zsinór. Oda…

Hozzá.

A Vámpírfejedelem a romok között áll, ott, ahol összecsapunk, és az égbe üvölt. Drew-nak nyoma sincs sehol. A vámpírból hullámokban árad a sötét mágia, találkozik a köddel, vetélkedni kezd vele. A haja elefántcsontfehér, egyenesen zuhog lefelé, a háta közepéig. Ruvan haja nem ilyen hosszú – tiltakozik az agyam. Ruvan haja a szemébe hullik, de ezzel a férfival ellentétben az övé a nyakánál elvékonyodik. De lehet, hogy ez csak egy újabb olyan arc, amit Ruvan magára tud ölteni.

Minden elnémul.

– A bosszú átka – suttogja a Vámpírfejedelem. – Egy átok, amit vérből szőttek…

Egy átok.

Egy átok…

Az álmok kicsúsznak a kezemből, megváltoznak, átalakulnak. Már nem a mocsárban vagyok, hanem a kovácsműhelyben. Anya és én a tüzet szítjuk. Éppen felkel a nap.

– Menj be, Floriane – szól rám Anya.

– Tessék?

– Befelé! Most rögtön.

A földre hulló faszén zörgése sokáig visszhangzik a fülemben. Még az apám ajkáról felszakadó nyögést is elnyomja. Az állati morgást, ami a két szemfoga közül szökik ki.

Elmosódott mozdulatok.

Egy ezüstös villanás.

Egy üvöltés.

Apám összeesik, a bőre a csontjaira feszül. Ne! Amint eléri a napfény, annak a vámpírnak a teste, aki ellopta az arcát, füstölögni kezd, és elporlad. A sikolyai összeolvadnak az enyémekkel.

– Ébredj már fel!

Felriadok. Ruvan ott tornyosul felettem, aranyszeme elkerekedve mered le rám, rémültnek tűnik, ami szinte vigasztaló. Majdnem olyan, mint egy emberé. Amíg a tekintetem a résnyire nyitott ajkára nem siklik, és meg nem látom a szemfogait.

Visszazuhanok az álmomba, és erőteljesen ellököm magamtól. Ruvan hátratántorodik, elveszíti az egyensúlyát. A saját erőmtől döbbenten meredek a kezemre. Fel vagyok zaklatva. Az álmomtól. Úgy remegnek az ujjaim, mintha ki akarnák adni magukból a felgyülemlett energiát, és amikor fájdalom hasít a fejembe, megragadom, de a sajgás ugyanolyan gyorsan el is tűnik, ahogy jött.

– Jól vagy? – kérdezi Ruvan olyan összeszedetten, mintha nem az imént változott volna megelevenedett ördögszekérré. A kócos hajába túr, és megigazgatja magán a kopottas bársonyköntösét, ami alatt laza szabású nadrágot és inget visel. Mintha most pattant volna ki az ágyból.

– Mit érdekel az téged? – meredek rá dühösen.

– Te a vérszövetségesem vagy, ami arra kötelez, hogy odafigyeljek rád – próbál magyarázkodni, és közben van képe aggodalmasnak tűnni.

– Nem kérek a hazugságaidból.

– Én nem tudok hazudni neked – mondja Ruvan a fejét csóválva, amitől ezüstös haja az arcába hullik a félhomályban. – Rémálmod volt?

– Már jól vagyok – felelem lesütve a szemem.

Ő felhorkan.

– Nem úgy nézel ki, mint aki jól van.

– Mondom, hogy jól vagyok! – csattanok fel, és ökölbe szorítom a kezem, hogy ne remegjen. Ő lenne az utolsó ember, akihez vigaszért fordulnék.

– Rendben. – Ruvan ismét felegyenesedik, és fölém tornyosul. Nem nézek fel rá. Ő tehet arról, hogy meghalt az apám. Ő tehet róla… – Akkor hagylak, hadd szenvedj egyedül.

Miután eltűnik, még sokáig üldögélek a kanapén, és az apám emléke okozta sokkhatást próbálom feldolgozni.

Szedd össze magad, Floriane! Megfogom a fejem, és megpróbálom elnyomni a saját remegésem. Ez beletelik egy kis időbe, de végül sikerül.

Megrázom a fejem, összeszedem magam, és kimegyek a fürdőszobába, ahol letudom a reggeli mosakodást, és ellenőrzöm a páncélom állapotát. Csak néhány pántot kell meghúzni rajta. Teljesen feszesre húzom őket, hogy ne maradjon alattuk hely a félelemnek és remegésnek.

A kapcsok ellenőrzése leköti a figyelmemet: némelyik behorpadt, amikor összecsaptam a Vámpírfejedelemmel. Jó lenne, ha valahol rendbe tudnám hozni őket, mielőtt ismét verekedésbe keveredem.

Végül kilépek a nagyterembe, és azonnal meghallom Callos lágy hangját.

– Azt hiszem, mindenről gondoskodtam.

– Az jó, mert nem akarom, hogy megint az legyen, mint múltkor. – Ezt Ruvan mondja. A fülemet hegyezve megállok, hátha meghallok még valakit. Hosszú csend következik.

– Jó reggelt, Riane – tölti be Ruvan hangja a hatalmas termet.

Úgy köszönt, mintha a korábbi kis incidens meg sem történt volna. Nem hinném, hogy ezzel rám akar tekintettel lenni, inkább arra tippelek, nem örülne, ha a vámpírbarátai megtudnák, hogy álmomból ébresztve is fel tudom lökni. De nekem is jobb, ha egyszerűen elfelejtjük az egészet.

– Még nem alkonyodik? – kérdezem, miközben lesétálok a lépcsőn. Arra számítottam, hogy csak a sötétség beállta után kelnek fel, de még fény szűrődik be a függöny mögül.

– Nem egészen – válaszolja Ruvan, miközben felnéz rám az asztal mellől. Amikor észreveszem, hogy az inge legtöbb gombja nincs begombolva, eltökélten az arcára szegezem a tekintetem. Láttam már csupasz férfimellkasokat a földeken, de időnként még a kovácsműhelyben is, amikor túl meleg volt, és azok a fiatal férfiak, akiket anyámmal béreltünk fel, hogy segítsenek a fizikai munkában, félmeztelenre vetkőztek. De Vadászvég egyetlen férfija sem vehette volna fel a versenyt Ruvan fizikumával. Szinte úgy néz ki a teste, mintha márványból faragták volna. Kiszárad a torkom.

– Délután van – teszi hozzá Ruvan.

– És mégis ébren vagytok? – próbálok természetesnek tűnő hangon érdeklődni. – A vámpírok nem alusszák végig az egész napot?

– A vámpírok lehet, hogy igen. Nem állítanám, hogy azokról sokat tudok. De a vampirok nem – válaszolja Callos. – Bár az is igaz, hogy a mi csoportunk a rendhagyó körülmények miatt rendhagyó ritmusban éli az életét.

Nem tudom, hogy azt hogyan kérdezhetném meg, hogy a napfény kárt tesz-e az élő vámpírok bőrében is, ezért egyelőre hagyom ezt a dolgot. Inkább végignézek azokon a naplókon és térképeken, amelyek az asztalra vannak kiterítve. Gondosan felvázolt szobákat látok megsárgult pergameneken. A kevésbé öreg benyomást keltő papírokon is hasonló rajzok szerepelnek, mellettük jegyzetekkel.

– Mi ez az egész?

– A legesélyesebb út, amelyen megközelíthetjük az átok horgonyát – közli velem Ruvan.

– Örömmel hallom, hogy végre egyetértesz velem – dünnyögi Callos. Ruvan elengedi a füle mellett a megjegyzését.

A papírokon vonalak meg x-ek sorakoznak, és vörös tinta emeli ki bizonyos szobák és folyosók fekete kontúrjait. A feltüntetett helyek semmit sem mondanak számomra. De a teljes tervrajz összességében… hatalmas. Az egyik eldugott sarokban egy „műhely” feliratú helyiség is van, amit szintén bekarikáztak piros tintával – legalábbis remélem, hogy tintával, és nem valami vámpírvérmágiával.

– Abban a műhelyben van?

Ruvan bólint.

– Az a célunk. – Így már egyértelmű, hogy miért nem mehettünk oda gyalog, amikor először felvetette, hogy segíthetnék neki. Az a kastély nagyobbnak tűnik, mint egész Vadászvég.

– Kis szerencsével menni fog – jelenti ki Callos. Azt kívánom, bárcsak magabiztosabb lenne a hangja.

Ruvan megpaskolja a vállát, amitől a társa úgy összerezzen, hogy majdnem leesik a szemüvege.

– Ha van valaki, aki meg tudja találni a legjobb odavezető utat, az te vagy.

– Évszázadok óta senki nem hatolt be olyan mélyre… – mondja Callos, és leveszi a szemüvegét, hogy megtörölgesse az ingével. – A Jontun feljegyzéseiből összerakott régi információkból dolgozom, és imádkozom a sikerért.

– Jontun? – kérdezek vissza.

– Ő volt az első király levéltárosa, amikor azt a műhelyt megépítették, és megszületett a vértan. Jontun nagyúrnak köszönhető minden, ami azoknak az időknek a történelméből fennmaradt. Az első királyunk nem lelkesedett az írásért – magyarázza Callos.

– Miért lenne egy átokhorgony a vámpírkastély legöregebb részében lévő műhelyben, egy olyan ajtó mögött, amit csak egy ember tud kinyitni? – Ez egyáltalán nem tűnik logikusnak. Biztosra veszem, hogy ezt ők is belátják.

– Én azt reméltem, hogy ezt te fogod megválaszolni nekünk – mondja Ruvan, összefonva a karját, és futólag konstatálom, hogy a bicepszén megfeszül az egyszerű zakója anyaga. Biztosan erősnek kell lennie ahhoz, hogy mozogni tudjon abban a páncélban, még vámpírként is. – Mondjuk, a vadásztitkok révén, amelyek nemzedékről nemzedékre szállnak?

– Tőlem ne számítsatok válaszokra. Én csak azért vagyok itt, hogy kinyissam azt az ajtót. – Megvonom a vállam, és visszafordulok Callos felé. Nem fogok a feltétlenül szükségesnél többet adni Ruvannak, nehogy kikotyogjak valamit, amit felhasználhatnak Vadászvég ellen.

– Miféle műhely ez?

– Az eredeti vértan egyik első kutatóterme – válaszolja Callos. – Annak idején kettő volt belőlük, de az egyiket nem sokkal a Fakó létrehozása után megsemmisítették. A fennmaradt jegyzetek szerint ez az egyetlen, ami még létezik.

– Az eredeti „vértan” különbözik a mostanitól?

– Igen is, és nem is. A vértan csupán azt a gyakorlatot jelenti, amikor tárgyak és rituálék segítségével kivonják a mágiát a vérből. Léteznek olyan rituálék, amelyeket bármelyik vampir el tud végezni, de olyanok is, amelyek a saját vérünkhöz kötődnek. – Callos belelapoz a naplóba. – A harmadik kategória konkrét vampirok sajátja. Ezek olyan, velük született képességek, amelyek idővel alakulnak ki, és lehetővé teszik nekik, hogy mások számára megvalósíthatatlan módon használják fel a vérüket. A vértan is fejlődött az idők során, az összes többi tudományhoz hasonlóan.

– Miféle veleszületett képességek ezek? – Felzaklat a gondolat, hogy az összes vámpírnak egyedi mágiája van. Ez azt jelenti, hogy veszélyesebbek, mint gondoltam…, és nem lehet általánosítani velük kapcsolatban.

– Mindenkinél másmilyen – pillant fel rám Callos. – Vegyük például Winnyt. Ha egy csepp vér kerül a tőrére, nem fog vele célt téveszteni.

– Értem. – Abban reménykedtem, konkrétabb információkat kapok arról, hogy mivel állok szemben. Eddig azt hittem, hogy a vámpírok csak arcok ellopására használják a vértant. De úgy tűnik, ezekkel a „veleszületett képességekkel” szinte bármit el tudnak érni vele.

Callos felhúzza a szemöldökét.

– Téged tényleg érdekel a vértan?

– Leginkább csak arról akarok meggyőződni, hogy nem azért visztek oda, hogy az esküt megszegve lekaszaboljatok – vágok vissza gyorsan, hogy leplezzem a valódi kíváncsiságomat. Ha túl sokat kérdezgetem őket, még gyanút fognak, és akkor nem kapok tőlük több hasznos információt.

– Az esküt nem lehet megszegni, amíg be nem teljesül – közli velem Ruvan csüggedt hangon. – Ne rettegj már attól, hogy az összes sarkon veszély leselkedik rád!

– Rám egész életemben veszély leselkedett az összes sarkon – vágok vissza. – Nekem sokkal furcsább, ha szemtől szembe találom magam a veszéllyel, mintha a sötét sarkokból támad.

Miközben hozzá beszélek, mélyen a szemébe nézek. Ruvan kicsit leszegi az állát. Világító szeme mintha szőröstül-bőröstül le akarna nyelni. Szinte érzem a tekintete mögött örvénylő gondolatai mélységét. Mintha egy híd létesült volna közöttünk, amelyen soha nem fogok tudni – és nem is akarnék – átkelni… De amelynek a segítségével olyan dolgokat láthatok és érezhetek meg benne, amiket amúgy nem lehetne. Az érzelmei hullámát. Azt az erőt, ami belőle sugárzik, és úgy simogat, mint egy veszedelmesen kellemes álom suttogása.

– Nem te vagy az egyetlen, aki folyamatosan veszélynek van kitéve – szólal meg végül ugyanolyan hideg hangon, mint amilyen a kastély légköre. – Nem te vagy az egyetlen, aki az egész életét bizonytalan körülmények között tölti.

Soha nem gondoltam úgy a vámpírokra, mint akiket bármiféle „veszély” fenyegetni tudna, de Ruvan szavai nyomán elgondolkodom ezen. Őszinte fájdalom cseng a hangjában, ami tompa sajgást okoz a torkomban.

Ruvan feláll. Még mielőtt bármit is mondhatnék, ismét megszólal, és úgy érzem, talán jobb is így.

– Gyere! Megfelelő felszerelést kell kapnod ahhoz, hogy képes legyél bejutni a régi kastélyba.

Ezzel kivezet a teremből egy dupla szárnyú ajtón, ami egy fegyvertárrá átalakított előtérbe nyílik. Amikor meglátom a páncéltartó polcot, amelyen véres, túlságosan is ismerős bőrruhák hevernek véletlenszerűen egymásra dobálva, mozdulatlanná dermedek. Döbbenten bámulom az elárvult bőrpáncélokat. Az ürességük a bennem növekvő űrre rímel – arra az űrre, amelybe megpróbáltam beletemetni az összes érzelmemet…, az anyámmal, Drew-val és az otthonommal kapcsolatos gondolatomat, hogy életben tudjak maradni.

– Ez zavar téged? – kérdezi Ruvan.

Nem lehet akármennyi tragédián átesni anélkül, hogy el ne tompulnának az ember érzelmei, és én már átléptem azt a határt. De nem áll szándékomban megnyílni és sebezhetővé válni a Vámpírfejedelemmel szemben. Úgyhogy pikírten válaszolok neki.

– Nem gondoltam volna, hogy téged érdekelnének bárki érzései.

– Jaj, most annyira megbántottál.

– Csak az igazat mondom.

Ruvan ajkán megjelenik egy keskeny mosoly.

– Végül is, ez az egyik oka annak, hogy pont téged választottalak. Mert vadász vagy, mert gyorsan és precízen csapsz le, és mert kegyetlen vagy.

– Pedig én azt hittem, arra kellek neked, hogy bejuss azon az ajtón, illetve hogy információkat húzz ki belőlem a vadászokról.

– Én elég hatékony vagyok. Körülöttem több célt szolgál minden és mindenki. – Ruvan a páncélokhoz lép, amelyeken megakadt a tekintetem. Nyitott tenyérrel rájuk mutat. – Válogasd ki ezekből, amire szükséged van.

– Nekem már van páncélom.

– És talán itt nincs jobb annál?

– Nincs. Nálunk minden vadász ugyanolyan páncélt kap. – A vadászmestert kivéve. Mindig Davos kapta a legjobb páncélt az egész erődben…, bár ez nem sokat segített rajta. Ennek ellenére odalépek a polchoz, egyenesen Ruvan személyes terébe. Könnyedén megsimogatom a bőröket. Megtapogatom a csatokat és a rögzítéseket, amelyeket a saját kezemmel készítettem. Ez egy olyan feladat volt, amit még egy gyerek is el tudott végezni. Te jóságos ég, mennyivel könnyebb dolgom volt, amikor még kisebbek és fürgébbek voltak az ujjaim.

A páncélok negyedét én segítettem elkészíteni. Most viszont mindegyiken olyan vér éktelenkedik, ami túlságosan frissnek tűnik. Megbizsereg az ujjam a kovácsműhely fantomhőjétől, amikor eszembe jut Drew szintén általam összeállított páncélja, ami ugyanolyan véres volt, mint ezek, amikor utoljára láttam a bátyámat.

– Az a férfi, akit megöltél, amikor először találkoztunk, azok között a romok között… – buknak ki a szavak suttogva a számon. Vissza kellene tartanom őket. De ez a fájdalom túl mély, és ha nem vigyázok, maga alá temet. – Ő… Akit ott hagytunk… – Nagyot nyelek. A Vámpírfejedelem engem néz. Némán. Várakozóan. Hagyja, hadd küszködjek. Le merem fogadni, hogy még élvezi is a helyzetet. Felmerül bennem a kérdés, hogy vajon ő is olyan élesen érzékeli-e a bennem dúló vihart a köztünk húzódó láthatatlan hídon keresztül, ahogy én azt, ami benne zajlik. – Még élt?

Ruvan hallgatása borzalmas, és még rosszabbá teszi a helyzetet, hogy nem válaszol egyenesen.

– Miért számít ez neked?

– Mert ő… – Az „ikertestvérem” a torkomon akad, és fojtogatni kezd. Nem beszélhetek neki a családomról. Ha valamiért úgy döntene, hogy ellopja az arcomat, az veszélybe sodorná Drew-t. Nem akarok én is olyan traumát okozni, mint apám. – Olyasvalaki, aki fontos nekem.

– A szeretőd?

– Nem! – hápogok. – Csak… régóta… nagyon közel álltunk egymáshoz…

– Tehát a rokonod. – Ruvan karba fonja a kezét. Én összeszorítom a számat, és ez pont elég megerősítésnek bizonyul számára. – Nem öltem meg, és még hallottam a szívverését, amikor eljöttünk onnan. De azt nem tudom, hogy elvérzett-e, mielőtt megérkezett a segítség. – Némi megkönnyebbüléssel felsóhajtok, és megérintem a kisujjamon lévő gyűrűt. Tehát van némi esélye, hogy Drew életben van. A nullánál több. Drew erős. Rendbe fog jönni. Tudnék róla, ha nem így lenne – próbálom meggyőzni magam.

– Ő a testvérem – ismerem be a saját józan megfontolásaim ellenére, mert egy érthetetlen erő rákényszerít. Vagy talán azért, mert Ruvan magától is rájött, hogy a rokonom, és a kora alapján egyértelmű, hogy Drew nem a nagybátyám vagy az apám.

– Sajnálom.

– Dehogy sajnálod! – pillantok fel a Vámpírfejedelemre. Amikor felé fordítom az arcomat, szinte összeér az orrunk, mert ő is előrehajol. Hevesen zakatolni kezd a szívem, és a levegőben szinte tapinthatóvá válik a feszültség. Felmerül bennem a kérdés, hogy vajon enged-e valamelyikünk a csalfa indulatoknak, és rátámad-e a másikra. Beleborzongok a gondolatba, hogy ismét birkózni kezdhetnék vele. Hogy az ütéseiért ütéssel fizethetnék. Hogy lefoghatnám, és diadalmasan fölé tornyosulhatnék.

– Pedig sajnálom – feleli Ruvan határozottan. Furcsamód… őszintének érzem a szavait. De miért? – Te és a testvéred ugyanúgy az áldozatai vagytok ennek a helyzetnek, mint én és a gyülekezetem. Egyikünk sem tehet erről az oktalan mészárlásról, erről a rengeteg halálról. Ugyanakkor mi vagyunk azok, akik még mindig a vérüket adják érte.

– De a te néped élvezi a dolgot.

– Úgy nézünk ki, mint akik élvezik? – kérdezi Ruvan hűvösen, még közelebb hajolva hozzám. Érzem, ahogy vibrálni kezd körülötte a levegő a dühös mágiától. – Mondd csak, azt a hatalmas vámpírhordát találtad itt, amire számítottál?

Már nyitom a számat, hogy visszavágjak, de nem jut eszembe semmilyen frappáns válasz. Legszívesebben azt mondanám, hogy igen. De még nem tudom, mit is gondoljak erről a furcsa világról és a benne élő maréknyi vámpírról. A régi legendák, amelyek öregebbek, mint amikorra Vadászvég vissza tud emlékezni, egy vérszomjas Vámpírfejedelemről, és az ő saját, öntudatlan gyilkológépekből álló seregéről szólnak, akik ötszáz évente, amikor a Vérhold felkel, megpróbálják elpusztítani az emberiséget, és csak a vadászok állíthatják meg őket.

De egyetlen legendát sem hallottam erről a kihalt, omladozó kastélyban élő kis baráti társaságról.

– Mondd csak… – kezdi Ruvan, visszapillantva a páncélokra, miközben felegyenesedik, és ettől egyszeriben feloldódik a feszültség. – Mit csináltak eddig a vadászok az elesett társainkkal a Vérhold után?

Ez egy újabb esély arra, hogy jobban megismerhessem őket.

– Kiraktuk őket a napra, hogy elégjenek.

– Ó, hát persze hogy nem temettétek el őket tisztességesen – fintorog Ruvan.

– A szörnyetegeket nem szoktuk eltemetni.

– És szerinted én szörnyetegnek tűnök? – Ez a kérdés elég halk, csupa bánat és vágyakozás, sőt, sóvárgás. De mi után? Mit akar ez tőlem folyamatosan?

Végignézek az arcán, a magas arccsontján, a vékony, de határozott száján. A keskeny orrán és a szögletes állán. Szinte… túl tökéletes. Zavaróan tökéletes. Rá se lehet nézni, ugyanakkor… le sem tudom venni róla a tekintetem. És nagyon nehéz leküzdeni a késztetést, hogy megérintsem.

– Én láttam az igazi arcodat. Tudom, hogy milyen borzalmas vagy – suttogom.

– Az igazi arcomat? De az… az… – Úgy tűnik, mintha Ruvan nem találná a szavakat, és végül megrázza a fejét. – Hogy lehetsz ennyire ostoba? Nem az volt az igazi arcom. Ez az. Ha nem lenne az átok, ami elszívja belőlem az erőt, a mágiát, ami tönkreteszi a testemet, mindig így néznék ki – mondja, és a kezét végighúzza a mellkasán. Hosszú ujjai beleakadnak a kifűzött inge zsinórjába, és még jobban szétnyitják a ruhadarabot. Még soha életemben nem szenteltem ennyi figyelmet egy férfi testének. Még soha nem voltam ilyen sokáig kettesben egy férfival. Amint ráébredek erre, megborzongok. – A ti átkotok változtatott minket szörnyetegekké.

– De nekünk nincs erre alkalmas mágiánk – nyögöm ki valahogy.

– Az embereknek egykor volt. És úgy tűnik, a ti fajtátok ellopta a vértan egy részét, hogy fenntartsa az átkot.

– Eddig még csak nem is tudtam, hogy nekem is van mágia a véremben – vágok vissza. Ruvan logikai bukfencei kezdenek olyan mértéket ölteni, hogy nem bírom tovább tartani a számat, még akkor sem, ha pontosan tudom, hogy azt kellene tennem. – Mégis szerinted hogyan képes Vadászvég fenntartani valami titkos átkot? És ha a rendelkezésünkre állna ez a fajta mágia, akkor miért nem használjuk fel arra, hogy legyőzzünk vele titeket, szörnyetegeket?

– Á, szörnyetegek, már megint ez a szó. – Ruvan közelebb lép hozzám, a személyes terembe. Ez csak egy apró változás, de bőven elég ahhoz, hogy felszítsa az érzékeimet. – Azok, akik megadták magukat az átoknak, talán annak tűnnek, mert ők lesüllyedtek a tudatosság küszöbe alá, és az alantas ösztöneikre hallgatnak. Igen, ők valóban szörnyetegek, ahogy mondod. De ők is csak áldozatok. A te kezedhez ugyanúgy vér tapad, ahogy az enyémhez. És mindketten egy olyan ketrecbe születtünk, amit nem mi építettünk. – Ekkor kicsit elernyed az arca, szétválnak az ajkai, és láthatóvá válnak azok a gonosz, hegyes szemfogai. Ruvan ebben az érzelmileg felfokozott pillanatban szinte már emberinek tűnne, ha a foga nem emlékeztetne a gonoszságára. Még mindig az arcomat fürkészi. Mit vár tőlem? Együttérzést? Feloldozást mindazért, amit elkövetett? – De mi meg tudjuk ezt oldani. Te és én. Megtalálhatjuk a kiutat ebből a könyörtelen rémálomból. Ha képes lennél annyi időre félretenni az elvakult gyűlöletedet, hogy meglásd az igazságot, ami szinte kiüti a szemedet.

Szabadság. Vágyaim szinte tabunak számító tárgya. A szükségleteimé. Az, ami után olyan kétségbeesetten sóvárgok már születésem óta, hogy le kellett szoktatnom magamat róla, nehogy megőrüljek. Lehetséges volna, hogy ez mégis létezhet számomra?

Nem. Nem. A Vámpírfejedelem hazudik. A szabadság egyikünk számára sem létezik. Csak a halál.

Ha elhinném, hogy lehetséges, azzal csak újabb sebeket okoznék magamnak. Semmi sem képes olyan fájdalmat okozni, mint a remény.

– Erre nem tudsz mit mondani? – Ruvan csalódottan megcsóválja a fejét. Elveszetten sodródom egyre távolabb tőle a belőle sugárzó bánat óceánján. – Miért is számítottam tőled bármi másra?

Egy asztalra mutat, amelyen ezüstsarlók, tőrök és kardok hevernek.

– Vedd magadhoz mindazt, amire szükséged van a védekezéshez. Bármi a tiéd lehet, amit csak akarsz. Készülj fel életed legnagyobb csatájára, hogy minél hamarabb búcsút inthessünk egymásnak.

A csata említése akár félelmet is kelthetne bennem, de most csak a fegyverekre tudok koncentrálni. Kardok… A családom évszázadok óta nem kovácsolt kardokat. A sarlók könnyebbek, és kevesebb fémet kell hozzájuk felhasználni. És amit a vadászok hatótávolságban veszítenek a sarlóknál, azt visszanyerik a sebességben, sőt még annál is többet.

De kíváncsi vagyok, miket lenne kedvem készíteni, ha szabadon eldönthetném… Ha a világ összes erőforrása a rendelkezésemre állna. Ha nem kellene az egész falut megvédenem. Akkor miket készítenék? Ezt a kérdést még soha nem tettem fel magamnak.

– Ezek régiek – suttogom.

– A régi fegyverek is jó fegyverek – feleli Ruvan, felhúzva a szemöldökét.

– Ez nem minden esetben igaz. – Felveszek egy kardot, megvizsgálom a vércsatorna kialakítását, majd ellenőrzöm a pengéjét. – A kor önmagában is eltompíthatja a fémeket. És ha ezek a csatatérről származnak, akkor eleve sérültek – magyarázom neki a pengén látható apró horpadásokat. – Látod, mint például itt.

Ruvan kicsit elismerően néz, de ez csak átmeneti reakció a részéről.

– Egy tompa ezüstkard azért még ezüstkard. Csak annyi a dolga, hogy áthatoljon a vámpírok bőrén.

– De élesre fenve sokkal hatékonyabb. Úgy a penge végzi el a munka oroszlánrészét, és a harcos nem fárad el benne. Ráadásul a régi, horpadt pengék könnyebben beszorulnak a csontok közé, és így nagyobb esélyt adnak a visszatámadásnak. Nincs véletlenül itt egy kovácsműhely?

– Kovácsműhely? – Ruvan meglepetten pislog rám. – Mihez lenne szükséged egy kovácsműhelyre?

Most vadásznak tetteted magad, Floriane, nem pedig kovácsnak. Játszd tovább a szerepedet!

– Én… csak arra gondoltam, hogy megfenhetném őket – dünnyögöm. Egyre nehezebben tudom kitalálni, hogyan forgassam a szavaimat anélkül, hogy hazudnék. – Elég sokszor láttam már, hogyan kell. Néha a saját sarlóimat is én szoktam kikalapálni. – Amit egy vadász soha nem tenne. De nem tudok ellenállni a csábításnak. Nem hagyhatom ezeket a fegyvereket ilyen állapotban. Azzal sárba tipornám a kovácsműhely előttem járó szüzeinek a becsületét.

Ruvan hosszú ideig fontolgatja a dolgot, és már kezdek attól tartani, hogy nem jött be a trükköm. Végül elindul a főbejárat felé. Keresgélni kezdek, hogy megtaláljam a legélesebb fegyvert, és gyorsan felkapom azokat a sarlókat, amelyek a legépebbnek tűnnek.

– Hagyd csak ott őket. Ventos majd átviszi hozzád mindet.

– Tessék?

– Biztosan örömmel fordítja majd az izomerejét arra, hogy átcipelje neked ezeket a fegyvereket a kovácsműhelybe – magyarázza Ruvan. – De a kastélyban évszázadok óta nincs kovács. Úgyhogy hasznosabbá tudnád tenni magad azzal, ha a pókhálókat takarítanád le, mintha fémeket cipelnél.

– Tényleg van kovácsműhelyetek…? – kérdezem a kezemben lévő sarlót lassan leeresztve. És én még azt hittem, hogy itt minden a vérről szól.

– Természetesen van. De csak egy napot kapsz arra, hogy elvégezd, amit szeretnél. Nem fogom tovább halogatni az utunkat a régi kastélyhoz.

Tizenhárom

AMIKOR VISSZATÉRÜNK A NAGYTEREMBE, A MÁSIK ÖT VÁMPÍR MÁR AZ ASZTAL KÖRÜL ÜL, ÉS MIND AZ ÖT SZEMPÁR RÁNK SZEGEZŐDIK, AMINT BELÉPÜNK.

– Ventos, át kellene vinned az összes fegyverünket a kovácsműhelybe.

– Fegyverek? Kovácsműhely? – mordul fel Ventos, miközben összenéz a többiekkel. – Nekünk van kovácsműhelyünk?

– Úgy tudom, hogy van egy műhely, ami a fegyvertárból nyílik – válaszolja Quinn. – Bár ami az odavezető utat illeti…

– Az tiszta – jelenti ki Callos, miközben megigazítja a szemüvegét. – Nemrég azon az úton mentem át a könyvtárba.

– Azok a folyosók évek óta be vannak falazva, semmi sem juthat be oda – jegyzi meg Lavenzia, az ennivalóját piszkálva. A reggeli ugyanolyan egyszerű, mint a vacsora volt. Kezdem hiányolni a friss péksüteményeket, amiket a pék minden reggel beadott nekünk. „Egy kis finomság a kovácsműhely szüzének”, ahogy mondani szokta. – De mire kell neked a kovácsműhely? Nem elég jók neked a fegyvereink, ember?

– Messze nem – felelem kertelés nélkül, mire Lavenzia szemöldöke felszalad. – Azok a fegyverek nagyon el vannak hanyagolva, és ilyen állapotban gyakorlatilag használhatatlanok.

Az asztalnál ülők döbbenten nyugtázzák a szavaimat.

Ruvan halkan felszisszen. Elképzelhető, hogy a nevetését leplezi ezzel? Nem, az nem lehet. Biztosan nem, abból kiindulva, hogy eddig folyamatosan vitatkoztunk egymással. De persze tegnap este a szememre hányta, hogy én semmibe veszem azt a jóindulatot, amit ő felém próbál tanúsítani. Talán maradt még egy kicsi a szóban forgó jóindulatból, főleg a ma reggeli, aránylag pozitív hangvételű beszélgetésünk után. Nem mintha engem túlzottan érdekelne egy vámpír rólam alkotott véleménye.

– Erre – irányít kifelé Ruvan a lépcső aljánál lévő oldalajtón, ami ahhoz a függőfolyosóhoz vezet, amelyről a lakosztályába lehet bejutni. Tegnap este láttam, hogy a gyülekezete tagjai is ezt a folyosót használják. Az ő szobáik is biztosan errefelé lehetnek.

A folyosó végén lépcső található, egy rácsos ajtó mögött. A kápolnához vezető csigalépcsőhöz hasonlóan erről is ajtók nyílnak, amelyek nagy része be van zárva. A reteszekre és rácsokra lerakódott patina arról árulkodik, hogy elég régen nem nyithatták ki őket. Ezek a zárak nem miattam vannak itt.

– Mi van ezek mögött az ajtók mögött? – érdeklődöm.

Ruvan rám néz, és felhúzza azt a tökéletes szemöldökét. Úgy érzem, ez azt jelenti, hogy merészeled ezt megkérdezni, de tévedek. Most is választ kapok a kérdésemre.

– Olyan átjárók, amiket már nem használunk, mert nincs rájuk szükségünk, vagy nem tudjuk őket megvédeni.

– Úgy látom, elég sok óvintézkedés történt itt avégett, hogy az itt lakók mozgása adott területekre legyen korlátozva.

– Ez nem arról szól, hogy mi be legyünk zárva, inkább arról, hogy ők ne juthassanak be ide – válaszolja Ruvan komoran.

– Ők?

– Az Elbukottak.

A lépcső alján, ahogy azt előre elmondták, egy régi fegyvertár található. A nagy fegyverállványokon lándzsák és kardok sorakoznak. De a vastag porréteg és a pókhálók alapján ítélve évszázadok óta senki nem vette kézbe őket.

– Acél – állapítom meg, az egyik kard pengéjét simogatva. Jó minőségűnek tűnik. Vagyis egykor az lehetett. Mostanra ugyanolyan használhatatlanná vált, mint az a díszkard, amivel megpróbáltam lekaszabolni Ruvant, miután megérkeztünk.

– És ezt te csak úgy ránézésre meg tudod mondani? – kérdezi a Vámpírfejedelem, meglepettnek tűnő hangon.

– Én ezüstfegyverek között nőttem fel, úgyhogy van szemem az ilyesmihez – próbálom gyorsan kimagyarázni a dolgot, de utána megoldódik a nyelvem a lelkesedéstől. – Ha közelebbről megnézed, te is láthatod, itt. Látod? – Ruvan közelebb húzódik hozzám. Áthajol a vállam felett, miközben a kard pengéjét mutogatom neki. – Ez természetesen már elszíneződött és berozsdásodott, mert az idő foga már csak ilyen. De még látszanak a köszörűkő nyomai, azok a barázdák, amiket később kovával simára csiszoltak. Ha ezüst is lenne benne, akkor alig észrevehető mélyedések, hullámok vagy virágok is lennének rajta. – Ahogy anyám nevezi ezeket.

– Igen, a ti ezüstfegyvereitek valóban egyediek. – Ruvan hátralép, és mintha már inkább engem méregetne, mint a kardot. Gyorsan elfordulok a fegyvertől, mire továbbindul. Én egy lépéssel mögötte maradok, és hevesen korholom magam, amiért ennyire elveszítem az önuralmamat bármitől, ami fémből van. – Ezért kell ellopnunk őket tőletek a páncélokkal és az összes többi erőforrással együtt, amit a Vérhold alatt össze tudunk szedni. Nekünk csak egy olyan kovácsunk volt, aki képes lett volna reprodukálni az ezüstötöket, de ő már rég nincs közöttünk.

– Ez nem lep meg – dünnyögöm halkan. Ha Ruvan hallja is a megjegyzésemet, nem reagál rá. Az én családom találta ki azt a speciális eljárást, még nemzedékekkel ezelőtt, amelynek a segítségével ezüstöt és vasat olvasztanak össze, hogy egy acélszilárd és halálosan ezüstös ötvözet jöjjön létre. Az a sok munka, az a rengeteg kalapálás, az anyámé, a nagymamámé… most a vámpírok kezébe került. Szinte rosszul leszek a gondolattól. Inkább ismét megszólalok, hogy elterelődjön a figyelmem.

– De amúgy mire kellenek nektek ezüstfegyverek?

– Szerinted?

Csak egy magyarázatot tudok elképzelni arra, hogy miért lehet valakinek pont ezüstre szüksége. Az emberek és az állatok ellen az acél is tökéletesen megfelel, az ezüst viszont…

– Ti a saját fajtátokra vadásztok?

Ruvan megáll egy boltíves átjárónál, felhúzza a vállát, és lehajtja a fejét.

– Őket már nem lehet a „mi fajtánknak” nevezni – válaszolja gyászos hangon. – A legtöbb, amit megtehetünk értük, az, ha megszabadítjuk őket a szenvedéseiktől.

Amikor belépünk a kovácsműhelybe, ami kétszer akkora, mint a családomé, az összes korábbi gondolatom egy csapásra elpárolog. Az ablakok zárva vannak, de a napfény sugarai beszivárognak a repedéseken és a foghíjas deszkák között. Kőasztalok sorakoznak mindenfelé a helyiségben. A hátsó sarokban egy pedálos köszörűkő áll, mögötte pedig változatos szemcseméretű pótkövek tornyosulnak egymáson – több, mint amennyit életemben láttam. Különböző méretű és kialakítású kalapácsok várakoznak szép rendbe rakva a fal mentén, a fogók és a többi elengedhetetlen szerszám mellett, mintha valaki még vissza akart volna térni ide, csak nem sikerült neki. Ezek a csodálatos eszközök mostanra ugyanúgy feledésbe merültek, mint a fegyvertárban felhalmozott fegyverek.

Maga a kovácsműhely olyan benyomást kelt, mint egy vadállat óriási, félelmetesre tátott pofája. Szinte olyan, mint amilyen egy gyíkféleségé. Éles fogak keretezik a boltívet, ahol a kovácsműhely tüze fog égni. A kandalló parazsának szikrái megvilágítják a gyík két, pillanatnyilag sötét szemét. A padlóba hatalmas fújtatók vannak beépítve, amelyeket a karok ereje helyett lábbal kell működtetni.

Az üllő úgy trónol középen, mint egy oltár. Áhítatosan elindulok felé, a lélegzetvételem felgyorsul. Még mindig van egy kis élet ebben a műhelyben, ebben az üllőben. Még mindig van egy kis hő azok számára, akik képesek érzékelni.

– Helló – suttogom, miközben végighúzom az ujjaimat a tetején és az élein. Ennek az üllőnek a barázdái és horpadásai másmilyenek, mint amiket eddig láttam, egy olyan kovács kezének a nyomai, akivel soha nem fogok találkozni.

– Minden rendben? – Ruvan váratlanul mellettem terem. Nem vettem észre, mikor jött ide hozzám. Az ő hosszú ujjai is végigfutnak az üllőn. Véletlenül összetalálkoznak a kisujjaink, és Ruvan tekintete elidőzik a fényes ezüstgyűrűmön.

Sietve ökölbe szorítom a kezem. Hirtelen magam előtt látom, mit szólna Drew, ha tanúja lenne annak, ahogy összeér a kezem a Vámpírfejedelmével.

– Több mint rendben. Ez egyszerűen csodálatos. – Nem is kell hazudnom. A korábban itt dolgozó kovácsok szellemei még mindig itt lebegnek a levegőben, csendben rimánkodva a megszokott zajokért és forróságért. A fémcsörömpölésért, és a még meg nem valósult alkotások elhivatott kalapálásának a csattogásáért. – Miért nincs használatban?

– Te is hallottad Ventost. Azoknak a nagy része, akiket felkeltenek a hosszú éjszaka során, nem is tudja, hogy van kovácsműhelyünk. A kovácsaink mind rég meghaltak. – Ruvan tekintete az ablakon túli panorámára vándorol, a jég borította városra. – Egyszerre csak annyit szoktunk felébreszteni, amennyi ahhoz kell, hogy fenn tudjuk tartani és meg tudjuk védeni a népünket. Azoknak, akik felébrednek, konkrét feladatokat kell teljesíteniük…, ami általában harcot jelent. Vagy jegyzetelést. A kovácsműhely üzemeltetését eddig feleslegesnek ítéltük meg.

– Ha szoktatok harcolni, akkor mindenképpen szükségetek lenne egy aktív kovácsműhelyre. – És megbocsáthatatlan bűn hidegen tartani egy kovácsműhelyt, különösen egy ilyen szépet.

– Erre egyszerűen nincs elég emberünk.

Nem vitatkozom vele tovább, hanem inkább a kandallóhoz lépek, és nyugtázom, hogy még mindig van benne egy kis faszén. Mellette pedig elegendő fel van halmozva ahhoz, hogy akár hónapokig el tudja látni az itt dolgozókat. Gondolkodás nélkül keresgélni kezdem a tűzkövet, hogy begyújtsam a kazánt. Még mielőtt észbe kapnék, már szítom is a lángokat.

Egy csodálatos pillanatra elfelejtem, hol is vagyok, és kik között. Csak a fújtató hangos szuszogása létezik számomra. A tűz ropogása, ami mindent a jól ismert narancssárga fénybe borít. A fém csörömpölése, amikor úgy rendezem el a szerszámokat, hogy kézre essenek. Szinte szétrobban a szívem a boldogságtól. Ott találom magam, ahová tartozom.

Ez az egyetlen hely, ahol ki tudom fejezni magam – ahol önbizalmam van. Vadászvégben főnyereménynek számítok. A vámpírok elleni legfőbb fegyverünk nemzedékeit képviselem. A kovácsműhelyben azonban magam vagyok a teremtés. Ott legyőzhetetlen vagyok.

De csak egy pillanatra érzem magam így.

Amikor Ruvan ismét megszólal, a nyakamba zuhan a valóság.

– Elég gyakorlottan mozogsz a kovácsműhelyben – jegyzi meg szinte gyanakvó hangon.

Megtorpanok, majd gyorsan folytatom az előkészületeket. Egy vadász nem tevékenykedne itt ennyire magabiztosan, ugye? Gyorsan kitalálok egy féligazságot, és leplezni próbálom az elbizonytalanodásomat. Ha hitelesnek akarok tűnni, akkor mély meggyőződéssel kell válaszolnom.

– Sok időt töltöttem a falu kovácsműhelyében, miközben ott fegyverek készültek. – Ruvanra sandítok, és megpróbálom kitalálni, hogy képes-e olvasni a sorok között. Semmi nem látszik az arcán, de kétely sem sugárzik belőle. Tudomásom szerint az erődbe még soha nem sikerült betörniük, úgyhogy a vámpírok nem rendelkezhetnek túl mélyreható információkkal arról, hogy mi zajlik odabent, vagy hogy mennyire életszerű az, amit állítok. – Nekünk természetesen van kovácsunk – próbálok könnyedén csipkelődni, de Ruvan nem reagál rá.

A hallgatása annyira felborzolja az idegeimet, hogy egy kicsit hadarni kezdek.

– A mi kovácsműhelyünk mindig meleg. És világos, még a legsötétebb éjszakákon is. Ott soha nem alszik ki teljesen a tűz. Egyrészt túl forró ahhoz, másrészt nagyon hamar ismét szükség lesz rá, ezért soha nem oltják el teljesen. Az a hatalom, az alkotás és az élet középpontja, ahol a falu lakói összegyűlnek, hogy meséljenek egymásnak. Ahol a férfiak és nők megoszthatják egymással a legfrissebb pletykákat, miközben arra várnak, hogy megjavítsák a szerszámaikat. Az a műhely a falu központja, minden értelemben.

Ruvan összefonja a karját, és az asztalnak támaszkodik. Érzem, hogy engem néz, hogy tetőtől talpig végigmér, és a szavaimon gondolkozik. Biztosan hazugságra utaló jeleket keres bennük, fut át a fejemen, de a tekintete nem erről árulkodik… Nem úgy tűnik, mintha kételkedne abban, amit mondok. Valami rejtett gyengédség sugárzik belőle, amitől csak még óvatosabb leszek.

A vámpírokban szemernyi gyengédség sem volt soha, és nem is lesz. De abban a pillanatban, amikor ez átfut a fejemen, eszembe jut, amikor az ujja az enyémhez ért. Vagy ahogy a fegyvertárban nézett rám, szinte rimánkodva, hogy próbáljam meg az ő szemszögéből látni a dolgokat anélkül, hogy egyenesen meg kellene kérnie erre.

Babrálni kezdem a kisujjamon lévő gyűrűt.

– Te nem olyan vagy, mint amilyennek a vadászokat képzeltem.

– Mégis milyennek képzelted őket? Amikor először találkoztunk, megpróbáltalak megölni.

– Így van. És, te jóságos ég, azzal a mágiával, ami benned dolgozott, ha létezik vadász, aki meg tudna ölni, az te lennél – nevet fel Ruvan, mintha most már humorosnak találná az egészet. De nekem csak még jobban összeszorul ettől a gyomrom. Öld meg a Vámpírfejedelmet! Ha Drew megtartotta volna az elixírt magának, akkor azzal a kiképzéssel, amit kapott, ő talán tényleg meg tudta volna ölni Ruvant. Ha elég határozott lettem volna, Drew győzhetett volna.

Ez azt jelenti, hogy mi ketten egész Vadászvéget és a teljes emberiséget kárhozatba döntöttük azzal, hogy a bátyám nekem adta az elixírt? Mi van, ha ez a háború végre véget érhetett volna? Most még a legjobb esetben is csak abban reménykedhetünk, hogy az ötszáz év múlva eljövendő Vérhold idején Vadászvégnek sikerül megölnie a Vámpírfejedelmet, de… Nos, ezért mondogatták nekem, hogy tudjam, hol a helyem. Hogy törődjek bele a sorsomba. Mert ha kilépek a kovácsműhely szüzének szerepéből, annak a következményeit nem csak én fogom megszenvedni.

Haza kell mennem – szólal meg bennem egy hang. De előtte meg kell ölnöd a Vámpírfejedelmet! – vágja rá egy másik. Ha Ruvan életben marad, nekem nem lesz jövőm Vadászvégben. Annyifelé szakad a lelkem, hogy belesajdul a fejem.

– Mi az? – kérdezi Ruvan, amikor észreveszi, hogy megállt a kezem.

– Semmi – felelem, és megrázom a fejem.

– De az előbb…

– Hova tegyem ezeket? – Ventos hangos csatazajjal ront be a műhelybe, és ezzel akaratán kívül is megment a gyötrelmes vívódástól. Változatos fegyverek tornyosulnak a két karjában. Az ezüstpengéket egy vastag ponyva választja el a testétől.

Ruvannak is biztosan ugyanaz jut eszébe a kockázatokat illetően, mint nekem.

– Mi a fenét művelsz? – A társához rohan, és óvatosan, egyenként elveszi tőle a fegyvereket, ügyelve arra, hogy csak a markolatok bőrborításához érjen hozzá.

– Csak azt, amire kértél. Áthoztam a fegyvereket.

– De én nem így gondoltam – sóhajt fel Ruvan, miközben a két ujja közé csippenti az orrnyergét. – Arra számítottam, hogy több menetben végzed el a feladatot, a biztonság kedvéért. Mi lett volna, ha valamelyik megvág?

– A biztonsági játék a gyengék végső menedéke – feleli nevetve Ventos.

– De az ezüst…

– Én tudok vigyázni magamra! – vág vissza Ventos, kidüllesztve a mellkasát.

Kiszalad a számon egy kis nevetés, miközben teljesen megfeledkezem a kovácsműhely felkészítéséről és beüzemeléséről.

– Ez az ember most kinevet? – kérdezi Ventos a döbbenet és a düh között ingadozó hangon.

– Eszem ágában sincs kinevetni egy ilyen nagy és félelmetes vámpírt – mondom a szememet forgatva, miközben leveszem Ventosról a fegyvereket. Ezt Ruvan is észreveszi, legalábbis a fojtott nevetéséből ítélve.

– Te is, nagyuram? Ez fájdalmasabb sebet üt a lelkemen, mint egy ezüstpenge.

– Ha a szavaim ezüstpengék lennének, már rég meghaltál volna – mondja Ruvan, az üllőre támaszkodva. A tűz narancssárgára festi az állkapcsa éles vonalát, amitől olyan benyomást kelt, mintha belülről izzana. Elszakítom a tekintetemet az arcáról, és odasétálok a Ventos által leszállított fegyverekhez.

Amikor a kard felé nyúlok, egy hatalmas kéz fogja le az enyémet.

– Te tényleg jobbá fogod tenni ezeket?

Felnézek Ventosra.

– Engedj el!

– Akkor válaszolj!

Összeszorítom a számat, de azért kipréselem rajta a választ.

– Igen. Bár ahhoz már most is elég élesek, hogy levágjam velük a kezed, ha nem veszed le rólam.

Erre elenged. Dühösen felkapom a kardot, visszamegyek a kovácsműhelybe, és belenyomom a parázsba. Ez a példány különösen rossz állapotban van: már a markolatától kezdve el van csúszva a súlypontja. Még mielőtt a köszörűkő alá tenném, legalább nagyjából visszakalapálom a megfelelő formába.

– Nem bízom benned – közli Ventos a hátamnak. Szándékosan provokál. Ezt tisztán érzem. A lelkem meggondolatlan oldala legszívesebben megadná neki, amit akar, de nem engedhetek ennek a késztetésnek, mert vérszerződést kötöttem Ruvannal.

– Én sem bízom bennetek – válaszolom inkább.

– Az jó, mert miért is bíznál? Végül is legalább tucatnyi embert megöltünk a fajtádból a Vérhold éjszakáján.

– Elég! – szól rá Ruvan szigorúan. De egyikünk sem figyel oda rá. Ventos túlságosan felidegesített ahhoz, hogy az eszemre hallgassak. Vöröset látok, olyan vöröset, mint a bátyám vére.

– Hány embert öltetek meg? – Felé pördülök, olyan erővel szorítva a kard markolatát, hogy kifehérednek az ujjperceim.

– Jó sokat – feleli Ventos, és önelégülten oldalra billenti a fejét. – Közülünk viszont senki nem halt meg.

Eszembe jutnak a páncélok, amiket korábban láttam, amelyekből hiányoztak az emberek.

– Mi értelme van ennek az egésznek? Miért vadásztok ránk?

– Az életben maradásért.

– Nem kellene nekünk meghalnunk azért, hogy ti életben maradjatok! – verődik vissza a hangom a rengeteg kőről és fémről.

– Akkor azért, hogy megbüntessünk titeket mindazért, amit velünk tettetek.

– Azt mondtam, elég! – ismétli meg határozottan Ruvan, és közénk áll. – Ez mindkettőtökre vonatkozik.

Ventos továbbra is figyelmen kívül hagyja Ruvan szavait.

– Őszintén remélem, hogy elveszítettél néhány számodra fontos embert. Vagy az átkozott céhetek számára fontosakat. Azt remélem, hogy most szenvedsz. Hogy mindnyájan szenvedtek. Nagyon szeretném, ha ti is éreznétek legalább a töredékét annak a fájdalomnak, amit a fajtámnak okoztatok – folytatja Ventos, miközben lassan egyre közelebb jön hozzám. Annak ellenére, hogy Ruvan még mindig közöttünk áll, nagydarab társa megpróbál fölém tornyosulni, és a gyűlöletével megmérgezni körülöttem a levegőt. De én is pont olyan gyűlöletet táplálok iránta, ami ráadásul egyre csak nő.

– Ne aggódj, én életem minden egyes napján szenvedtem miattatok – biztosítom Ventost. A hangom még a város körüli hegycsúcsoknál is hidegebbnek tűnik.

– A te szenvedésed csak egy napnyi ahhoz képest, amit a mi fajtánknak kellett és kell ezután is elviselnie. Ha évszázadokon át vergődnél kínok között, az sem lenne elég büntetés neked a hosszú éjszakáért.

– Ventos, hagyd ezt abba! Azzal, hogy elidegeníted, nem jutunk semmire.

– Én eleve nem akarok tőle semmit! – Ventos dühösen mered a fejedelemre. – Amikor ránk kényszerítetted azt a vérszerződést, gondoltál egyáltalán arra, hogy mit fog szólni hozzá a gyülekezetünk? Vagy ez egyáltalán nem érdekelt?

– Én csak azt teszem, amit a népünk megmentése érdekében meg kell tennem – feleli Ruvan. A szavai elkeseredetten és túlságosan is ismerősen csengenek.

– Nehogy már egy vadász segítsen a népünk megmentésében! – Ventos az asztalra csapja a tenyerét, amitől az összes fegyver megcsörren.

– Én bármire hajlandó lennék azért, hogy megmentsem a vámpírokat, és véget vessek a hosszú éjszakának.

– Mert bolond vagy! – dühöng Ventos.

– Én így döntöttem, és inkább idealistának mondanám magam, mint bolondnak – válaszolja Ruvan, kihúzva magát. Bár egy jó fejjel alacsonyabb Ventosnál, olyan a testtartása, mintha kétszer olyan magas lenne, mint ő. A Vámpírfejedelem mintha betöltené a teret, a nagydarab harcos eltörpül mellette. – Én, és csakis én fogom eldönteni, hogy az ébrenlétünk alatt milyen lépéseket teszünk, ahogy azt a tanács a hosszú éjszaka kezdete előtt megszavazta.

– Akkor kizárólag te leszel a felelős a kudarcunkért és a népünk végső pusztulásáért is, ami a döntéseid miatt fog bekövetkezni! – folytatja Ventos a dühöngést.

– Ezt már jóval azelőtt tudtam, hogy véresküt tettem volna egy vadásznak. Az első pillanattól fogva tudtam, amikor magamhoz tértem ebben a kegyetlen és távoli jövőben – jelenti ki Ruvan nyomatékos hangon. A szavai súlya szinte megjeleníti a lelki szemeim előtt a mellkasában rejlő ólomszív körvonalait. De a fájdalom, ami felvillan előttem, csak egy vázlat, nem a teljes kép. – Kész vagyok teljes felelősséget vállalni a döntéseimért, és azok következményeiért. Bár én még mindig hiszek abban, hogy véget tudunk vetni a hosszú éjszakának.

Ventos előrehajol, mintha vissza akarna vágni. Végül mégis elernyed, és halkan motyog valamit arról, hogy most elmegy az „akadémiára”, majd kiviharzik a műhelyből.

Ruvan és én zavartan ott maradunk. Ő háttal áll nekem. A szavai bátrak és hatásosak voltak, de egy megfáradt férfit rejtettek maguk mögött, akinek a válla abban a pillanatban beesik, amint Ventos eltűnik a közeléből. Érzem, ahogy a Vámpírfejedelem nagy erőfeszítéssel próbálja összeszedni magát. Hogy még mindig táplálja azt az ostoba reményt és vágyálmot, hogy meg fogja védeni a népét. Azt a szenvedélyt, amit Davos soha nem tanúsított irántunk. Azt a szenvedélyt, amit én egyszerre próbáltam életben tartani és elfojtani, noha ez nyilvánvalóan lehetetlen vállalkozás…

Sajogni kezd a mellkasom. Valami csípi a szemem. Elönt a düh és a frusztráció. Sikítani akarok. Sírni.

És valami, valami arra késztet, hogy kinyújtsam a kezem, annak ellenére, hogy a józan eszem azt kiabálja, hogy ne tegyem. Egyszer csak Ruvan vállára simul a kezem.

A Vámpírfejedelem izmai megfeszülnek. Mély levegőt vesz, ahogy én is, vele együtt. A nyakam tövénél, ahol a jele van, enyhén megbizsereg a bőröm.

Megpróbálom kinyitni a számat, hogy mondjak valamit, de nem találom a szavakat. Ruvan teste forróbb, mint a kezem alatt lévő kovácskazán. Attól tartok, hogy meg fog égetni, ha nem engedem el, de nem tudom. Legszívesebben…

– Jól vagyok – szólal meg végül.

Gyorsan elhúzom a kezem. Mi a fenét művelek? Vámpírokat vigasztalgatok? A kazán felé fordulok.

– Sajnálom, amit Ventos mondott.

Magamon érzem Ruvan tekintetét, miközben hozzám beszél.

– Nem szorulok a vámpírok együttérzésére. – Én senkitől sem várok együttérzést. Kivettem ugyan a magam részét a nehézségekből, de mások sokkal rosszabbul jártak, mint én.

– Nekünk nem muszáj ellenségeknek lennünk – folytatja Ruvan pont olyan fáradt hangon, mint amennyire én dühös vagyok.

– Mindig is azok voltunk.

– Ötszáz évente egyszer…

– Miattatok halt meg az apám. – Mindkét kezem megáll a levegőben, majd ernyedten lehullanak a két oldalamon. Üveges tekintettel meredek az előttem sorakozó szerszámokra. Nem értem, miért mondtam ezt ki. Tudom, hogy ez butaság volt. Semmi értelme olyan együttérzést kiváltani, amire nincs szükségem. Mégis folytatom. Magam előtt látom apám arcát, amint este betakargat elalvás előtt, és megígéri, hogy megvéd a vámpíroktól, akik a sötétben ólálkodnak. – Ventosnak igaza volt, én tényleg elveszítettem egy számomra fontos embert. Mindnyájan elveszítettünk valakit. Apám vadász volt, nagyon jó vadász. Vadászvég szegényebb a halálával. A hajnali rémálmom is róla szólt. Ebben az átkozott kastélyban folyamatosan arra kell gondolnom, amit a te néped tett velem, az otthonommal, a családommal.

– Sajnálom…

– Kímélj meg a bocsánatkérésektől!

– Akkor is kíméljelek meg tőlük, ha komolyan gondolom őket?

– Komolyan sajnálod, hogy megöltetek egy vadászt? – kérdezem gúnyosan. – Eddig azt hittem, utáljátok a fajtánkat.

– Sokan igen. Sokan a teljes emberiséget felelősnek tartják közülünk az átokért. De én képes vagyok arra, hogy csak a körülményeket gyűlöljem, miközben azért együttérzek az emberekkel, akik ilyen körülmények között találták magukat. Én tudom, hogy nem te tehetsz az átokról, és ezt neked is látnod kell. – Már másodszor hozza ezt fel, fut át a fejemen, mármint azt, hogy a falunk lakóit a körülmények áldozatainak tekinti. Az biztos, hogy nem könnyű az életünk, és persze, ha szabadon dönthettem volna, akkor inkább a falakon kívülre költöztem volna…

Ruvan nem tágít. Engem néz. Felmerül bennem a kérdés, hogy vajon mit vár tőlem. Azt, hogy mondjak valamit? Vagy csináljak valamit? Vagy azt, hogy végre ráébredjek, hogy több bennünk a közös, mint az ellentét? Az idegeimre megy a hallgatása.

– Senki sem vágyik igazán arra az életre – szólalok meg halkan. Ez úgy hangzik, mint egy vallomás. De vajon kinek szól? Neki, vagy önmagamnak? – Persze, büszkék vagyunk rá. Vadászvégben mindenki tudja, miért kell áldozatokat hoznunk. Miért adják be a szülők a gyermekeiket az erődbe. Azért, hogy a falakon kívül élőknek ne kelljen ezt a döntést meghozniuk. Ez ugyan nem tetszik nekünk, de elfogadjuk, és cserébe minden szükségletünk ki van elégítve. Mi ott vagyunk egymásnak, és támogató közösségben élünk. Ami több, mint amennyit sokan elmondhatnak magukról.

Elég sok történetet hallottam a falakon kívüli nehézségekről azoktól, akik kívülről érkeztek a faluba. Léteznek olyan városok, ahol mindenkinek jutna elég pénz, de az összeset egy ember tartja a kezében. Léteznek olyan helyek, ahol soha nincs elég élelem. És olyan helyek is, ahol erőszakos férfiak és nők uralkodnak vasököllel, irgalom nélkül, akik valahol még a vámpíroknál is rosszabbak, mert a saját fajtájukkal kegyetlenkednek.

Ruvan figyelmesen végighallgat, majd azt válaszolja:

– Ez furcsa.

– Micsoda?

– Hogy ti csapdába zárva érzitek magatokat… Pedig a ti népetek bocsátotta ránk és tartja fenn az átkot. – A Vámpírfejedelem közelebb lép hozzám, és kinyújtja a kezét, mintha könyörögne. – Ha ez az embereknek is ennyire rossz, akkor miért nem engednek minket szabadon a vadászok?

– Hogy a vámpírok kiszabadulhassanak, és megtámadhassák a világ többi részét? – kérdezem, és a kardot visszadugom a kazánba.

– A világ többi részét? Nekünk semennyi nem kell a ti világotokból, pont ez a lényeg. Mi itt, a Köztesvidéken akarunk szabadon élni, ahová tartozunk. – Ruvan a bezárt ablakokra emeli a tekintetét, és kibámul rajtuk, mintha a messzeséget fürkészné. – Én még soha nem jártam ezen a városon kívül. És a ti falutokkal ellentétben nekünk itt nincs meg mindenünk, amire szükségünk lenne. Én sokkal többet szeretnék: látni a tündeudvar táncait, hallani az újévi szirénduetteket. Látni akarom a hatalmas síkságokat, amelyek egészen a látóhatárig húzódnak – meséli vágyakozó, nosztalgikus hangon.

Megpróbálom figyelmen kívül hagyni a fájdalmat, amit a szavai okoznak. Megmagyarázhatatlan, tompa lüktetés támad bennem, mintha hívogatni kezdene valami, ami a fémen és a forróságon túl található – egy egész világ, amit meg kellene ismernem. Egy olyan világ, amiről én a jelek szerint feleannyit sem gondolkoztam, mint ő.

– De a ti mágiátokhoz vérre van szükség – tiltakozom erőtlenül.

– Éppen elég vért találhatnánk a Köztesvidéken, ha nem korlátozna minket az átok. Természetesen az embervér a leghatékonyabb, de másfajta is megteszi. Már jóval azelőtt gyakoroltuk a vérmágiát a holdfesztiváljaink alatt, hogy a driádok megalkották volna az embereket.

A vonásait fürkészem, abban reménykedve, hogy hazudik. De éppen olyan tisztán érzem a szavaiban rejlő igazságot, mint a kovácsműhely forróságát… vagy azt a bizsergést a nyakam tövében. Sokkal egyszerűbb lenne, ha az egészet betudhatnám annak, hogy Ruvan él tévedésben. Mert ha nem… Ha nem ő… Akkor a Vámpírfejedelem csak egy magányos, megkeseredett férfi, aki most azért az együttérzésért esdekel nekem, amit Vadászvégben soha nem tudtam megtanulni.

– Most a munkámra kell koncentrálnom – válaszolom halkan, és hátat fordítok neki. – Csak egy napom van arra, hogy mindent befejezzek.

Ruvan továbbra is egy helyben áll, és egy pillanatra úgy tűnik, mintha hozzá akarna tenni még valamit, de végül meggondolja magát.

– Szólok a többieknek, hogy hozzák ide a kedvenc fegyvereiket – mondja inkább. – Kérlek, kezdd azokkal a munkát.

Elindul, de amikor a helyiség közepére ér, habozni kezd. Ezt tisztán érzem. Mindent érzek vele kapcsolatban. Minden egyes mozdulatába beleborzongok. Abban reménykedtem, hogy ez a kötelék az eskünk letétele után fokozatosan gyengül, de úgy tűnik, mintha inkább egyre erősebbé válna.

– És, Riane, elég fáradtnak tűnsz. Pihend ki magad, szükséged lesz az erődre – mondja, és magamra hagy.

A Vámpírfejedelemnek igaza van, valóban elég fáradt vagyok. De ezt a fáradtságot nem tudja enyhíteni az alvás. És amire szükségem van a feltöltődéshez, ott hever a szemem előtt.

Tizennégy

A KALAPÁLÁS MAGA A MEDITÁCIÓ.

Ütés. Szünet. Ellenőrzés. Korrigáló ütés. Forróság. Ismétlés. Hűtés. A kovácsműhelynek van egy éves ritmusa – a tavasz a tervezgetésé, a nyár vége, amikor a kereskedők megérkeznek, a készletek feltöltéséé, az ősz és tél pedig a kemény munkáé. Drew mindig azt mondta, hogy utálja azokat a késői hónapokat. Akkoriban szoktunk felkészülni a következő évre, amikor még hűvös az idő, és emiatt még kellemesebb a kovácsműhelyben tevékenykedni.

Sokáig azt hittem, hogy ez azért van, mert a bátyám lusta. Hogy lehet, hogy ő nem szereti a kovácsműhelyt, amikor odakint vastag hótakaró borítja a világot? De utána bevonult vadásznak, és a lusta emberek nem forgatnak sarlót.

Úgyhogy az egyik karácsonyi ünnepség alatt, amikor a falu főterének a peremén ácsorogtam – táncolni természetesen nem táncolhattam –, Drew pedig engem szórakoztatott, pedig ő bármelyik megfelelő korban lévő ifjú hölggyel szórakozhatott volna, megkérdeztem tőle, miért utálja ennyire a dolgot. Azt válaszolta, hogy nem azért viszolyog a kovácsműhelytől azokon a hosszú, hideg éjszakákon, mert nem szeret dolgozni, hanem azért, mert az állandó fémes kongás fájdalmasan visszhangzik a koponyájában – az az elviselhetetlen zaj még elalvás után is sokáig benne marad, és reggelre mindene sajog tőle.

Soha nem értettem, miért utálja ennyire azt a hangot.

Még mindig nem értem.

Számomra olyanok ezek a kondulások, mintha a szívem dobbanásai lennének, amelyekben osztozom az elődeimmel. Mindnyájan ezt hallgattuk, és még sokan ezt fogják hallgatni az elkövetkező években. Vagy mégsem. Talán, ahogy a vámpírok mondogatják, ez a hosszú éjszaka egyszer csak véget ér majd. Vadászvég felébred abból a rémálomból, amelyben eddig létezett. Nagyokat pislogva és reményekkel eltelve térhetünk vissza az emberek világába. Megnézhetjük a tengert, a távoli városokat, és talán még a hatalmas, füves síkságokat is, amelyek egészen a látóhatárig húzódnak.

A vámpírok egymás után betérnek hozzám. Mindegyik, Ventost kivéve.

Ventos kardját – az egyetlen fegyvert, amit a nagydarab vámpír korábban nem tudott becipelni a műhelybe – Lavenzia hozza magával. Meglepődöm azon, hogy mennyire nem terhes nekem a társasága. Lavenzia csendben üldögél az ablak mellett, és a holdfényben platinafehéren derengő, hideg hegyeket bámulja. A néma társakat szeretem a legjobban, mert ők nem vonják el a figyelmemet a munkámról.

Winny a következő, aki tucatnyi kecses kis tőrrel érkezik, amelyek azért nem voltak a fegyvertárban, amikor Ventos összeszedte a készleteket, mert Winny „nem bízna meg bennük, ha sokáig kikerülnének a látóköréből”. Egy vonót is kerített valahonnan a hegedűjéhez, és ügyesen húzogatja a húrokon. Szinte úgy érzem, mintha az én kalapácsütéseim ritmusához igazodna, mert ahányszor módosítok a tempón, Winny hangszerének tónusa is megváltozik. Hol könnyed és gyors, hol lassú és elgondolkozó. A futamok mosolyt csalnak az arcomra.

A vámpírok jönnek és mennek, mint a néma testőrök, esetleg börtönőrök. Én nem foglalkozom velük. Nekem feladatom van, ami lefoglalja a kezemet, próbára teszi az izmaimat, és verejtékkel vonja be a homlokomat. Úgy érzem, ezen a helyen ez áll a legközelebb ahhoz, amit boldogságnak tudnék nevezni.

De mint minden, ez is véget ér.

Hajnal felé letörölgetem a kezemről a kormot és a fémport. Megcsodálom a műveimet. Csak ekkor tudatosul bennem, hogy mennyi mindent elvégeztem. Többet, mint amit lehetségesnek tartottam volna. Korábban is előfordult már, hogy így dolgoztam, a világról megfeledkezve. De még a leghatékonyabb, leglelkesebb napjaimban sem tudtam ennyi mindent befejezni egyetlen nap alatt, és utána mégis ilyen jól érezni magam.

Úgy sejtem, ez biztosan a vérszerződés miatt lehet. A vámpírok ereje és mágiája miatt, ami még mindig ott kering bennem. Megérintem a két kulcscsontom közötti mélyedést. A munkámat csak egy tényező árnyékolja be…

Ő.

Mintha pusztán a gondolataim erejével sikerült volna megidéznem Ruvant.

A ködös hajnal sugarai megtörnek az ablakok vasrácsán, és négyzethálókat rajzolnak a padlóra. Már rég kinyitottam a spalettákat, hogy a hold fényénél dolgozhassak, és a nap most kopogtatás nélkül tolakszik be a műhelybe. A Vámpírfejedelem a régi fegyvertárba vezető, boltíves átjáróban áll. A kastély többi részében uralkodó sűrű sötétség magába burkolja, mint egy takaró.

A haja ezüstösen fénylik a félhomályban, ugyanolyan színű, mint a fém, amellyel órákon át dolgoztam. Be kell vallanom, hogy ez igen vonzó összhangot képez a szeme aranyszínével. Ő maga a színtiszta éjszaka és a tél hidege, ugyanakkor… ebben a pillanatban nem is érzem hidegnek.

Van benne valami perzselő.

Olyan benyomásom támad, mintha már korábban is álltam volna itt. Mintha Ruvan már sokszor meglátogatott volna ebben a kovácsműhelyben. Ez a pillanat, a megjelenése fájdalmasan ismerős, és mégis annyira újszerű, hogy minden porcikámmal a tudatában vagyok. A vérem megismeri. Mindenemben őt érzem, és attól félek, hogy ha nem vigyázok, átveszi felettem az uralmat.

– Végeztél? – Ruvan csendesen mennydörgő hangja betölti a kovácsműhelyt, ami csak még jobban kiemeli, milyen néma volt ez a helyiség, mióta abbahagytam a munkát, és nekiláttam a takarításnak.

– Igen.

Ruvan közelebb lép hozzám. Én felegyenesedem a fegyverek mellől, és döbbenten bámulom, ahogy besétál a szürkés hajnali fénybe. Nem lobban lángokra. A nap gyengéden végigcsókolja a bőrét. Az egyetlen reakciója a napfényre csupán annyiból áll, hogy pislog néhányat.

– Mindig ennyire megbámulod a férfiakat?

Azonnal elpirulok, és visszanézek a fegyverekre.

– Nem bámultalak.

– Akkor csodáltál? – Ruvan élvezettel nyújtja el a szavait.

– Ne hízelegj magadnak! – horkanok fel. – Csak azt hittem, a vámpírok elégnek a napfénytől.

– Amikor az átok eléri őket, akár életükben, akár halálukban, akkor igen. De addig nem – magyarázza a Vámpírfejedelem. – A vampirok eredetileg nem az éjszaka teremtményei. Igen, a mágiájuk mindig telihold idején a legerősebb, de csak a vadászok átka miatt kényszerült arra a népünk, hogy a holdfényben éljen.

– Értem.

Ruvan megáll a munkapad mellett.

– Te nem hiszel nekem. – Utálom, hogy ezt nem kérdezi, hanem kijelenti. Úgy tűnik, mintha olvasna a gondolataimban.

– Ha rólad van szó, nem tudom, hogy mit hihetek el, és mit nem – dünnyögöm.

– Mikor fogod végre felfogni, hogy akkor sem tudnék hazudni neked, ha akarnék? És ez talán meglepő lesz számodra, de nem is akarok. – A Vámpírfejedelem végigmér a szempillái alól, miközben az arcát még mindig lefelé, az asztalon heverő fegyverek irányába fordítja. A haja fátyolként hull kettőnk közé. Olyan, mint egy páncél, ami mindkettőnket megvéd a másik döféseitől. Az ég óvjon attól, amire rábukkanhatnánk, ha elég alaposan megvizsgálnánk azt a köteléket, ami létrejött közöttünk!

– Segíthetek neked valamiben? – A fegyverekre mutatok, mintegy lezárva a napfényről szóló eszmecserénket. Ennyit arról a tervemről, hogy „véletlenül” letépem a függönyt.

– Szerintem magától értetődő, hogy szeretném ellenőrizni a munkádat – feleli Ruvan, vizsgálgatva a bőrborításokat, amiket gondosan visszaerősítettem a markolatokra, és amelyek egy plusz védőréteget biztosítanak a vámpírok tenyere és az ezüst között. – Nem hagyhatom, hogy kibúvókat találj a vérszerződésünk alól. Módot arra, hogy ne a saját kezeddel ölj meg minket, hanem egy hibás fegyver segítségével.

– Ez lehetséges lenne? – bukik ki a számon a kérdés.

– Nem, úgyhogy ne reménykedj ennyire – nevet fel Ruvan kissé szomorú hangon. – De Ventos nem hagyna békén, ha nem ellenőriznék le mindent kétszer is. Az motivál most legjobban, hogy ne kelljen az ő nyavalygásával foglalkoznom.

Összeszorítom a számat.

– Nem próbáltam semmi olyat csinálni, amivel árthatnék nektek. A fegyvereitek kétszer olyan hatékonyak, mint amikor idehoztátok őket – mondom, és elmasírozom mellette, hogy otthagyjam.

– Látom. Köszönöm, Riane. – Még mindig nagyon furcsán érzem magam attól, hogy egy vámpír őszintén hálás nekem valamiért.

Megállok, és visszanézek rá. Drew-n kívül még soha nem töltöttem ennyi időt kettesben egy férfival, és vele teljesen más viszonyban voltam. Amikor véletlenül magamra maradtam egy férfival, azok eddig mindig vagy túl idegesek lettek ahhoz, hogy bármit is mondjanak nekem, vagy alig várták, hogy minél hamarabb elmenekülhessenek a közelemből, nehogy bajba kerüljenek, vagy úgy néztek rám, mint egy meghódítandó trófeára. Egy tiltott gyümölcsre, amit nagyon szívesen leszednének. Ruvan viszont nem úgy viselkedik, mintha bármit is akarna tőlem. És semmi jel nem utal arra, hogy zavarba jönne tőlem.

Talán ilyen az, amikor az ember csupán egy nő, aki egyszerűen csak kettesben marad egy férfival. Bár egyikünk sem „csak” valami.

– Ha veszélynek tesszük ki magunkat, akkor nekem is előnyös, ha biztos lehetek abban, hogy mindnyájan a legjobb formánkat tudjuk hozni – válaszolom végül.

– Ez tényleg így van. És reméltem, hogy te is így látod.

– Tényleg nem tudtam volna megbütykölni a fegyvereket? – kérdezem anélkül, hogy Ruvan szemébe néznék. – Nem mintha megtettem vagy megpróbáltam volna. – Bűntudatom támad. Annyira belemerültem a munkába, hogy egyszer sem jutott eszembe az éjszaka folyamán módot találni arra, hogy végezzek a vámpírokkal.

– Megpróbálhattad volna, de kénytelen lettél volna elmondani, mit csináltál, mielőtt az árthatott volna nekünk. Egyre erősebben dolgozott volna benned a késztetés, és amikor a tetteid kárt okozhattak volna nekünk, abban a pillanatban elviselhetetlenné vált volna.

– Nagyszerű – jegyzem meg szárazon.

– Légy hálás a szövetségünk feltételeiért, mert azok mindkettőnk biztonságát garantálják.

– Még mindig nehezen tudom összeegyeztetni a fejemben a „vámpírok” és a „biztonság” fogalmait.

– Vampirok – próbál Ruvan ismét kijavítani. Utána közelebb lép hozzám, én pedig nem húzódom el tőle. Csak állunk egymással szemben. A Vámpírfejedelem az arcomat fürkészi anélkül, hogy hozzám érne. Szinte érzem a mágia pehelykönnyű cirógatását a vállamon és a karomon. – Tényleg azt hiszed, hogy soha nem leszel biztonságban a közelemben?

– Te az esküdt ellenségem vagy. – A hangom akaratom ellenére suttogássá halkul.

– De mi lenne, ha ennek nem kellene így lennie?

Erre nem tudok válaszolni. Nem azért, mert ki akarok térni a kérdés elől…, hanem azért, mert – a gyerekkori álmodozásaimat leszámítva – még soha nem gondolkoztam el komolyan azon, hogy milyen lenne, ha bizonyos körülmények megváltoznának. De mióta itt vagyok, újra és újra szembesülök ezzel a kérdéssel.

Én mire vágyom istenigazából? Azt hiszem, egy kovácsműhelyre. A szakmám a véremben van. A kovácsmesterség én magam vagyok. De miket készítenék, ha nem sarlókat és páncélokat? És hol élnék, ha bárhol élhetnék?

És mire vágyik Ruvan a tündérek udvarán, a dalokon és hatalmas síkságokon kívül? Akarom tudni egyáltalán? Az veszélyes lenne. Tilos. És mégis.

– Miért érdekel ennyire, hogy mit gondolok rólad? – bukik ki a számon önkéntelenül. Még annak ellenére is, hogy a lelkem mélyén szívesen megtudnám, hogy ő mit gondol rólam.

Érzem, hogy lélekben kissé elhúzódik tőlem. Zavarba hoztam. Megremeg a keze, mintha meg akarna érinteni, de nem teszi.

– Én az egész életemet olyan lények között töltöttem, akik meg akartak ölni – válaszolja lágy, majdnem elcsukló hangon. – Talán valamiféle különös megváltást látok benned… A reményt, hogy ha egy vadászt a szövetségesemmé tudok tenni, akkor az átok feloldása már gyerekjáték lesz.

– Én soha nem leszek a szövetségesed.

Ruvan villámgyorsan reagál. Az államra fonódnak az ujjai, a hüvelykujja majdnem az ajkamhoz ér. Összerezzenek. Még soha nem voltam ennyire tudatában egy ilyen gyengéd érintésnek. Ruvan olyan könnyedén ér hozzám, hogy szinte nem is érzem.

– Mert még mindig félsz tőlem? – mosolyodik el, kivillantva a szemfogait. De a szomorú tekintetének köszönhetően már nem tűnik fenyegetőnek a hevessége. – Hamarosan találkozhatsz azokkal, akiktől tényleg félned kell majd.

Ezzel elenged, és egyetlen szó nélkül otthagy. Hevesen zakatol a szívem, miközben az asztalra támaszkodom, és szorosan belekapaszkodom. Ég a bőröm, és nagyon nehezen tudom visszanyerni az önuralmamat.

A derekam mindkét oldalán egy-egy sarló lóg. A bal combomra egy nagy, acélból kovácsolt vadászkés van szíjazva – de azt inkább szerszámként, mint fegyverként használom. A jobb oldalamon is egy hasonló kést viselek, de ez ezüstből készült. Négy kis tőrt rejtettem el a testem különböző részein. Egyet a csuklómhoz, kettőt a mellkasomnál, és egy negyediket a csizmámban. Ezek mind praktikus helyek, amelyekhez könnyedén hozzáférhetek szükség esetén. Csak remélni tudom, hogy ez elég lesz. Elégnek kell lennie.

Az összes vámpír saját ezüstfegyverekkel rendelkezik. Ezt eddig elképzelni sem tudtam volna róluk, még annak ellenére sem, hogy egész nap és éjszaka az ő pengéiken dolgoztam. Ventos a hátán viseli a széles kardját. Még mindig lenyűgöz, micsoda mestermű az a fegyver. Biztosan nagyon régen kovácsolhatták, amikor az ezüst még olcsó volt, és nagy mennyiségben állt rendelkezésre.

Lavenziánál ott van a rapírja, a tőrszerű, keskeny kardja. Winny egy rövid szablyát és tíz dobókést visel magán, amelyeket a mellkasán keresztben viselt szíjhoz rögzített. Ruvan – hozzám hasonlóan – két sarlót vett magához. Vadászfegyvereket választott. Vajon azért, hogy engem provokáljon?

Nem… Nem hinném, hogy ilyen szándékai lennének. Ő ehhez túl… Nos, nem akarom kedvesnek nevezni. Vagy mégis? Mármint eddig soha nem volt kegyetlen velem, pedig könnyen megtehette volna. A rendelkezésemre bocsátotta a kovácsműhelyét. Éjszaka hagyott nyugodtan aludni. Tényleg kedvesen viselkedett velem, azt az apróságot leszámítva, hogy elrabolt a hazámból…

Minél többet gondolok rá, annál zavarosabbnak tűnnek a gondolataim és az érzéseim.

– Mindenki tudja az utat, ugye? – kérdezi Callos. Ő és Quinn fegyvertelenek, és páncélt sem viselnek. A nagyterembe vezető, dupla szárnyú ajtó előtt állnak. Ők nem szándékoznak velünk tartani a régi kastélyba.

– Igen – bólint Ruvan. – Ha nem térünk vissza két napon belül, tudjátok, mi a dolgotok.

– Reméljük, hogy arra nem kerül sor – mondja Quinn, a kezét tördelve. – Egy év azért elég kevés egy Vampirfejedelem számára.

Egy év?

– Te csak egy éve vagy Vámpírfejedelem? – bukik ki a számon.

Ruvan és a többiek rám merednek. Ha nem sugározna mindnyájukból olyan baljós komorság, különös tekintettel Ruvanra, akkor biztosan elpirulnék zavaromban.

– Igen, csak egy éve – válaszolja végül határozott hangon, és még egyszer ellenőrzi a markolatokat. Aztán visszanéz Quinnre. – Minden tőlünk telhetőt megteszünk, barátom.

– Akkor induljunk! – Ventos előrelép, és megemeli a terem bejáratával szemközti ajtón lévő, vastag fémreteszt.

Amikor résnyire nyitja az ajtót, látom, hogy Ruvan háta megfeszül.

Winny kioson a résen.

– Minden rendben! – kiált vissza nekünk.

Lavenzia szó nélkül utánamegy.

– Mindketten elbírjátok? – kérdezi Ventos, miközben átadja Callosnak és Quinn-nek a hatalmas vasreteszt.

– Erősebbek vagyunk, mint amilyennek tűnünk – pillant fel rá Callos mosolyogva.

– Azt remélem is, mert valakinek vissza kell majd engednie minket – nevet fel harsányan Ventos, majd ő is kipréseli magát az ajtón.

– Riane, te gyere velem! – szól rám Ruvan.

Közvetlenül a háta mögött kilépek az ismeretlenbe. Miután becsukódik mögöttem az ajtó, hallom, ahogy a retesz a helyére zuhan. Ugyanaz a kellemetlen idegesség kezd kígyózni a bőröm alatt, mint a vadászat éjszakáján, annak ellenére, hogy most nem ittam elixírt. Feltámad bennem egy vágyakozás, ami nem teljesen az enyém, és ugyanolyan erőszakosan kezd suttogni nekem, mint amikor vérszerződést kötöttem Ruvannal.

Mágiát akarok. Vért akarok.

Megmarkolom a derekamon lógó sarlókat, megigazítom rajtuk a tenyeremet, és újra megmarkolom őket, miközben azon igyekszem, hogy leküzdjem ezt a késztetést. Lassan mély levegőt veszek, hogy elnyomjam az egyre erősebb nyugtalanságomat.

– Csend van – suttogja Lavenzia. Megszokott könnyedségének nyoma sincs. A testtartásából látszik, mennyire készen áll arra, hogy bármelyik pillanatban előrántsa a rapírját. A tekintete ugyanolyan éles, mint Drew-é szokott lenni, amikor a vívást gyakoroljuk.

– Az jó. – Ruvanból is sugárzik a zaklatottság. Felmerül bennem, hogy az a szorongás, amit a gyomromban érzek, talán tőle ered, és a vérszerződésünk során létrejött kötelékünkön keresztül hat rám. – Még korán van. Minden egyes percet ki kell használnunk, amit a nappali öntudatlanságban töltenek, hogy minél mélyebbre behatoljunk a kastélyba.

– Callos biztos abban, hogy ez a legjobb út, igaz? Mert azon semmiképpen nem mehetünk, amin legutóbb, amikor fel kellett robbantanunk – érdeklődik Ventos. Egyértelműen látszik, hogy nehezen tudja visszafogni a hangját.

Felrobbantottak valamit? Ez nem hangzik jól.

– Igen, biztos. – Ruvan rám néz. – És most sikerülni fog, elvégre van velünk egy vadász.

Remek, ezek tényleg azt akarják, hogy vadász legyek. Egyszerűen csodálatos.

– És mire kell majd vadásznom? – kérdezem.

– Amire tanítottak.

– De a vérszerződés…

– A vérszerződés csak azt akadályozza meg, hogy nekem árts, vagy azoknak, akik hűségesek hozzám. Ezek a vampirok viszont nem hűségesek hozzám. Ők senkihez sem hűségesek. Ők azok a szörnyetegek, akiket a céhed hozott létre az átkával – mondja Ruvan összeszorított szemmel.

Figyelmen kívül hagyom a szemrehányó pillantását.

– És hogyan tudom majd megkülönböztetni azokat, akik hűségesek hozzád, ezektől a „szörnyetegektől”?

– Az nem lesz nehéz – válaszolja Lavenzia.

– Az ő arcuk ugyanolyan ráncos és beesett, mint a miénk volt korábban – pillant rám Ruvan élesen, mintha emlékeztetni akarna arra, hogy amilyennek eredetileg láttam, az az átok hatása volt, nem pedig a saját hibája.

Ez pont úgy hangzik, mint azok a vámpírok, akikkel már találkoztam.

– Akkor tényleg nem lesz nehéz.

Folytatjuk az utunkat a kastélyban. A csapatunk élén Winny halad, ő a felderítőnk. A hátrakötött haja aranyszínűen csillog.

Amikor belép előttünk egy sötét helyiségbe, feltűnik, hogy ebben az első teremben minden koromfekete. Egyetlen fényforrás sincs benne. Se gyertyák, se ablakok.

Megtorpanok, és megfordulok. Pislogok.

– Mi a…

– Mi a baj? – kérdezi Ruvan. Mindnyájan megállnak, és közelebb lépnek hozzám.

– Látok. – Az apró részletek összemosódnak a szemem előtt. De a kőfalakat és a rothadozó faliszőnyegeket tisztán látom. Ahogy a lecsapódott párát is, ami a megereszkedett tetőgerendákról csöpög, mintha véreznének. – Hogyhogy…?

– Ez is a vérszövetség mágiája – válaszolja Ruvan olyan hangon, mintha ez nyilvánvaló és egyértelmű lenne, pedig számomra egyáltalán nem az. – Vampirerő van benned.

– De én nem vagyok…

– Vampir, igen, ezt mindnyájan pontosan tudjuk – sóhajt fel frusztráltan Ruvan. – De a lényünk összekapcsolódott, és létrejött közöttünk egy átjáró. Te megkaptad bizonyos képességeimet és ismereteimet, ahogy én is a tieidet.

Felmerül bennem a kérdés, hogy én vajon milyen „képességeket és ismereteket” adtam át neki pontosan. Ruvan mostantól érteni fog a fegyverkovácsoláshoz? Felveheti az arcomat? Vagy ennél intimebb dolgokat is megtudott rólam? De nem ez a megfelelő hely és pillanat ezekhez a kérdésekhez, és örülök, hogy egyelőre megúszhatom a választ.

– Ez hasznos – jegyzem meg egyszerűen, és továbbmegyünk.

Aztán ismét megállok egy pillanatra, amikor megpillantom a fekete vért.

Először csak a cseppek tűnnek fel, majd az elkent kéznyomok a falakon. Utána kiszélesedik előttem a folyosó. Látom a harcosok szellemét, ahogy táncolnak, a kiszáradt vér pedig egy rég letűnt csata jeleneteit vázolja fel előttem ebben a pókhálókkal átszőtt bálteremben. A parketten mindenütt felborult asztalok és összetört székek hevernek, mint a konfetti.

– Jó, még mindig tiszta a levegő – mondja Winny alig hallhatóan.

– Mit látsz, Riane? – kérdezi Ruvan, amin meglepődöm.

– Itt egy csata zajlott.

– Ezt eddig is tudtam. Azt szeretném, ha bővebben mesélnél róla.

– Tessék? – nézek rá döbbenten.

– Hány ellenség volt itt?

– Fontos ez?

Ruvan tekintete egyre áthatóbbá, fürkészőbbé válik. Félelmet kelt bennem. Tényleg gyanakszik rám. Tudtam. Hirtelen mindent megpróbálok felidézni, amit eddig mondtam és csináltam. Hogy juthatott eszembe kikalapálni azokat a fegyvereket? A vadászok nem értenek a kovácsmesterséghez. De nem lehet, hogy ő nem tudja ezt? Most talán csak a képességeimet akarja letesztelni, nem ellenem keres bizonyítékokat.

– Tudni akarom, hogy mit látsz – erősködik Ruvan.

– Tényleg van erre időnk? – morog Ventos.

– Nem lesz hosszú. Folytasd – sürget Ruvan.

Félrehúzódom. Érzem, ahogy mindnyájuk tekintete követ. Drew megtanított arra, mit lehet kiolvasni egy harc nyomaiból…, de csak elméletben. Mesélt a vércseppek követéséről és arról, hogy körvonalazzák a lábnyomok az összecsapások lezajlását. De soha nem volt lehetőségünk élesben gyakorolni. Nem számítottunk arra, hogy tényleg vadásznom kell majd. Miután körbejárom a termet, megállok Ruvan előtt.

– Sok ellenséggel álltatok szemben.

– Hánnyal?

– Hát… úgy harmincra tippelek. – Őszintén szólva nem tudom biztosan. Ez a rész nem az erősségem.

Ruvan halványan elmosolyodik.

– Inkább olyan húszan voltak – mondja.

– Tényleg tovább kellene mennünk – sürget minket Winny.

De Ruvan nem hagyja magát eltéríteni.

– Mit látsz még?

– Ventos itt harcolt. – A padlón egy nagy vérkorong közepén lévő üres foltra mutatok. – Egy ekkora és ilyen nehéz pengével csak korlátozott számú ellenfelet lehet lekaszabolni, amit a vérfoltok eloszlása is alátámaszt.

– Folytasd.

– Lavenzia itt volt. – Egy másik pontra mutatok. Lehet, hogy nem vagyok vadász, de jól ismerem a fegyvereket, és pontosan tudom, hogy melyik harcos hogyan használja őket. Egész életemben ezzel foglalkoztam, és ez talán elég is lesz ahhoz, hogy átmenjek Ruvan vizsgáztatásán. – A rapírral kifinomultan kell bánni. Annak a fegyvernek a hatékonysága a sebességen és a precizitáson múlik. De a távolság felmérése is kritikus jelentőségű. Lavenzia lábmunkája jellegzetes nyomokat hagyott a padlón, amikor elsiklott az ellenségei mellett, akiket megölt.

– És én?

– Te… – Amikor a tekintetem ismét rátalál a Vámpírfejedelemre, egy pillanatra elakad a szavam. Ő az egyetlen, akinek az összes mozdulatát egyértelműen le tudom követni a teremben. – Te úgy harcolsz, mint egy vadász. – Szinte érzem, mikor hova ugrott. Hogyan mozdult. Amikor harcol, pont úgy mozog, mint én… vagy mint Drew.

Nem csoda, hogy annyira kiegyenlített volt az összecsapásunk a Fakó mocsarasának romjai között. Ruvan előre tudja, mikor mit fogok lépni, még mielőtt megtenném. Az összes húzásomat meg tudja jósolni, még mielőtt kitalálnám őket. Ahogy én is az övéit. De ez hogy lehet? Rákényszerítette volna a vadászokat, hogy kiképezzék őt a kastélyában? Vagy szerzett valami leírást arról, hogyan harcolnak a vadászok? A vadászokkal kapcsolatos korábbi kijelentései alapján inkább az utóbbira gyanakszom.

Ruvan továbbra is az arcomat fürkészi, és egyáltalán nem látszik rajta, mire gondol közben.

– Továbbmehetnénk végre? – kérdezi Winny. – Nagy utat kell még megtennünk.

– Valóban – mondja Ruvan, és elindul, én pedig a jobb oldalához igazodom.

Továbbhaladunk a kastély mélye felé. Egyik terem olyan, mint a másik, mindegyik sötét, és csupa megszáradt vér. Az összes feledésbe merült harctér egy-egy múltbéli csata festménye. Mindegyiknél felfedezem azoknak a lábnyomait, akik alaktalan árnyékellenségek ellen harcoltak. De a személyük kezd megváltozni. Már nem vagyok biztos abban, hogy Ruvan és a gyülekezete harcolt itt is.

Az idők során mások is szembeszálltak ezekkel a rejtélyes ellenfelekkel. Végignézek a többieken, hátha látok rajtuk valamit, ami megerősíti a gyanúmat, de az éber és távolságtartó tekintetük belém fojtja a szót. Ezeket a férfiakat és nőket máig kísérti a csaták és a vér emléke. Ugyanolyan a tekintetük, mint a vadászoké szokott lenni, amikor visszatérnek a mocsárból a telihold után.

Megpróbálok még több információt kiolvasni a vérfoltok és felborított asztalok végtelen sorából. Azok a szörnyű vámpírok, akiket üldözünk, nem lehetnek sokkal nagyobbak vagy kisebbek a csapatunk tagjainál. Elég gyorsnak és erősnek tűnnek, legalábbis a mély karcolásokból kiindulva, amelyek szinte karomnyomoknak tűnnek. Mennyi vér, mennyi harc…, és mégsem látok egyetlen holttestet sem.

Ez a legnyugtalanítóbb az egészben.

– Miért nincsenek itt holttestek? – suttogom.

Sokáig kell várnom, mire Ruvan válaszol.

– Ők megeszik a halottaikat.

Nem teszek fel több kérdést.

Winny továbbra is előre-hátra szaladgál. Jellegzetes kézmozdulatokat tesz, és Ruvan felé biccent. Ez egy jelbeszéd, amit csak ők értenek. Bár én nem ismerem a titkos nyelvüket, tudom, hogy rossz hírekkel érkezik, amikor egyszer csak visszatér, és a korábban kreolos bőre szinte falfehérnek tűnik.

Mindannyian összedugjuk a fejünket, hogy halljuk a suttogását.

– Előttünk, legalább tizenöten. Ott…

Ruvan Winny szájára tapasztja a kezét. Felkapom a fejem, és összeszorított szemmel arra pillantok, amerről Winny visszajött. Égnek áll a karomon a szőr. A levegő megtelik feszültséggel.

A Vámpírfejedelem is hallja a lassú kaparászást, ami úgy hangzik, mintha körmök karistolnák a köveket. De egy csendesebb zaj is megjelenik. Súlyosabb. Lélegzetvételek – döbbenek rá. Szaggatott zihálás, amit laza állkapcsok adnak ki. A körülöttem álló vámpírok testtartása megváltozik. A szívem hevesen kalapál, és a közelgő csata izgalma szétárad az ereimben.

A sötétből kibontakozik a szörnyeteg, akire vártam.

Tizenöt

RÁJÖVÖK, HOGY EDDIG TÉVEDÉSBEN ÉLTEM. Nem a Vámpírfejedelem volt az a szörnyeteg, ami mindig megjelent előttem, amikor a vámpírokról álmodtam. Hanem ez a lény.

Ez még annál is rosszabb, amelyik azon az éjszakán támadott meg, még Vadászvégben. A bőre olyan szívós, mintha cserzett lenne – majdnem úgy néz ki, mint a kő, teljesen ráfeszül a csontjaira és az inaira, ami szinte rovarszerű megjelenést kölcsönöz neki. Az állkapcsa lelóg, a szája tátva, és túlméretezett, sárgás agyarak sorakoznak a hegyes szemfogai között. A szeme teljesen fekete. Nincs írisze.

Remegni kezd a kezem.

A lelkem egy része, amire rá sem ismerek, alig várja a harcot. Ez a halálmegvető önfenntartási ösztön hajt előre. Arra sarkall, hogy olyasmit csináljak, amiben alig van tapasztalatom: gyilkolni.

De a lelkem másik része, az emberi megdermed, amikor a halál arcába meredek.

Lavenzia támadásba lendül.

A szörnyeteg rémisztően gyors.

Szaggatott, természetellenes módon mozog. Gyorsabb, mint az lehetségesnek tűnne abból kiindulva, hogy izmok hiányában milyen erőtlen benyomást kelt. Az egyik kezével Lavenzia felé csap – hosszú, csontszerű körmök nyúlnak ki az ujjai hegyéből, mintha karmok lennének.

Lavenzia kecsesen lebukik a karja elől, és vállon döfi a pengéjével. Az ezüst könnyedén áthatol a cserzett bőrön. A szörnyeteg épp hogy csak felhördül, és máris holtan esik össze.

Amikor egy kicsit elernyed a testem, Ruvan halkan, de kemény hangon a fülembe suttog.

– Még ne nyugodj meg! Egymagukban ártalmatlanok. Nagyobb tömegben viszont halálosak.

Ismét éberen figyelek.

Ha igaz, amit Winny állított, akkor még tizennégyen vannak. Rákényszerítem magam, hogy megmarkoljam a sarlóimat. A többi vámpír elindul, távolodni kezdenek tőlem, a biztos veszély felé tartanak. Én viszont nem mozdulok. Ruvan mellettem marad, kicsit lemaradva a többiektől. Felmerül bennem a kérdés, hogy vajon azért döntött-e így, hogy meg tudjon védeni, amikor elbizonytalanodom. Erő és nyugalom sugárzik belőle, olyan intenzíven, hogy most eszembe sem jutna elküldeni. Főleg így, hogy az idegeim kezdik felmondani a szolgálatot. A leheletétől megmozdulnak a tarkómon lévő apró szőrszálak.

– Félsz, Riane?

Rettegek. A társainkat elnyeli a sötétség, már a kölcsönvett vámpírképességeimmel sem látom őket. A távolból eredő csatazaj szűrődik vissza hozzánk.

– Igen. – Akkor sem tudnék hazudni Ruvannak, ha akarnék, de nem is próbálkoznék ilyesmivel, amikor ennyire nyilvánvaló az igazság.

Ruvan csak hümmög, ami egy újabb indok arra, hogy kételkedjen bennem. Érzem.

Lehunyom a szemem.

– Akkor mit szólnál egy kicsivel több mágiához? – Ez a kérdés önmagában is veszélyesebbnek tűnik, mint bármi egyéb, ami várhat rám. Ruvan a tiltott mágia használatára próbál rávenni. – Ezzel még akkor is könnyebb lenne a harc, ha nem félnél.

– Micsoda? – Egyenesen a szemébe nézek, miközben az orrunk majdnem összeér. Ruvan tekintete olyan átható, mintha el akarna nyelni. Szinte látom, ahogy életre kelnek körülötte az árnyékok, miközben a szóban forgó mágia pászmákban sugárzik a válláról.

Kicsit oldalra billenti a fejét.

– Szerintem el kellene fogadnod. Lehet, hogy ez az egyetlen módja annak, hogy egy olyan ember, mint te, életben tudjon itt maradni.

Egy olyan ember, mint én… Mármint egy ember? Vagy beigazolódtak volna a félelmeim? Ruvan rájött az igazságra az elrontott és ügyetlen csataleírásomból?

Talán már akkor rájött, amikor haboztam továbbmenni Quinn-nel azon a jeges ösvényen.

– Nos? – sürget kurtán. Mintha azt akarná mondani, hogy kezdünk kifutni az időből.

Hogy kérem-e a mágiáját? Kérek-e a véréből? Mert valójában ezt kérdezi. És viszolygás fog el a saját ösztönös reakciómtól.

Igen.

Eddig nem vágytam rá. De eleve bennem van a mágiája, és a félelemnek pont olyan az íze, mint a kétségbeesésé. Nem vagyok hajlandó itt meghalni. Most már semmiképpen, azok után, hogy ennyi mindenen átmentem, és olyan közel vagyok ahhoz, hogy eljussak ahhoz az ajtóhoz, és kiszabaduljak innen.

De mit fog ehhez szólni anyám, Drew és a falu népe?

Nekik nem kell megtudniuk – suttogja egy új hang az elmém mélyén. Érzem, ahogy forróság önti el a mellkasomat, és egy pillanatra elakad a lélegzetem.

Nekik nem kell megtudniuk.

Nincs itt senki, aki elítélne azért, amire készülök. Nincsenek itt a vadászok. Nincs itt a falu. Csak a szörnyetegek vannak a sötétben, és egy holdfényből szőtt férfi, aki a megváltást kínálja nekem. Egyre hevesebb, szinte fájdalmas vágy ébred bennem. Újra szabad akarok lenni. Azt akarom, hogy Ruvan építsen fel, és semmisítsen meg. Azt akarom, hogy egy boldog pillanatra független ember lehessek. Győzedelmes. Hogy életemben most az egyszer diadalt arathassak a halál és a félelem felett.

– Adj nekem belőle! – könyörgök Ruvannak, és nem vagyok hajlandó ezért szégyellni magam.

Ő a szájához emeli a hüvelykujját, és kicsit beleharap. A tenyere aljába szaladó kis vércsepp láttán összefut a számban a nyál, de a saját reakciómtól érzett viszolygásom eltörpül a vágy mellett.

Szükségem van rá. Add ide! Még többet! – sürget egyre hangosabban az a belső hang.

Ruvan ujjbegyei végigfutnak az arcomon, és az állam köré simulnak. A hüvelykujja az alsó ajkamon állapodik meg.

– Csak egy cseppnyi. Épp csak annyi, hogy át tudd ezt vészelni.

Szétválnak az ajkaim, és Ruvan hüvelykujja becsúszik közéjük. Vér borítja. Ösztönösen végighúzom a nyelvemet a sebén, és lenyelem a vért.

Úgy árad belőle a mágia belém, mintha egy tartály lennék, amit a lénye már alig várt, hogy megtöltsön. Élesen beszívom a levegőt. Miközben Ruvan elhúzza a kezét, az aggodalmaim elpárolognak, az érzékszerveim kiélesednek. Ruvan szája megfeszül, de nem kérdezem meg, miért. Nem akarom tudni, mi kelt benne nemtetszést, amikor ez olyan… ellenállhatatlanul csodálatos.

Korábban nem tudtam, mire számítsak a Drew-tól kapott elixírtől. Az esküt elég kábult állapotban tettem le. Most viszont teljesen tudatosan vettem magamhoz a mágiát. Készen állok rá, amikor elönt, és azonnal felhasználom a lendületét. Megpördülök, bevetem magam a sötétségbe, amíg van hozzá bátorságom és erőm, és a csatazaj felé veszem az irányt.

Ventos és a többiek elmosódnak a szemem előtt. Könnyedén kettévágom az első szörnyeteget a jobb oldali sarlómmal, miközben a ballal eltalálom egy másik csuklóját. Mindketten összeesnek egy-egy kurta, fájdalmas kiáltással, és meghalnak az ezüsttől, ami felsértette a bőrüket. Egy harmadik szörnyeteg veti felém magát – lebukom előle, a háta mögé kerülök, és átvágom a gerincét, miközben két másik is megtámad.

Meglepő módon Winny ér utol elsőként. Az a fürge kis teremtmény szinte nem is látszik a pengéi és tőrei forgószele mögött. Kettőt elhajít. Egy szörnyeteget leszúr, miközben visszaszerzi az első tőrét. Majd még két ellenfelével végez, miközben a második tőréért nyúl.

Előreszegezem a tekintetem. A kastély mélyéről nyögések szűrődnek fel – mintha egy hatalmas és félelmetes valami ébredezne odalent. Még többen közelednek. Érzem őket. Sokkal, de sokkal többen. A figyelmemet megosztom a jelen lévő és újonnan érkező szörnyetegek között, az egyik csapat hátulján, és a következő hullám elején dolgozom.

Jön egy olyan pillanat, amikor pár másodpercre kifújhatom magam, miután az előző test a földre zuhan, és mielőtt öt másik rám veti magát. Egyszerre érkeznek, és egy karomszerű kéz végigkaristolja a vállpáncélomat, miközben kettőt likvidálok közülük. Legyenek öten, tízen, húszan, ezek az agyatlan szörnyetegek nem fognak engem legyőzni.

Ha maga a Vámpírfejedelem is méltó ellenfélnek talált, akkor csak ő tudna megállítani. Így, ebben az állapotomban – amikor az ő mágiája csörgedezik az ereimben.

Ruvan. Érzem magam mögött a mozdulatait. Pont olyan jól ismerem, mint a saját húsomat és véremet. Szégyentelenül kihasználom a mágiáját ahhoz, hogy továbbjussak, az egyik holttestről elrugaszkodom, hogy előnybe kerüljek két másikkal szemben, és a vállukba szúrt sarlóimon továbblendülve török előre a folyosón.

Széles mosoly kúszik az ajkamra. Ez… ez a harc… szinte élvezetesnek tűnik. Túl erős vagyok ahhoz, hogy ezek a szörnyetegek meg tudjanak állítani. Még meleg a vérük az arcomon és a kezemen. Megnyalom a számat, és érzem a csípős ízüket a nyelvemen. Elég savanyú a vérük Ruvanéhoz képest. De attól még táplál engem. Ez egy olcsóbb, mocskosabb mágia. Viszont hatékony. Megteszi.

Még! Adj még! – sikoltja bennem ugyanaz a hang, amit az elixír keltett életre a Vérhold éjszakáján.

A pengémet lengetve megpördülök, és egyszerre négy szörnyeteget is leterítek. Alig tudatosul bennem, hogy a többiek mennyire lemaradtak mögöttem. Ők túl lassúak. Le fognak csúszni a legszórakoztatóbb részekről. De akkor majd én megritkítom ezt a csordát előttük. Így nem kell annyit aggódniuk és erőlködniük.

A folyosó egy T-elágazásban végződik. A mellkasom hevesen hullámzik. Olyan érdesen és szaggatottan veszem a levegőt, hogy az már fáj. Mintha üvegcserepeket lélegeznék be, nem pedig oxigént. De azért szaporán nyeldeklek, miközben az izmaim sikítoznak, a tüdőm sajog. Szinte arra vágyom, hogy teljesen tönkremenjen a testem.

Tedd tönkre, hogy ezzel a mágiával építhesse újjá és erősebbé! Én többet akarok – több akarok lenni.

A jobb oldalon felhangzó dübörgés jelzi, hogy megszámlálhatatlanul sok ellenség közeledik. Már látom is őket a messzeségben – egy egész hordát, ami alig fér el a folyosón. Egymás hegyén-hátán másznak át, felsértve a szövetségeseik bőrét, annyira sietnek, hogy eljussanak hozzám. Kicsit leguggolok, és már éppen előre akarnám vetni magam, amikor Ruvan rám kiált:

– Balra!

Azonnal módosítom a terveimet. Nekünk balra kell mennünk, ez a horda pedig jobbról közeledik. Meglátok egy ajtót félúton köztem és a sereg között. Még a csata ködében is emlékszem, mit mondtak a vámpírok az útvonalak lezárásáról és biztonságossá tételéről. Rohanni kezdek.

– Azt mondtam, balra! – kiált rám újra Ruvan. Ez csak még jobban felbőszíti a szörnyetegeket. Üvöltések és sikolyok hangzanak fel a falakból. Mintha az egész kastély ezekre a szörnyetegekre épült volna. Most már értem, mire céloztak azzal, hogy nappal kell haladnunk, amíg ezek „öntudatlanok”. Ha ezt nevezik öntudatlanságnak, akkor mi lesz éjszaka?

Lekaszabolom az első hármat, majd lerúgom a holttestüket a lejtős folyosón, ezzel négy másikat is felborítva. Az egyik rám veti magát, de a halántékára mért, jól irányzott ütéssel megölöm. Elkapom az ajtót, és félig sikerül is becsuknom, miközben egyszerre hárman próbálnak átfurakodni rajta. Kardcsapások és rúgások egész sorozata következik, miközben apránként egyre beljebb kényszerítem az ajtót. De legalább én vagyok magasabban!

Egy karom hirtelen befúródik a bőrpáncélom egyik puha részébe, a könyökömnél. Elfojtok egy fájdalmas kiáltást. Spriccelni kezd belőlem a vér, a szaga átható és erős, még a saját orrom számára is. Még soha nem voltam ennyire tudatában a saját véremnek. A szaga mintha még jobban felhergelné a szörnyetegeket.

Kitámasztom az ajtót, megvetem a lábamat a padlón, és teljes erőmből megpróbálom benyomni. Legalább nyolc szörnyeteg ellen küzdök. Megfeszítem az állkapcsomat, és elfojtok egy nyögést, miközben tovább erőlködöm. Már remegnek az izmaim, mégsem elég az erőm, főleg, mivel folyamatosan le is kell döfnöm és vissza kell tolnom azokat, akik át akarnak jutni.

– Ventos! – kiáltok fel. Ha valamikor, most van szükség arra a brutális férfira. – Ventos!

A közeledését jelző dübörgés zene füleimnek.

– Itt vagyok! – Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer még megkönnyebbülést fogok érezni, amikor ezt hallom tőle.

Egy izmos kéz csapódik az ajtóra, és hirtelen nem kell több erőfeszítést pazarolnom a bezárására.

Ventosra bízom a feladat fizikai erőt igénylő részét, én pedig arra koncentrálok, hogy megakadályozzam a szörnyetegek átférkőzését. Együttes erővel sikerül is bezárnunk az ajtót. Megvizsgálom a reteszét és a zsanérjait, majd három tőrt húzok elő a mellvértem alól. Az ajtó mechanikája alapján úgy érzem, ki tudom ékelni egy időre. Az acéltőrt szinte a markolatáig beledöföm az ajtófélfába. Az nekifeszül a kilincsnek, és megakadályozza, hogy ki lehessen nyitni a zárját. Két másik tőrt a zsanérok mellé döfök – olyan erővel, amiről nem is tudtam, hogy rendelkezem vele –, hogy azok se tudjanak elfordulni.

– Ez nem fog sokáig kitartani – jegyzem meg, miközben a sebemre szorítom a kezemet. – Végül mindenképpen betörik.

– Addig elég lesz, amíg kijutunk innen – nyugtázza Ventos, miközben visszamegyünk a társainkhoz.

Lavenzia arca egyik oldalán mély seb fut végig, ami hamarosan össze is forr, de ezt leszámítva sértetlen. Ruvan tartózkodóan méreget. Óvatosan rámosolygok. Jól vagyok, sőt remekül. Akkor meg miért néz rám ennyire aggodalmasan?

– Ő is megsérült. A vére illata még több szörnyeteget idevonz majd – szólal meg Ventos.

– Már nem sokáig – mondja Ruvan, és megfogja a kezem. Meglepően gyengéd az érintése. – Nézd.

És valóban, a sebem már kezd is begyógyulni. Letörölgetem róla a vért, és csak egy vékony, vörös vonal marad alatta. Két helyen még csillog pár csepp vér, de hamarosan azok a pontok is beforrnak.

– A szeme – jegyzi meg Winny.

– Mi van vele?

Winny nem válaszol, csak Ruvanra néz.

– Te vért adtál neki.

– Szüksége volt rá ahhoz, hogy életben maradjon, és én mindenképpen életben akarom tartani. Ő tudja kezelni a mágiámat – közli vele Ruvan ellentmondást nem tűrő hangon, majd elengedi a kezem. – Gyerünk, tovább kell mennünk! Estére fel kell érnünk a tetőtérbe.

– Nagyon régen nem jártunk már ott. Szerinted tiszta ott a levegő? – kérdezi Lavenzia.

– Ezek általában nem tudnak felmászni a létrákon. Szóval, még ha fel is jutott néhány közülük, olyan kevesen lehetnek, hogy könnyen elbánunk majd velük – feleli Winny a vállát vonogatva.

– Vagy ott lesznek a legveszélyesebb példányok – morogja halkan Lavenzia.

– Minden rendben lesz. – Ruvan hátrapillant, miközben a mögöttünk lévő ajtón egyre hangosabbá válik a dörömbölés. – Ne húzzuk tovább az időt!

Elindulunk.

A szívem minden egyes lépésnél hevesen zakatol. Többet akarok. Több harcot. Több vért. Életemben először érzem magam vadásznak…, és most, hogy alábbhagyott a csata heve, ráébredek, hogy nem tetszik nekem ez az érzés.

A tenyeremre meredek, ami csupa fekete vér. Engem nem halálosztásra teremtettek. Az én kezem teremtésre vágyik. Ez a bennem tomboló szükséglet… nem az enyém. De akkor hogy került belém? Ruvan hátára meredek. Belőle? Nem, mert már a faluban is éreztem, még mielőtt találkoztam volna vele. Az elixírből. Ez lenne a vadászőrület? Megpróbál gyökeret verni bennem a félelem, de csírájában elfojtom. Lehet, hogy ez az őrület, lehet, hogy nem. Akárhogy is, egyelőre fontosabb dolgok miatt kell aggódnom.

– Be kell ismernem, hogy ügyesen harcolsz, Riane – szólal meg Ventos mellettem. Valószínűleg nem tudom elég jól leplezni a meglepetésemet a kijelentése hallatán, mert megpróbál elfojtani egy nevetést, de nem igazán sikerül neki. – Bár gondolom, ez főleg a vámpírvérnek tudható be.

– Anélkül is elég félelmetes vagyok – próbálkozom egy blöffel. Ruvan olyan pillantást vet rám erre, amit nem tudok megfejteni. Vagy talán… nem is akarok megfejteni.

Ő tudja, hogy szélhámos vagy – erősíti meg összeszorult gyomromban a rossz előérzetem.

Elhaladunk egy tükör előtt, és lelassítok, hogy egy pillanatra megálljak előtte. Csak egy pillanatra. Éppen csak annyira, hogy meglássam az aranygyűrűt a szemem körül. A kreol bőröm alól kidomborodó, fekete ereket. Megdöbbentően hasonlítok arra a valakire, akinek az első tükörben láttam magam, amikor idehoztak.

– Hogyan… – suttogom. De ahogy Ruvan szkeptikus pillantásainak az okát is megfejtettem, erre is tudom a választ.

– Ez a vérszerződéssel járó vérreakció. Mi megjelöltük egymás vérét, megosztjuk egymással az életünket és az energiáinkat, ezért tudok adni neked a mágiámból – magyarázza Ruvan. Ezzel arra késztet, hogy ismét mellé igazodjak. Egy halk nyögést hallok a messzeségből. Meg kell még vívnunk pár csatát, mielőtt feljutnánk arra a korábban említett tetőtérbe. – Úgyhogy hálás lennék, ha minél kevesebbszer ugornál fejest a legnagyobb veszélybe.

– Nem tudom, mi ütött belém – suttogom. Lehúzom a bőrt a szemem alatt, és megvizsgálom az íriszem körül látható aranygyűrűt. – Olyan vagyok, mint a Vérhold éjszakáján, ugye?

– Igen.

– Ez azt jelenti… – A folytatás elakad a torkomban, de rákényszerítem magam, hogy kimondjam, amire gondolok. Most először érzek valami olyasmit áramlani Ruvanból a köztünk lévő köteléken keresztül, ami szinte megnyugtatónak és vigasztalónak tűnik. – Ez azt jelenti, hogy a Vadászok Céhe valóban beleártotta magát a vértanba, ugye?

– Igen. Egy embernek nem lenne szabad olyan könnyedén kibírnia a vérszerződést, ahogy veled történt. A te véredben már ott volt a vérmágia nyoma. És a mágiám nem lenne képes átszivárogni egy olyan emberbe, akinek nem volt még köze vérmágiához A vampirok mágiája már előttem nyomot hagyott benned, amit már soha nem lehet eltüntetni belőled – magyarázza Ruvan, rám pillantva a szeme sarkából, kicsit elítélően, kicsit aggodalmasan.

– Nyomot hagyott – visszhangzom, és megdörzsölöm a bőrt a két kulcscsontom között.

– Minden, amit csinálunk, minden, amit átélünk, nyomot hagy a vérünkben. Ezek a behatások alakítanak minket, azt, amik voltunk, azt, amivé válhatunk, azt, amik vagyunk és azt, amik nem vagyunk. És rajtad már azelőtt alkalmazták a vérmágiát, hogy találkoztál volna velem. A drágalátos vadásztársaid úgy tervezték, hogy apránként olyanná változtatnak, mint amilyenek mi vagyunk, hogy meg tudj ölni minket.

– Te… te… – De nem tudom kimondani. Nem jön ki a számon.

– Tévedek? – Ruvan oldalra billenti a fejét, miközben elhúzza a száját. Kicsit előrehajol. – Nem bírod kimondani, ugye?

Nagyot nyelek, de csendben maradok.

– Tudod, miért? – teszi hozzá Ruvan csendesebben. – Mert nem tudsz hazudni nekem. Igazam van, és ezzel te is tisztában vagy, mint azt a vérszerződésünk is bizonyítja.

Kicsit elkerekedik a szemem, de Ruvan nem kárörvendezik rajtam. Csak hátralép, és elgondolkozva végigmér, miközben nekem ezernyi gondolat kergeti egymást az agyamban.

Ha a Vadászok Céhe tényleg erősebb vadászokat próbál létrehozni a vérmágia – a vámpírok mágiája – segítségével, az mit jelenthet Drew-ra nézve? A cél tényleg szentesíti az eszközt? Muszáj szörnyeteggé válnunk ahhoz, hogy megölhessük őket? És ha a Vadászelixír elkészítése végett képesek és hajlandóak voltak ilyet tenni, akkor miért kellene elhinnem, hogy nem tennék meg ugyanezt az ellenségeink megátkozása céljából is?

Lehet, hogy van valami ebben az átokban, amiről a vámpírok beszélnek. Talán tényleg Vadászvégről származik. Drew biztosan tudná a választ.

Drew. Megsajdul a mellkasom. Lehunyom a szemem, és pár pillanatra inkább a szemhéjam mögötti sötétséget bámulom a terem sötétsége helyett. Mi van, ha arra is vérmágiát használtak, hogy meggyógyítsák? Ettől nem kerül közelebb ahhoz, hogy teljesen vámpírrá változzon? Mi van, ha ő is csak egy nagyszabású kísérlet része, ami most azért fog folytatódni, mert én elraboltam a bátyám sorsát, és a Vámpírfejedelem életben maradt?

A vadászok soha nem tennének ilyet! – hallom anyám hangját, és Davosét a vacsoraasztalunknál.

De… szinte kiüti a szememet az igazság. A falumnak több titka van, mint valaha is sejtettem volna, és még ha bizonyos dolgokat nem is akarok mindenáron kideríteni, mert megijesztenek, mert pusztulással fenyegetik mindazt, ami eddig vigaszt nyújtott nekem, meg kell tennem. Bármi áron.

A távolban felhangzó üvöltés szinte megkönnyebbülést vált ki belőlem. Dühösen felnyögök, és előrevetem magam, mint egy ezüstös mágiavillám. Azt akarom, hogy a mágia kiégesse belőlem ezeket a gondolatokat. Azt akarom, hogy továbbra is használhassam az életben maradáshoz, és ne kelljen foglalkoznom a következményekkel.

Figyelmen kívül akarok hagyni mindent, ami elkeni azokat az egyszerű, éles határokat, amelyek mindig egyértelműen jelezték a világomban, hogy mi a jó, és mi a rossz.

Tizenhat

MÁR NEM IS SZÁMOLOM, HÁNYAT ÖLTEM MEG. Sajognak a végtagjaim, és alig kapok levegőt. Ez már a harmadik hullám volt. Vagy a negyedik?

Már a régi kastély mélyén járunk, és úgy érzem, mintha még a kövek is elevenek lennének körülöttem. Minden egyes falból egyre több szörnyeteg zúdul ránk. Már világos, mire gondolt Ruvan a tömegükkel kapcsolatban. Ezek a szörnyetegek nem akkor veszélyesek, amikor egyenként kell elbánni velük, hanem amikor elárasztanak minket, és nem marad elég erőnk ahhoz, hogy mindegyikkel megküzdjünk. Most sokkal rosszabb a helyzet, mint bármelyik telihold idején, amiről Drew mesélt nekem.

Valahogy sikerül talpon maradnom. Arra gondolok, hogy ha a bátyám most látna, büszke lenne rám. Ugyanúgy megdöbbentené ez az egész, mint engem, de biztosan büszke lenne rám. Jobb kiképzést adott nekem, mint bármelyikünk gondolta volna. Ösztönből tudom, mit kell csinálnom. Bár azt be kell ismernem, hogy a vámpírmágia is sokat segít ebben. Nem tudom, meddig tart még a hatása, de egyelőre úgy tűnik, nem gyengül. És ha mégis, pontosan tudom, honnan szerezhetek még.

A tekintetem Ruvanra vándorol. Ő ugyanolyan fáradt és kimerült, mint mi, többiek. De az élet rejtélyes igazságtalansága folytán neki még a mocsokfoltok is jól állnak. Ez csökkenti azt az elviselhetetlen tökéletességét, és szinte emberivé teszi… Így már nem a misztikus félistenekre emlékeztet, inkább egy olyan emberre, akit halandók keze is megérinthet.

– Tessék. – Ruvan Winny kezébe nyomja azt a nagy kulcscsomót, ami eddig az övén lógott. Winny kinyitja vele az egyik ajtót, ami mellett elhaladunk. A túlsó oldalán egy létra áll.

Winny felmászik rajta, majd lekiabál:

– Tiszta a levegő!

– Ó, nagyszerű – sóhajt fel Lavenzia megkönnyebbülten, majd amikor Ruvan int neki, ő is felmászik a létrán.

– Te jössz – mondja nekem a Vámpírfejedelem.

Én is felmászom. Hálát adok minden egyes évért, amit a kovácsműhelyben töltöttem. Ha nem emelgettem volna folyamatosan nehéz acél- és vasdarabokat, a hosszú napunk nehézségei után biztosan nem tudnám felhúzni magam ezeken a fokokon.

A „tetőtér” inkább egy padlásra hasonlít: fagerendák tartják benne a fejünk fölé boruló kastélytetőt. Egy nagy terem mennyezetén állunk. Szinte megvakít az egyik résen át beszűrődő, alkonyati derengés. Annyi órát töltöttünk totális vagy majdnem totális sötétségben, hogy most szinte fájdalmat okoz a természetes fény.

Ruvan mászik fel utoljára, miután odalent hangosan becsapódik az ajtó.

– Ti már elég hosszú ideje vadásztok ezekre a lényekre, ugye? És az elődeitek is? – kérdezem tőle, hogy ellenőrizzem a feltételezéseim valóságtartalmát. – Hogy lehet, hogy még mindig ilyen sokan vannak?

– Egy egész világ veszett el itt – nyögi Lavenzia, és leül az egyik gerendára, ami elég öregnek tűnik, de még állja a sarat. Ami azért jó, mert a tető néhány helyen már beszakadt.

– A népünk rengeteg tagja Elbukott, mielőtt bevezették az alvást – mondja Ruvan, miközben elteszi a kardjait.

– Mindig elfelejtem, milyen sok idő eltelt azóta – sóhajt fel Winny. – Olyan, mintha csak tegnap lett volna.

– Számunkra gyakorlatilag tegnap is volt – jelenti ki Ventos komoran. – Egy éve és egy napja.

– Micsoda egy világot veszítettünk el, és micsoda egy világra ébredtünk… – mereng szomorúan Lavenzia.

– Ezért utálok most a város alsóbb rétegeiben és a régi kastélyban járni – szólal meg Winny, és helyet foglal Lavenzia mellett, majd a társa vállára hajtja a fejét. – Ha belegondolok, hogy régen mennyire szerettem azokat a helyeket…

– Most valóban nem csupa móka és kacagás ott mászkálni – helyesel Ventos.

Miközben egymással beszélgetnek, én a tetőréshez sétálok, ügyelve arra, hogy legnagyobbrészt a főbb tartógerendákra kerüljön a testsúlyom, ne pedig a közöttük sorakozó, korhadt deszkákra. A szürke alkonyatban ezüstös hópelyhek kavarognak a levegőben. A résen át megpillantom a hatalmas kastély további részeit, amelyek a katlan körüli hegygerincek és hófedte csúcsok között rejtőznek.

Mekkora lehet ez az épület?

– Évezredek óta nem él itt senki. Mármint intelligens lények semmiképpen – szólal meg Ruvan mellettem. A nyikorgó padlónak és a többiek visszafogottságának köszönhetően már korábban meghallottam, hogy követ. Winny, Lavenzia és Ventos halkan, alig hallható hangon beszélgetnek egymással. – A fejedelmek fennmaradt krónikái alapján, amelyek egészen Jontunig nyúlnak vissza, úgy sejtem, közel ezer éve mi vagyunk az elsők, akik láthatják a kastélynak ezt a részét.

– De ez hogy lehet? Ez nem a ti kastélyotok? – kérdezem kíváncsian. Talán Ruvan nyugalma miatt kezdek feloldódni. Vagy tényleg elkezdett kialakulni közöttünk valamiféle bizalom, még ha az akaratom ellenére is, úgy, ahogy a citromfű szokott kihajtani a macskakövek között.

– Ez már senkinek nem a kastélya – válaszolja Ruvan komoran.

– De te vagy a Vámpírfejedelem.

– Vampirfejedelem, és igen, fejedelem, nem pedig király. – Ruvan a hóborította tornyokra és háztetőkre mered. – Én csak egy bíborba öltöztetett komornyik vagyok. A többiek őrzője és védelmezője. Igyekszem karban tartani ezt a várat, és vigyázni azokra, aki alszanak, miközben az átok megszüntetéséért is megpróbálom megtenni, amit tudok.

– Ez elég soknak tűnik – dünnyögöm. Vajon Davos is így érezte?

Drew mindig arra fogta a vezetője ellenszenves modorát, hogy a vadászmestereknek borzalmas dolgokat kell végignézniük. De most felmerül bennem, hogy talán a Vadászvégért érzett felelősség is szerepet játszhatott ebben.

– Az is.

– Tehát az átok miatt változott mindenki ilyen szörnyeteggé a kastélyban? – Minél régebben vagyok itt, annál nyomasztóbbnak tűnik ez a hely. Ugyanaz a mérhetetlen bánat hatja át, ugyanaz a keserű és magányos űr, mint ami engem szippantott magába apám halála után. Ez a kastély hatalmas veszteségeket élt át.

– Nem csak a kastélyban – válaszolja Ruvan komor hangon. – Az a nagy mágiaháború lezárása után nem egészen három évezreddel ezelőtt ereszkedett a népünkre. Ez egy lassú, alattomos, mágikus jellegű méreg. Egyetlen vampir sem menekülhet előle, és amíg ébren vagyunk, apránként mi is olyan szörnyetegekké változunk tőle, mint akik ellen harcoltunk.

– És ez az átok súlyosabbá válik számotokra attól, ha mélyebben bemegyünk a kastélyba, és közelebb kerülünk a horgonyához?

Ruvan megrázza a fejét.

– Szerencsére nem. Az átok nagyjából egyformán hat az összes vampirra. Olyan mágiával bocsátották ránk, amibe az embereknek soha nem lett volna szabad beleártaniuk magukat. Nem lehet elmenekülni előle, legfeljebb lelassítani. Ezért is állítja helyre a friss, szennyezetlen vér fogyasztása a valódi megjelenésünket és erőnket… Még az erőszakkal szerzett vér is, bármennyire sérti is az ilyesmi a hagyományainkat. Az még mindig jobb, mint a vér teljes hiánya. Ezért van szükségünk a Vérholdra, hogy feltöltsük a készleteinket. Ebben a legyengült állapotunkban nem lennénk elég erősek ahhoz, hogy a Köztesvidék népeinek, a mágikus erővel rendelkező fajoknak a véréből szerezzünk. Ha ők észrevennék, milyen veszélyessé váltunk, akkor mindenkit levadásznának közülünk, aki még megmaradt.

Ruvan tekintete visszatéved a társaira. A homlokát aggodalmasan ráncolja. Hagyom, hadd gondolkozzon magában, és én is megtartom magamnak a saját gondolataimat. Azt mondja, hogy nem az a szörnyű jelenés a valódi alakja, akinek először láttam, hanem az a szinte éteri szépségű férfi, aki most itt áll előttem.

– Szóval az átok legyengíti a mágiátokat, és szörnyeteggé változtat titeket, és azok a lények, akikkel most harcolunk, szintén az átok miatt lettek ilyenek?

Ruvan csüggedten bólint.

– Őket Elbukottaknak szoktuk nevezni. Ez az átok második szakasza. Mi… – mutat önmagára, majd a három társára – …még mindig vampirok vagyunk. Mi csak Elátkozottak vagyunk, de nekünk még megmaradt a józan ítélőképességünk. Az Elbukottak teljesen megadták magukat az átoknak. Már nem eleven, intelligens lények, és nem tudnak visszaváltozni azzá, amik korábban voltak, akármennyi vért megisznak. Ösztönlényekké váltak, akik folyamatosan vadásznak, hogy visszaszerezzék, amit elveszítettek, bár nem fogják tudni.

– De nem kellene akkor gyengének lenniük? – kérdezem, de előre tudom a választ.

– Bárcsak azok lennének! De az Elbukottak nem veszítették el a mágiájukat. Sőt, a mágikus erejük bizonyos szempontból még fokozottabb is az eszelős dühük miatt. De ők csak primitív fegyverek, stratégiai és taktikai képességek nélkül.

– Értem… – Visszanézek a hatalmas jég- és kőmezőre. – Akkor ezért támadtak a falura mindig olyan szervezetlenül. Nem volt különösebb tervük. Mindig egyedül vagy kettesben vadásztak, pusztán ösztönből. – Tehát a vámpíroknak soha nem volt „kollektív tudatuk”. Mi végig tévedésben éltünk az ellenségeinkkel kapcsolatban.

– Meg szoktak támadni titeket? De hiszen a Fakó csak a Vérhold idején gyengül le eléggé ahhoz, hogy át tudjunk kelni rajta – feleli Ruvan, őszintén meglepetten.

– A ti esetetekben lehetséges, de azok az átkozott szörnyetegek minden egyes telihold idején megostromolnak minket a mocsarakból. – Jó ötlet volt ezt elmondani neki? Akár arra is használhatja ezt az információt, hogy teliholdkor átkeljen a Fakón, nem? Bár Ruvan nem rendelkezik akkora sereggel, mint korábban gondoltam…

A megfáradt Vámpírfejedelem megsimogatja az állát, és dünnyögve válaszol.

– Ez mindenesetre megmagyaráz néhány dolgot, amit a vampirfejedelmek nem értenek a vadászokkal kapcsolatban. Ők mindig is sokkal jobb kiképzést kaptak, mint ami logikus lett volna, ha csak ötszáz évente egyszer találkoznak vámpírokkal. Amikor rájöttem, hogy vértant is használnak, azt hittem, ez az egyetlen magyarázat a hatékonyságukra. De így már sokkal érthetőbb az egész.

– Tulajdonképpen mi az a vértan? – kérdezek rá egyenesen. – Úgy sejtem, hogy valami köze lehet a vérhez és a mágiához. De hogyan működik?

– Nem tudom, hogy egy ember képes lenne-e megérteni ezt.

– Akkor tegyél próbára!

Ő végigmér, és mintha arra jutna, hogy érdemes vesződnie velem.

– Rendben. Mint már említettem, minden vérben, minden életben ott rejlik a mágia. A vér megőrzi a tulajdonosa történetét, az erősségeit és a gyengeségeit, a származását, a tapasztalatai összességét. Még a jövőnk is ott rejlik a vérünkben.

– És te képes vagy kiolvasni belőle… egy másik lény korábbi élményeit? – kérdezem óvatosan. – Vagy jövőjét?

– Igen. Azonban mint az összes vérrel kapcsolatos rituáléhoz, ehhez is tehetség és megfelelő eszközök kellenek. – Huncut mosoly jelenik meg az ajkán; a szája egyik sarka kicsit felszökik, és kivillan alóla az a gonosz, csillogó szemfoga. – Ha egy vampir el tudja lopni az arcodat, miért gondolod, hogy a gondolataiddal ne lenne képes megtenni ugyanezt, ha úgy tartaná a kedve?

– Ez a vértan borzalmas dolognak tűnik. – Határsértőnek. Tolakodónak. És mégis… nagyon kíváncsi vagyok rá.

– Lehet, hogy te így gondolod, de Köztesvidék többezres lakossága nem osztozott a nézeteidben. – Ruvan a hegycsúcsok felé fordítja a tekintetét, és nosztalgikussá válik a hangja. – Messzi tájakról érkeztek látogatók a havonta megtartott holdfesztiváljainkra. Amikor a virágkorunkat éltük, még a királyok jövőjét is meg tudtuk jósolni.

– Csak a királyokét?

– Bárkiét, aki felajánlotta ehhez a vérét.

Egy pillanatra elgondolkodom ezen.

– Ha a vámpírok látják a jövőt, akkor azt miért nem tudták előre, hogy le fog sújtani rájuk az átok?

– Lehet, hogy valaki rájött, csak félreértelmezte a látomását. A vampirok semmiről nem kapnak egyértelmű, részletes képet. Csak azt láthatjuk, amit a kliens konkrétan kérdez tőlünk. Úgyhogy elképzelhető, hogy ezt azért nem látta előre senki…, mert senkinek nem jutott eszébe rákérdezni.

– Ti belenéztetek a jövőbe, mielőtt elindultunk ide? Innen tudta Callos az utat? – kérdezem.

– Nem… Az átok sok hasznos képességünket eltompítja és korlátozza – feleli Ruvan kurtán, kerülve a tekintetemet, mintha szégyellné magát.

Ettől felmerül bennem a kérdés, hogy vajon mire képes még konkrétan a vértan. Úgyhogy fel is teszem.

– Mit lehet még csinálni vértan segítségével?

– Egyesek képesek megkülönböztetni az igazságot a hazugságtól. Mások tisztán látják a többi ember valódi természetét. Minket sokan nagy tiszteletben tartottak azért, hogy képesek vagyunk látni még meg nem történt dolgokat és az élőlények valódi természetét.

– A vadászok semmi ilyesmire nem képesek.

– Hogyan lehetsz ennyire biztos ebben? – kérdezi Ruvan kemény tekintettel. – Te hogy jutottál hozzá a vérmágiához a Vérhold éjszakáján?

– Tessék? – kérdezek vissza remegő szájjal.

Ruvan közvetlenül a könyököm felett megragadja a karomat.

– Ha most nem adtam volna neked a mágiámból, meghaltál volna az Elbukottak ellen vívott csatában.

Ezt a véreskünk miatt nem tudnám letagadni. Megpróbálok elhúzódni Ruvantól, de ő szorosan tartja a karomat.

– Ez ügyes kis trükk volt, elismerem. Te abban a hitben hagytál, hogy vadász vagy, hogy biztosítsd itt a helyed…, hogy elkerüld a halált azzal, hogy vérszövetséget kötsz velem. De én megmutattam neked az igazi arcomat. Itt az ideje, hogy te is megmutasd a tiédet. – Ruvan előrehajol, és a világom összeszűkül az ő személyére.

– Mennyit tudhatsz te erről valójában? – kérdezem vakmerően, kötéltáncot járva a szavakkal. – Még arról sem volt tudomásod, hogy azok a szörnyetegek minden teliholdkor megtámadnak minket.

– Szörnyetegek? – visszhangozza Ruvan felháborodva. – Tanúsíts már egy kis tiszteletet irántuk! Annak ellenére, hogy most már tényleg azok, valaha a rokonaim, az őseim voltak, olyan férfiak és nők, akiket szolgálnom kellett volna, ha a vadászok átka nem változtatta volna őket azzá, amivé lettek. Néhányan még értelmes életet éltek, amikor elaludtam, de mire felébredtem, agyatlan ellenségekké váltak. Azt hiszed, én örülök annak, hogy lemészárolják a népem tagjait? Hogy elégetik őket a napon, méltó temetés nélkül? Azt hiszed, én hagytam volna, hogy áttévedjenek a te világodba, mint a vágóhídon bóklászó szarvasmarhák, ha tudtam volna róla?

Hevesen zakatol a szívem, és még mindig nem tudok kiszabadulni Ruvan szorításából. Csak annyit tudok tenni, hogy félve és tisztelettel tekintek a fájdalomra, ami kiszakad a Vámpírfejedelemből. Ő olyan mélyen tud érezni. Mélyebben, mint amennyire én valaha is megengedtem magamnak.

– Elég, Ruvan! – szólal meg Ventos. – Falra hányt borsó. Soha nem fogsz tudni rávenni egy embert, főleg egy vadászt, hogy együttérzést tanúsítson a megpróbáltatásainkkal kapcsolatban.

Ruvan azonban mégis ezzel próbálkozik. Újra és újra. Most sem veszi le a szemét az enyémről. Érzem, hogy keres benne valamit. Valami olyasmit, amit én nem tudok megadni neki. A mágiája láthatatlanul, pihekönnyű érintésekkel cirógat. Beburkol.

– Igaza van, egy vadász soha nem fog együttérezni veled – szólalok meg halkan, azon igyekezve, hogy a közelsége ellenére is meg tudjam őrizni a koncentrációmat. De a szavaim már nem olyan élesek, mint korábban voltak. Már akkor sem tudnék indulatot csempészni beléjük, ha akarnék.

És az a legijesztőbb, hogy talán már nem is akarok. Nem tudom az arcába vágni azokat a kemény és gúnyos mondatokat, amiket szeretnék, mert a kötelékünk nem hagyja… – ami azt jelenti, hogy már nem is igazak.

De Ruvan semmit nem vesz észre ebből.

– És én még azt hittem, hogy talán… hogy mivel te nem tartozol közéjük igazán, esetleg… – Elkáromkodja magát. – Hát jó. Akkor hazudj csak magadnak továbbra is! Próbálj meg engem is félrevezetni a féligazságaiddal. Gúnyolódj a kedvességbe és nagylelkűségbe fektetett erőfeszítéseimen. Ti amúgy sem értetek máshoz.

Ezzel elenged, és finoman odébb lök, de csak annyira, hogy ki tudjon kerülni. Engem azonban váratlanul ér a dolog. Megbotlom. A lábam egy deszkára érkezik, nem pedig egy gerendára. A nedves, havas faanyag azonnal beszakad alatta. Elveszítem az egyensúlyomat, és hadonászva igyekszem belekapaszkodni valamibe. Ruvan minden dühe és mogorvasága ellenére azonnal felém veti magát, de az ujjaink kicsúsznak egymás kezéből. Ruvan szeme elkerekedik, amikor zuhanni kezdek, és az egész padló beszakad alattam.

A szél hangosan fütyül a fülemben. Megpróbálok megfordulni a levegőben, hogy a talpamra érkezzek. Lehet, hogy akkor is kitöröm a lábam, de ha a térdem tompítja az ütést… Odafent kiáltások hangzanak fel. Suhogás támad. Két izmos kar fonódik körém.

Ruvan magához ránt, és az utolsó pillanatban eltérít minket a korábbi röppályámról. Földet érünk, és Ruvan a saját testével tompítja a becsapódás erejét.

Esetlen pózban landolunk. Én Ruvanon fekszem, a lábunk össze van gabalyodva. A páncélunk összesimul. Felnyögök, és elhúzódom tőle. Ruvan karja még mindig a derekamon van. A késő alkonyati fényben szinte ugyanolyan ezüstszínben játszik a haja, mint a páncélja. Az ajka kissé szétnyílik.

Abban a pillanatban, amikor sűrű mentegetőzés kíséretében fel akarok állni, kifordul alólam.

– Vigyázz! – kiáltja, és rám veti magát. A páncélja hangosan megcsörren, amit éles visítás követ.

Egy árnyékot látok, ami hátraugrik, és olyan természetellenes pózban kapaszkodik a támfal és a mennyezet találkozásánál a vakolaton, mint egy béka vagy pók. A karma szinte sarlóméretű. Tátva van a szája, és recsegés szivárog ki a négy szemfoga közül.

– Mi a… – Döbbenten levegő után kapok.

Amint megszólalok, a lény feje felénk lendül. Egy újabb vérfagyasztó sikoly hasít a levegőbe. Még a fogaim is vibrálni kezdenek tőle. A szemem könnybe lábad, a fülem zúgni kezd, elszédülök. Hirtelen forogni kezd körülöttem a világ, amitől hányingerem támad.

– Riane, szedd össze magad! – Ruvan megmarkolja a vállamat, és finoman megráz. – Szükségem lesz a józan eszedre. – A szájához emeli a hüvelykujját, mintha megint meg akarná harapni, hogy adjon nekem a mágiájából. Bár elég kába vagyok, egyre nő bennem a vágy, egyre éhesebbnek érzem magam.

De Ruvannak nem marad elég ideje átharapnia a bőrét, mielőtt a szörnyeteg elrugaszkodik.

– Nagyuram! – üvölti Ventos.

– Egy Menthetetlen! – Ruvan csak ennyit tud válaszolni, mielőtt a szörnyeteg ráveti magát.

A támadó mintha pusztán árnyékból és szélből állna; karmokból és magából a halálból. Ruvan habozás nélkül közém és a szörnyeteg közé áll.

Bénultan nézem, ahogy lelassul körülöttem a világ. Minden egyes részletet érzékelek, miközben Ruvan felemeli a sarlóját. A szörnyeteg torkára céloz, de az kitér, és csak a vállát éri az ezüst. Ettől felüvölt, és lezuhan. Megnyugszom, hogy ezzel vége.

De tévedek.

Rémülten figyelem, ahogy lassan ismét feltápászkodik. Mint egy végeérhetetlen rémálom.

– De… de… megsebezted az ezüsttel!

– Az ezüst csak a vampiroknak árt – pillant hátra Ruvan a dühös aranyszínű szemével. Őszintén szólva nem tudom megállapítani, hogy a haragja rám irányul-e, vagy másra. – Mondtam már, hogy ezek a szörnyetegek nem vampirok. Minél erősebben hat valakire az átok, annál kevésbé fog hasonlítani ránk. Készülj fel!

– Ott van még egy! – Talpra ugrom, amikor a szemem sarkából mozgást észlelek a szemközti sarokban.

– Mi a… – Ruvannak már nem marad ideje reagálni. A támadója az összes fogát a sarlót tartó kézbe mélyeszti, és sikerül átdöfnie velük a kesztyű bőrét. A fegyver hangosan csattan a padlón, és Ruvan borzalmas hangon felüvölt. Fekete vér fröccsen a levegőben. A színe a szemem láttára változik betegesen zöld árnyalatúvá.

Muszáj ellenőriznem, hogy életben van-e. Ez a késztetés furcsa és kellemetlen érzéssel tölt el, de nagy szerencsémre nem igazán tudok túl sok időt pazarolni arra, hogy ezen gondolkozzam. Megmarkolom a sarlómat, és szembefordulok a felém száguldó szörnyeteggel.

Elég furcsa a mozgása. Két lábon tántorog sebesen, előrehajolva, szinte négykézláb, mint a farkasok. Minden egyes elrugaszkodásnál belemélyednek a karmai a kőpadlóba, látványos barázdákat hagyva maguk után. A lény vicsorog és az állkapcsát csattogtatja, a levegőt szaglássza. Csupa végtag, csontok és izom.

Egyáltalán nem hasonlít azokra a vámpírokra, akikkel eddig harcoltam. Ebben a lényben nincs semmi emberi – még azon a furcsa, éteri módon sem, ahogyan a vámpírok jelenítik meg az embereket.

Az összes önvédelmi ösztönöm hangos sikoltozásba kezd. Azt üvöltik, hogy fussak el. Hogy meneküljek. De én kitartok. Drew mindig azt mondta, hogy ez a jó vadászok egyik legfőbb tulajdonsága: hogy még a halál árnyékában is képesek kitartani.

Megvárom, amíg meglátom a lény sötét szemgödrét. Mindkettő csupa heg és seb, ezért elég nehezen tudom elképzelni, hogy lát is velük. A teremtmény felém veti magát.

Kitérek előle, és lecsapok. A bordái alatt találom el. Fájdalmában felüvölt, és lecsúszik a sarlómról, végigkarmolva a páncélomat. Szerencsére nem tud megsebezni. De csak egy pillanatig marad elkábulva, aztán ismét rám veti magát.

– Lemegyünk! – kiabál le Winny. Egy kötél zuhan lefelé, és egyszerre fordulunk arra Ruvannal. Egyszerre érzékeljük a mozgást, és egyszerre reagálunk rá.

– Ne! – kiált fel Ruvan, miközben rácsapja a kezét a csuklóján lévő sebre. A többiek vajon észrevették, hogy megsebesült? A szagát biztosan érezniük kellett. Az én orromat teljesen betölti a Ruvan alkarjából áradó rothadásbűz. – Ez a Menthetetlenek fészke. Menjetek tovább, és a régi műhelyben találkozunk!

– Nagyuram… – szólal meg Lavenzia.

– Ez parancs! – csattan fel Ruvan olyan kemény hangon, mint még soha. Utána egy újabb csapást mér az első szörnyetegre, majd megfordul, és megragadja a kezem. – És most futás!

Alig tudom értelmezni, amit mond, amikor gyakorlatilag kificamodik a karom, olyan erősen rántja meg, és vonszol maga után. Egy oldalajtóhoz rohanunk, aminek nekiveti a vállát. Megint vér spriccel az alkarjából.

– Állj félre! – Ellököm az utamból a Vámpírfejedelmet.

Ruvan szembefordul a minket üldöző szörnyetegekkel. Kinyújtja a sérült karját, amiből a padlóra csöpög a vér, és a szája fájdalmasan elszánt, kemény vonallá préselődik. Hirtelen egy újabb adag vér ömlik ki a sebéből, és repül a levegőbe, ahol a fizika összes törvényének ellentmondva lebegni kezd. Utána forogva a szörnyetegek felé repül, és beborítja őket.

A szörnyetegek úgy üvöltenek és sziszegnek, mintha sósavval támadtak volna rájuk, majd természetellenesen mozdulatlanná válnak.

Minden maradék erőmet összeszedve próbálom kitörni az ajtót. Az izmaim hangosan sikoltoznak, és pattanásig feszülnek a páncélom alatt. De a Ruvan mágiája ellen küzdő szörnyetegek vicsorgása éppen elég motivációt ad a feladathoz. A súlyos ajtó végül kinyílik.

– Menj! – üvöltök a Vámpírfejedelemre.

Ő szerencsére meg sem próbál udvariaskodni. Kiveti magát a résen, és amikor leengedi a karját, megtörik a szörnyetegeket fogva tartó bűvölet. Sietve követem őt. Mindketten nekivetjük a hátunkat az ajtónak. Az utolsó kép, ami megmarad belőlük a fejemben, három szörnyeteg, akik felénk száguldanak, miközben a negyedik az elesett társukból lakmározik.

Tizenhét

A FA ÉS A FÉM HANGOSAN MEGRECCSEN, AMIKOR A SZÖRNYETEGEK NEKICSAPÓDNAK. Összesen négy puffanást hallok. Többet, mint amennyire számítottam.

– Ne mondj semmit – suttogja Ruvan olyan halkan, hogy szinte nem is hallom.

Akkor sem tudnék megszólalni, ha akarnék. A torkomban dobog a szívem.

Úgy egy órával később apránként elkezd alábbhagyni a dörömbölés, morgás és kaparászás. Én továbbra is az ajtónak támasztom a hátamat – már remeg a lábam az erőfeszítéstől, hogy biztosan a túloldalán tartsam azokat a lényeket. Egy ideje meg sem próbálnak átjutni. De én folyamatosan magam előtt látom a szörnyetegeket, amint felém rohannak.

Egy könnyű érintés az alkaromon arra késztet, hogy kinyissam a szemem. Nem is emlékszem, mikor csuktam be. Ruvan lassan a szájához emeli az ujját – egyértelműen átjön az üzenete.

Feszült csendben útnak indulunk. Alig tudjuk mozdítani a lábunkat a kimerültségtől. A sötét folyosó végtelenül hosszúnak tűnik. A legcsendesebb szélsusogás vagy nyikorgás is a frászt hozza rám.

Remélem, Ruvan tudja az utat, de nem merem megkérdezni. Elképzelem, mi lenne, ha eltévednénk idelent. És éhen halnánk. Elfeledve. Már napok óta vámpírok között élek, de valamiért az első párharcunk óta most először tartok komolyan attól, hogy meg fogok halni.

A vámpírvér – Ruvan vére – idővel megritkul az ereimben. Egyre fáradtabbnak érzem magam. Nem is, inkább kimerültnek. Képtelen lennék megküzdeni még egy hordával, és a jelek szerint Ruvan sincs elég jó állapotban ahhoz, hogy ismét megkínáljon a vérével.

Itt fogunk meghalni.

Az előttem tátongó, végtelenül hosszú folyosó üressége elevennek tűnik, körbezár, összeprésel – mind lelkileg, mind testileg. Már nem tudok ellenállni neki. A bőröm alá szivárog, minden maradék erőmet elszívja. A sarlómban lévő ezüst sem tűnik elegendőnek. Soha nem is volt elég ahhoz, hogy megvédjen az eleven árnyékokban leselkedő gonosztól. A pánik egyre feljebb kúszik a torkomban, és nyöszörgés formájában tör ki belőlem.

Ruvan felém fordul, és a falhoz présel. A számra szorítja a tenyerét. A másik kezének a mutatóujját ismét az ajka elé emeli. Átható tekintettel rám mered, és lassan megrázza a fejét.

Ne szólj, ne adj ki egyetlen hangot se! – hallom a fejemben a szavait az erőtlen kapcsolódásunkon keresztül. Érzem, hogy olyan idegesen vibrál a mágiája, mint még soha. Ruvan egyre jobban legyengül. Ő is fél.

Ez valamiért megnyugtat. Pedig azt hinné az ember, hogy a félelme csak még jobban fel kellene hogy zaklasson. Elvégre ő a legfőbb védelmezőm és megmentőm ebben a szörnyetegekkel teli útvesztőben. Az lenne a logikus, ha a rettegése csak még mélyebb reménytelenséget keltene bennem.

Furcsa módon mégis megnyugtat. Talán azért, mert emberi dolgokat látok a szemében – valódi érzelmeket, amelyeket én is átélek. Egy hullámhosszon vagyunk.

Vagy talán azért nyugszom meg egy kicsit, mert amikor észreveszem, hogy fél, ösztönösen meg akarom vigasztalni. Ha már önmagamba nem tudok lelket önteni, legalább őt hadd támogassam. Ahogy egyre jobban aggódom az állapota miatt, egyre kevésbé félek az árnyékokban lappangó, ismeretlen ellenségektől. Önmagam helyett is érte aggódom, és ez szinte olyan, mintha visszakerültem volna a falunkba.

A lélegzetvételem lecsillapodik.

Ruvan keze lesiklik a számról, de a bőrömön marad. Átkerül a vállamra. Az ujjai végigcirógatják a karomat. Könnyedén, óvatosan megfogják a kezemet, mintha azt üzennék, hogy együtt meg tudjuk csinálni.

Nem. Biztos nem. Csak nem akarja, hogy orra bukjam a sötétben. Bár eddig nem fogta a kezem. Finoman megszorítom az ujjait. Viszonozza a szorításomat, és egyikünk sem engedi el a másik kezét.

Számtalan kanyar és forduló után egyszer csak meghallom, hogy megkönnyebbülten felsóhajt. Nagyon halkan tette, de miután órákig hegyeztem a fülemet anélkül, hogy bármit is hallottam volna, ez hangosnak tűnik. Utána megfordul, és újult erővel indul tovább. Végül egy ajtó előtt állunk meg. Az ajtó egy előtérbe vezet, ami hasonló stílusban van berendezve, mint a lakosztálya. Bár a dekorációk jóval leharcoltabbak, mint nála, úgy tűnik, mintha egykor fényűzőbbek lettek volna, mint bármi, amit valaha láttam. Átmegyünk egy szalonba, majd egy hálószobába. Ruvan az összes ajtót bezárja mögöttünk, fájdalmasan lassan, nehogy zajt üssön, majd azzal, ami a keze ügyébe kerül, eltorlaszolja őket. A nehezebb tárgyakat segítek neki megemelni. Egyre jobban remeg a lába, és látom, hogy folyamatosan a sebesült alkarját markolássza.

Végül körbesétál a hálószobában, ahol kikötünk, felemelgeti a falakról a kárpitokat, és ellenőrzi, mi van mögöttük. A nagy részük elporlad a kezében. Van még egy ajtó odabent, ami egy gardróbszobába vezet, onnan pedig vissza, az előszobába. Ruvan ezeket is eltorlaszolja.

Amíg ő ezzel foglalatoskodik, én elhúzom a függönyöket az ablak elől. Muszáj valami mást is látnom, mint a régi kastély végtelen, nyomasztó falait, amelyek között semmi fény nincs. A faliszőnyegekhez hasonlóan a szövet is darabokra hullik a kezemben. Holdfény árad be a szobába, én pedig megkönnyebbülten felsóhajtok. Soha nem gondoltam volna, hogy a hold ilyen vigasztaló lehet, vagy hogy az ég látványa ennyire felszabadító.

– Azt hiszem, ma éjszakára nem tudnánk ennél biztonságosabb helyet találni – mondja Ruvan, és leül az ágy szélére, hogy megvizsgálja a sebesült karját. Megpróbálja lehúzni a kesztyűjét, és esetlenül babrálni kezdi a páncélja kapcsait.

– Hadd segítsek!

– Te, egy vadász, segíteni akarsz a rettegett Vámpírfejedelemnek? – Valószínűleg azért ejti úgy a vámpír szót, ahogy én szoktam, hogy bosszantson.

– Sajnálom, hogy ezt kell mondanom, de ebben a pillanatban nem tűnsz olyan félelmetesnek.

– És így? – Megvillantja a szemfogait. Egyszer régen, vagy akár még ma reggel is, ez megijesztett volna. De most halkan elnevetem magam. Szinte viccesnek tartom a bohóckodását. Ruvan is elmosolyodik.

– Még ez is színvonalon aluli – vágok vissza könnyedén.

– Ó, a csudába! – mérgelődik, de nem komolyan. – Szóval titokban gyógyító is vagy?

– Sajnos nem. De éppen elég sebet láttam már. – Még mielőtt tovább tiltakozhatna, már ki is oldok három kapcsot.

– Ez gyorsan ment. Gyakran szoktál férfiakat vetkőztetni? – kérdezi Ruvan, felhúzva a szemöldökét.

A kérdése annyira váratlanul ér, hogy nem tudom magamba fojtani a nevetést.

– Valahogy úgy.

– Általában Quinn szokott segíteni nekem. – Lehámozza magáról az utolsó lemezt is. A páncélja alatt lévő vászonruha a bőrére tapad. Nagyon kevés teret hagy a fantáziának, úgyhogy gyorsan elfordítom róla a tekintetemet, és inkább a nehéz páncéldarabok lerakosgatására koncentrálok.

Ruvan megkönnyebbülten felsóhajt. El tudom képzelni, milyen kellemes érzés lehet megszabadulni azoktól a súlyos vasaktól. Olyan jó, hogy egy pillanatra bennem is felmerül, hogy levehetném magamról a páncélt. De nem szeretném kiszolgáltatottnak érezni magam itt… Csak azt nem tudom eldönteni, hogy mitől félek jobban: attól, hogy az Elbukottak élnek vissza vele, vagy attól, hogy Ruvan…

A kósza gondolataim azonnal elpárolognak, amikor meglátom a Vámpírfejedelem karsebét. A szörnyeteg fogai számos lyukat ütöttek a bőrébe, amelyek két félkört formáznak, és ezekből még mindig undorító, algaszínű vér szivárog.

– Miért nem gyógyult be? – Mindig úgy figyeltem meg, hogy a vámpírok sérülései nagyon gyorsan begyógyulnak, kivéve, ha ezüstpengével sebzik meg őket. De ez a seb gyulladtnak tűnik: olyan hólyagos körülötte a bőr, mintha megégett volna. – Azért, mert azt a mágiát használtad? – idézem fel, ahogy a vére örvényleni kezdett a levegőben, majd megbéklyózta azokat a szörnyetegeket.

– Nem, az az egyéni, veleszületett vérmágiám megnyilvánulása volt. A vérem segítségével képes vagyok átmenetileg átvenni az irányítást mások felett. – Ruvan kicsit összeráncolja a szemöldökét. – Bár az átok miatt ez nagyobb erőfeszítésembe került most, mint szokott.

– Egyéni, veleszületett… Vagyis erre csak te vagy képes? – Ez borzalmasan hangzik, és egy újabb figyelmeztetés azt illetően, hogy milyen veszélyes az a férfi, akivel itt vagyok… Ugyanakkor ez azt is jelzi, hogy mennyi mindent megtehetett volna velem, és mégsem tette. Képes ellopni az arcokat és a gondolatokat, átvenni az irányítást mások teste felett… Létezik egyáltalán olyasmi, amit egy vámpír nem tud megtenni?

Ruvan bólint.

– A vérmágia legalapvetőbb kunsztjain kívül nem sok mindenre vagyok képes, ezt leszámítva. – Erről eszembe jut, amit Callos mondott. Hogy a vérmágia nem csak az életek és arcok elvételéről szól.

– Ezt úgy mondod, mintha ez nem lenne önmagában is félelmetes és elképesztő – dünnyögöm, miközben elfordítom róla a tekintetem.

– A vampirok eredetileg nem harcosnak születtek, Riane. Nem a gyilkolási szakértelmünk vagy a harci képességeink miatt tiszteltek bennünket.

– Hanem azok miatt, amiket a holdfesztiválokon mutattatok be… Mint például, hogy képesek vagytok látni az emberek valódi természetét vagy megjósolni a jövőjüket – idézem fel.

– Szóval mégis figyeltél. – Ruvan egy apró mosolyt villant rám, amelyben mintha még némi büszkeség is tükröződne, úgyhogy majdnem elpirulok. Még mindig kínosan közel ülünk egymáshoz, és most először látom őt inkább embernek, mint vámpírnak.

A karjára szegezem a tekintetem.

– De ha nem a mágia akadályozza a sebed gyógyulását, akkor mi?

– Az átok megfertőzi a vért. A Menthetetlenek, vagyis azok a szörnyetegek már az átok következő szakaszában tartanak az Elbukáshoz képest. De ugyanaz az ösztönös késztetés dolgozik bennük: friss vérre vadásznak, hogy pótolják vele azt a mocskot, ami az ereikben csörgedezik – magyarázza Ruvan, miközben hátradől, és az ágy lábtámlájának támasztja a fejét.

A tekintete üveges és zárkózott. Még soha nem láttam ilyen gyengének és kimerültnek.

– Amikor az Elbukottak megharapnak valakit, kiadnak magukból egy adagot abból az elátkozott vérükből, hogy helyet csináljanak a frissnek. Ez egy kicsit olyan, mintha mérges kígyók lennének.

Miközben hozzám beszél, észreveszem, milyen beesett az arca, mennyire eltűnt a bőréből a csillogás. Még a szeme fehérje is egyre szürkébb és fénytelenebb. Ruvan egyre jobban emlékeztet arra a szörnyetegre, akivel a megismerkedésünkkor találkoztam. Áthelyezkedik, a karját leengedi az oldala mellé, az egyik térdét behajlítja, a másikat továbbra is kinyújtva hagyja. A nagy hatalmú Vámpírfejedelem ott fekszik előttem a földön, teljesen kiszolgáltatva.

De ettől messze nem tölt el olyan elégtétel, mint korábban töltött volna. Ugyanakkor egyre mélyebb együttérzést táplálok iránta.

Oldalra billentem a fejemet, hogy a szemébe tudjak nézni.

– Mire lenne szükséged?

– Pihenésre. – Ruvan lassan pislog néhányat, és a szeme minden egyes alkalommal hosszabb ideig marad lehunyva.

– Ne hazudj!

– Bagoly mondja verébnek – emlékeztet Ruvan arra a párbeszédünkre, amit közvetlenül azelőtt folytattunk, hogy lezuhantunk volna. Arra a nézeteltérésünkre, aminek köszönhetően ebben a helyzetben találtuk magunkat.

Lefolytatok magammal, a jobbik eszemmel egy néma vitát, majd végül azt mondom:

– Igazad van. Én tényleg nem vagyok vadász, legalábbis nem igazán.

– Akkor jövök egy fiola vérrel Quinn-nek.

– Micsoda?

Ruvan felnevet, de a jókedve is pont olyan erőtlen és halvány, mint a bőre.

– Ő már jóval előttem gyanította az igazságot. Ezért tettelek próbára, amikor bementünk a régi kastélyba. Ki kellett derítenem, hogy pontosan mennyire szorulsz védelemre.

Összeszorítom a számat.

– És miért nem öltél meg, amikor kiderült, hogy hazudtam neked?

– Mert embernek azért ember vagy, és még így is be tudsz juttatni minket a horgonyhoz. Csak így egy kicsit több erőfeszítésembe kerül majd, hogy életben tartsalak az út végéig.

– Én tudok harcolni.

– Igen, és ezért hálát is adok az égnek, de nem vagy vadász. – Ruvan oldalra billenti a fejét. – De hogy tanultál meg harcolni? – szólal meg ismét, mielőtt válaszolhatnék, majd az arcán hirtelen tisztán látható a rádöbbenés. – A bátyád, a vadász. Akivel a romok között verekedtem meg.

– Drew-nak hívják. – Nem értem, miért érzek bármiféle késztetést arra, hogy elmondjam neki az igazat. De az első igazság már kicsúszott a számon, és most nem tudom, hogy képes leszek-e a többit bent tartani. Nagyon fáradt vagyok. A rettegés, ami korábban szinte megfojtott, még mindig ott leselkedik a folyosókon, amelyekről bemenekültünk ide. Lehunyom a szemem. Ruvannak igaza van, én nem vagyok vadász, és nekem ez nem fog menni a vadászok sztoikus hozzáállásával. Nekem meg kell találnom a saját utamat, ami éppen olyan egyedi, mint a fém, amit kihúzok a kovácskazánból.

– És mi a te neved? Mármint a teljes neved?

Lassan kinyitom a szemem, és az övébe nézek. Ruvan állja a tekintetemet. Higgadtan. Várakozóan.

– Ezt is tudtad?

– Persze hogy tudtam.

– Honnan? – kérdezem, bár a lelkem mélyén már sejtem is. Ugyanonnan tudja, ahonnan én tudom, hogy aggódik vagy fél. Ebből ez egyre mélyebb lelki kötelékből, ami létrejött közöttünk.

– Érezlek téged. – Ruvan szavai szinte érzékien csengenek, olyan gyengéden mondja ki őket.

– Floriane – válaszolom kurtán. Nem tudom, hogy dönthetnék-e másképpen.

– Floriane – visszhangozza Ruvan azzal az éneklő kiejtésével, amitől borzongás fut végig a hátamon. – Gyönyörű név.

– Most csak hízelegni akarsz nekem.

– Mi okom lenne hízelegni neked? – kérdezi egyszerűen.

Pislogok néhányat.

– Azt hiszem, semmi – nevetem el magam. Ruvan is nevetni kezd, de a kacagása halk zihálásba fullad. – A méreg… az átok… egyre rosszabb, ugye?

– Be kell ismernem, nem érzem túl jól magam. – Ruvan arca megkeményedik; ezt a kifejezést Drew arcán is láttam már. Volt pár olyan éjszakánk, amikor Drew kiszökött hozzám, hogy folytassa a kiképzésemet, de végül inkább én láttam el a sebeit Anya kötszereivel, amiket a kovácsműhelyben tárolt. Most már tudom, anyánk miért nem csodálkozott soha azon, hogy túl gyorsan apadnak a készletei, és hogy miért nem kellett soha pótolnom őket.

– Ezért nem használtad a ködöt arra, hogy elmeneküljünk?

– A kastély védővarázs alatt van, nem emlékszel? Az egy ősi vérmágia. Az egyetlen be- és kijárata az előcsarnokra korlátozódik.

– Ó, valóban. – De ez még mindig nem adott magyarázatot arra, hogy az Elbukottak hogyan tudnak átkelni Vadászvégbe telihold idején… Biztosra vettem, hogy van valahol egy másik kijárat is. Talán az a kapu, amit akkor láttam, amikor megérkeztünk ide? Nem, az be volt zárva. Akkor máshol kell lennie…

Ruvan szeme lassan lecsukódik, és a gondolatmenetem megszakad. A Vámpírfejedelem lélegzetvétele egyre felszínesebbé válik. A beszélgetésünk során egyre jobban elernyedtek az izmai. Ha ilyen gyorsan legyengíti ez a mérgezés, akkor nem fog segíteni rajta egy kis pihenés. Összeszedem a bátorságomat.

– Egy kis vért kellene kapnod tőlem.

Ruvan szeme kinyílik, és nyitva is marad, a fájdalomtól megfeszülő kemény szája pedig elernyed. A döbbenettől? A reménytől? Határozottan érzem, hogy egy új energia kezd vibrálni körülötte a levegőben, a mágiájában, bennem.

– Azt nem tehetem.

– Miért? Az előbb mondtad, hogy a friss vér segíthet elnyomni az átkot.

– Nem fogom megtenni.

– Miért? – kérdezem tőle ismét. – Azzal nem volt problémád, hogy Vadászvég népétől szerezz vért.

– Onnan csak annyit vettünk el, amennyi a mágiánk fenntartásához szükséges, hogy tovább próbálkozhassunk ennek az átoknak a megsemmisítésével. És az erőszakkal elvett vér nem olyan hatékony… Az is hozzátartozik a vértan lényegéhez, hogy ahhoz, hogy igazán hatékony legyen, önként adott vérre van szükség – sóhajt fel Ruvan. – Mi nem vagyunk elég erősek ahhoz, hogy háborút vívjunk a ti fajtátok ellen, és még a történelmünk legsötétebb pillanataiban sem állt szándékunkban semmi ilyesmi. Mi csak életben akarunk maradni, és véget vetni ennek a rémálomnak.

– Ventos is tudja, hogy a vámpírok nem akarnak háborúzni?

– Tudom, hogy a gyülekezetem tagjainak kivétel nélkül megvan a saját véleménye ezekről a kérdésekről, de én vagyok a fejedelmük, és az én kezemben van a végső döntés. – Ruvan tekintete a szoba sarkára mered, mintha valami olyasmit látna ott, amit én nem. – Engem nem zavar, ha gyengének tűnünk attól, hogy nem ölünk meg téged, és együttműködünk veled. Az se érdekel, ha az eljövendő vámpírnemzedékek elátkozzák a nevemet, amiért nem irtottam ki az embereket, akik könyörtelenül vadásztak ránk és az őseinkre. Az sem érdekel, ha árulónak tartanak, amiért nem állok bosszút az emberiségen, és nem torolom meg rajtuk az átkot. Én csak azt szeretném, ha végre béke lenne. Véget akarok vetni ennek a hosszú éjszakának. És biztos akarok lenni abban, hogy senki másnak sem kell egy elátkozott világban ébrednie.

Elgondolkozom azon, amit Ventos mondott a kovácsműhelyben – hogy mindez, a jó és a rossz oldalával együtt, Ruvan lelkiismeretét terheli. Most először próbálom őszintén megérteni Ruvant és azt, amit mond. Most először próbálok hitelt adni a szavainak. És nemcsak azért, mert ő nem tud hazudni nekem, hanem azért is, mert… mert a lelkem mélyén tudom, hogy azért mond nekem igazat, mert igazat akar mondani.

Már az elejétől fogva kesztyűs kézzel bánt velem. Még akkor is visszafogta magát, amikor megpróbáltam megölni. Igen, szüksége is volt – van – rám…, de akár meg is kötözhetett volna, hogy úgy vonszoljon ide, ahhoz az ajtóhoz. Vagy meg is kínozhatott volna, hogy azzal kényszerítsen engedelmességre. Ehelyett viszont türelmesen válaszolgatott a kérdéseimre. Ő… kedves volt velem.

Kezdem elengedni azt a meggyőződésemet, hogy tényleg akkora szörnyeteg lenne, mint amilyennek korábban láttam.

– De most vérre lenne szükséged az életben maradáshoz.

– Ha elég sokat pihenhetek, fel fogok épülni – erősködik tovább Ruvan.

– Te végtelenül makacs vagy – nevetek fel keserűen. Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer még arról fogok győzködni egy vámpírt, hogy muszáj lenne innia a véremből. Soha nem gondoltam volna, hogy pont én leszek az, aki ilyesmit ajánl neki. De az az igazság, hogy… – Ruvan, nekem szükségem van rád.

A Vámpírfejedelem szeme kicsit elkerekedik, majd rögtön el is kapja rólam a tekintetét. Mintha figyelmen kívül tudna hagyni pusztán azáltal, hogy nem néz rám.

– Ruvan, én nem akarok itt meghalni – folytatom. – És azt se akarom, hogy te itt halj meg. Tovább kellene mennünk, és végig kellene ezt csinálnunk. A gyülekezeted csak rád vár. Engem is vár otthon a családom. És mindkettőnk népének a sorsa attól függ, hogy most mit tudunk itt elérni.

Ruvan tekintete lassan visszatér az enyémhez, és fürkészni kezdi az arcomat. Érzem, ahogy a mágiája is megkörnyékez. Azt nem tudom eldönteni, hogy ezt szándékosan csinálja-e, vagy sem. De nem küzdök ellene. Nem taszítom el magamtól.

Annyira nem akarok itt lenni. Ugyanakkor ez a hely, ez a pillanat és ez az ember – aki ember, nem pedig szörnyeteg – mintha valami fontosnak és elkerülhetetlennek a kezdetét jelentené. Ruvan felül, és előrehajol. Én a helyemen maradok, önkéntes fogságba kényszerítve magam.

– Ezt nem lenne szabad.

– Miért nem? Én önként akarom neked adni a véremet. – Az arcára szegezem a tekintetem, és látom, ahogy a finom vonásai apránként megkeményednek. Ruvan szép lassan visszaváltozik szörnyeteggé.

– Te most úgy érzed, hogy nincs más választásod.

– Pont most kellett elsajátítanod azt a képességet, hogy meg tudd különböztetni az igazságot a hazugságtól? – mondom savanyú mosollyal. A bűntudattól kicsit megszelídül az arca, de nem akarom tovább forgatni a szívében a tőrt. Úgyhogy inkább csak megrázom a fejem.

– Ez most másról szól. Most tényleg ezt akarom. Azt szeretném, ha meggyógyulnál, Ruvan, és ezért szívesen adok neked a véremből.

– Akkor sem tehetek ilyet. – Ezzel együtt, miközben ezt mondja, tisztán látom, hogy Ruvan szinte felfal a tekintetével. Felmerül bennem a kérdés, hogy milyen érzés lesz vajon, amikor a szája a nyakamra tapad, és izgatott borzongás fut végig a gerincemen. Emellett arra is kíváncsi vagyok, hogy mi fog történni, ha továbbra is így néz rám. Ki akarom deríteni, hová vezet ez az ismeretlen út, amit választottam.

– Miért habozol?

– Mert már tudom, hogy milyen az ízed. – Ruvan felemeli a kezét, hogy lassan végighúzza az ujjait a karomon, a vállamon, a nyakamon.

– Rossz? – Próbálom elnyomni a késztetést, hogy elpiruljak, de érzem, hogy vesztésre állok. Még soha nem ért így hozzám férfi. Sőt, még soha nem voltam ilyen közel sem egyetlen férfihoz sem életemben…, de élvezem. Talán előfordult már velem az idők során, hogy a gondolataim érzékibb vizekre tévedtek. De még soha nem tartottam magam mások vágyai tárgyának, azt a respektust leszámítva, ami a kovácsműhely szüzét illeti meg.

De Ruvan nem tudja, hogy én a kovácsműhely szüze vagyok. Ruvan nem tudja, hogy a kovácsműhely szüze és a családja extra élelmiszeradagot kap a nehéz időkben, hogy milyen tekintélynek örvend a közösségen belül, vagy hogy mennyire tisztelik őt a vadászok, és Ruvant ez nem is érdekli. Ő nem nyereményként tekint rám.

Számára én csak Floriane vagyok, egy nő, akinek még csak most tudta meg a nevét. Aki megpróbálta megölni. És akire most mégis úgy néz, mintha én lennék számára a világ kezdete és vége. És mindig úgy érint meg, mintha a bőröm is szent lenne.

– Egyáltalán nem. – Lassan mély levegőt vesz az orrán keresztül, mintha magával ragadná az emlék. – Te… csodálatos vagy. Olyan az ízed, mint a tűzé és a füsté, mint a ritka vörös orchideáé, ami a régi vérből hajt ki.

Nagyot nyelek a szavai hallatán.

– De akkor mi a probléma? – kérdezem kissé remegő hangon. Ruvan szenvedélyes szavaitól hevesen zakatolni kezd a szívem. Még ha nem is érdekli belőlem más, csak a véremet és a benne rejlő mágiát kívánja…, akkor is arra vágyom, hogy tovább nézzen, hogy hozzám érjen.

– Attól tartok, ha egyszer ismét megkóstollak, akkor nem tudom majd időben abbahagyni.

– Abba fogod hagyni, amikor én azt mondom. – A szemébe nézek, és a hangom szenvedélyessége is felveszi a versenyt az övével.

Ruvan még közelebb hajol hozzám, és már nem is látok semmit rajta kívül.

– Te parancsolgatni merészelsz nekem? A rettegett Vámpírfejedelemnek?

– Igen – jelentem ki határozottan, pillanatnyi habozás nélkül.

Ruvan sötéten felnevet. A hangja végigbizsergeti a testem, és egyenesen az ágyékomban landol, amit úgy felforrósít, hogy önkéntelenül fészkelődni kezdek, hogy oldjam a feszültséget. Tisztában van vajon azzal, hogy milyen hatással van rám? Nagyon remélem, hogy igen…, mert nem akarom, hogy abbahagyja. Ebben a pillanatban nyilvánvalóvá válik számomra, hogy én többet akarok. Minden mást el akarok felejteni, és most csak Floriane akarok lenni – nem a kovácsműhely szüze, nem az állítólagos vadász.

Hanem a nő.

– Akkor parancsolgass csak! – dünnyögi Ruvan.

A kovácsműhely szüze, amint a Vámpírfejedelmet utasítgatja. Ezt senki sem fogja elhinni nekem a faluban. Nem mintha valaha is megtudnák… Ez az én titkom marad.

Ruvan tekintete a nyakamra téved. Az ujjai a tarkómra fonódnak. A másik keze körberajzolja a két kulcscsontom közötti mélyedésben található jelet. A gyengéd érintések hatására libabőr fut végig a hátamon, miközben szikrák repkednek Ruvan ujjai és a jel között.

– Felkészültél?

– Fájni fog? – kérdezem. Alig hallható a hangom az izgalomtól és az idegességtől.

– Soha. – Annyi minden benne van ebben a szóban. – Soha nem hagynám, hogy bármi bajod essen.

Elfordítom a fejem, kinyújtom a nyakam, és megacélozom a lelkem.

– Akkor csináld!

Tizennyolc

RUVAN ELŐREHAJOL, AZ AJKA SZÉTNYÍLIK, ÉS A HOLDFÉNY EZÜSTSZÍNŰRE FESTI A SZEMFOGAIT.

Nem akarok odanézni, de képtelen vagyok elfordítani a tekintetemet. Ruvan tekintete az utolsó pillanatig az enyémre szegeződik, majd az arca eltűnik a látómezőmből. A forró lehelete megelőzi a bőrömön az ajka érintését, ami a nyakamra siklik. Beharapom az alsó ajkamat, és visszatartom a lélegzetemet.

Érzem a fogai simaságát. Ruvan a helyükre igazítja őket. Az enyhe nyomásuk szinte már a fájdalom határát súrolja, de valahogy mégsem lépi át. És utána…

Utána…

Lassan kifújom a levegőt, és melegség fut végig a testemen, ami egy csapásra felold bennem minden feszültséget. A szemhéjam elnehezül, és elhomályosul körülöttem a világ. Láthatatlan tűk érnek hozzám, mindenem bizseregni kezd, és égnek állnak a szőrszálaim. Minden egyes porcikámnak a tudatában vagyok, és az övéinek is – ahogy a hasam aljában növekvő, kielégíthetetlen vágynak is. A kezem önkéntelenül megmozdul, Ruvan felé lendül. Végigkúszik az alkarján, és a könyökénél áll meg. Ruvan teste megfeszül, de csak egy pillanatra. Utána elernyed, és hagyja, hogy közelebb húzzam magamhoz.

Az ő keze is megmozdul, a mellemet súrolva lesiklik a derekamra. A másik keze a tarkómon marad, és gyengéden tartja, pontosan ott, ahol szeretné.

Miért olyan… élvezetes ez?

Közel állunk ahhoz, hogy eggyé váljunk. Sajgás támad bennem. Még közelebb húzom magamhoz Ruvant. Megfeszül a karja. Minden egyes izma a rendelkezésemre áll, szabadon felderíthetem őket, miközben forró ajka rám tapad. A saját szám hirtelen kihűl. Kapkodni kezdem a levegőt a holdfényben. Ruvan vérét akarom. Többet akarok, még ha nem is tudom pontosan, hogy mi az a „több”.

Jelenléte, a teste a második énemmé vált, mint egy fantomvégtag vagy a kovácsműhelyben várakozó kalapácsom. Mintha olyasvalami lenne, aminek az enyémnek kellene lennie, de nem az. Bár lehet, hogy valamikor nagyon régen az volt.

Ruvan torkából mély nyögés tör fel, amibe beleremegnek a nyakizmai. Egyre jobban megfeszül a testem. Lecsukódik a szemem. Ruvan olyan szorosan tart, hogy biztosra veszem, hogy be fognak kékülni rajtam az ujjnyomai, de ez sem érdekel.

Közelebb akarok kerülni hozzá, még közelebb. Az ölébe akarok ülni. A dereka köré akarom kulcsolni a lábamat. Bele akarok túrni a holdfényben csillogó hajába, miközben ő a véremet issza, és a testemben gyönyörködik…

Ruvan belső mágiája növekedésnek indul, miközben az én mágiámból is egyre több van benne. Apránként elszivárog belőlem az élet és a mágia, hogy átkerüljön az ő testébe. Egyre kevésbé remeg rajtam a keze, és az első hév elmúltával már lassan, egyenletesen iszik belőlem.

Olyanok vagyunk, mint két gyertya, de egy lánggal. Nem hagyhatjuk, hogy a másik kialudjon. Addig, amíg egyikünk még ég, semmiképpen.

Szédülni kezdek, és átadom magam ennek a csodálatos érzésnek. Elernyed a kezem. Meleg… Annyira meleg a karja…

Ő viszont valamiért lassan elenged. El fog húzódni tőlem. De én még nem állok készen arra, hogy befejezzük ezt. Többet akarok. Azt akarom, hogy továbbra is hozzám érjen, hogy megcsókoljon, szemfogakkal és anélkül. Mindent érezni akarok, amire eddig nem volt lehetőségem, vagy amiről nem gondoltam volna, hogy éreznem kellene. Mindent meg akarok kapni, amit eddig megtagadtak tőlem, mert ha most nem ragadom magamhoz, akkor meg fogom-e kapni valaha is?

Felnyögök.

– Ez túl sok – dünnyögi Ruvan mély és súlyos hangon. Eláll tőle a lélegzetem. – Nem vehetek el ennél többet tőled.

– És ez elég neked? – suttogom, miközben kinyitom a szemem. Abban reménykedem, hogy nemmel válaszol.

Ruvan időközben visszaváltozott önmagává, azzá az éteri lénnyé, akivé a vérem teszi. Jól áll neki a csillagfény, ami fehéren szikrázik körülötte. Az ajka élénk bíborvörösben játszik. Ruvan megnyalja a száját, és közben lehunyja a szemét, mintha az utolsó cseppek ízét is ki akarná élvezni.

Szinte kedvem támad nekem is megkóstolni a saját véremet az ajkán.

– Több mint eleget adtál nekem.

– Finom voltam? – bukik ki a számon akaratlanul.

– Floriane, a te ízed… – Ruvan elhallgat. A szeme fényesebben ragyog, mint a felkelő nap. Úgy néz rám, mintha az arcomról akarná leolvasni azokat a szavakat, amiket mondani készül. – Olyan ízed van, mint az erőnek és a reménynek.

Remény. Az a csodálatos valami, amit én szinte a közelembe sem szoktam engedni. Talán csak arra vagyok kíváncsi, hogy vajon megváltoztam-e, és ha igen, akkor hogyan, amikor azt kérdezem:

– És láttad a jövőmet? – Ruvan teste megfeszül. Nem akarja elmondani. Amikor meglátom a szemében a saját tükörképemet, majdnem azt is megpillantom, amit nem mond ki. – Ruvan?

– Még ha értenék is hozzá, akkor sem nézném meg a jóváhagyásod nélkül.

– Pedig azt reméltem, hogy most megmondod nekem, mit tartogat számomra a sors. – Oldalra billentem a fejem, de a világ is megbillen körülöttem. Elszédülök. És nem csak Ruvan közelsége van rám ilyen hatással. Amikor ráébredek, mi lehet az oka, felmerül bennem a kérdés, hogy vajon mennyi vért veszíthettem.

Ruvan még szorosabban ölel, még jobban magához húz.

A vállára hajtom a fejem. Valahogy az ölébe kerültem. Tényleg eljutottam oda, ahova akartam. A szíve a fülem mellett dobog, olyan egyenletes ritmusban, ahogy a kalapácsom veri az üllőt a kovácsműhelyben. Ruvan ölelése valahogy pontosan olyan, mint amilyenre számítottam, sőt még olyanabb. Majdnem elsírom magam, annyira jó érzés, hogy valaki magához ölel. Olyan régóta vagyok már erős, a közösségünk szilárd oszlopa, olyan sokáig cipeltem az ezüstfegyverek és az elvárások terhét… Nem is emlékszem, mikor szeretgetett bárki is utoljára így.

– Mára elég a kérdésekből. Most pihenned kell. – Ruvan a szájához emeli a hüvelykujját, hogy finoman megharapja, majd egy csepp fekete vért kenjen az alsó ajkamra, miközben az arcomat fürkészi. Az ujjbegye elidőzik a számon, a körme végigszalad a bőrömön, mielőtt elhúzná.

– De te…

– Meg tudunk osztozni kettőnk mágiáján. Én most túl sokat vettem el tőled, úgyhogy hadd adjak vissza egy kicsit.

Megnyalom az ajkam, és érzem, ahogy sisteregni kezdenek az ereim. Amikor éppen nem harcolunk, a mágia nem követelőzik vérért vagy csatáért.

A nyelvemen forgatom a vércseppet, és megpróbálom megállapítani, hogy milyen íze van azon a nehéz, fémes aromán túl. Egy kis édes felhangot érzek benne, olyat, mint a túlérett szilva íze. Valami sötétséget, ami az óborok mélységére emlékeztet. És valami ásványos jelleget, amiről a kastélyt körülvevő sziklaszirtek jutnak eszembe.

Kedvesség. Ez furcsa gondolat, de amikor lehunyom a szemem, ennél állapodom meg.

– Neked meg olyan ízed van, mint a kedvességnek – suttogom.

Ruvan rekedtesen felnevet, és a fülem mögé simítja egy kósza tincsemet.

– És én még azt hittem, hogy már túlságosan megkeserített ehhez az élet.

– Egyáltalán nem vagy keserű… – Ásítok egyet. – Te… hihetetlenül kedves vagy.

Ruvan ujjai megállnak a fülemen, miközben kisimítják a hajamat az arcomból.

– Nem is vagyok az.

– De az vagy… Bár a jövődből semmit nem láttam.

Ruvan halkan fújtat egyet.

– Na jó. Most aludj inkább, Floriane. Holnap el kell jutnunk a horgonyig.

Engedelmeskedem neki, és hagyom, hogy elnyomjon az álom a Vámpírfejedelem karjában.

Megint a kastély ismerős részében vagyok. De nem azokban a romos termekben, amelyeket ébren láttam. Ezeket a falakat aranyozott gyertyatartókban sorakozó gyertyák és fényes csillárok kristályfénye világítja meg. A faliszőnyegek újak, és élénk színekben pompáznak. A padlót borító szőnyegek lágyan besüppednek a lábfejem alatt.

Csakhogy ez nem az én lábfejem.

Elhaladok a tükrök előtt – amelyek nincsenek letakarva –, és kiderül számomra, hogy egy nálam magasabb, vékonyabb nő bőrében vagyok. A korábban rövid, fekete hajam helyén immár hosszú, sötétbarna fürtöket és mély, borostyánfekete szempárt látok. Magabiztosan masírozok a folyosókon, félelem nélkül. Ez a hely még nem veszélyes. Hanem az otthonom.

Az utam egy fémajtóhoz vezet – egy ritka, egyedi darabhoz, amelyről lerí, hogy egy kivételesen ügyes mesterkovács készíthette. A fém kidolgozása önmagában is évekig tarthatott; ez az ajtó csupán egy próbamunka volt, egy kísérlet, de ha egyszer elkészülnek a tőrök, bőven vissza fogja hozni az árát. Az ajtó közepét egy szimbólum díszíti, ami úgy néz ki, mint egy könnycsepp, közepén egy gyémánttal, alatta pedig két tőrszerű vágással, amelyek V alakot formáznak.

Könnyedén végighúzom az ujjaimat az ismerős szimbólumon, majd megfogom a kilincset. Egy ezüsttű fúródik a bőröm alá a fogantyú ajtóval szembeni oldalán. Egy kis kiegészítő óvintézkedés. Nem hagyhatom, hogy mások megtudják, mit csinálok odabent. Nem hagyhatom, hogy a kutatómunkám eredményei túl korán kiderüljenek, vagy, ami még borzalmasabb lenne, rossz kezekbe kerüljenek. Akadhatnak olyanok, akik fegyverként akarnák felhasználni a munkámat. Összerezzenek, miközben a vérem kitölti az ajtóba vésett barázdákat, és bejutok a szobába.

A műhelyben magabiztosan munkához látok. A kovács mostanra kidolgozta a megfelelő ötvözetet. A legközelebbi telihold idején már új tőrökkel is letesztelhetjük. Ehhez intelligens lények vérére lesz szükségünk – olyanokéra, akiknek az élményei és az élete gazdagabbá teszik a vérüket. Ők boldogan felkínálják majd a vérüket a fesztiválon.

A megfelelő egyezmények segítségével… olyan erőssé tudjuk tenni a vampirokat, hogy soha többé ne kelljen bezárkózva élniük. Mi képesek…

Valaki áll az ajtóban. Mosolyogva felé fordulok. Csak egyvalakit ismerek, aki képes lenne idejönni, hogy láthasson.

Az a férfi áll ott, akit a romok között láttam.

– Solos – mondom idegen hangon. – Gyere, és nézd meg ezt a tőrt! Már nem kell sokat várnunk. Egyszer és mindenkorra véget vethetünk az összes szörnyűségnek.

Ragyogó napfényre ébredek, ami átmelegít a sugaraival, és tompa fájdalomra, ami lassan eltűnik a halántékomból. A padlón fekszem, és kényelmesen, szinte lustán kinyújtóztatom a tagjaimat. Úgy érzem magam, mint azok a macskák, amelyek Vadászvéget és az erődöt körülvevő nagy fal tetején szoktak aludni, és gondtalanul szunyókálnak a napfényben.

Hirtelen eszembe jut a tegnapi nap, a maga összes borzalmával. Levegő után kapok. A nyakamhoz nyúlok – elég érzékeny ott a bőröm, és a legkisebb érintésbe is beleborzong a gerincem. Reszketve kifújom a levegőt, és megnyalom a számat, mintha még mindig rajta lenne Ruvan hüvelykujjának a vére. Tisztán emlékszem az ízére.

Ruvan még mindig mélyen alszik. A falhoz simulva, az ablak alatt.

Lassan az oldalamra fordulok, kihúzom magam alól a térdemet, és odakúszom Ruvanhoz. A haja az arcába hullik. A lélegzetvétele lassú és egyenletes, szinte békés benyomást kelt. Elég ránéznem, és azonnal eszembe jutnak az előző éjszaka eseményei. Az, ahogy Ruvan izmos karja átölel, és egyre szorosabban tart. Az, ahogy egyre nő benne a felém irányuló, kielégíthetetlen vágy. Egy olyan vágy, amit ki akartam elégíteni.

Elgondolkodva megdörzsölöm a nyakamat. Ez is a vérszerződés mágiája lenne, vagy valami más? Nagyon örülnék, ha úgy gondolhatnám, hogy csak a vámpírmágia űz tréfát az elmémmel, hogy én soha nem vágynék semmi ilyesmire.

De tudom, hogy ez nem így van. Rám még soha nem volt szüksége senkinek. Mármint ilyen szempontból. Bár néha elmerengtem azon, milyen lehet ez…

Vadászvégben kevés az udvarló. Akadnak lányok, akik kiélvezik a maguk sajátos vadászatát, amennyire csak tudják, a rendelkezésre álló lehetőségek keretein belül. Én mindig csak vágyakozva figyeltem őket, amikor kicsinosították magukat a karácsonyi bálra és a tavaszi táncmulatságra. Igen, irigyeltem őket. A szabadságukat. Azt a képességüket, hogy felül tudnak emelkedni a saját életükön, és valami olyat látnak benne, amit reményteljesnek lehet nevezni.

Vadászvéget általában biztos menedéknek tekintik a kegyetlen külvilág elől. Bár minden egyes telihold idején meg kell küzdenünk a vámpírokkal, az csak egy napot jelentett havonta. Az összes többi nap biztonságot hozott, teli gyomrot, amennyiben nem sújtott minket szokatlan aszály vagy özönvíz, és egy olyan közösséget, ahol mindenkinek megvan a maga szerepe, és az összes szerep hozzájárul a többiekéhez.

Számomra Vadászvég jelentett mindent, amim valaha is lesz az életben. A kovácsműhely szüzeként pontosan tudtam, mit tartogat számomra a jövő, hogy milyen lesz az életem. Nekem soha nem volt választásom az udvarlóimat vagy a saját házasságomat illetően. Nekem csak kötelezettségeim voltak.

Ezért soha egyetlen férfi sem mert rám úgy nézni, ahogy tegnap este Ruvan. Legalábbis soha nem láttam, hogy bárki megtette volna. És be kell vallanom, hogy most élvezem a dolgot.

Megrázom a fejem, és megpróbálom kiverni belőle ezt a gondolatot. Nem. Nem élvezem. Vagyis biztosan élvezném…, de nem ezzel a vámpírral, legalábbis nem igazán. Ahogyan az is biztos, hogy egyáltalán nem tetszett az a selymes haja vagy a szája vonala. És egyáltalán nem tetszenek a szemfogai. Kicsit sem… Beharapom az alsó ajkamat, és szórakozottan rágni kezdem. Még mindig érzem Ruvan ízét. Még mindig többet akarok tőle.

– Ha még egy pillanatig így bámulsz, akkor festened kell rólam egy portrét – szólal meg Ruvan anélkül, hogy kinyitná a szemét.

Majdnem eldőlök meglepetésemben.

– Mióta vagy ébren?

– Elég régóta ahhoz, hogy tudjam, milyen hosszú ideje nézel – feleli, és kinyitja a szemét. Egyetlen pillantásával el tudja érni, hogy elálljon a lélegzetem. – Hogy érzed magad?

– Én jól vagyok.

– Akkor jó.

– És te? – kérdezem, noha még mindig ragyogóan néz ki. Feszes arc, telt ajak, bár már nem vérvörös. Ismét magam előtt látom, ahogy lassan megnyalja a száját, és kiélvezi az utolsó cseppek ízét. Megpróbálom minél gyorsabban kiseperni a fejemből ezt a gondolatot. Most észnél kell lennem.

– Én nagyszerűen vagyok. – Ruvan feláll, én pedig követem a példáját. – El kellene indulnunk, amíg a fény még a mi oldalunkon áll, és nincs akkora nyüzsgés a régi kastélyban.

– Természetesen. – Megigazítom a páncélomat, és ellenőrzöm, milyen fegyvereim maradtak. Egy sarló, néhány tőr. A többit elveszítettem a csaták és a zuhanásom során. Miközben visszasegítem Ruvanra a páncélját, eszembe jut egy kérdés. – Te tudod, hol vagyunk?

– Szerencsére igen. Tegnap este sikerült beazonosítanom a helyzetünket. Az egyik volt király régi lakosztályában vagyunk. Feltéve, hogy Callos térképei és az én emlékeim pontosak. – Ezzel a kiegészítéssel együtt már nem tűnnek olyan magabiztosnak a szavai, mint szeretném.

– És vannak még másfajta szörnyetegek is idelent, amikről tudnom kéne?

Ruvan éppen a barikádokat pakolja el az ajtó elől, de a szavaim hallatán megáll a keze a levegőben. Nagyon nem tetszik nekem a habozása.

– Csak egy – válaszolja végül.

– Ó, nagyszerű. Jobb vagy rosszabb az Elbukottaknál és a Menthetetleneknél? – Kezdem úgy érezni, hogy csak akasztófahumorral leszek képes feldolgozni ezt az egészet.

– Neked nem kell aggódnod emiatt – feleli Ruvan, és folytatja a pakolást. Odamegyek, hogy segítsek neki, és a közelségünket kihasználva szemrehányó pillantásokkal illetem.

– De én mostantól nem akarok a sötétben tapogatózni.

– Ezek a folyosók sajnos nagyon sötétek.

– Nem így értettem, és ezt te is tudod – mondom csípőre tett kézzel. – Ha együtt akarunk dolgozni, akkor dolgozzunk együtt. Nyílt lapokkal és őszintén.

– Még te beszélsz? – vág vissza a Vámpírfejedelem, de nem olyan éles a hangja, mint lehetne.

– Komolyan mondom. Nyissunk tiszta lapot.

– Rendben, Floriane. – Még mindig beleborzongok abba, amikor kimondja a nevemet. Furcsa látni, ahogy kijönnek a száján ezek a hangok. – Már csak egyetlen fajta elátkozott vampir létezik azokon kívül, amiket már ismersz. Mi nem sokat tudunk az átokról, és arról sem, hogyan működik. Az emberiség nem mellékelt hozzá használati utasítást.

– Amennyiben létezik bármi ilyesmi, én nem tudok róla. Ez a színtiszta igazság – válaszolom, és elhúzom az ajtó elé tolt kőszekrényt.

– Ez igazán szomorú. – Ruvan elkapja az államat, és arcát az enyémhez emeli. Mély levegőt veszek, és bent tartom. Ismét megjelenik az a szenvedély a tekintetében, az a ragyogás, ami egyenesen rám irányul. – Nagy szerencse, hogy olyan jó az ízed, különben nagyon idegesítőnek tartanálak.

Megpróbálok megszólalni, de csak annyit sikerül elérnem, hogy kinyíljon a szám.

Ruvan elégedetten végigmér. Sőt, önelégülten. Végül elengedi az államat. Pontosan tudja, milyen hatást gyakorol rám, és bár ez frusztrál egy kicsit, ugyanakkor… tetszik is. Annyira szeretném, ha újra és újra hozzám érne. Ha nem figyelek oda, a végén még átveszem az irányítást. Most, hogy engedélyeztem magamnak, hogy kiélvezzem ezt a kísértést, nem is értem, miért nem csináltam ezt eddig.

– Bármi legyen is az oka, az átok nem egyformán hat a vampirokra – folytatja Ruvan olyan szenvtelenül, mintha nem változtatta volna zselévé a térdemet egyetlen pillantásával. – Néhányan csak Elbukottak lesznek. Mások Menthetetlenek. És az utolsó típus az Elveszett. Én még soha nem láttam olyat, de az előttem uralkodó vampirfejedelmek feljegyzései szerint az Elveszettek a rég eltűnt, nagy hatalmú vampirok maradványai. Ebből kiindulva azt feltételezem, hogy az átok hatása valamiféleképpen a vampirok eredeti mágikus képességeivel állhat összefüggésben, és nem azzal, hogy mennyi ideje győzte le őket az átok. De évszázadok óta nincs dokumentált nyoma annak, hogy bárki látott volna Elveszett vampirt.

– És ők miben különböznek a többiektől?

– Ahogy már említettem, csak részleges feljegyzések maradtak fenn róluk, de azok a fejedelmek, akik találkoztak velük, és életben maradtak, azt állítják, hogy az Elveszettek hatalmas, szárnyas szörnyetegek. Teljesen immunisak az ezüstre, ezért fel kell őket darabolni. És talán az a legveszélyesebb bennük, hogy a hangjukkal képesek transzba ejteni az áldozatukat.

Várok egy kicsit, hátha Ruvan beismeri, hogy csak viccelt, hogy ez az egész csak kitaláció, de nem, halálosan komoly az arckifejezése.

– Akkor reménykedjünk abban, hogy soha nem futunk össze velük, és nem fog kiderülni, hogy igazak-e a róluk szóló legendák.

– Abszolút.

Az öreg kastély pont olyan néma, mint amikor tegnap útnak indultunk. Még mindig mély és totális sötétség uralkodik benne. Tisztán érzem a többi lény jelenlétét, akikkel osztozunk ezeken a termeken. Tudom, hogy egyáltalán nem vagyunk biztonságban, de a körülöttünk lévő szörnyetegek most alszanak. Semmi jele annak, hogy bármi mozogna. Nem támadnak kósza áramlatok a mozdulatlan levegőben.

Fél napomba telik, mire ráeszmélek, milyen ismerős az út, amin haladunk. A kárpitok kísérteties körvonala. A feledésbe merült asztalok, amelyek összeomlottak a saját súlyuktól azok alatt a csillárok alatt, amelyeket alig néhány órával korábban még fényesen kivilágítva láttam az álmomban.

Lelassítok, majd megállok egy nagy bálteremben.

Amikor Ruvan észreveszi, hogy már nem követem, ő is megáll. Visszasétál hozzám, és a fülemhez hajol, hogy suttogva megkérdezze:

– Mi az? Mit hallasz vagy látsz?

– Én ismerem ezt a helyet.

– Úgy érted, hogy hasonlít valamire, amit már láttál valahol?

Halkan felnevetek.

– Nem, még soha életemben nem láttam ehhez fogható kastélyt. Vadászvégben nincsenek ilyen grandiózus épületek, még az erőd is sokkal szerényebb.

– Akkor…

– Azt hiszem, hogy… álmomban láttam. – Felpillantok Ruvanra, és sietve hozzáteszem: – Tudom, hogy ez őrültségnek hangzik így kimondva. De esküszöm, hogy nem…

– Te nem tudsz hazudni.

– Szerinted mit jelenthet ez? – kérdezem suttogva.

Ruvan végignéz a termen. Azt kívánom, bárcsak tudnám, mire gondol közben. Annak ellenére, hogy a köztünk lévő mágikus kötelék sok benyomást és pillanatképet közvetít a lelkéből, valójában fogalmam sincs, mi zajlik a fejében.

– Azt majd meglátjuk – válaszolja sejtelmesen pár pillanattal később.

Megfogom a karját.

– Mondd el!

– Még nem.

– Szerinted nincs jogom tudni?

– Nem akarom ezt megosztani, amíg be nem bizonyosodik, hogy igaz, vagy akár az, hogy nem igaz – feleli Ruvan, aztán elhúzódik tőlem, és vele együtt a benyomásai is eltűnnek. – Most tovább kell mennünk.

– Nem – felelem, és nem mozdulok.

Ruvan lelassít, és hátranéz rám.

– Nem?

– Azt mondtam, hogy nem – ismétlem meg. – Addig nem megyek tovább, amíg el nem mondod.

– Erre most sem az idő, sem a hely nem alkalmas.

– Akkor gyorsan foglald össze!

– Kibírhatatlan vagy! – Megdörzsöli a halántékát, bár szemernyi valódi idegességet sem érzek a vérszerződésünkön keresztül. Inkább arra gyanakszom, hogy a mosolyát próbálja elrejteni ezzel a színjátékkal.

– Azt szokták mondani rólam, hogy én mindent addig kalapálok, amíg az meg nem hajlik az akaratom előtt – jegyzem meg.

– Ezt el is tudom képzelni rólad – sóhajt fel Ruvan. – Az merült fel bennem, hogy a vérszerződésünk során nem kaptál-e némi valódi vampirmágiát.

Az ökölbe szorított kezem ellazul, és kiverem a fejemből azt, amiről azt hittem, hogy hallani fogom tőle. Egyáltalán nem erre számítottam.

– De én nem vagyok vámpír…

– Nem, és a vampirrá változtatás szertartása rendkívül összetett rituálé, komoly mágikus erőfeszítést és áldozatot kíván meg mind a vampir, mind az ember részéről… Olyan komolyat, hogy csak néhány ilyen esetről született feljegyzés Solos király idejéből, majd nem sokkal később be is tiltották ezt a gyakorlatot.

Solos. Ezt a nevet hallottam az álmomban. Legalábbis úgy emlékszem.

– De te végeztél kutatásokat a témában?

– Csak pár olyan könyv létezik, amelyben szó esik erről a tudományról, de engem mindig is vonzott, ami tilos. – Ruvan huncut mosolyt vet rám. – A vérszerződés mindenesetre semmiféle összefüggésben nincs azzal a szertartással, amelynek során vampirt lehet csinálni egy emberből. De ezen túlmenően nem lehet túl sok információt találni arról, hogy milyen következményekkel járhat az, ha egy ember és egy vampir vérszerződést kötnek, mivel ezt még soha senki nem próbálta ki. Elméletben azt sem lehet kizárni, hogy az eskü letétele során, az általam elvégzett rituáléval, valamint a vérem átadásával a rendelkezésedre bocsátottam a vampirmágia egy részét.

És álmodban talán a jövőbeli változatainkat láttad, ahogy ezeken a folyosókon sétálgatunk.

Tényleg erről lenne szó?

– Talán – nyögöm ki, mert nem tudok ennél többet mondani. Lüktetni kezd a fejem. Az álmom, bár már eléggé elmosódottá vált a fejemben, mintha valami másról szólt volna…, de nem tudnám konkrétan megfogalmazni, hogy miért gondolom így. Kezd elhalványulni az emléke, és Ruvannak egyvalamiben igaza volt: nem a legmegfelelőbb pillanat és hely az ilyen dolgok megbeszélésére, ráadásul már nem is vágyom erre annyira. Vannak olyan kérdések, amelyekre nem feltétlenül akarok választ kapni. A felvetés, hogy talán idegen mágia került belém, eléggé felzaklat.

– Azt hiszem, idővel többet fogunk tudni erről.

Ruvan veszi a lapot, és nem folytatja a magyarázatot.

Egymás után hagyjuk magunk mögött a szobákat, de pontosan tudom, hol járunk a célunkhoz képest. És valóban, egy-két kitérőt leszámítva, amikor beomlott folyosókat és lezárt szobákat kell kikerülnünk, szinte ugyanazon az útvonalon haladunk, mint az álmomban szereplő nő.

Az álmom nem szólhatott a jövőről.

Nagyot nyelek.

Mit ébresztett fel bennem ez a vérszerződés? Félni kezdek attól, hogy valahogy megidéztem és magamévá tettem a vámpírok mágiáját – ennek minden járulékos következményével együtt. És hogy innentől fogva talán már soha nem szabadulhatok tőle.

Tizenkilenc

A FÉMAJTÓ ELŐTT ÁLLOK. Akkor is tudnám, hogy fontos, ha nem jelent volna meg nemrég az álmomban. Egy hosszú folyosó végén találunk rá, és látványosan különbözik az összes többi ajtótól, amit eddig láttunk. Az álmomban szereplővel ellentétben ez az ajtó már megkopott az idők során. Pókhálók borítják, amelyek a rajta lévő, kifakult szimbólumra is rátapadnak.

– Úgy tűnik, a többiek még nem értek ide – jegyzi meg Ruvan komoran. Én is látom, hogy ebben a kis előtérben sehova nem tudnának elbújni, és biztosra veszem, hogy az ajtón sem mehettek be.

– Ugye nem gondolod, hogy valami bajuk esett? – kérdezem, és rájövök, hogy már nem is akarom, hogy kínhalált haljanak.

– Remélem, hogy nem – jön a válasza, ami nem olyan megnyugtató, mint szeretném. Tudom, hogy a többiek milyen sokat jelentenek Ruvannak. – De ők is tudták, milyen kockázattal jár, ha felébresztik őket a hosszú éjszaka alatt. Ezzel mindannyian tisztában voltunk.

– Folyton erről a felébresztésről beszélsz…

– Majd részletesebben is elmagyarázom, miről van szó, ha túléljük, és visszajutunk a kastély felső szintjére. Most koncentráljunk inkább a feladatra!

Megfogom Ruvan kezét, vakmerőbben, mint bárkiét valaha, pláne egy férfiét.

– Megígéred, hogy elmondod?

A kérdés hallatán a teljes figyelmét nekem szenteli, de a tekintete bizonytalannak tűnik. Szinte rémültnek. Vajon mitől fél? Biztosan nem tőlem. Attól, hogy megígérjen nekem valamit? Szerintem mi már egy jóval kockázatosabb ígéretet is tettünk egymásnak, amikor vérszerződést kötöttünk.

– Igen – feleli, és visszafordul az ajtó felé. Látom, ahogy megfeszül a válla, és érzem a szorongását. – De most meg akarom nézni, mi van odabent. Már nagyon szeretném megtalálni annak az átoknak a horgonyát, és véget vetni ennek az egésznek. – Amikor a kilincs felé nyúlok, megérinti a csuklómat, hogy megállítson. – Figyelmeztetni szeretnélek, hogy…

– A kilincs belső oldalán van egy kis ezüstpenge, ezért nem tudják kinyitni a vámpírok – fejezem be helyette, a szavába vágva.

– Honnan tudod…?

– Már mondtam, hogy jártam itt álmomban – válaszolom kicsit türelmetlenül.

– Más furcsa álmaid is voltak? – kérdezi, mélyen a szemembe nézve.

– Néhány – ismerem be.

– És eszedbe sem jutott megemlíteni nekem ezeket?

– Nem gondolom, hogy eddig olyan jó viszonyban lettünk volna.

Ruvan tiltakozásra nyitja a száját, de utána meggondolja magát, és lassan becsukja. Végül így szól:

– Majd mesélj róluk, amikor biztonságban leszünk. Most viszont tényleg koncentráljunk a feladatra!

Bólintok, megfogom a kilincset, és már érzem is az álmomból ismert szúrást a tenyeremen. Mágia áramlik végig az ajtón, ami ugyanúgy magába szív belőlem egy kis vért a benne rejlő erővel együtt, mint tegnap este Ruvan. Az ajtó közepén lévő szimbólum halványvörösen felragyog, leégetve magáról a pókhálókat és az idő nyomait. A fémszerkezet mélyén kinyílik egy zár. Megnyomom a kilincset, és a maradék por is lehull a fényes ezüstlapról, ami olyan, mintha az imént kovácsolták volna. De ahogy a fém elsötétül, megerősítést nyer a gyanúm: ez nem tömör ezüst. A kilincs az, de az ajtó többi része másból van.

Az a fém, amiből az ajtó készült, elég különlegesnek tűnik.

Még soha nem láttam ilyet: teljesen sima, halványvörös, enyhén rozsdaszínű örvényekkel.

Ruvan meg sem mozdul. Olyan sokáig áll mögöttem némán, hogy végül felé fordulok.

– Minden rendben? – kérdezem.

– Amióta a felébresztett Hölgy kétezer évvel ezelőtt felfedezte ezt az ajtót Jontun feljegyzéseiben, rejtély volt számunkra a mibenléte. És az összes információmorzsa, amit azóta találtak vele kapcsolatban, arra utal, hogy az átok horgonya nagy valószínűséggel itt van. Ez az eredeti vérmágiaműhelyek egyike, amit valamikor lezártak, és onnantól fogva senki nem tudta kinyitni… De most itt vagyunk. És… – A folyosón felhangzó dübörgés félbeszakítja.

– Ez nem jó. – Összeszorul a gyomrom.

– Befelé! – utasít Ruvan, megragadva a vállamat, és belök az ajtón, majd ő is követ. Utána beáll az ajtó mellé. Biztos kézzel markolja, készen arra, hogy bármelyik pillanatban becsapja. Összehúzott szemmel fürkészi a sötét folyosót, én pedig ott maradok mellette, kezemet a sarlón tartva.

– Nem értem, mi értelme van ennek az egésznek! – Winny éles hangja kiválik az egyre hangosabb kakofóniából. – Mindjárt egy zsákutcában találjuk magunkat.

– Csukd már be az ajtót! – kiált fel Lavenzia. Szilánkosra törő deszkák recsegését halljuk. Valami vicsorog. Valaki felsikít. – Szállj le róla!

– Itt vagyunk! – kiabál ki Ruvan a folyosóra. – Fussatok ide!

Winny lép ki elsőként a sötétségből, őt látom meg először. Amikor észrevesz, elkerekedik a szeme, aztán hátrakiabál a válla felett.

– Lavenzia, Ventos, jöttök nekem három fiolával! Ő tényleg vadász.

Tehát ők is gyanakodtak rám. Felmerül bennem a kérdés, vajon Winny mennyire fog haragudni, amikor kiderül, hogy miattam mégis elveszíti azokat a fiolákat.

Lavenzia követi, a sántikáló Ventost támogatva a folyosón.

– Nem ez a legjobb pillanat a kárörvendésre, Winny!

Hangos dübörgés hallatszik a hátuk mögül. Az ajtó másik oldalához állok, Ruvannal szemben, és harcra készen markolom a sarlómat.

Először Winny száguld be mellettem. Lavenziát hátráltatja Ventos súlya. Egy horda Elbukott üldözi őket. Az egyik feléjük csap, Lavenzia felsikolt, majd összeszorítja a száját, és továbbmenekül.

A tettek mezejére lépek. Feléjük vetem magam, és széles ívben meglendítem a sarlómat. Három ellenséget is leterítek ezzel az egy mozdulattal. A vérük a pengémre csorog. A szörnyetegek elesnek, engem pedig ugyanaz a diadal tölt el, mint tegnap. Lehet, hogy nem vagyok vadász, de kezdek ráérezni a vadászat ízére. Főleg így, hogy egy jó ügyért harcolhatok.

Az ajtó felé hátrálunk. Olyan sok támadót leterítek, amennyit csak tudok. Winny tőrei hangosan suhognak a fejem mellett. Lavenzia és Ventos bejutnak az ajtón.

– Floriane! – kiáltja Ruvan. Én is beesem a helyiségbe, éppen hogy csak elkerülve az egyik szörny karmát. Ruvan Winny segítségével bezárja az ajtót. Lavenzia leszúrja azt a pár vakmerő szörnyeteget, akik megpróbálják bepréselni magukat rajta.

Pár pillanatig egyikünk sem szólal meg. Hangos zihálás tölti be a műhelyt.

Amikor a szörnyetegek olyan erővel csapódnak az ezüstbe, hogy a tüskék felsértik a bőrüket, abbahagyják az üvöltözést. Bármiből legyen is az az ötvözet, éppen elég tiszta ezüstöt tartalmaz ahhoz, hogy a vámpírok belehaljanak – legalábbis az Elbukottak.

Egyszer csak hangos nevetés tölti be a helyiséget. Valóságos hörgés formájában tör fel a padlóról, ahol Ventos fekszik. Végül nyögdécselésbe fullad.

– Eléggé helybenhagytak – jegyzi meg, majd elkáromkodja magát.

– Hadd nézzem! – mondja Ruvan.

– Nem kell aggódnod miattam! – próbálja elhessegetni Ventos.

– Neked meg nem kellene úgy tenned, mintha soha nem lenne szükséged segítségre – csóválja meg a fejét Ruvan, majd a szájához emeli az ujját.

Tudom, mit fog csinálni, és összefut a nyál a számban – én akarok kapni belőle. Újra meg akarom kóstolni Ruvant. Érezni akarom azt az eksztázist. A karomban akarom tartani. Úgy érzem, hogy ha most kinyitnám a számat, óhatatlanul könyörögni kezdenék neki. Olyan erősen vágyom rá, hogy az már ijesztő, de nem vagyok hajlandó ezt elfojtani magamban. Eddig az egész életemet azzal töltöttem, hogy megtagadtam magamtól a dolgokat, de itt már nem kényszerülök erre.

– Tessék, igyál.

– Nagyuram, én nem…

– Csak egy kicsit, és most van elég erőm hozzá. Igyál! – Ruvan a tenyerét Ventos szájához nyomja.

Ahogy Ruvan mágiaegyensúlya megváltozik, úgy rendeződnek át bennem az energiák, mintha a hold vonzásának engedelmeskednének. Ruvan testét elhagyja némi erő, ami átáramlik az alattvalójába, és ezzel egy részem eltűnik belőle.

Kíváncsi vagyok, Ventos érez-e belőlem bármit is Ruvanban. Majd egy újabb gondolat merül fel bennem: ha a vért a tulajdonosa élményei is gazdagítják, akkor Ventos és én most szorosabb kapcsolatba kerültünk egymással? Megpróbálom elrejteni a grimaszomat.

– Hogy érzed magad? – kérdezi Ruvan Ventostól, miközben felsegíti őt.

– Jobban, mint illene, ha azt vesszük, miken mentünk keresztül annak érdekében, hogy eljussunk idáig – válaszolja Ventos.

– Ti ketten jól vagytok? – kérdezi Ruvan a többiektől.

– Jól – feleli Lavenzia. – Kicsit megviselt minket az út, és elfáradtunk, de jól vagyunk.

– És nagyon örülünk, hogy újra láthatunk titeket – teszi hozzá Winny.

– Ez kölcsönös. – Ruvan el sem tudná titkolni, mennyire megkönnyebbült, hogy újra láthatja a lovagjait. Nem is, inkább a barátait. Kis híján bepárásodik a tekintetem attól, ahogy rájuk néz.

– Sok problémátok volt útközben? – kérdezi Ventos.

– A Menthetetlenek után már nem – rázza meg a fejét Ruvan. – Titeket is üldözőbe vettek?

– Elég hosszú időre lekötöttétek a figyelmüket ahhoz, hogy el tudjunk menekülni. Örülök, hogy a vadász megúszta a dolgot, különben most elég szorult helyzetben lennénk – biccent oda nekem Ventos őszinte tisztelettel.

– Ami azt illeti… – szólalok meg, de amikor mindnyájan rám merednek, elakad a szavam. Nem vagyok köteles bármit is mondani nekik. Ha Ruvan azt akarja, hogy megtudják, akkor világosítsa fel őket személyesen. Ugyanakkor… úgy érzem, muszáj mondanom valamit. Belső késztetésből. Én együtt akarok működni velük. Együtt jutottunk el idáig, ők fognak megvédeni az út hátralévő részében, és nem is hasonlítanak arra, amilyennek a vámpírokat eddig képzeltem. Tartozom nekik az igazsággal. Akár tetszik, akár nem, most már összekötnek minket a közös élmények és a vér. – Én igazából nem is vagyok vadász.

– Ha! Tudtam! – mondja Lavenzia, a nyelvét kiöltve Winnyre, aki karba font kézzel, morcosan néz rá.

– Winny, neked igazából örülnöd kéne annak, hogy hazudott nekünk, mert ez azt jelenti, hogy nem is egy vadásszal dolgoztál együtt – csóválja a fejét Ventos, akár egy csalódott apa. Nem tudom, hogy azért érzem-e így, mert a régi kastélyba vezető utunk során olyan sok minden megváltozott, vagy azért, mert most már megengedem magamnak, hogy más szemmel nézzek rájuk, de valahogy másmilyennek látom ezeket a vámpírokat. Barátságosabbnak.

– Hadd dühöngjek már egy kicsit! Borzalmasan hosszú nap áll mögöttem, és rengeteg okom van arra, hogy haragudjak – jelenti ki Winny faarccal.

Ruvan továbbra is engem néz. Szinte tapintható a kíváncsisága. Minél több időt töltök vele, annál jobban érzékelem a hangulata apró változásait, és annál jobban megértem őt.

– A bátyám vadász volt… mármint még mindig az. Ő tanított meg mindenre, amit a közelharcról tudok, pedig nem lett volna szabad neki. Én a Vadászvég kovácsműhelyének a szüze voltam.

– Akkor nem csoda, hogy olyan otthonosan mozogtál a kovácsműhelyben – jegyzi meg Winny megenyhülve.

– És téged egy kicsit sem zavar, hogy átvert egy ember, nagyuram? – kérdezi Ventos szárazon.

– Ha már átvert valaki, akkor örülök, hogy legalább Floriane volt az – válaszolja Ruvan elismerő hangon.

– Floriane? – kérdez vissza Lavenzia. – Ez az igazi neved?

– Igen, ez a teljes keresztnevem. De ha továbbra is a Riane-t akarjátok használni, nincs ellene kifogásom. – Engem még soha senki sem szólított Riane-nak, de valahogy helyénvalónak tűnne, ha ők így hívnának. Kicsit más embernek kezdem érezni magam a Fakó innenső oldalán.

– Örülök, hogy végre megismerhetlek, Floriane – biccent felém Lavenzia.

– Én is örülök, hogy végre megtudtam a valódi nevét annak a nőnek, akivel együtt dolgozom. Bár lehet, hogy időnként továbbra is a Riane-t fogom használni – mondja Winny, és felém nyújtja a kezét.

Egy pillanatra elbizonytalanodom, de végül megszorítom a kezét.

– Semmi bajom a Riane-nal.

– Akkor most keressük meg azt a horgonyt, és vessünk már véget ennek a hosszú éjszakának! – adja az utasítást Ruvan.

– Kíváncsi vagyok, hogyan sikerült belopakodnia egy embernek a mi territóriumunkba a szemünk előtt, és ránk bocsátania ezt az átkot. Bár most már sejtem, hogy történhetett ez meg – jegyzi meg Ventos, sanda oldalpillantást vetve rám.

Nagyot sóhajtok. Mintha bármi közöm lenne ahhoz az illetőhöz. Ventos talán nincs tisztában azzal, hogy az emberek nem élnek olyan sokáig, mint a vámpírok, de valójában nem is tudom, mennyi ideig él egy vámpír. A vadászok örökkévalónak nevezik őket, de már kiderült számomra, hogy ez azért nem igaz.

Ruvanra pillantok. Abból, amit eddig mondott, úgy sejtem, hogy az ő létezése ugyanolyan véges lehet, mint az enyém. Elvégre mesélt olyan vámpírfejedelmekről, akik korábban éltek. Úgy tűnik, sok másik létezett előtte – ami szintén ellentmond a vadászok legendáinak, melyek szerint ugyanaz a vámpírfejedelem üldöz minket évezredek óta.

Abbahagyom a morfondírozást, és körülnézek: Lavenzia meggyújt néhány gyertyát a falikarokban, amelyek halvány narancssárga fénybe borítják ezt a feledésbe merült helyiséget.

A levegő az érkezésünk óta leülepedett. A por leszállt az asztalokra, az ezüstedényekre és az üvegtartályokra, amelyekben különféle gyanús dolgok úszkálnak valami folyadékban. A vámpírok szétszélednek, ügyelve arra, nehogy hozzáérjenek valamihez; csak a tekintetüket hordozzák végig a berendezésen. Felmerül bennem a kíváncsiság, vajon fel fogják-e ismerni az átokhorgonyt, amint meglátják és megérzik. Rájuk bízom a felkutatását.

Inkább ismét azon kezdek merengeni, mire szolgálhatott ez a szoba – újra felidézem az álmomat. Ez a helyiség évszázadok óta elhagyatottan áll itt. Az álmomban még ragyogóan tiszta és fényes volt. Teljesen újnak tűnt.

Biztosan nem a jövőjét láttam… Akkor talán a múltját? Lehetséges ez egyáltalán? Ruvan azt mondta, hogy a vámpírok csak akkor tudják használni a mágiájukat, ha valaki önként ad nekik a véréből. Ez azt jelentené, hogy Ruvan múltját láttam? Elvégre az ő véréből ittam. A mágia a vérhez kötődik, és a tapasztalatok alakítják ki. De ez sem tűnik hihető magyarázatnak. Megpróbálom kiélesíteni az álmomban szereplő nővel kapcsolatos emlékeimet, de csak annyit sikerül elérnem ezzel, hogy megfájdul a fejem.

Az egyik asztalhoz sétálok. Több fiola sorakozik rajta állványokon, szépen felcímkézve. Nem tudom, hogy a vámpírok azt várják-e tőlem, hogy én is nézelődjek, de nézelődöm – nehezen tudnám visszafogni a kíváncsiságomat. Már nagyon erősen dolgozik bennem. Én a többiekkel együtt harcoltam és ontottam a véremet azért, hogy eljussak idáig. Pont ugyanannyi jogom van ahhoz, hogy megtudjam, miért küzdöttünk, mint nekik.

Ráadásul egyikük sem próbál megakadályozni ebben.

Mindnyájan a pultokon hagyott jegyzetek köré gyűlnek, de az én érdeklődésemet egy tenyérnyi méretű érme kelti fel, ami egy poros és pókhálós lúdtoll mellett hever. Felveszem, és megforgatom a tenyeremben. És valóban, ugyanabból a fémből van, mint az ajtó. Nem tiszta ezüstből. Túl meleg ahhoz, hogy ezüstből legyen, ráadásul a fénye sem olyan. Még soha nem láttam ilyen ezüstöt.

„A kovács mostanra kidolgozta a megfelelő ötvözetet. A legközelebbi telihold idején le is tesztelhetjük az új tőrökkel” – ezt mondta az a nő az álmomban.

– Lehet, hogy ez az átok horgonya? – kérdezem fennhangon. Mindenki azonnal a kezemben lévő érmére mered.

– Nem – válaszolja Ruvan. – De miért kérdezed? – Közelebb lép hozzám.

– Mert ez egy elég furcsa ötvözetből készült, ugyanabból a fémből, mint az ajtó.

– Nekem ezüstnek tűnik – jegyzi meg Lavenzia, aki szintén közelebb jön, hogy megvizsgálja az érmét.

– Biztos, hogy nem ezüst – jelentem ki.

– Dehogynem az.

– De nem – válaszolom, és nagy erőfeszítéssel próbálom kordában tartani a zaklatottságomat.

– Én felismerem az ezüstöt – erősködik Lavenzia, és felhúzza a szemöldökét.

– Azt hiszem, én jobban ismerem az ezüstöt, mint te, mivel én már szagoltam is.

– Egy-null a javára – szólal meg Winny is.

Mielőtt bármit reagálhatnék erre, Ventos kikapja az érmét a kezemből.

– Azt hiszed, hogy mi nem tudjuk pontosan, milyen érzést vált ki belőlünk az ezüst? Hogy nem ismerjük azt az enyhén égető bizsergést? A viszketést?

Összeszorítom a számat, és mély levegőt veszek. Az ősi istenek segítsenek abban, nehogy olyan kegyetlenül kiosszam ezt a nagydarab melákot, hogy hetekig ne térjen magához a verbális támadásomból!

– És szerinted bölcs dolog puszta kézzel megfogni az ezüstöt csak azért, hogy a saját igazadat bizonyítsd? – Ruvan felhúzott szemöldökkel pillant Ventosra, aki hirtelen ráébred arra, hogy mit tett, és szétnyitja a markát.

Gyorsan elkapom az érmét, mielőtt leesne a földre.

– Kétféle ezüst létezik: a tiszta és az acélötvözete – próbálom elmagyarázni, miközben az ujjaim között forgatom a korongot. – Vagyis most már úgy sejtem, valójában háromféle ezüst létezik. A tiszta ezüst pontosan olyan, amilyennek hangzik. Akkor nevezzük így, amikor frissen érkezik a bányákból, és nem keveredik bele más fém.

– Mi pontosan tudjuk, milyen a tiszta ezüst – jelenti ki Ventos, undorral a hangjában.

– Nem igazán – vágom rá, de gyorsan ki is igazítom magam. – Mármint lehet, hogy tudjátok, ebben nem vagyok biztos. De ha a fegyvereitekről beszélsz, azok acélötvözetek. Ha nagyon közelről megnézitek őket, alig észrevehető hullámokat láthattok a felszínükön.

– De ha megvág minket valamelyik, meghalunk. – Lavenzia a kardjára pillant. – És az acélról nem mondható el ugyanez.

– A tiszta acélról nem. A módosított acélról sem – helyeselek. – De az acél-ezüst ötvözettel már más a helyzet. Az… – hallgatok el egy kicsit, miközben a megfelelő szavakat keresem.

– Az mi? – kérdezi halkan Ruvan.

Semmi okom arra, hogy szégyelljem magam. Sőt, minden okom megvan arra, hogy büszke legyek a családomra, a kovácsműhelyben tanúsított találékonyságunkra – ezekre mindig is büszke voltam. Én a kovácsműhely legkiválóbb szüzeinek hosszú sorába tartozom. Vadászvég nem húzta volna ilyen sokáig nélkülünk. Ugyanakkor… az általunk készített fegyverek számtalan vámpírt megöltek – olyan áldozatokat szedtek, akiket immár a saját szememmel is láthattam.

Máris azt kívánom, bárcsak elfelejthetném mindazt, amit láttam. Már abban sem vagyok biztos, hogy ki a jó és ki a gonosz. Csak annyit tehetek, hogy a jövőben szem előtt tartom, amit immár tudok: hinni fogok abban, hogy megbízhatok ezekben az emberekben.

– Az egy különleges ötvözet, amit az én családom talált fel évszázadokkal ezelőtt. Minden fegyver abból készül. Ez egy szakmai titok, ami egyetlen könyvben vagy feljegyzésben sem szerepel, hanem szájhagyomány útján öröklődik évszázadok óta anyáról leányra. A tiszta ezüst, bár hatékony a vámpírok… vampirok ellen – helyesbítek önmagamat is meglepve. De gyorsan folytatom, abban reménykedve, hogy a többiek nem vették észre a dolgot. Ugyanakkor Ruvan arckifejezésének alig észrevehető megváltozásából, a homlokán megjelenő rövidke ráncból, a tekintete villanásából, ami lehetetlenné teszi, hogy úgy tegyek, mintha mi sem történt volna…, úgy tűnik, ő bizony észrevette. – A tiszta ezüst túl puha ahhoz, hogy fegyvereket készítsenek belőle. Bármilyen tiszta ezüstből készült tárgy azonnal elgörbülne és kicsorbulna. Szerencsés esetben talán egy vágást lehetne vele ejteni, de komolyabb harcra nem lenne alkalmas.

– Tehát ti, emberek, létrehoztatok valamit, ami az ezüst összes tulajdonságával rendelkezik, ugyanakkor acélszilárdságú – állapítja meg Ventos, és kihúzza a hüvelyéből a széles kardját, majd megvizsgálja a pengéjét. Felmerül bennem a kérdés, vajon mit szól ahhoz, hogy azokat a fegyvereket használja a saját fajtája ellen, amiket a családom készített a vadászoknak. De bármire gondol is, csak egy grimasz jelenik meg az arcán. – Milyen rafinált, aljas teremtmények vagytok.

– Fogd be a szád! – csattan fel Ruvan, még mielőtt tudatosulna bennem, hogy mit mondott Ventos. A Vampirfejedelem váratlanul fenyegető pózba vágja magát az egyik leghűségesebb hívével szemben. Ventos már nyitja a száját, de Ruvan beléfojtja a szót, még mielőtt esélye lenne megszólalni. – Floriane megbecsült tagja ennek a szövetségnek. Nem hagyom, hogy tovább sértegesd!

– Nem róla beszéltem, csak a fajtájáról – feleli Ventos egy vállrándítással, majd oldalra billenti a fejét, mintha verekedni készülne.

– Az ugyanúgy sértő rá nézve.

– És mi a helyzet azzal, amit ő mondott rólunk? A vampirokról? Minden kétséget kizáróan rólad is.

– Ő tanul a hibáiból, és fejlődik. Mi is megtehetjük ugyanezt.

Felmerül bennem a kérdés, hogy ez azért történik-e, mert Ruvan észrevette a helyesbítésemet. Az indulatai kicsit túlzottnak tűnnek ahhoz képest, hogy egy röpke pillanatra udvariasságot tanúsítottam a népével szemben. Különös tekintettel arra, hogy eleve véletlenül csináltam a dolgot. És kíváncsi vagyok, vajon mekkora szerepet játszhat ebben a fejleményben az együtt töltött éjszakánk.

– Pár órával ezelőtt még a nevét sem tudtad – gúnyolódik Ventos. – Ne hagyd, hogy a vérszerződés megkavarja a fejedet. Ő csak egy eszköz, amelynek a segítségével megszerezhetjük, amire szükségünk van, és már be is töltötte a célját.

– Még nem szűnt meg az átok – szólalok meg, önmagamat is meglepve. – És amíg ez be nem következik, én is tagja vagyok ennek a szövetségnek. Erre esküdtem fel. A cél még messze nem teljesült, és egyelőre még a ti oldalatokon állok… és talán utána is ott fogok állni, attól függően, hogyan alakulnak a dolgok.

Ventos a jelek szerint éppen annyira meglepődik ezen, mint én. Dadogni kezd, majd a száján kijövő összefüggéstelen hangok gúnyos nevetésbe fulladnak. Végül elsétál mellőlünk.

– Ezüst, acél, ötvözet, teljesen mindegy. Bármiből van is ez a valami, nem az átok horgonya, ezért folytatnunk kellene a kutatást.

Lavenzia felsóhajt.

– Ventosnak igaza van – jelenti ki, majd ő is odébb megy.

– Nem fejezted be a magyarázatodat – lep meg váratlanul Winny, aki érdeklődő tekintettel mered rám. – Milyen típusú ezüst ez? Ha nem tiszta, és nem acéllal kevert?

– Nem tudom – ismerem be. – De abban biztos vagyok, hogy másféle. Hasonló virágai vannak, mint az ezüstötvözeteknek, de vörösesek, nem fényes platinafehérek. – Leejtem az érmét a kőpadlóra. A helyiségben visszhangot ver a tompa, fémes kondulás. Közvetlenül utána az egyik utolsó ezüsttőrömet is leejtem a földre. Amikor lehullik a padlóra, magas, tiszta hangot ad ki, ami még azután is ott vibrál a levegőben, hogy felveszem a tőrt. – Hallod a különbséget, ugye?

– Nekem mindkettő fémesen hangzott – feleli Winny, a vállát vonogatva.

– Egyértelműen más hangjuk volt – állapítja meg Ruvan elgondolkozva.

– A tiszta ezüst és az acélötvözet hangja magas és éles. Más módszerekkel is be tudnám bizonyítani, hogy ez nem tiszta ezüst, és nem is acélötvözet, de ahhoz szükségem lenne egy kovácsműhelyre.

– Én hiszek neked – mondja Ruvan olyan hangon, mintha mindnyájuk nevében beszélne. Winny és Lavenzia arckifejezéséből úgy tűnik, mintha ők valóban egyetértenének vele. De Ventos és én soha nem leszünk jó viszonyban, ami már abból is látszik, hogy ő még csak felém sem pillant. – Szóval, mi olyan különleges ebben az újfajta ezüstben?

– Még nem tudom biztosan – ismerem be. – De azt ki merem jelenteni, hogy a műhely ajtaja, vagy legalábbis az ajtó nagy része ugyanabból az anyagból készült, mint ez a korong. A kilincsen volt egy kis tiszta ezüstbevonat, de a többi része ebből a fémből állt.

– Úgy tűnt, mintha vezette volna a vérmágiádat, amikor kinyitottad az ajtót – jegyzi meg Ruvan éleslátóan.

Bólintok.

– Nekem is így tűnt, és ez alapján született is néhány elméletem arról, hogy miből lehet ez a fém. – Nem hinném, hogy véletlenül lennének rajta azok a vöröses vonalak…

– Akkor kapsz időt és helyet arra, hogy utánajárj ezeknek az elméleteknek, amikor hazatérünk. Bármit megkapsz hozzá, amire csak szükséged van – jelenti ki a Vampirfejedelem.

Meglepetésemben elhallgatok, mert nem tudom, mit mondjak erre. Lavenzia egy kicsit összehúzza a szemét, és folytatja a kutakodást. Winny ajkán széles mosoly terül el. Nem értem, miért néz olyan önelégülten.

– Akkor megtarthatom?

– Igen. Végezz el rajta bármilyen kísérletet, csak mindenről tájékoztasd Callost! Ő a mi krónikásunk. Ha nem sikerülne végrehajtanunk a küldetésünket, ő fogja továbbítani a kísérleteink eredményeit a következő csoportnak, akiket felébresztenek.

– Köszönöm. – A zsebembe teszem a lemezt. – Ventosnak igaza van, még meg kell keresnetek a valódi horgonyt.

– Ne próbálj az egyetértéseddel levenni a lábamról, ember – morog Ventos, még mindig háttal nekem.

– Én képes vagyok arra, hogy anélkül értsek veled egyet bármiben, hogy megpróbálnálak levenni a lábadról.

– Neki viszont nem az erőssége annak az elismerése, ha valaki másnak van igaza – dünnyögi Lavenzia, miközben úgy tesz, mintha egy polcot nézegetne. – Szóval nehezen tudja elfogadni, hogy mások képesek erre.

Egy pillanatra attól tartok, hogy Ventos megfordul, és visszavág, de végül ugyanolyan rendíthetetlen marad, mint a kastély falai, és szenvtelenül lapozgatja az elöl hagyott feljegyzéseket. A többiek is folytatják a munkát, és tovább keresik az átokhorgonyt, ami mindnyájunkat fel fog szabadítani.

Húsz

A FELJEGYZÉSEK ÉS JEGYZETEK IDŐRENDBEN SORAKOZNAK AZ ASZTALOKON, ÉS A JOBB FELSŐ SARKUKBAN SZEREPLŐ DÁTUMOK ALAPJÁN ŐSÖREGEK LEHETNEK. Legszívesebben megfognám valamelyiket, hogy közelebbről is megnézzem, mert nem hiszek a szememnek, de nem teszem. Attól tartok, hogy ha az a pergamen valóban háromezer éves, szétporlad a kezemben, és örökre elvesznek a benne lévő információk.

– Hogy volt képes fennmaradni ez a pergamen? – dünnyögöm magamban.

Winny meglep azzal, hogy válaszol.

– A vértannak köszönhetően. A kastély nagy része is ezért maradt épen ilyen sokáig. A mesteremberek némi saját mágiát is belevittek a műveikbe.

Ettől egy kicsit óvatosabban kezdem méregetni a papírokon látható tintát. Bár a kovácsműhely bennem élő szüze elég kíváncsi arra, hogy a kastély kovácsa mire használhatta a vértant.

– Talált valaki bármit is? – kérdezi Ruvan.

– Itt csak régi vértanos rituálékról szóló jegyzetek vannak. Elképesztően érdekesek, de nem túl hasznosak a jelen helyzetben – számol be Lavenzia.

– Egyetlen átokhorgonyt sem találtam az asztalok alatt. – Winny négykézláb mászkál körbe-körbe, majd felkapaszkodik a könyvespolcokra is.

– Hogy néz ki egy átokhorgony? – kérdezem, hogy hasznossá tudjam tenni magam. De ha eddig nem találták meg… Összeszorul a mellkasom.

– Callos szerint bármi lehet… Bármilyen tárgy, amihez a mágia képes kötődni – válaszolja Winny, port köhögve a könyvespolc tetején. – De meg fogod érezni, ha meglátod. A régi, erős mágia mindig megbizsergeti az embert.

– Nagyuram, mi lesz, ha egyáltalán… – De Ventosnak esélye sincs befejezni a mondatot.

– Nem! Ezen nem vagyok hajlandó elgondolkozni. Itt kell lennie – feleli Ruvan, az idegességtől kicsit feszült hangon.

Itt kell lennie? Vagy csak nem tudod, hogy mit fogsz csinálni, ha nincs itt? – kérdezném meg tőle legszívesebben, de inkább befogom a számat.

– Folytassátok a kutatást! – adja ki az utasítást Ruvan.

Úgyhogy folytatjuk, újra átnézünk mindent.

Miközben a vampirok keresgélnek, én olvasgatni kezdek. Még nem értem teljesen a vértant, de egyre több információt gyűjtök róla.

Én nem vagyok tudós, ezért lassan olvasok, Vadászvégben nincs időnk ilyesmire. Ott gyakorlati ismereteket tanulunk, és gyakorlati információkat osztunk meg egymással. Még a saját történelmünk nagy része is elveszett az idők során – sok történetet nem tartottak arra érdemesnek, hogy a kandalló mellett elmeséljék. Ha nincs köze a túléléshez, akkor mi értelme lenne energiát pazarolni rá? Az összes történelemkönyv, amiről tudok, az erődben van, és csak a vadászmester veheti a kezébe őket. De elég kíváncsi vagyok ahhoz, hogy fokozatosan végigmenjek a sorokon, miközben a különböző feljegyzések hatására elkezd kirajzolódni a fejemben egy kép. De még ha értem is a szavakat, a jelentésük egy része zagyvaságnak tűnik, mert nem ismerem a vértan finom részleteit. Ugyanakkor pár dolog azért világossá válik számomra. Az egyik az, hogy ketten készítették a feljegyzéseket. A másik pedig…

– Volt itt egy ember is – jelentem be hangosan, megszakítva a kutatómunkát. Ez abból derült ki, amit elolvastam. És az álmomból… A nőnek, akit tegnap éjjel láttam, nem aranyszínű vampirszeme volt. – Egy nő.

– Persze hogy volt – morogja Ventos. Minden egyes lépése súlyosabb, mint az előző; egyre jobban nyomasztja a frusztráció, amiért még mindig nem találtuk meg az átokhorgonyt. – Valamikor régen beszivárgott közénk egy ember, megbújt a falaink között, és létrehozott egy olyan helyiséget, ahova csak emberek tudnak bejutni, azzal az átkozott ajtóval, ami az összes vampirt megöli, aki megpróbálja kinyitni. Átkot bocsátott ránk, és bármibe le merném fogadni, hogy az első vadászok cinkostársa volt.

Hosszú másodpercekig csak bámulom, arra várva, hogy rájön-e, mekkora idiótaságokat beszél. Amikor ez nem következik be, lassan és nyomatékosan ejtem ki a szavakat, hogy kihangsúlyozzam azt a részletet, ami azóta foglalkoztat, mióta először hallottam erről a helyiségről.

– Szerinted egy ember olyan ügyesen elrejtőzött a vampirok között, hogy képes volt… egy saját szobát építeni a kastélyban?

– Hát…

Az ajtóra mutatok.

– Azt az ajtót nem volt könnyű elkészíteni. Tömör fémből van, és hatalmas. És mágikus a zárszerkezete. Elég sok időre és erőforrásra lehetett szükség már magához a kovácsmunkához is, nemhogy a beszereléséhez. És szerinted ezt egyetlen ember csinálta anélkül, hogy a Vampirkirályotok észrevette volna? Ez csak akkor lett volna lehetséges, ha annak az embernek nagyobb mágikus ereje volt, mint a vampiroknak, vagy a királyotok volt rendkívül inkompetens.

– Hogy merészeled…

– Ne, Ventos, igaza van – szakítja félbe Ruvan. – Mit találtál még?

– Az a nő valamiféle védővarázslatot keresett. Valami olyasmit, amit megerősítésre és megacélozásra lehet használni.

– Nekem inkább úgy tűnik, mintha az a vampir használta volna ki azt a nőt, aki a kutatást végezte. – Lavenzia az asztalra pillant, és nézegeti tovább a feljegyzéseket.

– Nos, bárki írta is ezeket a jegyzeteket, az közvetlenül a Vampirkirálynak dolgozott.

– Ami háromezer évvel ezelőtt volt – mondja Ruvan, és úgy mered a jegyzetekre, mintha azok rossz fát tettek volna a tűzre. Utána kicsit közelebb jön hozzám, ami szerintem egy nappal korábban még normális dolog lett volna kettőnk között. – Mit is ír pontosan a Vampirkirályról?

Kicsit az ajkamba harapok, és egy névre szegezem a szemem. Ismerem azt a nevet. Ruvan is említette, és tegnap éjjel róla álmodtam.

– Egy Solos nevű királlyal dolgozott együtt…

Erre mindnyájan mozdulatlanná dermednek. Olyan élesen megváltozik a hangulat, hogy elnémulok.

– Ti ismeritek őt?

– Hogy ismerjük-e? – horkan fel Winny gúnyosan. – Ő egy legenda.

– Ő volt az utolsó király a hosszú éjszaka előtt. – Ruvan még közelebb lép – határozottan közelebb, mint az illendő volna a kettőnk helyzetét figyelembe véve. De furcsa módon megnyugtatóan hat rám a jelenléte. Tegnap éjjel, amikor ivott belőlem, mintha eltűnt volna egy fal, ami korábban ott volt kettőnk között. Ruvan összehúzott szemmel fürkészi a jegyzetet, mintha el akarná olvasni.

– Kizárt, hogy egy ember együtt dolgozhatott volna Solos királlyal. – Ventos felháborodva fonja össze a karját. – A vampirok királya soha nem alacsonyodna le ennyire.

– Alacsonyodna? – kérdezek vissza halkan. De úgy tűnik, senki sem hallja, csak Ruvan. A hallgatása fülsiketítő. Megpróbálom elengedni a dolgot, miközben a beszélgetés tovább folyik.

– Lehet, hogy csak az ember vérét használta – veti fel Winny. – Ez az ajtó úgy lett kialakítva, hogy csak egy ember tudja kinyitni…, és ő volt az egyetlen, aki parancsolhatott ennek az embernek.

– És ha ez az ember mondjuk, elárulta őt? Lehet, hogy Solos azért hozta létre ezt a szobát, hogy bezárja őt ide, és kísérletezzen vele, és az az ember ennek köszönhetően információkhoz jutott a vértanról – magyarázza Lavenzia, a homlokát ráncolva, és az előtte sorakozó fiolák egyik csoportjára meredve.

Parancsolni? Bezárni? Egyre kevésbé tűnik nekem szimpatikusnak ez a Solos király és a régi vampirok.

– Ugye nem gondoljátok, hogy egy ember tényleg megpróbált volna ellene szegülni? – dünnyögi Winny. – Solos volt a vampirok igazi királya. A népünk teljes mágikus erejét birtokolta. Ő találta fel a vértant, amit senki sem ismert nála jobban. Egyetlen ember sem mert volna szembeszállni vele. És ha figyelembe vesszük, hogyan használták az embereket azokban a régi időkben…

– Hogyan használták őket? – bukik ki a számon a kérdés.

Úgy látom, egyikük sem tud a szemembe nézni.

– Callos jobban el tudná ezt magyarázni, ő ismeri a történelmet – válaszolja végül Winny erőtlenebbül, mint ahogy általában beszélni szokott.

– Durván használták őket – jelenti ki Ruvan szenvtelenül, majd határozottan eltereli a témát, mielőtt tovább kérdezősködhetnék. – Valamilyen védővarázst emlegettél? Ha az a nő ilyesmin dolgozott, lehetséges, hogy akkoriban született meg az átok?

– Egy védővarázs a vampirok ellen az emberek számára, én is így gondoltam – helyesel Ventos.

– Nem hiszem, hogy erről lenne szó. – Elgondolkodva, ujjbeggyel végigsimítom a jegyzetlapok peremét. A többiek tudomást sem vesznek rólam, Winny konkrétan odébb megy.

– Erről meg kell kérdeznünk majd Callost, miután hazaérünk. Lavenzia, megjelölnéd azokat a feljegyzéseket a véreddel, hogy majd hazavigyük őket? – kérdezi Ruvan.

– Természetesen. – De még mielőtt beleharapna a hüvelykujjába, Lavenzia tekintete Winnyre vándorol. Winny a szoba sarkában kuporog, és mintha kaparászna valamit. – Winny? Mi az?

Mindenki a sarokba néz.

– Azt hiszem, van itt egy csapóajtó.

– És ki akarod nyitni? – csóválja a fejét Lavenzia. – Szerinted jó ötlet titkos csapóajtókat nyitogatni idegen helyeken?

– Ha már eljutottunk idáig, én biztosan nem akarok arrafelé visszamenni, amerről jöttünk. Főleg azután, hogy valaki felébresztett egy egész hordányi Elbukottat. – Winny jelentőségteljes pillantást vet Ventosra.

– Nem az én hibám volt – morogja a nagydarab vampir.

– Hát, biztosan nem – vigyorog Lavenzia.

Ruvan felsóhajt, és erre ismét rászegeződik az összes tekintet.

– Fésüljük át még egyszer a szobát! Ha nem találunk semmit, akkor elviszünk mindent, amit csak tudunk. – A tekintete a távolba réved, a hangja ellágyul. – Túl sok előttem járó fejedelem gondolta úgy, hogy itt kell lennie. Tartozunk annyi tisztelettel az emléküknek, hogy minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy minél alaposabban kiismerjük ezt a szobát, és ezzel biztosítsuk, hogy ne legyen hiábavaló az a rengeteg áldozat, amit az útvonalak biztosításáért hoztak.

Míg a többiek azon vitatkoznak, mit lenne érdemes hazavinni Callosnak, Ruvan még néhány kört tesz a szobában, hogy „további fontos dolgokat keressen”. De én tudom, hogy még mindig a horgonyt próbálja megtalálni – még mindig azt reméli, hogy csak elbújt előlünk valahova. A tekintete üvegesnek, űzöttnek tűnik.

El sem hiszem, de… megsajdul a szívem a Vampirfejedelemért.

– Ruvan? – szólítom meg halkan, épp csak akkora hangerővel, hogy meghallja, miközben a másik három társa egy dobozba pakolja a naplókat és a fiolákat, hogy Ventos hazacipelje őket. – Ruvan – ismétlem meg, amikor továbbra sem reagál, csak az immár üres könyvespolcot bámulja.

– Azt hittem, itt van – suttogja halkan, remegő hangon. – Teljesen meg voltam győződve arról, hogy itt van.

– Sajnálom, hogy nincs itt. – Úgy tűnik, mintha a bánat a talpából szivárogna felfelé a testébe. És én is benne állnék, mellette, mintha egy általa létrehozott óceánban lebegnénk.

Az ujjaim finoman súrolják az övéit. Ez arra készteti Ruvant, hogy felém forduljon, de valahogy mintha fájdalmat okoznék neki, mert összerezzen, és a tekintetemet kerülve megrázza a fejét.

– Tudnom kellett volna, hogy ez túl nagyratörő remény.

– Talán van itt valami, ami segíthet megtalálni – próbálok egy kis optimizmussal erőt önteni belé. A Ruvanból sugárzó fájdalom túl erős ahhoz, hogy figyelmen kívül tudjam hagyni. Úgy megüli a gyomromat, mintha az én fájdalmam lenne.

A vérszerződés veszélyes dolog. Aktívan küzdenem kell a hatása ellen, különben az ő érzései teljesen felülírhatják az enyémeket. Nem akarom túl mélyen bevonni magam a Vampirfejedelem dolgaiba. Olyan mélyen, ahonnan már kis sem tudnék evickélni, amikor eljön az ideje.

– Remélhetőleg. – Ruvan arca eltorzul, a vonásait lehúzza a csalódás súlya. – Csak azt hittem, hogy talán én leszek az, aki megtöri az átkot – nevet fel cinikusan. – De ostoba voltam. Nálam sokkal jobb fejedelmeket is felébresztettek már, és ők sem voltak rá képesek.

– De te tovább jutottál, mint ők.

– És mit sikerült elérnem vele?

Megfogom a kezét, és magam felé fordítom az arcát.

– Minden egyes lépés előrelépés, még ha az adott pillanatban ezt nem is látjuk.

Ruvan felsóhajt, és ellágyul az arca. Felnyúl, és a fülem mögé simít egy tincset.

– Te nem értheted, milyen az, amikor nagy reményekkel alszol el, és arra ébredsz, hogy az egész világod romokban hever.

– Azt viszont pontosan tudom, milyen érzés reménytelen helyzetbe születni – vágok vissza. – És azt is, milyen dolog keményen dolgozni valamin, az egész életedet a munkának szentelni, és közben tudni, hogy ez talán soha nem lesz elég. Megelégedni azzal, hogy csupán a szaktudás egyik nemzedékről nemzedékre való továbbításának az eszköze az ember… Egy apró láncszem egy hosszú láncban. És nem több annál.

Ruvan ujjai megpihennek az arcomon, mielőtt a keze visszahullana a teste mellé.

– Lehet, hogy igazad van.

– Persze hogy igazam van – mondom, és finoman megbököm.

A Vampirfejedelem engedélyez magának egy mosolyt. Egy egészen aprót. De úgy érzem, ez a legőszintébb érzelemnyilvánítás, amit valaha is láttam tőle. Nincs benne színlelés vagy gyűlölet, semmi abból a borzalmas zűrzavarból, ami összehozott minket, és ami még mindig nagyon is jelen van kettőnk között a bátortalan kezdeményezések és félszívvel megkockáztatott próbálkozások formájában.

– Azt hiszem, indulhatunk! – kiált oda nekünk Winny.

Ruvan elfordul tőlem, hogy megkérdezze:

– Minden megvan, amire szükségünk lehet?

– Remélhetőleg. Mindent magunkhoz vettünk, amit elbírunk – biztosítja Lavenzia.

– Én többet is elbírnék – tiltakozik Ventos sértődötten, mintha bárki is kétségbe vonta volna ezt.

– Amennyit anélkül elbírunk, hogy túlságosan megterhelnénk vele magunkat – replikázik Lavenzia felhúzott szemöldökkel.

– Akkor a csapóajtón át megyünk haza? Vagy azon az úton, amin jöttünk?

– Én a csapóajtóra szavazok – emeli fel Winny a kezét.

– Nem biztos, hogy én átférek rajta – szólal meg Ventos, megigazgatva a hátán lévő zsákot. Néhány obszidián vért tartalmazó fiola az asztalon marad, hogy még több jegyzetet el tudjunk vinni.

– Akkor húzd be a hasad, nagyfiú! – Lavenzia megpaskolja Ventos hasát.

– Nagy szerencséd, hogy alapvetően kedvellek – mered rá dühösen a nagydarab vampir.

– És mi a véleménye a mi jó urunknak, illetve a vadásznak, aki nem vadász? – kérdezi Winny.

Nagy meglepetésemre Ruvan felém fordul, én pedig gyorsan végiggondolom a lehetőségeket, és végül döntésre jutok.

– Menjünk a csapóajtón át!

– Tényleg? Arrafelé nem ismerjük az utat – figyelmeztet Ruvan. – Az feltérképezetlen terület.

– Az idefelé vezető úton is folyamatosan rögtönöztünk. Ha ez a szoba tényleg annyira feledésbe merült, és ilyen nehezen megközelíthető, akkor talán arrafelé nem futunk össze több Elbukottal.

– Túl optimista vagy – mondja Lavenzia, megigazítva a csípőjére akasztott pengét.

– Legalább van valaki, aki az – állapítja meg Winny, és kinyitja a csapóajtót. – Megint én leszek az eleven pajzsotok, és előremegyek felderíteni a terepet. Ha visszatérek, az azt jelenti, hogy minden rendben van. Ha sikoltozást hallotok, akkor semmi sincs rendben – jelenti ki egy halvány mosollyal, majd leereszkedik a sötétségbe, és eltűnik.

Mi feszült csendben várakozunk, és közben ismét forgatni kezdem a tenyeremben a zsebemben lévő korongot. Olyan különleges ez a fém! A puszta súlya és tapintása alapján próbálom kitalálni, miből készülhetett. Kicsit megkarcolom a körmömmel. Arra gondolok, hogy vissza kell jutnom a kovácsműhelybe ahhoz, hogy többet megtudhassak róla.

– Tiszta a levegő – bukkan fel Winny újra. – Még fogalmam sincs, hova vezet ez az út, de a levegő tiszta.

– Akkor gyorsan és csendben induljunk is el! – adja ki az utasítást Ruvan.

Egy létra vezet lefelé a csapóajtó mögötti sötétségbe, és az alján egy keskeny folyosón találjuk magunkat. Ventosnak le kell vennie a hátáról a zsákját és a kardját, hogy elférjen. A dobozt Lavenzia viszi helyette. A folyosó egy csigalépcsőnél ér véget.

A vampirosított szemem elég jól működik a sötétben ahhoz, hogy ki tudjam venni a többiek alakját. De inkább hang után megyek, mint a látványuk után. Ventost nem igazán lehetne csendesnek nevezni, mert hatalmas kardja újra és újra a falhoz csapódik. Winny zihálása is tisztán hallható, miközben összevissza rohangál.

De én Ruvanra koncentrálok, arra, ahogy mögöttem gyalogol, és egyre közelebb kerül hozzám. Két keze a két kőfalon siklik mellettem, hogy tájolni tudja magát.

Egyszer csak teljesen közéjük kerülök, és a hátam szinte hozzáér a mellkasához.

Az ajka figyelmeztetés nélkül a fülkagylómhoz ér.

– Ne félj. Megvédelek – suttogja olyan halkan, hogy úgy érzem, csak képzelődöm.

Gondolatban azonnal visszarepülök az előző estéhez. Abba az érzésbe, amikor megmarkolt. Amikor magához húzott. Amikor belém mélyesztette a fogait.

Elakad a lélegzetem, és elvétem a lépést. Ruvan egy pillanat alatt a segítségemre siet. A karja a derekamra fonódik, a hátam szorosan hozzápréselődik, és nem kapok levegőt.

– Óvatosan – suttogja, mielőtt elengedne. Szinte érzem, ahogy mosolyog. Mintha nem miatta botlottam volna meg.

Úgy teszek, mintha mi sem történt volna, és őszintén reménykedem abban, hogy a többiek semmit nem vettek észre az egészből. De a gondolataim máshol járnak. Arról ábrándozom, milyen lesz ismét kettesben lenni vele. Az erős testéről, ami az enyémhez simul. Arról, ahogy iszik belőlem. Megborzongok, és megpróbálom kordában tartani a csapongó gondolataimat.

Beérünk egy dolgozószobába. Mindenütt könyveket és jegyzeteket látok.

Lavenzia halkan füttyent egyet.

– Callos úgy érezné, hogy ez élete legjobb napja – állapítja meg.

– Itt minden nagyon réginek tűnik… Szerinted ez Jontuné volt? – kérdezi Winny.

– Lehetséges – válaszolja Lavenzia.

– Már így is éppen elég sok holmit cipelünk haza Callosnak ahhoz, hogy bőven legyen mit csinálnia. Én nem vagyok hajlandó ennél több könyvet cipelni. – Ventos a következő ajtó felé vonszolja magát, Winny követi, Ruvan és Lavenzia is a sarkában maradnak.

Én viszont megállok.

– Mi az? – Ruvan is megtorpan, amikor észreveszi, hogy én nem tartok a többiekkel.

Ahelyett, hogy válaszolnék, előveszem a zsebemből az érmét, és berakom abba a tükörrel bevont mélyedésbe, amit az íróasztal fiókján pillantottam meg. Az érme tökéletesen illeszkedik a vájatba.

Megnyomom, mire egy kis rés nyílik az íróasztal közepén.

– Mi a… – morogja Lavenzia.

– Mi van benne? – kérdezi Ruvan, amikor teljesen felemelem a kis fedelet.

– Valamiféle levelek. – Óvatosan kiemelem a kis köteget a titkos rekeszből.

– Majd átnézzük őket, miután hazaérünk. Már így is túl sok időt töltöttünk az úton. Quinn és Callos biztosan aggódnak már. – Ruvan várakozóan kinyújtja a kezét, én pedig átadom neki a leveleket. – Majd Callos átbogarássza őket, és kideríti, van-e bennük valami hasznos.

A megjegyzése szöget üt a fejembe. Van-e. Van-e bennük valami hasznos. És mi lesz, ha nincs? Mi lesz, ha soha nem tudjuk meg, hogyan lehet megtörni az átkot? Akkor életem végéig összeköt majd a vérszerződés a Vampirfejedelemmel? Az eskünkben semmi olyasmi nem szerepelt, hogy a fogadalmunk semmissé válna pusztán attól, hogy nem találjuk meg azt a hőn vágyott átokhorgonyt.

Legszívesebben megkérdezném erről Ruvant, de nem teszem… Nem vagyok rá képes.

Végigmegyünk egy sor egymásból nyíló szobán, majd fel egy lépcsőn, át egy bezárt ajtón, amit Ventos tör be a hatalmas kardjával, és végül visszaérünk a kastély nyugati szárnyába – ahova annak idején megérkeztem. Ezzel ismét a startmezőn találom magam, és mégis úgy érzem, hogy minden megváltozott.

Huszonegy

CALLOS ÉS QUINN MEGDÖBBENNEK, AMIKOR MEGLÁTNAK MINKET. Örülnek ugyan nekünk, de nagyon meglepődnek. Meg sem próbálják leplezni, hogy már azt hitték, mind meghaltunk – ami a többieket nem zavarja annyira, mint engem.

Úgy tűnik, errefelé teljesen normálisnak számít, hogy valaki bemegy a régi kastélyba, és soha többé nem látják és nem hallanak felőle.

A visszatérésünk gyorsan egy kisebb ünnepséggé válik. Quinn bejelenti, hogy örömmel a rendelkezésünkre bocsátja a vérkészleteket, hogy mindenki pótolhassa az erejét. Még mindig furcsán érzem magam attól, ahogy a körülöttem lévők vért csepegtetnek obszidiánfiolákból a vízzel teli kelyhekbe, de már nem zavar annyira a látvány, mint korábban. Sőt, most már tudom, mekkora szükségük van erre.

Az arcuk annál beesettebb, annál szörnyetegszerűbb lett, minél régebben tartózkodtunk a kastély mélyében. Felmerül bennem a kérdés, hogy ezt a napfény hiánya okozza-e, az átok sújtotta társaik közelsége, vagy az energiájuk és erejük fogyatkozása. De valószínűleg mindez együttesen.

Ahogy Vadászvégben szoktam, itt is a kovácsműhelyt használom menedékül, amikor megkezdődik az ünneplés. Mert ahogy Vadászvégben, itt sem érint engem ez az ünnep. Lehet, hogy most jobb viszonyban vagyok a vampirokkal, mint korábban, de még mindig nem tartozom közéjük. És nem reménykedhetem abban, hogy ez valaha is bekövetkezik. Úgyhogy inkább átcipelem a fegyvereiket a nagytermen keresztül, a szobáik mellett a kreativitásom csendes, magányos színterébe.

De miután megérkezem, a kezem még mindig nem mozdul. A kovácsműhely hideg. Szomorú. Bármennyire igyekszem, nem találom benne a szikrát.

Hová tartozom? Sőt, mi vagyok én? Ruvan talán ki tudná olvasni a véremből. És az is lehet, hogy nem „kell” lennem semminek. Hogy olyan képlékeny vagyok, mint a forró fém, ami arra vár, hogy bekerüljön egy öntőformába. De milyen formát fogok vajon ölteni? A metaforikus kalapács eddig mindig mások kezében volt – legyek a kovácsműhely szüze, védelmezzem Vadászvéget azzal, hogy felfegyverezem a vadászokat. Hagyjam, hogy a vadászmester döntse el, ki lesz a férjem. Szüljek gyerekeket. Adjam tovább az utódaimnak a fontos ismereteket és a mesterségem titkait.

Állj be a sorba, és tedd, amit mondanak! Soha ne gondolj semmi másra, mert ha megteszed, rájöhetsz, mennyire fullasztóak a rád nehezedő elvárások és követelmények.

Szaggatottan kezdem venni a levegőt. A lábam éppen olyan gyorsan jár fel-alá a padlón, ahogy a szívem ver a mellkasomban.

Most először van a kezemben egy kis hatalom, és nem tudom, hogy mit akarok.

Megpróbálom azzal elterelni a gondolataimat, hogy a tenyerembe szorítom az érmét, és felidézem az álmomat. Az többről szólt, mint Ruvan vagy én gondoltuk volna. Valami megváltozott bennem. Valami változófélben van, és nem tehetek ellene semmit, nem tudom megakadályozni.

Még mielőtt meghallanám, megérzem a jelenlétét – azt az erős, hajthatatlan, tüzes jelenlétét.

A világ úgy válik ketté Ruvan előtt, mintha mozdulatlanul állna, és csak mi mozognánk körülötte, az ő tagadhatatlan kisugárzásának engedelmeskedve. Az, amit Ventos mondott korábban a vérszerződésről, megerősítette a gyanúmat. Biztos, hogy ez a paktum okozza bennem a változásokat. Minél tovább maradok ebben a helyzetben, annál kevésbé leszek az, aki voltam. Olyasvalakivé változom, akit még nem ismerek. Valakivé, akinek még a legvadabb álmaimban sem tudtam volna elképzelni magam.

– Nem a többiekkel kellene most ünnepelned? – kérdezem, a hideg kazánt bámulva ahelyett, hogy ránéznék. Ha ránéznék, ismét megadnám magam a kezének, a szájának, és a legcsekélyebb bűntudatot sem érezném emiatt.

– Nekik minden apró győzelemre szükségük van. Nem az ő dolguk, hogy véget vessenek a hosszú éjszakának, hanem az enyém. Azt viszont nem tudom, hogy én mit tudnék megünnepelni – teszi hozzá komoran, amitől elmélyül a hangja. Az öklömbe szorítom az érmét, nehogy beleborzongjon a karom ebbe a delejesebb, teltebb férfihangba. – Még azt sem tudjuk, hogy közelebb kerültünk-e egyáltalán az átok megtöréséhez. Az egyértelmű, hogy nem találtuk meg a horgonyt, és ettől inkább egy rakás szerencsétlenségnek érzem magam, mint győzedelmes hősnek.

– Szerettem volna kérdezni tőled valamit ezzel kapcsolatban. – Még mindig nem fordulok felé. Nem kell ránéznem ahhoz, hogy lássam azzal a szememmel, ami most már a legsötétebb éjszakában is bármit ki tud venni. Inkább gondolatban képzelem őt magam elé. Azt, ahogyan a testét tartja a páncélját levetve, selyembe és bársonyba öltözve. A combjára simuló nadrágját, aminek az alja bőrcsizmába van tűrve. A lágy, és mégis kemény lényét. És hófehér haját, ami újra és újra a szemébe hullik.

A haját, ami ugyanolyan hófehér, mint azé a férfié, aki rendszeresen felbukkan az álmaimban… Megpróbálok a jelenre összpontosítani. Fel kell tennem azt a kérdést, és most nem hagyhatom, hogy bármi elterelje a figyelmemet. Ruvan viszont nagyon ért ahhoz, hogy elterelje a figyelmemet.

– Igen? – kérdezi éppen olyan hangon, mintha fogalma sem lenne arról, milyen hatást gyakorol rám a jelenléte… És hogy minden egyes csontom fehéren kezd izzani tőle, és felperzseli a bensőmet. Felmerül bennem a kérdés, hogy rá is ugyanilyen hatással van-e az én személyem. Hogy ez a csatorna, ami létrejött közöttünk, tényleg egyre mélyebb és mélyebb lesz-e minden egyes percben, amíg teljesen el nem nyel mindkettőnket.

– Ha nem törjük meg az átkot, mi lesz velem? Örökre itt maradok?

– Ó! – sóhajt fel Ruvan halkan, majd mély hangon felnevet, mint amikor a távolban megdörren az ég. – Erre a lehetőségre nem igazán készültünk fel, ugye?

– Csak most jöttem rá, hogy nem.

A csizmája kopogása visszaverődik a mennyezetről, ahogy lassan elindul felém. Minden egyes lépése olyan hangot ad, mint a távoli vihar dörrenései. Ő a villám sistergése, amitől égnek állnak a hajszálaim.

– Te mit szeretnél, mi történjen?

Lassan mély levegőt veszek, teljes összhangban azzal, ahogy a keze felemelkedik. A vállam felett megáll, hajszálnyira attól, hogy hozzám érjen. Amennyiben hajlandó lennék bármennyire megmozdulni, vagy elszaladnék, vagy hozzásimulnék. Még mindig nem tudom, melyikre vágyom jobban, és ez megijeszt. Eszembe jut, ahogy előző este magához ölelt, de az is felrémlik, amikor elrabolt – amikor elragadott a saját világomból, és bántotta az ikertestvéremet.

– Azt szeretném, ha tiszta fejjel tudnék gondolkodni – suttogom.

– És miért nem tudsz?

– Pontosan tudod, hogy miért.

– Ha te csak feleolyan szorult helyzetben találtad magad, mint én, akkor valóban sejtem. – Még mindig nem ér hozzám. Miért nem hajlandó hozzám érni? Fájóan kiélesednek a fejemben az előző éjszaka emlékei. A halvány holdfény, ami pont úgy nézett ki, mint ahogy most a kovácsműhely ablakán beragyog, olyan ezüstös fénybe burkolva Ruvan alakját, amilyet még soha nem láttam.

Kieresztem a tüdőmből a levegőt, és ismét ott találom magam a karjában, abban az elfeledett szobában. A fogai a bőrömbe mélyednek. Én is megszűnök létezni, és ő is megszűnik létezni. Eggyé válunk.

Megrázom a fejem, és megteszem, amit már rég meg kellett volna tennem. Esetlenül odébb megyek. Magam köré fonom a karomat, dörzsölni kezdem a vállamat, és megpróbálom eltüntetni azt a fantombenyomást, hogy hozzám ér a keze. Hogy az ő bőrét érzem az ujjbegyeim alatt.

Nem engedhetem meg magamnak, hogy a sajátommá tegyem. Nem tehetek ilyet…

A kettőnk között egyre fokozódó, izzó feszültség lassan elpárolog a hűvös éjszakában. Igen, ő egy villám, én pedig gyújtós vagyok. Ha túl közel kerül hozzám egy szikra, végem lesz; porrá hamvadok, és nem marad belőlem más, csak a kielégíthetetlen vágy, hogy megszüntessem a köztünk lévő távolságot.

– Nos? – kérdezem fennhangon, vigyázva, nehogy elkalandozzanak a gondolataim. – Mi lesz velünk és a vérszerződésünkkel, ha nem tudjuk megtörni az átkot?

– Nem tudom – ismeri be Ruvan.

– Azért nem tudod, mert nem akarod tudni? Vagy mert nem értesz annyira ahhoz a mágiához, ami összeköt minket? – fordulok felé, majd azt kívánom, bárcsak ne tettem volna, mert akkor nem láttam volna azt a fájdalmat, ami átfutott az arcán, és hogy mekkorát nyelt. De akkor is érezném a bizonytalanságát, és az elég lenne. – Te nem akarsz hazaengedni – suttogom.

Ruvan fájdalmasan hosszú ideig nem válaszol.

– Hasznos volna, ha a kastélyban rendelkezésünkre állna a kovácsműhely egyik szüze.

– Soha többé nem készítenék neked semmit – jelentem ki határozottan.

– Ha távol tartanálak Vadászvégtől, és ezzel megszakítanám a családod vérvonalát, azzal többnemzedéknyi Felébredő életét menthetném meg. – Ruvan szavai szokatlanul kegyetlenül csengenek. Lerí az arcáról, hogy nem gondolja komolyan őket. És mégis hatással vannak rám.

– Attól nem változna meg semmi, ha itt tartanál. Anyám betanítana helyettem valaki mást. Az én családom hosszú múltra tekint vissza, de nem vagyunk annyira büszkék, hogy hagyjuk, hogy velünk együtt kihaljon az egyetlen dolog, ami megakadályozhatja, hogy Vadászvéget elárasszák a vampirok. Ennél azért elkötelezettebbek vagyunk, ha a túlélésünk forog kockán.

– Elkötelezettség. Túlélés – visszhangozza Ruvan jelentőségteljesen, miközben ismét elindul felém. – Nagyon makacs vagy!

– Elvégre pont ezt szereted bennem – bukik ki a számon, még mielőtt átgondolhatnám a szavaimat.

– Igen – vágja rá Ruvan olyan gyorsan, hogy abból egyértelműen kiderül, gondolkodás nélkül reagált, és hogy a szavai mögött rejlő érzelmeket sem mérlegelte. Hevesen zakatolni kezd a szívem. Ismét leszűkül a világom, és ő tölti be az egészet. A vampir, aki lassan közeledik felém. Mintha egészben le akarna nyelni.

– Té-tényleg? – Hátrálok egy lépést, és nekiütközöm egy asztalnak. Ruvan a sarokba szorít. A szája sarka kicsit megrándul. – Miért?

Erre egy kicsit oldalra billenti a fejét, mintha még ő maga sem találná a választ erre a kérdésre.

– Mert te… – A szó ott marad a levegőben.

– Mert én?

– Mert… érdekesnek talállak.

Nem tudom visszatartani a nevetést.

– Érdekesnek? – visszhangzom. – Szóval felkeltettem az érdeklődésedet?

– Igen, és jobban meg akarlak ismerni. Az összes apró részletedet fel akarom térképezni.

– Én nem valami eszköz vagyok, amit meg lehet vizsgálni, és fel lehet használni – idézem Ventos korábbi szavait. Ez az egyetlen dolog, amit biztosan tudok magamról, tudatosul bennem. Bár a jövőm csupa bizonytalanság, egyet biztosan tudok: soha többé nem akarom, hogy eszköznek vagy trófeának tekintsenek. Bármi történjék is akár itt, akár Vadászvégben, nem fogom hagyni, hogy ez megtörténjen.

– Én nem eszközként tekintek rád.

– Akkor csak szórakozásként. – Felszegem az államat, hogy felnézzek rá, miközben küzdök a lelkemben kavargó érzésekkel. Ruvan megáll, és szembefordul velem. Bele kell kapaszkodnom a kőasztalba, hogy meg tudjam őrizni az egyensúlyomat.

– Én csak annyit mondtam, hogy „érdekesnek” talállak – válaszolja, miközben megfeszül az álla.

– Ez nem tűnik bóknak.

– Ennél szebb bókot nem is tudnék mondani – vág vissza Ruvan, ami elég is ahhoz, hogy belém fojtsa a szót, és folytathassa. – Az én világom maga volt az egyhangúság. Egyik kínszenvedéssel teli nap a másik után. A családom eltűnt mellőlem. Mindenki, akit ismertem, vagy meghalt, vagy eltűnt. – Olyan keserű a nevetése, hogy szinte érzem az ízét a nyelvemen, és kiszárad tőle a szám. – Még az olyan egyszerű tevékenységek is, mint az evés… Mit nem adnék egy rendes vacsoráért! Nem a kiporciózott fejadagokért, hanem az igazi ételért. Ami mellé leülhetnék, hogy minden falatot kiélvezzek. A legapróbb dolgok is kínszenvedést jelentenek. Olyan kínszenvedést, amiről azt reméltem, soha nem kell megélnem, ugyanakkor tudtam, hogy meg fogom. Azt reméltem, és még mindig azt remélem, hogy ez a rengeteg szenvedés egyszer véget ér. A te megjelenésed volt az első olyan esemény, ami megtörte ezt a végeérhetetlen, könyörtelen nyomorúságot, ami egész életemben végigkísért, és ami melegséget és optimizmust hozott ide. És így, veled az oldalamon máris sikerült véghez vinnem a lehetetlent. Talán azért nincs kedvem lemondani erről a vérszerződésről, mert ki akarom deríteni, együtt mire vagyunk még képesek. És azt szeretném, ha te is ezt akarnád.

Miközben hozzám beszél, enyhe bizsergés fut végig a testemen, mintha forró vízbe merülnék. Magába ölel, és megtölti a testemet. Ruvan egy pillanatra sem veszi le rólam a szemét, és összezsugorodik körülöttünk a világ. A szavai mögött több rejlik a vérszerződésünknél. Ezt pontosan tudom. Minden, amit mond, az a rengeteg kínszenvedés, mind igaz.

Szólásra nyitom a számat, de nem jönnek ki rajta a szavak. Ruvan úgy beszél, mintha neheztelne rám, és egyben fel is magasztalna. Úgy beszél, mintha rám lenne szüksége a legkevésbé, és mégis vágyna rám. És tudom, hogy ő ugyanezt jelenti nekem. Ő nem az, akire szükségem lett volna, vagy akit kívántam volna magamnak. És mégis…

Ő több, mint amiről valaha is álmodtam. Éppen olyan kötelességtudó, mint én. A népe harcias védelmezője. Egy mélységesen romlott, tehetséges, gyönyörű teremtmény.

– Kérlek, mondd azt, hogy ez nem igaz – nyögöm ki végül. – Annyira szeretnék hinni ebben.

– Nem tudok hazudni neked, és soha nem is akarnék.

– Bárcsak megtennéd – suttogom.

A szavaim hatására robbanásszerűen megtörik köztünk a feszültség. Ruvan karja megmozdul, mindkét keze az asztalra csapódik, az enyém mellé. A két karja közé szorulok, és hátrahőkölök.

– Biztosíthatlak, hogy ez az érzés kölcsönös – feleli szinte vicsorogva, és közben lángol, de nem a dühtől, hanem a vágytól.

– Nekem gyűlölnöm kellene téged – dadogom, miközben egyre erősödik bennem a pánik, és az övéhez hasonló vágy is. Nem lehet rá szükségem. Nem szabad akarnom őt. Nem is fogom. Emlékeztetem magam mindarra, amiért ez ki van zárva. – Te megölted a vadászmestert. Talán megölted… meg akartad ölni a bátyámat!

Ruvan szemében tűz lobban, miközben rám mered. Felszegem az államat, és ugyanolyan csúnyán nézek rá, ahogy ő rám. Az orrunk majdnem összeér. Eszembe jut az első találkozásunk, amikor szörnyetegnek nevezett, és elrabolt a világomból. Felidézem a tegnap estét, amikor a szája a testemre tapadt, ami eddig soha nem érzett boldogsággal töltött el. Hogy lett ez ennyire bonyolult?

– Ahogyan nekem is gyűlölnöm kellene téged – vicsorogja Ruvan, megvillantva a szemfogait. A látványuktól meg kellene ijednem, ehelyett viszont… elönt az izgalom. Olyan sok vért adtam neki, a testem mégis alig várja, hogy még többet adhasson. Add neki mindenedet! – Te arra születtél, hogy megölj engem. Rengeteg olyan fegyvert készítettél, amik végeztek a népem tagjaival.

– Ők Elbukottak voltak. Te is megölöd őket.

Ruvan egy pillanatra elgondolkodik ezen, de végül még dühösebb lesz tőle.

– Simán felhasználtad volna ellenem azokat a fegyvereket. Meg is próbáltad, és még akkor is arra gondoltál, hogy egy ezüsttőrt döfsz a mellkasomba, amikor esküt tettél nekem.

– Te csak fel akartál használni arra, hogy megszerezd, amit akarsz! Nem láttál bennem mást, csak egy eszközt! – vágok vissza.

– Én tisztességesen akartam viselkedni veled, de te nagyon megnehezítetted az első órákat – feleli, és megrándul a szája sarka. Van valami izgató a veszekedésünkben. Valami felszabadító, ami éppen olyan eksztatikus, mint amikor belém mélyednek a fogai.

Miért imádjuk ennyire utálni egymást?

Nem… ez nem utálat. Ez tagadás. Csak vágyunk arra, hogy utálhassuk egymást. És ez a mi mentségünk és vezeklésünk. A lelkünk egy része úgy gondolja, hogy ha még mindig gyűlöljük egymást, a többi megbocsátható. Például a tegnap este. Vagy az egyre erősebb vágyakozás, ami kettészakít, majd újra összeforraszt minket.

Minden felmentést nyer – ez a vágy is, és az is, ha engedünk neki –, amennyiben továbbra is ellenségekként viselkedünk egymással. Még akkor is, ha nem vagyunk azok. Még akkor is, ha már régóta nem tudjuk tökéletesen eljátszani ezt a szerepet.

– Én soha nem akartam, hogy tisztességesen viselkedj velem – sziszegem összeszorított fogakkal. – Azt akartam, hogy gyűlölj. És még mindig azt akarom, hogy gyűlölj!

– De nem gyűlöllek – feleli Ruvan, miközben az orra az enyémhez ér. Az ajkunk is majdnem összeér. Szikrázik a bőröm a közelségtől. – És ettől csak még inkább akarom… Még inkább akarlak.

– Akkor gyűlöljük egymást egészen addig, amíg elviselhetetlenné nem válik – mondom, egyenesen a szemébe nézve. Ez a megtörésünk előtti pillanat. Az utolsó lélegzet, amit külön-külön veszünk. – Gyűlöljük egymást, hogy megbocsáthassunk magunknak azért, hogy akarjuk egymást.

– Minden ösztönöm azt súgja, hogy tegyem ezt. De én soha nem tudnám gyűlölni a kovácsműhely rejtélyes szüzét – suttogja Ruvan, miközben a számra téved a tekintete. – És nem is akarom. Elfogadtam minden okot, amiért kellene, és most elengedem őket. Feladom őket érted.

És ez a nagy igazság. Azért imádjuk gyűlölni egymást, mert ez a túlélésünk záloga. De mi van, ha más a megoldás? Ha rájövök, és össze is tudom kovácsolni? Elég erős és tehetséges vagyok ehhez, de talán…

– Bárcsak figyelmen kívül hagyhatnám ezeket – suttogom.

– Bárcsak soha ne hoztalak volna ide.

– Bárcsak soha ne kötöttem volna veled vérszerződést.

– Bárcsak soha ne kóstoltalak volna meg – suttogja Ruvan, és megnyalja az ajkát.

– Téged sem hagy nyugodni? – Nem kell kimondanom, hogy micsoda. Mindketten tudjuk. Biztos vagyok abban, hogy az együtt töltött éjszaka emléke ugyanolyan erőteljesen zakatol Ruvan fejében, mint az enyémben.

– Minden egyes ébren töltött percemben. Még csak meg sem próbáltam nyugovóra térni, mert tudtam, hogy ott is kísérteni fogsz. Minden egyes pillanatomban rád gondolok, amikor nem érhetek hozzád.

Nekem eszembe sem jutott az alvás. Ez lett volna az utolsó dolog, ami felmerül bennem, és átfut a fejemen a kérdés, hogy ez is Ruvan miatt van-e. Ő ültette el bennem a gondolatot, anélkül, hogy akarta volna? Vagy egyszerűen a kisugárzása tett ilyenné?

– És hogy szabadulhatnánk meg ettől a gyötrelemtől?

– Nem tudom, meg akarok-e szabadulni tőle. – Ruvan tekintete a nyakamra siklik. – Lehet, hogy te magad vagy a megtestesült kínszenvedés és kísértés. Ugyanakkor erő és mágia is vagy. A kárhozat és a megváltás egy személyben, olyan domborulatokba zárva, amiket be kéne tiltani.

Ebbe úgy belebizsereg a gerincem, mintha egy láthatatlan ujj szaladna végig rajta. Nagyot nyelek. Ruvan ismét azzal az éhes tekintetével méreget. Én pedig most sem akarom, hogy abbahagyja. Megadom magam neki.

– Akarod?

Erre mély hangon felnyög, és közelebb húz magához. Összesimul a csípőnk. Ruvan egyik karja a vállamra fonódik, a másik kezével a hajamba túr. Minden idegszálam megfeszül a közöttünk pattogó szikráktól. Még. Még. És utána jöhet a megkönnyebbülés.

– Jobban, mint bármit is valaha. Annyira, hogy az már ijesztő. – Ruvan fogai apró félholdak, amelyek alig várják, hogy belém mélyedhessenek. Megborzongok. Én is alig várom, hogy megtegyék, bár erre semmi okom. Ruvan már nem sebesült. Nem foghatom a dolgot a túlélésre.

– Te is ittál a többiekkel együtt? – Már annak a puszta gondolata is felébreszti bennem a legalantasabb indulatokat, hogy esetleg más vére érinthette az ajkát.

– Képtelen voltam rá. Csak rád tudtam gondolni. Nekem senki más nem kell, sem a véremben, sem a testemben. Senki nem tudna olyan édes lenni, mint te.

– Nos, szinten kell tartanod a mágiádat ahhoz, hogy le tudd győzni az átkot. – Fel sem ismerem a saját hangomat. Mintha mélyebb lenne, és szinte érzékien búg.

– Floriane… – suttogja Ruvan elnehezült szemhéjjal.

– De csak egy feltétellel. – Lábujjhegyre állok, hogy a fülébe súghassam. A tenyerem rátapad arra az izmos mellkasára. – Ha utána én is megkóstolhatlak. Ha én is kapok a te mágiádból. Ha te is megrészegítesz engem. – Add meg nekem a mágiának azt az édes ködét. Szükségem lesz rá ahhoz, amit a kovácsműhelyben akarok véghez vinni. És a saját kielégülésemhez is.

– Annyit kapsz a mágiámból, amennyit a tested el tud viselni, amíg úgy nem érzed, hogy már nem bírod tovább – idézi fel Ruvan azokat a szavakat, amiket az eskünk éjszakáján mondott, majd rám borul. Kőkemény teste az enyémhez préselődik, magához szorít. Vaskos izmai és bársonyos bőre csapdájában találom magam.

A fájdalomtól az alsó ajkamba harapok, amikor a szemfoga a bőrömbe mélyed, és mialatt minden érzésem elhalványul, felszisszenek a gyönyörtől. Már nem sajognak az izmaim, eltűnik rólam az összes zúzódás és horzsolás, amit a kastély mélyére vezető, hosszú utunk során szereztem. A testi valóm megszűnik, biztonságban van Ruvan karjában, miközben a tudatosságom elmerül kettőnk mágiájának a tengerébe.

Ezt a mágiát, a vérmágiát ketten együtt tartjuk fenn. A mágiánk cseréjével – az övével és az enyémmel. A tenyerem felkúszik Ruvan érdes ingujján, a nyakán lévő jelet keresve. Felmordul, és még erősebben harap, miközben a körmöm körbeszalad a rajta lévő vérjelemen.

Felnyögök.

Ruvan megragadja a fenekemet, és felemel az asztalra, én pedig ösztönösen a derekára kulcsolom a lábam. Hátradönt, hogy jobban elérje a nyakamat és a mellkasomat a szájával és a kezével.

Ennek fájnia kellene. Sikítanom kellene tőle. De a forróság úgy árasztja el a testemet, mintha vér lenne, hogy a gyomrom alján gyűljön össze. A gondolatok, amelyek pár pillanattal korábban még hevesen zakatoltak a fejemben, elcsendesednek. Pontosan erre vágytam.

Ruvan harapásának és testének az élménye túl hamar véget ér. Elhúzódik tőlem. Megpróbálok belekapaszkodni, de nem hagyja, ezért lecsúszom az asztalról. Ruvan a szemembe néz. A haja az arcába hullik, kócosan világít a holdfényben. Aranysárga szeme izzik az összehúzott szemöldöke árnyékában, éles kontrasztot képezve a sápadt bőrén rikító ecsetvonással – a véres szájával. Az arcomra teszi a kezét. Az egyik hüvelykujja túl könnyedén csúszik végig a bőrömön. A vér síkossá teszi az érintését.

A nyelvét lassan végigfuttatja a szemfogán, ami felsérti, és a szája megtelik a saját vérével. Alig egy másodperccel azelőtt ébredek rá, mire készül, hogy megtenné. Hangosan felnyögök. Annyira kívánom. Szégyentelenül.

Imádom. Kényszeríts rá, hogy könyörögjek érte, Ruvan! Az összes belső szervem zselévé olvad. Adj nekem mágiát, adj nekem életet!

Ruvan szája lecsap az enyémre.

Még szorosabban markolom, még közelebb húzom magamhoz, miközben mindkettőnk ízét megérzem a nyelvén. Ruvan hátradönti a fejemet, amitől elernyed az állkapcsom, és a csókunk még jobban elmélyül. A fogai az alsó ajkamhoz érnek. Még több vér. Még több mágia. Még több abból a színtiszta eksztázisból, amit soha nem lett volna szabad megismernem, de amivel most nem tudok betelni. Pontosan ez az, amitől meg voltam fosztva Vadászvégben, és ez minden, amire most vágyom. Amire mindig is vágytam volna, ha engedélyeztem volna magamnak, hogy elképzeljem.

És mégis, miközben teljesen átadom magam Ruvannak, marad bennem némi józan ész. A gyomrom alján izzó forróságba belső konfliktus keveredik. Mi a fenét csinálok? – kérdezi a vadászvégi nő a tudatom pereméről. – Ez a Vampirfejedelem!

Elengedem Ruvant, és eltolom magamtól. A világ megbillen egy kicsit, bennem pedig felmerül a kérdés, hogy vajon mennyi vért veszíthettem. De az ő vérének köszönhetően, ami betölti az ereimet, fel tudok állni. Attól, amit tettünk, még mélyebben összeolvadtunk. Szinte hallom Ruvan gondolatait.

– Te… – próbálja megformálni a szavakat, miközben megnyalja az ajkát.

– Nem tehetem… Nem tudok tisztán gondolkodni… Most inkább menj – dadogom, miközben a ruháimat igazgatom azon töprengve, hogy vajon mikor csúsztak le rólam. Biztosan éreztem a kezét magamon, de nem tudatosult bennem, hogy ilyen sok helyen hozzám ért. Minden elmosódik. – Dolgom van.

Ruvan előrelép, az ujjai a karomat súrolják.

– A munka nem szalad el. Gyere velem a lakosztályomba. Töltsd velem ezt az éjszakát – mondja még mindig ittas tekintettel. Utálom magam azért, hogy ennyire felizgat a vágyakozása. Talán ezért tiltottak el a testi örömöktől. Ez minden másról eltereli a figyelmemet. Csodálatos, dekadens érzés, de letérít az utamról.

– Megkaptuk, amit akartunk. Most szükségem van egy kis időre, hogy magamra maradhassak a gondolataimmal. Kérlek, menj el! – Az utolsó szavakat már kifejezetten felszólító hangnemben ejtem ki. Ruvant visszakozásra készteti a bántó tónusom. Zavarba ejti a viselkedésem.

Akkor jó, mert engem is. Pillanatnyilag egy két lábon járó ellentmondásnak érzem magam, és Ruvan jelenléte csak arra emlékeztet, miért van ez így. Nem tudom csak úgy kitörölni a fejemből vagy figyelmen kívül hagyni azt, amit egy életen át sulykoltak belém pusztán azért, mert megcsókoltak a holdfényben, bármennyire élveztem is a dolgot.

Ruvan egyetlen szó nélkül távozik, de továbbra is érzem őt – azt a nyugtalan, feszült, tüzes energiáját –, egészen addig a pillanatig, amíg el nem alszik. Mert akkor elcsendesedik a világ, és végre nekiláthatok a munkának.

Huszonkettő

AZ ÉG MÁR KÖDÖS BOROSTYÁNSÁRGA, EGY ÓRÁN BELÜL FELKEL A NAP. Úgy sejtem, hogy a ma esti vigadozás után mindannyian átalusszák a napot, ami azt jelenti, hogy nyolc-tíz órányi zavartalan magányra számíthatok.

Ideje munkához látni.

Ruvan mágiája még mindig ott kering bennem, miközben begyújtok a kazánba, ami az égbolthoz hasonlóan vörösből narancssárgává, majd sárgává változik. Bennem is éppolyan fényesen és forrón izzik a mágia, mint a kazánban táncoló lángok. Kiveszem a zsebemből az érmét, leteszem az egyik munkapad közepére, és csak bámulom. A fém olyan számomra, mint a könyvek a tudósok számára. Alaposan megvizsgálom a korongot, azokat az információkat keresve rajta, amiket ránézésre meg lehet találni.

Miután ezzel végzek, megfogom. Megharapom, megkóstolom, megkarcolom, ledobom és megdörzsölöm. Könnyedén megütögetem egy kalapáccsal. Minden lehetséges módon megérintem és megvizsgálom anélkül, hogy kárt tennék benne. Bár nagyon kíváncsi vagyok a titkaira, sértetlenül értékesebb számomra – legalábbis addig, amíg úgy nem érzem, hogy képes lennék rekonstruálni. Tehát most még nem olvaszthatom be, és nem vethetem alá másféle, durvább vizsgálatoknak.

Fokozatosan megerősödik bennem a kezdeti gyanúm, hogy ez a fém egyáltalán nem hasonlít azokra az ezüstökre, amelyekkel eddig találkoztam. Ettől elönt az izgalom. Egy új fém, amit felfedezhetek. Amit megpróbálhatok én is megalkotni.

Feltűröm az ingujjamat, és magamra veszem a nehéz bőrkötényt, ami az egyik kampón lóg, majd összeszedem a szükséges eszközöket. Szerencsémre ez a kovácsműhely elég jól fel van szerelve, bár a sorsára hagyták. Elég sok vas-, réz-, sárgaréz-, acél-, sőt aranyrúd is van benne.

Tiszta ezüstöt viszont nem találok. Persze hogy nem. Ha lenne tiszta ezüstjük, nem kellene a vadászok fegyvereit ellopniuk Vérhold idején.

Támad egy ötletem.

Visszaszaladok a folyosón a felső fegyvertárba, és közben némán hálát adok az égnek, amiért senkivel sem találkozom útközben. Odafent átnézem a legrégebbi fegyvereket, melyeket a vampirok a vadászoktól szereztek az elmúlt évszázadok során.

Annak alapján, amit Ruvan mondott, csak az Elbukottak keresik fel rendszeresen a mi világunkat. A hozzá hasonló vampirok csupán ötszáz évente egyszer jönnek át. De ha ekkora kardok vannak itt, akkor biztosan lesz egy… Az ujjaim egy kicsi, tűszerű tőrre simulnak. Ezüst. Színtiszta ezüst. Ezt egyértelműen meg tudom állapítani a kinézetéből, a tapintásából és a hangjából. Összesen négy hasonlót találok.

A kezembe veszem a fegyvereket. Az egyik ősöm készíthette őket – könnyen lehet, hogy már több mint kétezer évvel ezelőtt, amikor még nem tudtuk, hogyan kell az ezüstöt acéllal ötvözni.

– Köszönöm – suttogom annak az ük-ük-üknagymamámnak, aki azért kovácsolta ezt a fegyvert, hogy én most megtaláljam, és visszavigyem a kovácsműhelybe.

A négy tőrt berakom az olvasztótégelybe. Tudom, hogy nagyon össze kell szednem magam ahhoz, hogy ezt jól csináljam, már ha képes vagyok rá egyáltalán, és nem pazarolhatok el többet, mint amennyire szükségem van. Miután megolvasztom a tőröket, a fém nagy részét egy öntőcsatornába töltöm. Amikor az ezüst majdnem teljesen kihűl, még formázható állapotában darabokra töröm.

Miután ezzel biztosítom a szükséges alapanyagot, visszatérek a tégelyhez. Amit tenni készülök, nem fog hasonlítani semmire, amit eddig kovácsműhelyben csináltam. Nekem fogalmam sincs a mágiáról vagy a vértanról… pár apróságot leszámítva. De gyorsan tanulok. És azt már tudom, hogy a vér – az én vérem – mágiát rejt magában. És lehet, hogy most pontosan erre a mágiára lesz szükségem.

Fogom az egyik sarlót, amit még indulás előtt kifentem, és az alkaromba szúrom a hegyét, a könyököm mellé. Csak egy kis vágást ejtek magamon, de ez is elég ahhoz, hogy öt csepp vér cseppenjen a tégelybe. A vérem hangosan sisteregni kezd, amikor hozzáér a forró fémhez, és feketévé színeződik. Hagyom, hogy a testem döntse el, mennyivel indítsak. Annyit használok fel, amennyi kifolyik belőlem, mielőtt a sebem összeforr.

Mágia a véremben… Még mindig nehezemre esik ezt felfogni, de most már legalább elhiszem. Ugyanakkor ez az információ kellemetlenül elmosódottá teszi a határt az emberek és a vampirok között. A legendákban mindig csak a vampirok rendelkeznek mágikus képességekkel, ránk csak azért vadásznak, hogy táplálkozzanak belőlünk. Az embereknek nincsen mágiájuk.

De ez hazugság. Az embereknek is van saját mágiájuk. Vajon szándékosan hazudnak Vadászvég lakóinak? Vagy ez egyszerűen csak feledésbe merült a történelmünk során? És mit jelent ez a két lehetőség a jövőnkre nézve?

Egy pillanatra elmerengek azon, mi lehet az én veleszületett képességem a vértanon belül. Ha létezik ilyen, akkor biztosan a kovácsmesterség.

A fém időközben a kívánt hőmérsékletre hűl, úgyhogy kiverem a fejemből a nyomasztó gondolatokat, miközben egy fogóval óvatosan megemelem a tartályt, és áttöltöm belőle az olvadt fémet egy másik, kisebb, téglalap alakú öntőformába.

Gyorsan és biztos kézzel dolgozom, amíg a fém le nem hűl, és fel nem veszi az új alakját. Az egyik kezemben a kis rudat tartom, a másikban a korongot, és lehunyom a szemem. Felmérem a súlyukat, a hőmérsékletüket, a simaságukat. Ahogy sejtettem: nem egyezik. Ég és föld. De még más dolgokat is ki akarok próbálni.

A régi kastély mélyében lévő ajtó képes volt vezetni a mágiát. Így tudott benne kioldódni a zár. A kilincs tiszta ezüstbevonata csak a vampirok elriasztására szolgált – ami önmagában is érdekes, de ezzel majd később szándékozom foglalkozni –, viszont ez a fém volt az, ami átengedte a vérmágiát.

Biztosan van valami különleges tulajdonsága. Valami olyasmi, amit egyelőre nem látok. Kifehérednek az ujjperceim, és ráncba szalad a homlokom, miközben a tenyeremben lévő két fémdarabot bámulom, amik semmit sem csinálnak.

Vagy fogalmam sincs arról, mit művelek, vagy teljesen téves volt a teóriám.

Mind a kettő előfordulhat. Összeszorítom a számat, és ismét felidézem az ajtót. Egy akkora darab… Elengedem a frissen készített rudacskát. Amikor földet ér, tiszta ezüstpendülést ad ki, és ugyanolyan könnyen deformálódik, mint az ezüst. A vérem egyáltalán nem változtatta meg a tulajdonságait.

Abban az ajtóban biztosan volt valami más is, ami megerősítette. Ez száz százalék. Visszateszem a rudat a tégelybe, és vasat, szenet, illetve meszet is rakok mellé. Továbbá még egy kis vért. És mehet is vissza a tűzre.

Amíg arra várok, hogy a fém felmelegedjen és megolvadjon, teszek egy kört a műhelyben, és az álmomban látott nő gondolatait ismételgetem.

„A kovács mostanra kidolgozta a megfelelő ötvözetet. A legközelebbi telihold idején le is tesztelhetjük az új tőrökkel.”

Összefonom a karom, a hátsó falnak támasztom a hátam, és a felkaromon dobolok az ujjammal.

– Rendben, Floriane, fogadd el, hogy a te véred is ugyanolyan mágikus, mint az övék – űzöm el a maradék kétségeimet is a határozott szavaimmal. – Jó. Szóval, mit tudsz a vérben lévő mágiáról?

Két dolgot: hogy a segítségével az összes vampir képes bepillantani a jövőbe, és hogy a vampiroknak egyedi képességeik is vannak.

– De te nem vagy vampir – folytatom a kazán pattogása mellett. Drew egyszer mesélt nekem a várban élő krónikásokról, akik lúdtollal szokták lejegyezni és rendszerezni a gondolataikat. De nekem a saját hangom sokkal többet segít, mint bármilyen lúdtoll vagy pergamen. – Te nem látsz a jövőbe…, de lehet, hogy van valamilyen veleszületett képességed?

Ebben nem vagyok ugyan biztos, de logikus feltevésnek tűnik, mivel vérszerződést kötöttem Ruvannal. És ez talán aktivált bennem egyfajta mágiát.

– Ha az az álom nem a jövőről szólt…, akkor talán a múltról? – Eltolom magam a faltól.

„A kovács mostanra kidolgozta a megfelelő ötvözetet.” Az a nő vajon arra a kovácsra utalt, aki ebben a kovácsműhelyben dolgozott? Ismét elindulok, és az ujjaim hegyét óvatosan végighúzom a falakon, azt figyelve, nem érzek-e valami szokatlant a kőben.

Néhány terméskő furcsán kiáll, de ezzel nem sokra megyek. És mielőtt folytathatnám a felderítést, vissza kell rohannom az olvadt fémhez.

Próba szerencse. Az egész napot azzal töltöm, hogy a fémeket olvasztom és a falakat tapogatom, miközben egyre jobban megcsappan az ezüstkészletem. Amikor lemegy a nap, letörlöm a homlokomról a verejtéket. Már közel járok a célhoz, suttogják az őseim a fülembe. Valami nagyszerűnek a küszöbén állok.

Mire elfogy az ezüstöm, már csak a helyiség hátsó sarka marad átvizsgálatlanul. Nem remélek tőle sokat, de az ujjaim egyszer csak becsusszannak egy kőbe mélyen süllyesztett zárba, amit addig elrejtettek az árnyékok. Zakatoló szívvel megvizsgálom, és gyorsan nekilátok a feltörésének. Ez a zár semmiségnek tűnik a nagymamám lakatjához képest, ami a családi kovácsműhelyünkben van.

Kinyílik egy rejtett ajtó, és mögötte egy keskeny kis helyiség tárul a szemem elé, amit élesen megvilágítanak a nap utolsó, borostyánsárga sugarai, amelyek a műhely hátuljában lévő poros ablakon szűrődnek be. Eredetileg egy olyan páncélszekrényre számítottam, mint amilyen a családomé – amelyben esetleg némi tartalék ezüstöt tárolnak –, de ez még annál is jobb.

Egy dolgozószobában találom magam.

A családommal ellentétben, melynek tagjai az összes szakmai titkot és receptet szájhagyomány útján adják át a következő nemzedéknek, ez a kovács a jelek szerint ugyanolyan lelkiismeretes krónikás lehetett, mint a titkos szobában dolgozó nő. A rendezett íróasztal feletti polcokon porlepte könyvek sorakoznak. Két bőrkötésű példány közvetlenül egymás mellett pihen, vastag porréteg alatt.

– Ti meg mik vagytok? – suttogom.

A jobb oldali a főkönyv, a kovácsműhelybe beérkező és onnan kikerülő fémek nyilvántartása. De a bal oldali…

– Ez egy napló.

Lassan lapozgatni kezdem. Összeszorul a mellkasom. Egyik lábamról a másikra állok. Ez az, ez az! – ujjongok magamban.

És valóban, egy egész sor takaros feljegyzést találok arról, hogyan kell vérezüstöt készíteni – egy olyan fémet, amely a vérmágia csatornázására és tárolására szolgál. Mindent egybevetve, nem nyúltam túlságosan mellé a kísérleteimmel. Már csak egy-két apró módosításra lett volna szükség. Segítség nélkül is meg tudtam volna csinálni, így viszont rengeteg időt megspórolok.

Az ajkamba harapok, és átkutatom a dolgozószobát, de a könyveken kívül nem találok semmit. Egy gramm ezüstöt sem. A kísérleteim mindegyikéhez csak kis mennyiségű fémre volt szükség, de úgy dolgoztam, mint egy megszállott. A kisujjamon lévő gyűrűt kezdem babrálni. Amikor leveszem a kezemről, olyan érzésem támad, mintha önmagamból veszítenék el egy darabot. Mintha elárulnám a családomat.

– Te megértenéd, ugye? – suttogom a gyűrűnek, miközben azon tűnődöm, vajon Drew képes-e valahogy meghallani. – Megértenéd – biztosítom önmagamat, mielőtt visszatérek a műhelybe, ahol a tégelybe teszem a gyűrűt, a tégelyt pedig felrakom a tűzre, mielőtt meggondolnám magam.

Miközben azt figyelem, ahogy a gyűrű szép lassan megolvad, összeszorul a mellkasom – ez az első darab, amit valaha készítettem, egy olyan ajándék, amit megosztottam a bátyámmal. Elárasztanak az érzelmek, és a karomból kicsorduló vérrel együtt azokat is kiadom magamból. Munka közben elsiratom a családomat. A kalapács minden egyes pendülése csupa aggodalom. Újra és újra ugyanazok a kérdések ismétlődnek a fejemben.

Drew vajon megbocsátja nekem mindazt, amit tettem? És Anya? Megismernek egyáltalán, amikor hazatérek? Ha egyáltalán hazatérek…

Már nem is a fémet kalapálom, hanem az üllőt. Összefolyik körülöttem a világ. Megtörölgetem a szememet és az orromat is, miközben hangosan szipogok.

Mire végzek, nem is emlékszem, hogyan készítettem el a véracél tőrt. Nem ez a legjobb munkám, de nem is kell annak lennie. Nem fogok feleslegesen időt pazarolni egy pusztán kísérletképpen készült fegyver csiszolgatására.

Először a tőrt ejtem le a földre. Nem csorbul ki, megtartja az alakját. A pengése reménykeltően hasonlít a korongéhoz. Megpróbálom elnyomni magamban a túlzott lelkesedést, de ez eléggé nehezemre esik úgy, hogy a hosszú és keserves munkám gyümölcse a szemem előtt ölt alakot.

A színük egy kicsit eltér. A korong fényesebb, ezüstösebb – kicsit mattabb, mint a színtiszta ezüst, és alig láthatóak benne a vonalak. De a tőrömet látványos, szinte rozsdaszínű örvények díszítik. A tőrt a jobb kezemben tartva felemelem a bal karomat. Ma többször megvágtam már magam, mint a legrosszabb éjszakáimon, amikor Drew-val edzettem. De minden egyes seb megérte, még akkor is, ha egyre lassabban gyógyulnak be, ahogy Ruvan mágiája fokozatosan elpárolog az ereimből.

De még az ő vére nélkül is megvan bennem a saját mágiám. Csak a megfelelő eszközre van szükségem ahhoz, hogy használni tudjam. Az alkaromhoz emelem a pengét. Hirtelen levegő után kapok, de nem a fájdalomtól.

Hanem Ruvan esszenciájától. Ami a véremmel együtt elhagy. A mágiája, az ereje. Láthatatlan kezek futnak végig a testemen, ugyanolyan méretűek és alakúak, mint az övéi. Tisztán érzem őket a vállamon, a karomon. A bokámtól a combomig mindenemen. Megborzongok.

Miután ez az érzés elmúlik, a levegő hidegebbnek kezd tűnni. Nagyot sóhajtok, és a leheletem felhővé kristályosodik, mintha tényleg kihűlt volna a szoba vagy a testem. A párafelhő ködös nőalakot vesz fel. A nő a kovácsműhelyt bámulja, de amikor pislogok egyet, ő eltűnik, és vörösség veszi át a helyét.

A tőr élét vér borítja, ami a rozsdaszínű vonalakon gyűlik össze, amelyeket én kalapáltam a helyükre. A penge olyan mohón issza magába a folyadékot, amit adtam neki, mintha nem is fémből lenne, hanem szappankőből. A tőr tompa színe vörösessé válik. Lassan meglendítem a levegőben, hogy megbizonyosodjak arról, nem csak a szemem káprázik.

De nem. A tőr valóban halvány fényt ad ki magából.

Felkiáltok, és a levegőbe ugrom örömömben.

Anya és Drew most már kénytelenek lesznek megbocsátani nekem. Csak várják ki, amíg elmondom nekik, mit hoztam létre. Amíg meglátják a… nos, nem tudom még teljesen biztosan, hogy mit is. Természetesen fogalmam sincs arról, hogy mit jelent ez a halvány ragyogás. Akár az is előfordulhat, hogy a vampirok számára ez mindennapi jelenség. Számomra viszont…

Én most mágiát kovácsoltam.

Érzem, ahogy a tőrben áramlik a mágia. Látom, ahogy lebeg a levegőben minden egyes lendítésnél. Nyugtalanul. Mintha ki akarna szabadulni. Nekem azonban fogalmam sincs arról, hogyan szabadíthatnám fel a pengében rejlő mágiát. Így semmit nem tudok tenni azonkívül, hogy tétlenül nézem, ahogy lassan elhalványul, és a penge visszatompul az eredeti színére. Legszívesebben ismét megvágnám a karomat, hogy lássam felragyogni. De uralkodok magamon. Azok a furcsa érzések elriasztanak. Még nem tudom, mihez kezdjek ezzel a fegyverrel, de rá fogok jönni. Talán a feljegyzésekben találom meg erre a választ – vagy a naplóban, amit a dolgozószobában találtam.

Később. Még várnom kell a következő lépésekkel. Hamarosan felébrednek a többiek. Rendet rakok a kovácsműhelyben, eltüntetem a kísérletezésem nyomait, a megmaradt rudakat beviszem a dolgozószobába, és szorosan rájuk zárom az ajtót. A kazánt viszont továbbra is melegen tartom, és nekilátok kifenni a csapat pengéit, ahogy megígértem nekik, amikor visszatértünk.

Biztosan gyanúsnak tartanák, ha egész nap dolgoznék, de semmi eredményt nem tudnék utána felmutatni. A fegyverek kifenése szerencsére nem sok időbe telik, mivel nemrégiben éleztem meg őket. Szépen sorba rakom a pengéket az asztalon, és amikor közeledő lépéseket hallok, elrejtem a tőrt.

Természetesen beszélek majd nekik róla, de először Ruvannak akarom elmondani. Ez olyan lesz, mint egy békeajánlat, legalábbis azok után, ahogy elváltunk egymástól. Ahogy felidézem, mit éreztem, amikor jelen volt bennem és körülöttem, megborzongok. Alig várom, hogy lássam a reakcióját. Büszke lesz rám. Ő…

Amikor rájövök, hogy nem az ő lépteit hallom, csalódás fut végig rajtam. Pedig tudom, hogy még nem ébredhetett fel – abból, amilyen nyugodt vagyok, érzem, hogy még alszik. Nem érzékelem azt a nyughatatlan energiát, ami átitatja a világomat, és olyan hatással van rám, akár egy kiszámíthatatlan villám, amikor Ruvan a közelemben van.

A léptek túl könnyednek tűnnek ahhoz, hogy Ventoséi legyenek, de túl súlyosnak Winny járásához képest. Viszont zajosabbak, mint Lavenzia léptei… Játékot űzök abból, hogy kitaláljam, ki lehet az, és Callosra tippelek. De tévedek.

– Korán keltél – üdvözöl Quinn.

– Nem aludtam – válaszolom neki. Kicsit odébb húzódom a fegyverekkel teli munkaasztaltól. Nem nyernék díjakat velük, de hamar munka ritkán jó. És a vampirok nem fogják észrevenni a különbséget. Remélem. – Kicsit belefeledkeztem a munkába.

– Értem – feleli Quinn, és megvizsgálja a fegyvereket, merészen végighúzva a hüvelykujját az egyik pengén.

– Óvatosan, frissen vannak élezve! Nem szeretném, ha nekem kellene megmagyaráznom Ruvannak, hogy mi történt a hűséges követőjével.

– Ha meg akarnám ölni magam egy ezüstpengével, már rég megtettem volna.

– Quinn, kérdezhetek valamit?

– Csak ha én is kérdezhetek valamit cserébe. Adok-kapok – mered rám az az űzött szempár.

– Rendben. Mi is pontosan az a „hosszú éjszaka”? – Abból, ahogy erről szoktak beszélni, úgy érzem, hogy ez többről szól az átoknál.

– A hosszú éjszaka azután kezdődött, hogy az átok aktiválódott. – Quinn az ablakhoz lép, hogy kinézzen a napnyugtára. Látom, hogy egy kicsit összeszorítja a fogát, de egyértelműen fürdik a napfényben. Mintha dacolni akarna vele. – Az átok gyorsan beszivárgott a vérünkbe. A vampirok elhagyták a hegyeken túli falvakat és városokat, és Tempostba jöttek. Gyógyírt kerestek, de csak még több halált találtak a fő erődítményünkben.

Én is odalépek az ablakhoz Quinn mellé, de ő továbbra is a tükörképén túlra, a városra mered. Úgy tűnik, mintha egy konkrét pontot bámulna a messzeségben – egy nagy, kupolás tetejű épületet, amelynek mind a négy sarkában egy-egy harangtorony áll.

– Nagyon sok élet odaveszett a népünk úgynevezett naplementéje során. Az északon, északnyugaton élő likinek kegyetlenül vadászni kezdtek a fajtánkra, legalábbis az Elbukottakra. Ahogy az átok egyre súlyosbodott, a likinek egyre aktívabban irtották a népünket, azt állítva, hogy ezzel az egész Köztesvidéket védik. Minden olyan gyorsan történt, hogy nem volt időnk segítségért folyamodni senkihez… És kétlem, hogy a vérfarkasok engedélyezték volna a baráti segítségnyújtást vagy segélycsomagok továbbítását, még ha lett is volna. Ők látták, mi lett belőlünk, és eltökélték, hogy senkit nem hagynak futni közülünk.

– Tehát a hosszú éjszaka csak egy metafora a vampirok legsötétebb időszakára?

– Szerintem ez már két kérdés.

Sanda oldalpillantást vetek Quinnre.

– Még mindig csak egy. Ha te rejtélyeskedsz, de én tisztábban akarok látni, az nem számít új kérdésnek. Ezek csak kiegészítő kérdések.

A vampir halkan felnevet, de a szeme kicsit sem lesz vidámabb.

– A hosszú éjszaka arról kapta a nevét, amivel végül elhalasztottuk az átkot. – Ekkor már minden idegszálammal rá figyelek. – A vampirok végrehajtottak egy olyan nagyszabású vérszertartást, amilyet még nem látott a világ. A főnemesek, a tanácsadók, a királyi vérvonal utolsó tagjainak a jobb- és balkezei megkötötték az utolsó vérszerződésüket. Ők az életüket adták azért, hogy létrehozzák a hosszú éjszakát, a nagy álmot, egy bábállapotot, amelybe elrejtőzhetnek a megmaradt vampirok.

– Bábállapot… Mármint arra gondolsz, ahogy például a pillangók begubóznak?

Quinn bólint.

– Eltaláltad. – Ettől több száz vampir jelenik meg a szemem előtt: fejjel lefelé alszanak, mint a hernyók, arra várva, hogy megszűnjön az őket sújtó átok, és felébredhessenek. – A sztázis megállítja az átok terjedését. Megakadályozza, hogy Elbukottakká váljunk, vagy még rosszabb dolgok történjenek velünk. De nem képes meggyógyítani minket. Amint felébredünk az álmunkból, az átok újra a hatalmába kerít minket. – Hosszú hallgatás következik. Nem tudom, mennyi idő telik el, mire Quinn ismét felém fordul.

Csak ekkor térek vissza a gondolataimból a valóságba. Érzem, milyen arcot vághatok. Az ajkam remeg, a homlokom csupa ránc. Megpróbálom ellazítani a vonásaimat, de ettől csak még jobban összeszorul a torkom.

– Ez az egész olyan… szomorú.

Quinn szeme rám szegeződik, valamivel tágabbra nyílik, és összeráncolja a homlokát. Egy kis szünet után megköszörüli a torkát.

– A vampirok sorsa egy hatalmas tragédia. Mi némán, a sorsunkra hagyva szenvedünk. A népünk soha nem volt olyan kiterjedt, mint a tündéké vagy a tündéreké. Mi soha nem rendelkeztünk a legközelebbi rokonaink, a likinek veleszületett testi erejével, vagy a messze északon élő szirének felülmúlhatatlan mágikus erejével. A vértan előtt gyengék voltunk, és csak abban bíztunk, hogy telihold idején biztonságban érintkezhetünk a hegyeinken túl élőkkel. De abban a pillanatban, ahogy rátaláltunk az erősségünkre, elvették tőlünk. – Hirtelen Quinn értetlen arccal megszakítja a saját gondolatfolyamát. – Tudom már, mit akarok tőled kérdezni.

– Igen? – kérdezem. Meglep a hirtelen változás, a vampir váratlan intenzitása.

– Amit az imént mondtál a vampirokról, hogy szomorúnak találod a szenvedésünket, azt komolyan gondoltad?

A szám azonnal elkezdené megformálni a „nem” választ, de visszafogom magam. Hogy együttérzek-e a vampirokkal? Az ösztöneim azt súgják, hogy nem. Az eszem azt mondja, hogy soha nem tudnék együttérezni velük.

A szívem viszont…

– Komolyan gondoltam, és most is úgy gondolom. Tudom, milyen úgy élni, hogy nincs remény, nincs kiút, és nincs más jövő, csak a mások által megszabott nyomorúság. És ez olyan sors, amit senkire nem lenne szabad rákényszeríteni. A vampirok pillanatnyilag ugyanannyira áldozatok, mint mi vagyunk – idézem Ruvan szavait.

Quinn lassan mély levegőt vesz, majd valami olyasmit fúj ki, ami megkönnyebbülésnek tűnik. A kezét végighúzza a világosbarna haján, ami a napfényben rozsdaszínűvé válik. Hitetlenkedve megrázza a fejét. Osztozunk ebben az érzelemben.

– Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer eljön az a nap, amikor egy ember megsajnálja a fajtánkat. De azt sem hittem volna, hogy eljön az a nap, amikor a fejedelem vagy bármelyik vampir vérszerződést köt egy ilyen emberrel. – Quinn ezzel leereszti a kezét, majd úgy nyújtja felém, mintha békeajánlatnak szánná. – Azt hiszem, ha már muszáj volt idekerülnie egy embernek, örülök, hogy pont te vagy az, kovácsműhely szüze.

Halkan felnevetek. Úgy sejtem, Ruvan mindenről beszámolt Quinn-nek és Callosnak. Nem mintha ez zavarna. Már magam előtt sem tudom letagadni, hogy egyre inkább megbízom bennük. Kezet fogok Quinn-nel.

– Azt hiszem, ha már vampirok között kell élnem, örülök, hogy pont a te fejedelmeddel és az ő gyülekezetével teszem ezt – válaszolom.

Quinn elengedi a kezem, és a sajátját azonnal zsebre vágja, mintha fizikailag is meg akarná akadályozni magát abban, hogy még egyszer ehhez hasonló, békülékeny gesztust tegyen felém. Visszafordulok az ablak felé, és elgondolkozom azon, mi legyen a következő kérdésem. Ekkor azonban félbeszakítanak minket.

Winny sietős léptei egyre közelebb csattognak, amíg be nem ront a kovácsműhelybe.

– Quinn, Riane… Floriane, gyertek gyorsan! Ruvanról van szó.

Összeszorul a szívem. A tágra nyílt szeme, a kétségbeesett hangja…

– Mi az? Mi történt? – kérdezi Quinn, miközben máris rohanni kezd a fejedelme felé. Én is követem elszántan, nehogy lemaradjak. Irracionális félelem hajt, ami fel akar emészteni.

– Az átok. Az Elbukás peremén tántorog.

Huszonhárom

TÚL CSENDESNEK TŰNT A VILÁG. Minden túl nyugodt volt. Ruvan nem aludt, bajban volt.

Azért jött át a kovácsműhelybe, éhesen és kétségbeesetten, mert érezte, hogy az Elbukott harapása óta kínozza az átok. Beteg volt, és én nem vettem észre. Ráadásul el is zavartam. Mi van, ha az az extázis, amit a tőr használata közben éreztem, az ő mágiájából táplálkozott, amit magamba szívtam belőle? Lehetséges, hogy ez az egész az én hibám?

A bűntudat szorosabban tapad rám, mint a verejtékben úszó ruhám.

De jogos ez a bűntudat? Vagy csak a vérszerződésünk zavarja össze a fejem? A gondolataim egyre alaktalanabbá válnak, összefolynak, képtelenek megőrizni a koherenciájukat az egyre hevesebb pánik tüzében. Már nem tudom eldönteni, mi a valóság és mi nem. Vajon melyik érzésem a sajátom, és melyiket kényszeríti rám ez a mágikus kapocs egy vampirral?

Csak azt tudom, hogy oda kell mennem hozzá. Ha a saját szememmel látom, ha kézzelfogható közelségbe kerül, akkor minden újra értelmet nyer.

Azt hiszem.

Remélem.

Felrohanunk, és keresztülszáguldunk a báltermen. Egy pillanat alatt Ruvan lakosztályában termünk. A többiek a nappaliban vannak. Ventos az ablak előtt járkál fel-alá. Lavenzia azon a kanapén ül, amelyen nekem kellett volna aludnom előző éjjel, és a kezét a két térde között tördeli. Ruvan szobájából Callos hangja szűrődik ki.

Quinn továbbszáguld mellettem, egyenesen a hálószoba felé tartva. Követem, de Ventos az utamba áll, és csúnyán néz.

– Mi a fenére készülsz?

– Látni akarom Ruvant! – pillantok fel a hegyomlás méretű akadályra.

– Itt nincs szükség rád.

– Talán tudok neki segíteni – vágom rá gyorsan. – A véremmel.

Ventos felhorkan.

– Mintha egy ember valaha is hajlandó lenne önként vért adni a Vampirfejedelemnek.

Csak ekkor esik le, hogy ők nem tudják. Ruvan nem mondta el nekik, hogy mi történt kettőnk között – hogy sikerült túlélnünk az Elbukottak támadását. De miért? Véletlenül felejtette el elmesélni? Egyszerűen kiment a fejéből? Nem mintha sok ideje lett volna kötetlenül cseverészni a többiekkel. Talán egyáltalán nem volt rá alkalma.

Vagy az is lehet, hogy szégyell téged. Te is hallottad, hogy viszolyogtak annak a puszta gondolatától is, hogy a volt királyuk talán együttműködött egy emberrel.

Megpróbálom kiverni a fejemből ezt a gondolatot. Ez butaság, mert ahhoz, hogy szégyelljen, valami komoly dolognak kellett volna történnie közöttünk. De mi csak életben akartunk maradni, ez ennyiről szólt, nem többről, és nem kevesebbről. És ezt a kicsinyes hangot azért is igyekszem figyelmen kívül hagyni, mert… nem érdekel, hogy Ruvan… hogy ők mit gondolnak rólam. Rólunk. Erről. Bármiről, ami megtörtént vagy nem történt meg köztünk. Mert semmi nem történt – és nem is fog. Engem ez egyáltalán nem érdekel. A legcsekélyebb mértékben sem.

Megrázom a fejem, és tényleg kiverem belőle a zavaros gondolataimat. Semmi más nem számít, amikor Ruvan itt van, karnyújtásnyira tőlem, és olyan fájdalmak gyötrik, amelyeken talán segíthetnék.

– Én önként a véremet adtam neki, amikor vérszerződést kötöttünk. És később is… akár hiszed, akár nem – teszem hozzá sietve, amikor megpillantom Ventos arckifejezését –, miután elmenekültünk az Elbukottak elől. És most is megtenném, ha beengednél hozzá.

Ventos tapodtat sem mozdul, továbbra is csúnyán néz rám.

– Ventos, légy szíves!

– Engedd már be, Ventos! – szólal megLavenzia anélkül, hogy felállna. – Biztosan nem fogja bántani.

– De le van gyengülve – tiltakozik Ventos. – Lehet, hogy a vérszerződés is elveszíti az erejét.

– A vérszerződésünk ugyanolyan erős, mint korábban – jelentem ki határozottan. – És esküszöm, hogy akkor sem bántanám, ha nem lenne az.

Engem is meglep a saját határozottságom, és az arckifejezésének megváltozása alapján Ventost is.

Végül megadja magát.

– Rendben, akkor menj!

Nem vesztegetem az időt. Most először járok Ruvan hálószobájában.

Az pontosan olyan, amilyennek a kastély többi része alapján képzeltem: öreg és romos. A bal hátsó sarka be van omolva. A mennyezetet alig tartja az a néhány gerenda, amelyek pont jó helyen vannak. Bár talán mégis szilárdabb lehet, mint elsőre gondolná az ember, mert a törmelékhalom réginek tűnik, olyannak, mintha évek óta ott lenne. Az ablakból hiányzik két kis üvegtábla, és ott besüvít a szél. Amikor átlépem a küszöböt, azonnal lezuhan a hőmérséklet.

A luxus – már ha ezt annak lehet nevezni – még mindig belekapaszkodik abba, amibe csak tud. A márványkandalló faragott orchideamotívuma ki van fényesítve. A falakon sorakozó gyertyatartók fényesre vannak olajozva, és csillognak a gyertyák fényében. Az egyik éjjeliszekrényen egy tálca várakozik, tele csillogó, borostyánszínű parfümösüvegekkel, és egy üres, drágakövekkel díszített kehellyel. Az ágy baldachinja szinte újnak tűnik. A paplant aranyhímzés díszíti, drágakövekkel kirakva, és az is vagy új, vagy valamiféle mágia segíti abban, hogy az idő ne hagyjon nyomot rajta.

De amikor meglátom Ruvant, egy pillanat alatt megfeledkezem a hálószobája berendezéséről. A Vampirfejedelem bőre ismét ráncos, korábban egészséges arcszíne szinte kőszürkére sápadt. Most már látom, hogy tényleg nem ez a természetes megjelenése. Amikor megérkeztem ide, csak azt a szörnyeteget láttam benne, akire számítottam – nem, azt a szörnyeteget, akit látni akartam. De ő egyáltalán nem gyenge és erőtlen. Nem az a normális tőle, hogy így kapkodja a levegőt a résnyire nyitott ajkain keresztül. Őt erősnek és szilárdnak teremtették. Olyan állandónak, mint maga a hold.

Az ágyához rohanok, egy olyan késztetéstől vezérelve, amilyet a Vérhold éjszakája óta nem éreztem. Felé vonzott az elixír aznap éjjel. Az ő lényét éreztem… talán ugyanúgy, ahogy az az Elbukott vampir érezte meg a jelenlétemet Vadászvégben, az otthonomban, a küszöbünket borító só ellenére.

De átmenetileg félreteszem ezt a felismerést, miközben megfogom Ruvan hideg, nyirkos kezét, és ráfonom az ujjaimat. A szeme csukva van, de a szemhéja időnként megrezzen, mintha rémálmok gyötörnék. Callos mellettem ül az ágyon, Quinn pedig Ruvan másik oldalán.

– Miért van ilyen rosszul? – kérdezem. Egy olyan magyarázatot akarok hallani erre, ami nem rólam és a tőrömről szól. – Pár órával ezelőtt még jól volt. – Még vért is kapott tőlem, gondolom, de nem mondom ki.

– Az Elbukott vampir harapása miatt – válaszolja Callos komoran. – Az emészti. Őszintén szólva a puszta akaraterejének köszönhető, hogy még nem adta meg magát az átoknak. De ez túl sok neki… Mostantól folyamatosan gyengülni fog, amíg meg nem hal benne az ember. Utána, amikor ismét kinyitja a szemét, már ő is olyan lesz, mint azok a szörnyetegek, akiket az öreg kastélyban láttál.

– De én adtam neki a véremből, hogy ezt megakadályozzam – tiltakozom. Callos meglepődik ezen, de úgy tűnik, hisz nekem. – És attól sokkal jobban lett.

– Még ha jobban is lett, az a harapás nagyon elmélyítette az átokkal való kapcsolatát. Az átok most már könnyebben le tudja győzni, mint minket, és napról napra egyre rosszabbul lesz – magyarázza Quinn komoran.

– És ha adnék neki még egy kis vért? – kérdezem, miközben még erősebben kezdem szorítani Ruvan kezét. Ő szinte meg sem mozdul, amikor hozzáérek vagy beszélek hozzá. Mintha valahol máshol lenne, messze innen. Egy olyan helyen, ami zárva van előttünk. Még soha nem tűnt ilyen gyengének és sérülékenynek a mágiája, és ez megijeszt.

– A friss vér egy időre talán segíthet rajta. Hatékonyabban, mint a tartósított vér – ismeri be Callos.

– Akkor vegyetek belőle – mondom, és kinyújtom a karomat.

– De ez nem jelent tartós megoldást – fordul felém Callos, miközben a szemüvegkerete felett végigmér.

– Tudom. Az egyetlen tartós megoldás az átok megtörése lenne – válaszolom halkan. – De meg kell próbálnunk. Valamit tennünk kell, hogy átmenetileg elhárítsuk az átkot. Nem hagyhatjuk őt ebben az állapotban. – Nem vagyok hajlandó végignézni, ahogy ő is szörnyeteggé válik.

Callos felsóhajt.

– Semmivel nem tudlak biztatni azzal kapcsolatban, hogy meddig fog majd tartani az erő, amit adsz neki. Egy idő után felesleges áldozattá válhat a véradás.

Az előző este óta pontosan tudom, milyen rövid ideig tart a vér hatása. De most annyi erőt szándékozom adni neki, amennyire csak szüksége van.

– Hozzáadhatnánk azt a vért is, amit a Vérhold éjszakáján gyűjtöttünk – veti fel Quinn.

Callos megrázza a fejét.

– A vérszerződéses társa vére sokkal jobb. Az friss, nem pedig rituálé által tartósított és befiolázott vér. Ráadásul a vadászat éjszakáján begyűjtött tartalékokat félre kell tennünk a következő felébredők számára.

Úgy mondja ezt, mintha a „következő felébredők” hamarosan itt lennének. De nem merem megkérdezni, hogy miért. Úgy sejtem, nem akarom hallani a választ.

– És én örömmel adok belőle. – Kiráz a hideg a saját válaszomtól. Tényleg én mondtam ezt? Vagy a vérszerződés mágiája beszél belőlem? Segíts neki életben maradni! Csináld végig! – sikoltja bennem egy hang. De kié ez a hang, és honnan tudjam, hogy bízhatok-e benne?

– Rendben, akkor most lássunk hozzá! Végrehajtok egy rituálét, ami megerősíti és felvértezi a vért. Így remélhetőleg még hatékonyabb lesz. – Callos feláll. – Várjatok meg itt!

Ezzel elmegy, mi pedig kettesben maradunk Quinn-nel Ruvan ágya mellett. Mindketten a Vampirfejedelem elkínzott alakját bámuljuk. Ha belegondolok, hogy egykor mennyire féltem tőle… Most már csak egy beteg, vénséges vénembernek tűnik.

Elfojtom a nevetésemet, ami úgy éget, mintha sírás lenne. Soha nem vágytam erre a kínszenvedésre. Nem ezt akartam. Egy egész kazánra lenne szükségem, ami olyan forró, mint Ruvan, és egy kalapácsra, ami éppen olyan gyors és ellentmondást nem tűrő, mint Vadászvégben minden, hogy ismét össze tudjam kovácsolni a lelkem szétesett darabjait. Mindkettőre szükségem lenne…, de csak az egyiket kaphatom meg. És tudom, melyiket kell választanom, amikor ez az egész véget ér.

Nem tudnék életben maradni a vampirok világában.

De talán segíthetek Ruvannak, amíg még itt vagyok, és befejezhetjük a küldetésünket. És ezt nem csak a vérszerződésünk mondatja velem. Ez mindnyájunk érdeke.

– Biztos vagy benne? – suttogja Quinn, mintha csak olvasna a gondolataimban.

Látom, hogy a szeme sarkából engem néz.

– Biztos.

– Most megmented a fejedelem életét.

– Igen, és pontosan ezt is akarom tenni – jelentem ki határozottan.

Callos egy aranykehellyel tér vissza. A kehely peremére a holdfázisok vannak felvésve, olyan örvények és szimbólumok társaságában, amelyek semmit nem mondanak számomra. Senki sem fárad azzal, hogy elmagyarázza nekem, mi történik, úgyhogy csak figyelni és elméleteket gyártani tudok.

A többiek egymás után odalépnek a kehelyhez, és azt mondják:

– A szövetség vére.

Utána fognak egy obszidiántőrt, ami nem hosszabb Callos tenyerénél, és megvágják vele magukat, mindegyikük más-más helyen. Winny felhúzza az ingujját, és a könyökénél ejt sebet a bőrén; Lavenzia hátrasimítja a haját, és a füle mögött húzza végig a tőrt; Ventos a térdkalácsa alatt; Callos a térde mellett; Quinn félig kigombolja az ingét, hogy a mellkasa bal oldalát sértse fel.

Az összes vágás felszínes. Alig néhány csepp vér hullik belőlük a kehelybe az obszidiántőrről, amit fölé tartanak.

A vampirok mindegyike egy-egy gyémánt alakú szimbólum felett fakaszt vért magából, ami alatt egy hosszú, vékony cseppforma látható, a két oldalán pedig két stilizált szárny ível.

Ruvan jele.

Amikor végül eljut hozzám a tőr, pontosan tudom, mit kell tennem. Öten együtt nyújtják felém a kelyhet, mindegyikük két ujjal támasztja ki a talpát.

Kioldom a blúzom legfelső gombját, és végighúzom az ujjamat a torkom alatti gödröcskén, ahol Ruvan vérjelét viselem magamon. Óvatosan, finoman felsértem a bőrömet. A vérem végigfolyik a tőrön, majd le az ujjaimon, és az ujjperceimről belecsorog a kehelybe. Én többet adok, mint a többiek. Addig hagyom ömleni magamból a mágiát, amíg a sebem be nem heged. A vörös folyadékkal együtt az utolsó csepp mágia is elhagyja a testemet, amit Ruvan csókjából kaptam.

– A vérszerződéses társ vére – jelentem ki ünnepélyesen.

A kehelyben lévő folyadék színe elsötétül, és pár pillanatig mintha világítana. A fénye nagyon hasonlít a kovácsműhelyben hagyott tőréhez. Felmerül bennem a kérdés, hogy ennek is szerepe van-e ezekben a rituálékban, és ha igen, milyen. Annyi mindent nem tudok még a vértanról. Sokkal többet tehetnék a vampirokért, ha elég bátor lennék ahhoz, hogy tanuljak, és elég merész ahhoz, hogy cselekedjek.

A fény kialszik, és csak egy sűrű, tintafekete folyadék marad a kehelyben.

– Add oda neki! – mondja Callos ünnepélyesen.

Megfogom a kehely szárát, mire a többiek elengedik.

Közelebb lépek Ruvanhoz. A csoport néhány lépéssel távolabb áll, az ágy közelében. Óvatosan bedugom a kezem Ruvan nyaka alá, pontosan a tarkójához, és kicsit megemelem, hogy a feje hátrabillenjen, a szája pedig egy kicsit szétnyíljon.

– Igyál, kérlek – suttogom. Ruvan szemhéja megremeg, mintha meghallotta volna. Azon a helyen, ahol az övéhez ér, kicsit felmelegszik a bőröm. Ruvan tudja, hogy itt vagyok. Efelől nincs kétségem. Az ajkához emelem a kelyhet, és óvatosan megdöntöm. A sűrű folyadék Ruvan szájába csorog, mire a torka megmozdul, hogy nyeljen. – Ez az – biztatom, és tovább csorgatom a vért a szájába. Legszívesebben egyszerre beledönteném az egészet, hogy azonnal meggyógyuljon. Kínszenvedést okoz a látvány, ahogy lassan nyeldekli.

Amikor a kehely kiürül, visszaadom Callosnak. Ösztönösen Ruvan torka alá nyomom az ujjaim hegyét, ahol ott van a bőrén a jelem. Mintha át akarnék tölteni bele valamit önmagamból – valami olyasmit, ami több annál a vérnél, amit adtam.

Már így is annyira kínoz az ikertestvérem hiánya és a honvágy, ne kényszeríts arra, hogy a te elvesztésedet is el kelljen viselnem.

Ruvan szeme a következő pillanatban kipattan, én pedig megkönnyebbülten felsóhajtok. Az arca ismét kikerekedik, a bőréről elpárolog a szürkeség, visszatér a megszokott, sápadt fehérsége. Még az a rózsás árnyalat is visszakúszik a szeme alá, és a szürkés ajkára. A szeme ismét olyanná válik, mint két fényes, olvadt arannyal teli medence, de az arckifejezése csupa szenvedés és bánat.

A világunk leszűkül kettőnkre, és pár pillanatig egyszerre vesszük a levegőt. Ruvan visszatér hozzám, és én is hozzá. Megremeg az ujjam, és nehezen tudom leküzdeni azt a váratlanul feltörő, olthatatlan vágyamat, hogy magamhoz húzzam. Hogy az övére nyomjam az ajkamat. Hogy hozzábújjak, amíg mély, álomtalan álomba nem merülünk mindketten.

– Mennyi ideig voltam öntudatlan? – kérdezi Ruvan, és felül a halántékát dörzsölgetve. Hátralépek, hogy adjak neki egy kis helyet, és közben megpróbálom kiengedni magamból a feszültséget.

– Csak pár órán át – válaszolja Quinn. – Ezt abból kiindulva feltételezem, hogy milyen állapotban voltál tegnap este, és milyenben, amikor megtaláltalak.

– Alig pár óra, és úgy érzem magam, mintha meghaltam volna.

– Úgy is néztél ki – jegyzi meg Winny, azonban hiányzik a hangjából a megszokott könnyed dallamosság. Csak oldani akarja a hangulatot, de kicsit félremegy a próbálkozása. Mindnyájunk szíve csupa aggodalom.

– Ez egyre rosszabb lesz – mondja ki Ruvan azt, amit mindannyian láttunk a saját szemünkkel, és amit mindannyian tudunk.

Tiltakozni akarok, de Quinn megelőz.

– Így van – válaszolja gyászos hangon. A többiek nem bírnak Ruvan szemébe nézni.

– Még nem adom fel. Még dolgom van – jelenti ki Ruvan eltökélten. – Még nem volt időnk átböngészni az összes feljegyzést. Lehet, hogy az átok horgonya nem volt a műhelyben, de biztosra veszem, hogy azok a feljegyzések el fognak minket vezetni hozzá.

– És mi lesz, ha nem? – kérdezi Ventos.

– Akkor kutatok tovább.

– Amíg Elbukottá nem válsz, vagy, ami még rosszabb, Menthetetlenné?

– Addig fogok dolgozni, amíg csak bírok, ha ezen múlik, hogy a népünk maga mögött tudhassa végre ezt a hosszú éjszakát! – Annak ellenére, hogy Ruvan még mindig az ágyán ül, hirtelen úgy tűnik, mintha az egész szobát betöltené. A kastély alapzata is beleremeg a hangjába.

– Én nem akarlak megölni téged – szólal meg Lavenzia, Ruvan dühe és frusztrációja ellenére.

– Mi? – suttogom. Senki sem hallja meg a hangom, pedig mindegyikükön végignézek, hátha valamelyikük valami másféle válasszal tud megajándékozni, mint ami nyilvánvalónak tűnik.

– Egyetlen Vampirfejedelem sem várta el ezt a szövetségétől – jelenti ki Ventos komoran.

Ruvan továbbra is kerüli a jelentőségteljes pillantásukat, és azt dünnyögi:

– Olyan közel járunk, érzem… Folytatnom kell a munkát.

– Ha addig erőlködsz, amíg teljesen le nem győz az átok, akkor valószínűleg Menthetetlen leszel, és nem fogunk tudni megölni téged – jelenti ki Callos tárgyilagosan, a szemüvegét tisztogatva. – Tiszteletben kell tartanod a határaidat mindnyájunk kedvéért, az ébrenlévőkért és az alvókért egyaránt.

Ekkor végre megértem, miről beszélnek – ezek elvárnák Ruvantól, hogy meghaljon, hogy ő maga vessen véget az életének, mielőtt az átok végezne vele. Erről a vadászok gallérjában lévő tűk jutnak eszembe. Ők is önként vállalt kötelességnek tartják, hogy az ember megölje magát, mielőtt szörnyeteggé válna, és ettől a felismeréstől összeszorul a szívem.

Ruvan nem válaszol. A kezét bámulja, ökölbe szorítja az ujjait, majd ellazítja őket. Olyan, mintha önmagamat látnám, amikor ideérkeztem. Soha nem gondoltam volna, hogy kettőnk közül én leszek az erősebb.

És most minden erőre szükségem lesz, amit csak ki tudok csiholni magamból.

Tisztán látom a frusztrációját, a bizonytalanságát, azt, hogy még mindig tenni akar valamit, noha teljesen reménytelennek tűnik minden. Túl jól ismerem azt a fájdalmat és frusztrációt, ami mardossa, és amit senkinek nem kívánnék. De Callosnak igaza van: Ruvan lehetőségei jelenleg korlátozottak, és vissza kellene fognia magát.

Az én lehetőségeimet viszont nem korlátozza semmi.

– Lehet, hogy tudok egy megoldást arra, hogy több erőt biztosítsunk Ruvannak az átok elleni küzdelemhez – szólalok meg. Minden szem rám szegeződik. Tisztában vagyok azzal, hogy mennyire kockázatos, amit javasolni akarok. De talán ez az egyetlen lehetőségünk… Ha a vérmágia és a vértan még erősebbé teszi a vért, akkor Ruvannak a vértanon keresztül kell erőt szereznie. És nincs, ami ennél több erőt tudna biztosítani. – A Vadászelixír az.

Ventos belemarkol a blúzomba.

– Azt akarod, hogy olyasvalamit igyon, amit a vadászok készítettek?

Erre Ruvan elkapja a csuklóját. Kifehérednek az ujjpercei, olyan erővel markolja meg és csavarja ki a társa kezét, noha a testén semmi meg sem látszik ebből. Ventos összeszorítja a fogát, és elernyednek az ujjai.

Ismét tudok levegőt venni. Ruvan elhúzza a közelemből Ventos kezét, de továbbra sem engedi el a nagydarab vampirt, miközben azt mondja, szinte természetellenes nyugalommal:

– Ha még egyszer hozzáérsz, annak súlyos következményei lesznek. – Az egész szoba döbbent némaságba burkolózik, engem is beleértve.Ruvan szigorú tekintete megenyhül, és elengedi Ventos kezét. A vampir a csuklóját dörzsölgetve odébb megy, és inkább értetlenül néz, mint megbántottan. Ruvan egy kis mosollyal felém fordul, és úgy folytatja, mintha nem is fenyegette volna meg egy pillanattal korábban az egyik szövetségesét. – Hol tartottunk?

A jelenet után kétségbeesetten próbálom összeszedni a gondolataimat.

– Tudom, hogy ez nem ideális megoldás. De… amit most csináltunk, amit a kehelyben készítettünk, az szinte pontosan úgy nézett ki, mint a Vadászelixír.

Winny felemeli a kezét, mintha jelentkezne.

– Mi is az a Vadászelixír?

– Azt senki sem tudja, csak a vadászmester. Ő felel az elkészítéséért, és az adagolásáért is. A receptet még az alapanyagoknál is szigorúbban őrzik, ami nem kis szó, és bármelyik ellopása halálbüntetéssel járó bűn. – Miközben megdörzsölöm a tarkómat, eszembe jut a Vérhold előtti este, amikor Drew a kezembe nyomta az obszidiánfiolát. – A vadászok obszidiánfiolákban tárolják az elixírt. Pont úgy, ahogy ti itt a vért, hogy friss maradjon.

– Érdekes – dünnyögi Callos az állát simogatva.

– Én is azt ittam a Vérhold éjszakáján, és szerintem az csinált velem valamit, amitől úgy gondoltad, hogy vérmágiát alkalmaztak rajtam – pillantok vissza Ruvanra. – A bátyám nekem adta a saját elixírjét, és azt mondta, csak akkor igyam meg, ha muszáj. Egy Elbukott bejutott a városba…, és amikor megittam az elixírt, az a vampir még a sóval felszórt küszöb ellenére is tudta, hol vagyok.

– Ahogy én is megéreztem a jelenlétedet a mocsárban – dünnyögi Ruvan elgondolkozva, megerősítve az elméletemet.

– Én nem tudom, hogyan készítik az elixírt, de szerintem igazad van, valamiféle vérmágiával. – Végre készen állok arra, hogy ezt beismerjem. – És nagyon hatékony. Olyan erőssé teszi az embereket, hogy fel tudják venni a harcot a vampirokkal. Az az ital, amit a bátyám nekem adott, még ehhez képest is különleges volt, legalábbis ő azt mondta. De tényleg annak köszönhettem, hogy bár nem vagyok vadász, ki tudtam állni maga a Vampirfejedelem ellen. És Drew biztosan tudja, honnan szerezhet még belőle. – Ha él még egyáltalán. De én továbbra sem vagyok hajlandó bármi mást feltételezni. – Ha tudunk lopni belőle valamennyit, az elég erőt adhat neked ahhoz, hogy kivédd az átkot, ameddig ki kell?

Mindenki némán rágódik ezen, én pedig izgatottan várom, mire jutnak.

– Lehet, hogy ez működne – szólal meg elsőként Ruvan. Utána a többiek is beszállnak, mintha csak az engedélyére és a véleményére vártak volna.

– De lehet, hogy csak ki akarja használni az alkalmat arra, hogy visszamenjen a Fakón át, és elmondjon az embertársainak mindent, amit megtudott rólunk – veti fel a mindig bizalomteli Ventos.

– Nem fogok megszökni, és nem fogok visszaélni a bizalmatokkal – jelentem ki.

– És miért hinnénk neked?

– Mert esküt tettem neki, hogy mindnyájatoknak segíteni fogok. Semmi olyasmit nem tudok csinálni, ami bármelyikőtöknek árthatna, legalábbis addig, amíg az átok meg nem törik. És… – De itt elhallgatok.

– És mi? – kérdezi Ventos.

– Akkor sem ártanék nektek, ha az átok és a vérszerződés megszűnne – fejezem be halkan.

Ventos felhorkan.

– Hogyan hihetnénk ezt el neked?

– Én elhiszem neki – szólal meg Winny. Lavenzia még mindig bizonytalannak tűnik, de nem ad hangot az egyet nem értésének, amit kedvező jelként értelmezek.

– Én is hiszek neki. És ha mást nem is, azt az elixírt mindenképpen érdemes lenne megvizsgálni – teszi hozzá Callos.

– Ha megtudjuk, mi van a vadászok birtokában, az mindenképpen segíteni fog nekünk a harcunkban… vagy az utánunk jövőknek.

Mit művelek? Hozzáférést biztosítok a kevés védelmi eszközünk egyikéhez azoknak, akik képesek lennének elpusztítani mindenkit és mindent, amit valaha is szerettem.

De amikor Ruvanra nézek, minden kétség eltűnik belőlem. Segítenem kell neki. És ha ez azt jelenti, hogy sikerül megtörnünk az átkot, akkor amúgy sem fog számítani, hogy mit tudnak a vampirok, és mit nem. Utána soha többé nem kelhetnek át a Fakón. Ruvan akkor is betartaná az egyezségünket, ha nem kötné őt a véreskünk.

Ez a kockázat ki fog fizetődni. Muszáj lesz neki, mert különben kárhozatra ítéltem Vadászvéget, és senki sem fogja túlélni az ötszáz év múlva elérkező Vérholdat és azt a vampirfejedelmet, aki akkor átkel hozzánk.

– Hadd menjek át a Fakón! – szólalok meg. – És visszahozom nektek az elixírt.

– De miért higgyük el neked, hogy vissza fogsz térni? – kérdezi Ventos.

Ruvan válaszol neki.

– Azért, mert nem egyedül megy.

Huszonnégy

– DE TE… TE NEM TUDSZ ÁTKELNI A FAKÓN, AMIKOR NINCS VÉRHOLD – vágom rá sietve. Pont olyan érzéseket kelt bennem a gondolat, hogy hazavigyek egy vámpírt Vadászvégbe, mint amikor a kalapács túl hideg fémen csattan, és fülsértő hangot adva visszapattan, úgy rezegve, hogy a vibrálása végigfut az ember egész karján.

– Én nem is – helyesel Ruvan. – Az első királyok kései leszármazottjaként túl mélyen összefonódik a mágiám a Köztesvidékkel ahhoz, hogy észrevétlenül át tudjak kelni a Fakó határait kijelölő kulcskövek között. De a szövetségem valamelyik tagja talán meg tudja csinálni.

– Tényleg? – kérdezi Lavenzia meglepetten.

– Az Elbukottak minden teliholdkor megteszik – biztosítja Ruvan.

– Valóban? – döbben meg Quinn is ugyanannyira, mint a többiek.

– Vadászvéget a legtöbb telihold idején támadás éri – jegyzem meg, miközben felidézem azt a beszélgetést, amit Ruvannal folytattunk, mielőtt átestünk volna a mennyezeten. Ez az információ Ruvant is meglepte, és logikusnak tűnik, hogy a többiek számára is újdonságot jelent.

– De hogyan fognak kijutni a kastélyból? – kérdezi Winny.

– Ott van az a régi rostély – feleli Lavenzia. Neki is rögtön az jut eszébe, ami nekem. – A tengernél.

Callos elgondolkozik, és a jelek szerint ugyanarra a következtetésre jut, mint én.

– Az mindig zárva van. De nem tudom, hol máshol lehetne kijutni. A telihold még az Elbukottaknak is több erőt ad. Lehet, hogy olyankor megérzik a Fakó másik oldalán lévő vért? Vagy csak valamilyen elavult megszokás csábítja őket oda. Lehet, hogy a legvénebb vampirok kelnek át, akik átjártak a nyári palotába, mielőtt felfordult a világ. Akárhogy is, ha ők meg tudják csinálni, mi is megtaláljuk a módját, amikor energikusabbak leszünk.

– Ahhoz sok mágia kell, ami sok vért jelent – mondja Lavenzia csípőre tett kézzel.

– Van még néhány adag – emlékezteti Ruvan.

– Amit nem akarunk túl gyorsan elherdálni. Messze még a következő Vérhold – figyelmezteti Quinn.

– Egy vampirnak biztosan elég lesz. – A többiek mozdulatlanná merevednek Ruvan szavai hallatán. – A legrosszabb esetben a következő fejedelemre és az ő szövetségeseire bízzuk az átokhorgony megtalálását. Csak egyvalaki marad itt, amíg el nem jön az ideje, hogy felébressze a következő csapatot. Nem ez lenne az első ilyen alkalom a történelmünk során.

Csak egyvalaki… Ez azt jelenti, hogy csak az egyikük őrködne tovább, a többiek pedig végeznének magukkal, mielőtt az átok végezne velük. És az a magányos vampir egyedül várakozna, türelmetlenül számolgatva a napokat, amíg felébresztheti a következő vampiruralkodót és a gyülekezetét. Minden bizonnyal a kastély valamelyik biztonságos szegletébe zárva, vigyázva arra, nehogy túl messzire merészkedjen.

Ezeknek a vampiroknak már így is éppen elég nehéz és magányos az életük. De legalább ők itt vannak egymásnak. Azt, amit Ruvan felvetett, szinte elviselhetetlenül szívszorítónak találom. És mégis, a jelek szerint mindnyájan biztosnak tartják, hogy ez lenne a helyes. És mindnyájan hajlandóak meghozni ezt az áldozatot.

– Nem fog odáig fajulni a helyzet. Meg fogjuk törni az átkot. Amíg én meghozom az elixírt, te és Callos átolvashatjátok a jegyzeteket, amiket elhoztunk a műhelyből. Biztosra veszem, hogy találtok bennük valami hasznosat – mondom Ruvannak.

A fejedelem szája mosolyra húzódik.

– Honnan szerzett ez az ember annyi bátorságot, hogy parancsolgatni merészeljen a Vampirfejedelemnek?

A szememet forgatva elengedem a fülem mellett a megjegyzését. Bár még mindig ott motoszkál a fejemben, amikor ismét megszólalok.

– Ki jön el velem Vadászvégbe?

– Ventos – jelenti ki Ruvan.

– Micsoda? – háborodunk fel Ventosszal egy emberként. Ő az utolsó, akivel elindulnék erre az útra.

– Ha már annyira aggódsz amiatt, hogy nem fog visszajönni – fordul Ruvan Ventos felé –, mi lenne, ha vele tartanál, hogy gondoskodj a visszatéréséről? Ráadásul pillanatnyilag semmi kedvem a nyafogásodat és zsörtölődésedet hallgatni, márpedig ha itt maradnál, biztosan rákényszerülnék erre. Ha folyamatosan Floriane-t becsmérelnéd a fülem hallatára, az rettentően próbára tenné a türelmemet. – Ruvan hangjában én is hallom a leplezetlen fenyegetést.

– Tehát jobban örülnél annak, ha közvetlenül engem becsmérelne, szemtől szemben? – Összefonom a karom, miközben szúrósan végigmérem Ruvant.

– Ha ezt csinálja, akkor a visszatérésetek után szólj nekem, és megteszem a megfelelő lépéseket – válaszolja Ruvan minden felindultság nélkül. Mintha addig nem kellene elviselnem azt a kibírhatatlan alakot. De a fejedelem mozdulataiban megjelenik az az uralkodói tartás, ami komoly retorziót sejtet, amennyiben bárki szembeszegül az egyértelmű akaratával, vagy figyelmen kívül hagyja.

– Ha visszatérek egyáltalán – pillantok Ventosra a szemem sarkából. A nagydarab vampir egyre kevésbé tűnik boldognak. Még mindig nem tudom, mennyiben javítja vagy rontja az esélyeimet, ha velem jön. Amennyire ismerem, az első alkalmat vagy ürügyet megragadná ahhoz, hogy faképnél hagyjon a Fakóban – tehetetlenül, kiszolgáltatottan.

– Ventos nem merne nélküled visszajönni. – Ruvan megmarkolja a vállamat, hogy visszaterelje őrá a figyelmemet. – Ha képes lennék rá, én mennék veled. De nem vagyok rá képes. Ezért szét kell osztanunk a feladatokat egymás között. Amíg ti megteszitek azt a kirándulást, mi tovább kutatunk hasznos információk után a horgonyról. Tudom, hogy nem fogok csalódni benned.

Legszívesebben tiltakoznék, de nem a többiek előtt. Az hiányozna nekem a legkevésbé, hogy véletlenül valami olyat mondjak vagy tegyek, amivel megsértem Ventost, és ezzel még jobban megnehezítsem az utunkat.

– A következő telihold csak két hét múlva lesz – állapítja meg Callos. – Addig még van egy kis időnk felkészülni.

– Jó, akkor minden pillanatát ki fogjuk használni – feleli Ruvan, aki nagyon eltökéltnek és rendkívül magabiztosnak tűnik, de a gyomrom összeszorul az aggodalomtól és a félelemtől. Tudom, hogy én javasoltam ezt a stratégiát, de máris meggondoltam magam. – Callos, menj és gyűjts össze minden információt Vadászvégről, ami pillanatnyilag a rendelkezésünkre áll! A többiek segítsenek neki! Rögvest megkezdjük a terv kidolgozását.

– Te meg pihenj egy kicsit – szólalok meg, miközben megfogom a vállát. Észreveszem, hogy Lavenzia figyelmét nem kerüli el a gesztus, de ellenállok a késztetésnek, hogy visszahúzzam a kezem. Már nem akarok elmenekülni Ruvantól. Én már nem csupán a kovácsműhely szüze vagyok, akit tilos megérinteni, és aki nem érinthet meg másokat, és nem vagyok hajlandó ezért bűntudatot érezni.

– Hajlok arra, hogy egyetértsek veled – mondja Quinn.

– Nem kell egy nap alatt végeznünk mindennel, nagyuram. A következő két hétben mindent megtárgyalhatunk – teszi hozzá Callos.

– Még friss a lendületünk, és elköteleztük magunkat a terv mellett… Amit ma megtehetünk, ne halasszuk holnapra – jelenti ki Ruvan határozottan. Komoly elszántság sugárzik a vállából és az álla ívéből. Látszik rajta, hogy semmi sem rendítheti meg az eltökéltségét. – Ráadásul szeretném, ha arra is lenne időnk, hogy aludjunk egyet a tervre, majd újra elővegyük, és megvitassuk, mielőtt véglegesítjük. Nem húzhatjuk az időt.

– Rendben. Úgy lesz, ahogy akarod. – Callos meghajol, és távozik a szobából.

A többiek óvatos pillantásokat váltanak egymással, de végül mindenki beleegyezik a dologba, még ha vonakodva is.

Quinn távozik utolsóként. Tisztán érzem a meglepődését azon, hogy én ott maradok – a kezemmel még mindig az uralkodóján –, de nem ad hangot neki. Felmerül bennem a kérdés, vajon mire fogják vélni ezt a többiek. Máris lángba borul a fülem attól, amit nem is hallok…

„Vele maradt.” „Kettesben.” „Hozzáért.”

Ezek tabuk. Hogy kerültem ennyire mélyen a tilosba?

Leveszem a kezem Ruvan válláról, és ökölbe szorítom. Úgy dédelgetem a mellkasomon, mintha megsérült volna. A másik kezemmel masszírozni kezdem az ujjaimat. A bőröm a sajátomnak tűnik, ugyanakkor…

– Floriane? – kérdezi Ruvan halkan. Az ujjaival könnyedén megérinti az államat, és visszafordítja őrá a tekintetemet. – Mi a baj?

– Félek.

– Mitől félsz?

– Mindentől. – Megrázom a fejem, és hangosan kimondom mindazt, ami napok óta kínoz, mint a bőröm alá ment tüske. – Mi történik velem?

– Ezt hogy érted?

– Én most már csak egy tehetetlen báb vagyok?

– Miért gondolod ezt?

– Mert szükségem van rád. Meg akarok szabadulni tőled. Nekem egész életemben azt mondogatták, hogy nem hagyhatom, hogy bárki hozzám érjen, de én csak arra vágyom, hogy magamon érezhessem a kezedet. – Egyre gyorsabban hadarok. – Láttam, ahogy ott fekszel, haldokolva, és átváltozol egy olyan szörnyeteggé, és csak arra tudtam gondolni, hogy meg kell mentenem téged. Muszáj volt idejönnöm… megmentenem téged…

– Floriane, vegyél levegőt – mondja halkan Ruvan.

A tanácsa csak még jobban felzaklat, amitől még kevésbé kapok levegőt.

– Veszek levegőt.

– Úgy tűnik, mintha pánikolnál.

– Persze hogy pánikolok! – Kinyújtom a kezem Ruvan felé. Az ujjaim végigsiklanak a széles mellkasán, mintha a szeretőm lenne, majd belemarkolnak a ruhájába, mintha az ellenségem feküdne előttem, és ahogy átfut a fejemen, napok óta először, hogy akár meg is fojthatnám, megremegnek. De ezt a vágyamat gyorsan el is nyomja a hirtelen feltörő hányinger, amit az elképzelt agresszióm puszta gondolata vált ki belőlem. – Úgy érzem, mintha az összes gondolatomat te irányítanád. Mindig mindegyik hozzád tér vissza.

Ruvan keze könnyedén megpihen az enyémen. Legszívesebben leráznám magamról, de megbabonáz az a nyugodt, határozott tekintete. A fejedelem olyan rendíthetetlen, mint az acél.

– Esküszöm neked, hogy még mindig önmagad vagy.

– Akkor miért nem érzem úgy, mintha a gondolataim az enyémek lennének? Miért nem tudok semmi másra összpontosítani, csak arra, hogy segítsek neked? – Olyan válaszokat kérek rajta számon, amelyekkel kapcsolatban még csak abban sem vagyok biztos, hogy tisztában van-e velük. De nagy szükségem van rájuk. Nagyobb szükségem, mint az oxigénre, amit reszketve kapkodok. – Tényleg én akarok segíteni neked? Vagy ez az ellenállhatatlan késztetés csak a vérszerződésünk mágiájának a terméke, ami átvette az uralmat az elmém felett, és átitatja a gondolataimat? Te valóban fontos vagy nekem, Ruvan? Vagy igazából azt akarom, hogy meghalj, ahogy azt korábban gondoltam? Ahogy azt kora gyermekkoromtól belém sulykolták?

Ruvan nem válaszol. A hallgatása rosszabbnak tűnik bárminél, amit mondhatna. Legszívesebben sikítozni kezdenék tőle.

– Kérlek, válaszolj – suttogom inkább.

– Nem válaszolhatok – szólal meg erre gyengéd hangon, amitől valahogy még fájdalmasabbnak tűnnek a szavai. – Nem tudom a választ, mert nem ismerem a szívedet. Azt csak te ismerheted. – Megfogja a kezem. – De azt tudom, hogy az én szívem mit mond. Azt mondja, nem vagy egyedül ebben a zűrzavarban, és nem csak téged nem hagy nyugodni ez az elviselhetetlen vágy, hogy megtudd, mi zajlik közöttünk… és mivé válhatnánk minden akadály ellenére.

A tekintete áthatóan fúródik az enyémbe, én pedig mozdulatlanná merevedem. Valami ellenállhatatlanul Ruvan felé húz, mintha láthatatlan kezek és fékezhetetlen vágyak kényszerítenének hozzá.

– Hát te is érzed?

– Természetesen – csóválja erre a fejét. – Amikor téged látlak, nem tudom, hogy azt a szörnyvadászt látom-e magam előtt, akinek mindig is képzeltelek… Azt a vérszomjas nőt, aki a Vérhold éjszakáján a torkomnak támadt egy ezüstsarlóval… vagy Floriane-t. – A hangja ellágyul, gyengédebbé válik. – A kovácsműhely szüzét, akitől az őseim kastélyának ismét dobogni kezdett a szíve a hangos fémcsattogás ritmusára. Egy olyan nőt, akinek a keze ölni és teremteni is képes, aki egyik óráról a másikra egyre jobban lenyűgöz engem minden fájdalmával és sérelmével, tudásával és mágiájával, a jóságával és a sötét titkaival együtt.

Hangosan felnevetek, és megrázom a fejem. Ruvan is szörnyetegnek látott engem. Ahogyan én is őt. Amikor egymásra néztünk, mindketten csak azt láttuk, amit látni akartunk, és amit a világ bemagyarázott nekünk, nem pedig azt, ami valójában ott volt. És most, hogy szembesültünk az igazsággal…

– Nem tudom, mit tegyek – ismerem be. A szívem egyre nyugodtabban ver, és a gondolataim is tisztábbnak tűnnek Ruvan kezének erős, biztos szorításától. – Nem tudom, miben hihetek. Bízzak a kiképzésemben és azokban az ösztöneimben, amik aközben alakultak ki bennem? Az érzékszerveimnek higgyek, a logikámnak és a józan eszemnek? Vagy inkább a szívemnek?

– Te melyiknek akarsz hinni?

– Nem tudom – ismétlem meg fájdalmasan őszintén. – A kiképzésem… minden, amit Vadászvég adott nekem… tett azzá, aki vagyok, aki mindig is voltam. Amikor nehéz idők jártak ránk, akkor sem kellett kételkednem semmiben, egy pillanatra sem. Csak vakhitre volt szükségem ahhoz, hogy bármit túléljek. Soha nem kellett azon rágódnom, hogy mit akarok, vagy mire lenne szükségem, mert soha nem volt választási lehetőségem ezen a téren. Most viszont úgy érzem, mintha belefulladnék a lehetőségek óceánjába.

– Értem, Floriane. Pontosan tudom, mit érzel – jelenti ki Ruvan határozottan.

Az ujjaim ellazulnak, és fölé hajolok. Még mielőtt észbe kapnék, összeér a homlokunk. Lehunyom a szemem, megfeledkezem a világról, és csak a lélegzésre koncentrálok.

Mivel továbbra sem szólalok meg, Ruvan töri meg a csendet.

– Én egy megpecsételt sorsú, kihalófélben lévő néphez tartozom. Az első lélegzetvételemtől kezdve bekerültem egy hosszú leszármazási rangsorba, ami eleve meghatározta az életem irányát. Magamtól soha eszembe sem jutott volna, hogy a vampirok vezetője is lehetnék, mégis itt vagyok. A gyülekezetem tőlem várja a segítséget és az útmutatást, de én nem vagyok az az uralkodó, akire szükségük lenne. Én igazából egy senki vagyok.

Halkan felnevetek, és hátradőlök.

– A Vampirfejedelem, aki senkinek nevezi magát.

– De ha egyszer így van. – Ruvan egy megfáradt mosolyt vet rám. – Csak azért vagyok én a fejedelem, mert a népemnek több ezer évre előre el kellett döntenie, hogy kik legyenek a vezetői, amikor a hosszú éjszaka megkezdődött. Egyáltalán nem én voltam az első választásuk. És a következő fejedelem még távolabb lesz tőle. Ezért muszáj végre leszámolnom ezzel az átokkal. Mert nem bízhatok abban, hogy a következő fejedelemnek, vagy az utána következőnek sikerülni fog. – Ruvan elhallgat, és hátrahajtja a fejét a párnára. A tekintete a semmibe mered, ellágyul. Utána elfordítja a fejét, és az ablakra pillant. – Nem… ennél többről van szó. Önző okokból is vágyom arra, hogy pont én vethessek véget az átoknak. Be akarom bizonyítani, hogy azért érek valamit…, hogy van értelme az életemnek. Hogy nem csak egy átlagos uralkodó vagyok a lista végéről.

– Én nem hiszem, hogy bármelyikőtök átlagos lenne.

– Még akkor sem, ha vampirok vagyunk? – fordul vissza felém Ruvan.

– Ja, de, akkor igen – vágom rá. De aztán rákényszerítem magam, hogy komolyan is válaszoljak. – Akkor sem.

Ruvan gyengéden elmosolyodik.

– Szóval, én most elmondtam neked, mi zajlik az én szívemben. És a tiédben mi zajlik, Floriane? Mit súg neked a szíved kettőnkről? És most nem az ösztöneidre vagyok kíváncsi, amik a kiképzésed során fejlődtek ki. Hanem a szívedre.

Az egyetlen dologra, amire soha nem figyeltem oda, és amit szinte soha nem tartottam fontosnak. Én mindig onnan tudtam, hogy mi a jó nekem, hogy valaki megmondta, és arrafelé terelt.

De mit mond a szívem?

– Hogy… érzek irántad valamit – vallom be. – Hogy továbbra is kíváncsi vagyok arra, ki vagy, és közelebbről is meg akarlak ismerni.

– És én is érzek irántad valamit. – Ruvan egy kicsit közelebb húz magához anélkül, hogy elengedné a kezemet. – Átérzem a fájdalmadat. Együtt lobogok veled. Akarlak téged.

Akar engem. Ettől forróság támad a hasam aljában, kiszárad a torkom, és nedves lesz a szám. Nagyot nyelek.

– Lehet, hogy még mindig van egy része a lelkemnek, ami ellenséget lát benned – ismerem be.

– Tudom.

– És az a részem, ami azt mondja, hogy utálnom kell téged, a családom és az őseim hangja, az néha elnyomhatja bennem a vágyat, hogy kedvesen bánjak veled, hogy megpróbáljalak megismerni. Lehet, hogy nem mindig vagyok az, aki veled akar lenni.

– Ez nem baj.

Úgy érzem, mintha ezek lennének a legédesebb szavak, amiket valaha hallottam. Úgy érzem, mintha Ruvan feltétel nélkül elfogadna mindazzal együtt, ami vagyok, és azzal is, ami nem vagyok. Úgy érzem, mintha ő lenne az első ember az életemben, aki odafigyel rám, és őszintén meg akar ismerni. Anyám a lányát látja bennem. A bátyám a húgaként tekint rám. A falu a kovácsműhely szüzeként ismer. Mindnyájan látnak és ismernek belőlem bizonyos részeket, de próbálta már valaha bárki befogadni a teljes képet?

– Egyikünk sem tudja levetkőzni a neveltetését pár nap, hét vagy akár év alatt. Nap mint nap dolgoznunk kell azon, hogy új emberré váljunk. De… – Ruvan kicsit felhúzza magát, hogy az enyémhez nyomja az orrát, és úgy érzem, mintha csókkal kecsegtetne – meg merem kockáztatni, hogy komoly élvezetet lelek benned.

Ahogy meleg lehelete végigszalad az arcomon, beleborzongok. Eltökélten megpróbálom a háttérbe szorítani az összes kétségemet. Az összes vonakodásomat. És egy pillanatra sikerül is. Elég hosszú időre ahhoz, hogy azt mondjam…

– Csókolj meg.

– Na tessék, már megint parancsolgatni próbálsz a Vampirfejedelemnek.

– És most mi lesz velem? – kérdezem évődve, egy huncut mosollyal.

– Engedelmeskedem a parancsodnak, és megcsókollak. – Ruvan ajkát gyengéden az enyémhez nyomja. Most nem a nyakamra, és kicsit sem a véremre vágyik, csak a számra. A csókunk megkönnyebbülést hoz, majd még több feszültséget. Pont erre volt szükségem ahhoz, hogy megszabaduljak a kínzó vágytól, ami nem hagyott nyugodni.

Az ösztöneim azt súgják, hogy mindent gyűlölnöm kell ebben a férfiban. Dühösnek kellene lennem a körülményeimre, az érzésekre, amiket Ruvan kivált belőlem…

Gyűlölnöm kellene. De nem akarom gyűlölni. Nem tudom gyűlölni…

Mert szeretem.

Huszonöt

SZÉGYENLETESEN HOSSZÚ IDŐRE BELEFELEDKEZEM A CSÓKUNKBA. Ruvan nyelve besiklik a számba, és hozzáér az enyémhez. Engedélyért esdekel. Szavak nélkül énekel nekem, és a testem az ő dallamára emelkedik fel, hogy a gerendák és a kastély tornyai felett kezdjen lebegni.

Ruvan keze az arcomra simul, és maga mellett tart. Támaszt nyújt nekem, hogy ne hulljon darabokra a világom attól, hogy ez milyen jó. Vadászvég, a kovácsműhely szüzének a státusza – mindez úgy hullik le rólam, mint valami bilincs, amiről nem is tudtam, hogy olyan szorosan fogva tartott egész életemben, hogy levegőt sem kaptam tőle.

Legyél itt vele, Floriane.

Csak legyél, Floriane.

Gyengéden lenyomom Ruvant a párnájára, mire a keze végigsiklik a mellkasomon. Alig érezhető az érintése, mégis beleremeg az összes izmom a gyönyörbe. Tegyél a magadévá, kényszeríts, törj meg – követeli tőle a testem némán, miközben Ruvan tenyere a combomra fonódik. Mindenem a kedvére akar tenni, úgyhogy lovagló ülésbe helyezem magam felette, miközben ő belemarkol a fenekembe.

Szétválunk, majd összekapcsolódunk, újra és újra, amíg végül Ruvan el nem húzódik tőlem, ugyanolyan gyorsan kapkodva a levegőt, mint én.

– Indulnunk kellene – suttogja a számba.

– De…

– Várnak minket – emlékeztet.

Felegyenesedem, és a valóság lassan visszakúszik a gyönyörünk után maradó űrbe.

– Meg fognak sejteni valamit.

– Már most is sejtik.

– Miért, mit mondtak? – Odébb húzódom, hogy Ruvan fel tudjon állni. Még soha nem figyeltem ilyen intenzíven azt, ahogy egy férfi feláll, ahogy a széles, izmos válla megfeszül. Azt, hogy milyen festői a feneke, amin a kelleténél sokkal hosszabban időzik a tekintetem.

– Még semmit. De majd fognak.

– Akkor honnan tudod, hogy sejtenek valamit?

– Ők a szövetségeseim, és mindnyájan össze vannak kötve velem, ahogy én is velük. – Ruvan pár pillanatra elhallgat, a keze habozva megáll a hálóruháján. A tekintete az enyémbe fúródik, és érzem, ahogy latolgatja a lehetőségeket. Végül lehúzza magáról az inget. – Nézd.

– Ó – nyögöm ki, mert pillanatnyilag csak ennyi telik tőlem.

Pontosan tudom, mit akar megmutatni nekem – a testén lévő, az enyémhez hasonló vérjeleket. Az egyik a könyöke mellett van, a másik a bal mellizma alatt. A harmadik abban a V alakú barázdában, ami a nadrágja alatt folytatódik. Szinte irigylem azt a fekete tintát. De ha őszinte akarok lenni, a figyelmem csak futólag összpontosul a vérjelekre, inkább azoknak a szálkás izmoknak a vonala köti le – a küzdelmes élet és az éhezés mély árnyékai. Ruvan bőrét mély, fehér hegek díszítik, amelyek keresztbe-kasul futnak tökéletes alakján.

– A többi vérjel – sikerül megtalálnom a megfelelő szavakat annak ellenére, hogy alig kapok levegőt a látványtól. – A többiekkel is vérszerződést kötöttél? – A gyülekezete tagjain is hasonló jeleket láttam.

– Ők felesküdtek rám, és ezt az esküt a vérükkel pecsételték meg, de ez nem egészen ugyanaz, mint a vérszerződés. A vérszerződés köteléke másmilyen, mélyebb. – Ruvan keze megáll az inge felvétele közben. Kicsit hátradőlök, hogy az egész alakjában elgyönyörködhessek. Nem tudom, mivel érdemeltem ki ezt a pazar látványt, de nem akarok semmi olyat tenni, ami véget vethet ennek. – Ezt a sebhelyet akkor szereztem, amikor először mentem át az öreg kastélyba. Ezt pedig még a hosszú éjszaka előtt, amikor Tempost megtelt kétségbeesettekkel.

– És a kétségbeesés ostobaságot szül – visszhangzom halkan anyám bölcsességét.

– Valóban. – Keserű mosoly jelenik meg Ruvan arcán. – Ez közvetlenül azután keletkezett, hogy felébredtem. Ez pedig akkor, amikor még ügyetlenebbül bántam a fegyverekkel… – mutogatja végig egymás után az összes sebhelyét, amíg az alkarjához nem ér. A többi hegével ellentétben ott még mindig ráncos és zöldes a bőre. Gennyesnek tűnik. – Ezt pedig már ismered.

– Még mindig nagyon csúnya.

– Lehet, hogy az is marad. Undorodsz tőle?

– Nem hiszem, hogy képes lennék bármit is undorítónak tartani.

Ez ugyanannyira meglepi őt, mint engem. Kicsit szétnyílik a szája, majd elmosolyodik.

– Biztos vagy ebben? Elég sok viszolygást láttam a tekintetedben, amikor megérkeztél ide.

Megrázom a fejem, és fújtatok egyet.

– És most mit látsz a szememben?

– Azt… – Ruvan elgondolkodik. Nekem felgyorsul a lélegzetvételem, miközben várom, mit fog mondani. Hogy mi az, amit érzek, de még nem tudok szavakba önteni. – Undort semmiképpen.

– Rendbe fogsz jönni? – kérdezem, hogy kicsit oldjam a fullasztó feszültséget.

– Nincs más választásom.

– Segítek neked – jelentem ki őszinte meggyőződéssel.

– Mert vérszerződést kötöttünk? – kérdezi óvatosan.

– Mert segíteni akarok.

– Akkor jó. – Megszorítja a kezem, majd folytatja az öltözködést.

Kisétálok a szobából, hogy nyugodtan készülhessen, és kihasználom ezt a pár pillanatot arra, hogy összeszedjem magam. Tempost sziluettje szinte vonzza a tekintetemet az ablak túloldaláról, és miután megállok előtte, mély levegőt veszek, majd lassan kifújom. A leheletem bepárásítja az üveget, ami tükörré változik tőle.

Sötét, rövid haj. Sötét szem. Kreol bőr, pár heggel. Még mindig én vagyok. Pont annyira, amennyire Ruvan vérjele is még mindig ott van a két kulcscsontom között. A vérszerződés és az a vampir mostanra ugyanannyira a részemmé vált, mint a kovácsműhely, anyám szavai, a testvérem tanításai vagy a falu régi legendái… Mindez én vagyok. De egyik sem határoz meg engem.

Nem hagyom, hogy ezek határozzanak meg. Minden egyes pillanatomról én magam akarok dönteni, egyikről a másik után. Önmagam akarok lenni.

És most először életemben az is leszek.

– Készen állsz? – Ruvan bukkan fel a kopott bársonyzakóját igazgatva, amit már korábban is láttam rajta. Jól áll neki a magas gallér. Ruvan ugyanolyan szívfájdítóan jóképű, mint mindig.

– Igen.

Már órák óta ücsörgünk az egyik asztalnál a nagyteremben. A nagy palatábla, ami szinte az egész asztallapot betölti, tele van a Vadászvégről készült ügyetlen vázlataimmal.

– Ez meg mi? – mutat Ventos egy árnyékos területre.

Ha a rajzaim nem lennének ennyire borzalmasak, és ez az ügy nem lenne ilyen fontos, akkor nagyon frusztrálna, hogy újra és újra el kell magyaráznom mindent.

– Az a sóval behintett szakasz. Biztosan nem okoz majd komolyabb nehézséget, de ott nincs hova elbújni, ezért gyorsan át kell jutnunk rajta, hogy senki ne lásson meg minket, amikor felbukkanunk a mocsárból.

– A só megakadályozza, hogy a köd átterjedjen arra a részre. A következő fedezékig futnotok kell majd – mutat Winny az egyik négyzet alakú parasztházra. – Ide, aztán ide…

Ismét felmondjuk a tervet, átgondoljuk, és változtatunk a megközelítésünkön. Mindent alaposan megvitatunk. Ez kimerítő, de elengedhetetlen, ha tényleg be akarunk juttatni egy vampirt Vadászvégbe, majd az erődig.

– Tartsunk egy kis szünetet – ásítozik Ruvan. Már most fénytelennek tűnik a szeme. Nem tudom, hogy a többieknek is feltűnt-e ez, de én elég aggasztónak találom. – Későre jár, és még mindig nem nyertük vissza teljesen az erőnket a régi kastélyban átélt kalandunk után.

– Már azt hittem, soha nem fogod ezt felvetni. – Winny nyújtózik egyet, majd lábujjhegyre áll. – Jó éjszakát mindenkinek! Viszlát holnap reggel, hogy elölről kezdjük ezt az egészet. – Ásít, majd azonnal elindul a szobája felé.

A többiek is szétszélednek, de Callos továbbra is az asztal felett görnyed, és olyan sokáig ott marad, hogy egyértelművé válik, hogy vár valamire.

– Mi az? – kérdezem.

Callos elhúzza a száját.

– Nem vagyok biztos benne…

– Én jól ismerem ezt a pillantást. – Ruvan az asztalra könyököl, ügyelve arra, nehogy az alkarjával elkenje a vázlataimat. – Te észrevettél valamit.

– Nem vagyok biztos benne – ismétli meg Callos határozottabb hangon. – De azt hiszem, valami ismerősnek tűnik ebben. De még utána kell néznem pár dolognak. – Ezzel megmozgatja a vállát, jobbra-balra forgatja a fejét, és megmasszírozza a nyakát. Órák óta bámulja a rajzaimat föléjük hajolva, és figyel minden egyes szavamra, olyan tudásvággyal, amilyet még soha nem tapasztaltam senkitől. – Azonnal szólok, nagyuram, ha találok valamit, már ha ez bekövetkezik egyáltalán.

– Én akarok értesülni róla elsőként. – Ruvan megszorítja Callos alkarját, miközben feláll. Nem tudom nem észrevenni, hogy egyre inkább a sérülésmentes karját részesíti előnyben.

– Erre mindig odafigyelek.

– Köszönöm az elhivatottságodat, kedves barátom.

– Részemről az öröm. – Callos szavai csak félig-meddig igazak. Abban biztos vagyok, hogy valóban imádja a tudományt és az ismeretek megszerzését. De azok a körülmények, amelyek között ezt művelni kénytelen, megfosztják minden örömtől, amit meríteni tudna a dologból. Aranysárga szemével rám néz. – Nem bánod, ha mindent lejegyzek, amit ide felírtál, nehogy elvesszen?

Nem is tudtam, hogy van választásom ezt illetően. Ruvanra pillantok, ezzel a Vampirfejedelemre bízom a döntést.

Ő megfáradt mosollyal néz vissza rám.

– Ne tőlem várd a választ, ő téged kérdezett. A saját tudásodat osztod meg velünk.

A vázlatos térképre meredek. Bármilyen ügyetlenek is a kartográfiai próbálkozásaim, ez azért mégiscsak Vadászvég, az otthonom részletes tervrajza. Olyan kovácsműhelyszüzek, vadászok, cserzővargák, földművesek, cipészek és emberek otthona, akik még hosszú éveken át harcban fognak állni a vámpírokkal. Az ujjaim könnyedén, vágyakozva végigfutnak a palatábla peremén.

Vagy talán mégsem hosszú éveken át. Ha sikerrel járunk, ez a falu is olyan lesz, mint a többi.

– Jegyzetelj csak – válaszolom halkan, önmagamat is meglepve. Arra számítok, hogy Callos örülni fog az engedélynek, de nem így történik. Ő pontosan tudja, mibe egyeztem bele. Az itteni vampirok közül talán ő érti ezt a legjobban. Lehet, hogy azért, mert ő itt a legműveltebb, és részletekbe menően ismeri ennek a konfliktusnak a hosszú és véres történetét. – De lenne egy kérésem… Egy feltételem.

– Igen?

– Ha arra kérlek, akkor semmisítsd meg a jegyzeteidet.

Callos összerezzen az ultimátumom hallatán, de én folytatom.

– Tudom, vagy legalábbis úgy sejtem, hogy te nem az a típus vagy, aki bármilyen történelmi adatot vagy feljegyzést szívesen megsemmisítene. De nincs garancia arra, hogy ha mégsem sikerül megtörnünk az átkot, akkor a következő Vampirfejedelem ugyanolyan empátiát fog táplálni az emberek iránt, mint Ruvan.

– Amennyiben úgy alakulnának a dolgok, akkor hagyok egy üzenetet a következő fejedelemnek, és egyértelművé teszem számára, hogy mi mindent értünk el, és hogy megváltozott a helyzet állása. Ők pedig megpróbálnak majd együttműködni a faluddal, ha én azt mondom nekik – válaszolja Ruvan, nézeteim szerint túlzott optimizmussal.

– Amennyiben hajlandóak lesznek hallgatni rád – válaszolom diplomatikusan. – És még ha így is történik…, nem valószínű, hogy találnak még egy embert, aki segít nekik. Én is csak azért vagyok itt, mert a vakszerencse folytán nem öltetek meg, és én sem öltem meg magam. Elég kicsi az esély arra, hogy a következő fejedelem esetében is ilyen kedvezően fognak alakulni a körülmények. – És ha igaz, amit Ruvan mondott nekem, akkor a későbbi fejedelmek valószínűleg nem lesznek olyan rátermettek, mint ő.

– Mi is láttuk a vadászok nyakörvét a Vérhold éjszakáján – dünnyögi Callos. – Azt is láttam, hogy valaki használta az övét.

Bólintok.

– Vadászvég lakóit úgy trenírozzák, hogy inkább meghaljanak, mintsem hogy segítsenek egy vampirnak, vagy hagyják, hogy az igyon a vérükből. Csodálom, hogy sikerült egyáltalán bármennyi vért begyűjtenetek.

Minél tovább beszélek, annál furcsábbnak tartom, hogy itt vagyok. Hogy még mindig hajlandó vagyok együttműködni Ruvannal. Sőt több mint hajlandó… Megmasszírozom a nyakamat, miközben arra gondolok, milyen érzés, amikor átölel. A testünk forróságára, amikor egymáshoz simulunk. A vágyra, ami abban a pillanatban fehéren kezd izzani, és elolvaszt, amint megérzem a kezét és a fogait.

Ruvan is észreveszi a gesztusomat, úgyhogy gyorsan leeresztem a kezem. A gondolataim lángra lobbantották azt a szikrát, ami mindig ott sistereg közöttünk. Érzem, ahogy elindul a vonzás és taszítás. A vágy, amibe bele fogok őrülni, ha nem elégíthetem ki.

– Szóval, ha ez nem működik… Ha úgy tűnik, hogy nem járunk sikerrel… – Rákényszerítem magam, hogy most a jelenre koncentráljak. Később talán engedek majd a kísértésnek. – Akkor azt akarom, hogy semmisüljön meg az összes információ. Mert ha nem így történik, a következő Vampirfejedelem arra fogja használni, hogy mindent elpusztítson, amit valaha is szerettem, és én nem tudok együtt élni ezzel a teherrel. Azt nem bírnám elviselni.

Callos felsóhajt, majd őszinte meglepetésemre azt feleli:

– Hát jó.

– Valóban?

– A szavamat adom rá. Sajnálom, de be kell érned ezzel, mert nem lehet egynél több személlyel vérszerződést kötni – nevet fel Callos. – És én semmilyen esküt nem mernék tenni egy olyan embernek, aki mással áll vérszerződésben.

Amikor szóba kerül a mással kötött vérszerződés, Ruvan ösztönösen elindul felém, miközben kisajátítóvá válik a kisugárzása. Érzem, mennyire taszítja a gondolat, hogy Callosnak bármi köze legyen hozzám. Ettől átmelegszik a mellkasom és az arcom.

Engem egész életemben őrizgettek és védelmeztek. De Ruvan indulatát másmilyennek élem meg. Kifejezetten élvezem. Azért, mert ezt a védelmet én választottam, és ezáltal bármikor le is mondhatok róla, a kovácsműhely szüzének kijáró védelemmel ellentétben.

– Hiszek neked – jelentem ki, miközben bátorítóan rámosolygok Callosra.

– Értékelem a bizalmadat – biccent válaszul a tudós vampir. – Én is ugyanilyen bizalmat fogok tanúsítani irántad.

– Tessék?

Callos tekintete Ruvanra villan, majd visszatér rám.

– Azt illetően, hogy minden tőled telhetőt megteszel majd a fejedelmünkért – mosolyodik el félénken. Én túlságosan megdöbbenek ahhoz, hogy bármit is válaszoljak neki, úgyhogy Callos egyszerűen csak meghajol, és lesétál a lépcsőn.

Ruvan a kezét az enyémbe csúsztatja, mire felé fordulok.

– Igazad volt, tudják – suttogom.

– Hadd tudják – vonja meg a vállát. – A világ sötét, az éjszaka könyörtelen. A legkevesebb, amit megérdemlünk, hogy édes, tiltott álmokat csempészhessünk bele.

A döbbenettől ismét a torkomon akad a szó. Ruvan kihasználja az alkalmat, előrehajol, és felkap, én pedig a vállába kapaszkodom, nehogy leessek.

– Hova viszel? – kérdezem tőle évődve, noha tudom, hogy a lakosztályába, és most először készen is állok arra, hogy bemenjek oda vele.

– Természetesen el akarlak rabolni. – Ruvan mosolyában minden benne van, amit a tiltott álmokról mondtam neki. A mosolya az a fajta, amit eddig csak más férfiaktól láttam más nőknek szánva, mielőtt eltűntek kettesben az éjszakában… Az a fajta, amibe beleszédül az ember, és a lábujja hegyétől a feje búbjáig átforrósodik. – Ahogy azt a vampirfejedelmek szokták.

– Ja, igen, de én vadász vagyok, úgyhogy küzdenem kell ellened. – Egy pillanatra átfut a fejemen, hogy most már tényleg vadásznak nevezhetem magam. Még mindig nem tudok hazudni Ruvannak, úgyhogy biztosan így van. És ez a felismerés ugyanúgy megszédít és fellelkesít, mint ő maga.

– Ne fogd vissza magad! Imádom, amikor foggal-körömmel harcolsz.

– Vigyázz, mert még megtudhatod, mekkorát harapok, ha akarok! – Felnyúlok, és játékosan belemélyesztem a fogamat a kidagadó nyakizmába, éppen csak annyira, hogy nyomot hagyjon rajta.

Ruvan felmordul, és kettesével veszi a lépcsőfokokat, de még így is túl lassúnak tűnik.

Huszonhat

EGYETLEN SZÓ NÉLKÜL, TELJES HARMÓNIÁBAN, EGYÜTT HULLÁMZUNK ATTÓL A PILLANATTÓL FOGVA, HOGY RUVAN LETESZ A PADLÓRA ÉS BENYIT A LAKOSZTÁLYBA, EGÉSZEN ADDIG, AMÍG ÉN KINYITOM A HÁLÓSZOBA AJTAJÁT. A testünk és a szánk egymáshoz simul. Az egyik pillanatban még a szalonban vagyok, a következőben pedig már a hálószoba ajtajához préselődik a hátam. Ruvan magához húz, és felemel, én pedig a dereka köré fonom a lábam.

Érzem őt, csodálatos, tökéletes izmainak minden egyes négyzetcentiméterét. Az összes hegét, amikért olyan nagy árat fizetett. Minden egyes selymes hajszálát. Úgy húzom végig rajtuk az ujjaimat, mintha fel akarnám térképezni az egészet.

A torkomon érzem a forró leheletét. Az ajka lesiklik az államra, amitől borzongás fut végig a gerincemen. Ruvan a bőrömből szívja be a levegőt, majd újra megcsókol, olyan éhesen, amit nem is tartottam eddig lehetségesnek – de én is pontosan ezt érzem.

– Mire van szükséged? – suttogom a szájába félig lehunyt szemmel. A szempilláim függönyén keresztül látom az álla éles vonalát és az árnyékokat, amelyek éppen úgy rátapadnak az arcára, mint a holdfény.

– Rád – dünnyögi rekedtesen.

– A véremre?

– A testedre.

Magához szorít, miközben a combom még mindig a derekára fonódik, majd megfordul velem. A hátam a következő pillanatban már az ágyat éri. Besüpped alattam a matrac, és kellemes meglepetésként konstatálom, hogy nem dohos és porszagú, hanem lonc és szantálfa illata száll fel belőle.

Ruvan az ágy végéhez lép, és végignéz rajtam. Az állkapcsa tökéletes vonala holdfénybe borul, és az ezüstös haja is felragyog benne. Úgy néz ki, mint egy isten a halandók birodalmában, én pedig úgy, mintha a neki szánt áldozat lennék, aki arra vár, hogy felemésszék.

Ruvan felteszi az egyik térdét az ágyra. Lassan, mint egy cserkésző ragadozó, fölém mászik. A térde a két combom közé furakszik, amitől ívbe feszül a hátam, az övéhez préselődik a csípőm, és eláll a lélegzetem. A keze felkúszik az oldalamon, és a mellemnél áll meg.

Mély, torokhangú nyögés szökik ki számból, amitől azonnal el is pirulok. Felemelem a kezem, és az öklömet a számba csúsztatom.

– Bocsáss meg – mondom fojtott hangon. – Csak még soha nem ért hozzám így senki.

Ruvan megtorpan, és elgondolkozik. A tenyerébe veszi az arcomat, a hüvelykujja végigszalad a bőrömön. Én némán várom, mit fog tenni, bármit latolgat is magában.

Eltelik egy kis idő, és Ruvan még mindig nem szólal meg.

– Ez baj? – kérdezem végül.

– Tökéletes vagy – suttogja erre, és gyengéden szájon csókol.

– Sajnálom, hogy nem vagyok elég tapasztalt. – Eddig ez egyáltalán nem zavart. Eddig nem volt okom arra, hogy restelljem magam amiatt, hogy még soha nem volt szeretőm, soha nem csókolóztam, és soha nem értem hozzá senkihez, mert pontosan ezt várták el tőlem. Az én világomban ezt mindenki tudta rólam.

De Ruvan nem az én világomból származik. Ő egy teljesen külön világ. Vajon hol van az én helyem az ő világában? Van egyáltalán helyem benne?

– Mondom, hogy tökéletes vagy – válaszolja erre határozottan. – Más férfiak balszerencséje az én szerencsém és boldogságom. – Gyengéden megharapja a nyakamat, de nem ejt sebet rajta. Csak finoman megcsókolja, megnyalja. Halkan felnyögök. – Ne próbáld elnyomni, Floriane. Ne szégyenkezz. Nyögdécselj, sikíts, zokogj, ha úgy tartja kedved, ha örömödben teszed. Hadd halljam a hangod!

– De a többiek…

– Ők nem fogják meghallani. De engem az sem érdekelne, ha meghallanák – mondja, és fölém támaszkodik, két karja az arcom két oldalán nyugszik. Teste az enyémhez préselődik. Az én világom belőle áll, és csak belőle. – Ma éjszaka feledkezz meg mindenről, Floriane. Csak azzal foglalkozz, amit érzel. Seperj ki a fejedből minden egyebet, és élvezd ki a helyzetet.

Nem is esik nehezemre kiüríteni az agyam, miközben lejjebb siklik a testemen, és a blúzomon át az egyik mellemre tapasztja a száját. Ismét felnyögök, majd újra. A keze, a szája… Mindenem lángba borul.

Kezdem megérteni, hogy a falunkban bizonyos nőket miért nem érdekelt semmi az udvarlókon kívül. Amikor ilyen egyszerűen megkaphatja az ember ezt az elviselhetetlen kéjt, ha van valakije… Ruvan keze ismét elmozdul, és a vágyaim origójára csúszik. Levegő után kapok, mire dorombolni kezd örömében.

Az ujjai megmozdulnak, és a súrlódásuk soha nem tapasztalt élvezetet okoz. Egy villám száguld végig rajtam, amibe mindenem belebizsereg, és a libabőrös testem ívbe feszül a hűvös éjszakai levegőben.

Ruvan pontosan tudja, mennyi a túl sok, és mikor nem elég még. Lecsukódik a szemhéjam, kizár minden fényt, hangot és gondolatot. Csak ő létezik, szinte mindenhol, egyszerre. Az összes érzékszervemet betölti. Még a lábujjaim is ökölbe szorulnak, ahogy egyre nő a feszültség.

Úgy érzem, mindjárt elpattan bennem valami. Ez a férfi ezer szilánkra fog törni a nyelvével és az ujjaival. Amikor megpróbálom figyelmeztetni, elakad a lélegzetem, és a robbanás még azelőtt lecsap, hogy megtalálnám a szavakat.

Mindenem megremeg, és apró sikolyok szöknek ki a számon. Pár pillanat alatt véget is ér az egész, de ez az idő több eseménydús évezrednek tűnik. Deréktól lefelé megfeszül a testem, az összes izmom összerándul, és minden egyes lüktetéssel újabb örömhullámok árasztanak el. Ruvan lelassítja a mozdulatait, magához húz, és csak az utolsó pillanatban húzza ki a kezét a combom közül. Az arcom a nyaka hajlatába préselődik, és egyszerre érzem magam sebezhetőnek és végtelen biztonságban.

Ruvan a homlokomra nyomja a száját.

– Lélegezz, Floriane.

– Én… Mi volt… Én… – Cserben hagynak a szavak. Nem találom őket, miközben a boldogság óceánjában lebegek, amelyben az összes gondolat szétesik és tovasodródik.

– Hogy érzed magad? – kérdezi Ruvan.

– Jól. – Ez nem kifejezés. Ez az egy szó messze nem elég annak a boldog bizsergésnek a leírásához, ami betölti az izmaimat. Messze nem tudja kifejezni azt a csontig hatoló, húsba vágó érzést, amit éppen átélek. De be kell érnem ennyivel.

Ruvan halkan felnevet, mintha pontosan tudná ezt. Mintha mindent kihallana ebből az egyetlen, egyszerű szóból.

– Jól – visszhangozza.

Akaratom ellenére nagyot ásítok. A remegésem már kezd alábbhagyni, és ez az ágy sokkal kényelmesebb, mint amire számítottam. Egyre inkább elnehezül a testem.

– Most pihenj. Hosszú napod volt.

– Itt? – dünnyögöm meglepetten.

– Hol máshol?

Tiltakozás helyett lehunyom a szemem. A szalonban lévő kanapé izgat most a legkevésbé. Túl nagy erőfeszítésbe kerülne eljutni odáig.

Két erős kar fonódik körém. Egy nehéz paplan borul rám. Odakint tél van, ami be akar törni az ablakon, de a tűz visszaveri.

Testhelyzetet változtatok, és felpillantok rá. Két fényes szem ragyog vissza rám a holdfényben. Az ajka keskeny ívbe görbül.

– Ébren vagy – állapítom meg.

– Hogyan is tudnék aludni, amikor ekkora boldogsággal tölt el az ágyamban fekvő, lenyűgöző teremtmény? – válaszolja erre szinte dorombolva.

Nem tudom elfojtani a nevetésemet.

– Te javíthatatlan vagy. – Nem először fekszem az ágyában, nem most bukkantam fel az életében. Az utóbbi időben szinte kizárólag itt tartózkodom. Az ő két karja lett az otthonom… annyira, hogy már nem is akarok elmenni a hegyek közül.

– Meddig tart ez még? – kérdezem. Ő pontosan tudja, mi érdekel, ez egyértelműen kiolvasható az elfelhősödő tekintetéből.

– Hamarosan… szerelmem. Hamarosan megtudhatják az igazságot. Amikor a munkánk befejeződik.

Felkel a nap, de én nem mozdulok. A paplan és a szőrmetakarók valószínűleg ólomból lehetnek, mert még soha életemben nem éreztem semmit ennyire mozdíthatatlannak. Az előző éjszaka kellemes emléke ugyanolyan szorosan fonódik körém, ahogy Ruvan karja a derekamra. A mély lélegzetvételei arra utalnak, hogy ő még alszik, úgyhogy óvatosan mozdulok meg, nehogy felzavarjam.

Nem először csodálom kora reggel. De most sokkal közelebbről teszem, mint legutóbb. Tisztán látom a szája gyengéd ívét, és minden egyes hosszú szempilláját, ami az arcára hullik alvás közben. Az a furcsa érzés tölt el, mintha nem ez lenne az első alkalom, hogy így ébredek… Az álmaim miatt?

Amikor megpróbálom felidézni az álmom részleteit, fájdalom hasít a testembe. De nem valamiféle fizikai sérülés miatt – a saját elmém kegyetlenkedik velem. Kicsit nyirkos a bőröm, fázom. Elönt a szégyen.

Mit tettem? Nekem nem lenne szabad itt lennem. Egyáltalán nem lenne szabad férfiakkal hálnom, de ezzel a férfival különösen nem. A lehunyt szemhéjam mögött anyám csalódott tekintetét és a bátyám elborzadását látom magam előtt. Tisztán hallom Drew hangját: Pont vele kellett, Floriane…?

Nem lenne szabad itt lennem. Egyre gyorsabban kapkodom a levegőt. Ha itt maradok, fel fogom ébreszteni, vagy a sírásommal, vagy a sikoltozásommal.

Valahogy sikerül kiosonnom a szobából anélkül, hogy felébreszteném, és a szalonban találom magam. De még itt is túl közel vagyok hozzá. A bőrömön érzem az illatát. Az egyetlen olyan helyre menekülök, ahol mindig nyugalmat talált a lelkem: a kovácsműhelybe.

Szerencsére elég korán van még ahhoz, hogy senkivel se találkozzak útközben.

A kazán pár perc alatt felforrósodik, és belekerül a fém. Itt anélkül tehetem a dolgom, hogy gondolkoznom kellene közben, és hagyom, hogy az elmém kiürüljön.

De csak átmenetileg tudok elmenekülni azelől, hogy szembe kelljen néznem a döntéseimmel, mert egyszer csak Ruvan is betoppan a műhelybe. Azonnal megérzem a jelenlétét, de nem fordulok felé az üllőtől. Lassan közelebb jön hozzám, miközben én a fémet csapkodom a kalapáccsal, és megvárja, hogy lerakjam a kezemből a szerszámot.

– Mit készítesz?

– Még nem tudom – felelem kicsit kurtábban, mint szándékoztam. Te választottad meg a saját sorsodat tegnap este, Floriane, ne őt hibáztasd a döntéseidért, és ne rajta töltsd ki a frusztrációdat – korholom magam.

Ruvan mintha elbizonytalanodna egy pillanatra.

– Jól vagy?

Ekkor végre ránézek, de azonnal meg is bánom. Azt reméltem, hogy Ruvant nem fogja érdekelni az egész. Hogy valahogy megúszhatom, hogy beszéljek vele arról, ami köztünk történt. Vagy ami még jobb lenne, ha őt is gyötörné a bűntudat amiatt, amit kicsi korunk óta sulykoltak belénk.

– Floriane? – Közelebb lép hozzám.

Legszívesebben felcsattannék, hogy hagyjon békén. Legszívesebben azt mondanám neki, hogy jól vagyok, és hogy az előző éjszaka semmit sem jelentett nekem, és soha többé nem akarom megismételni. De tudom, hogy egyik sem igaz. Még soha nem próbált úgy kirepülni a szívem a mellkasomból, mint amikor Ruvan a közelemben van. Még ha figyelmen kívül tudnám is hagyni, mekkora bűntudatot érzek miatta, ezt nem lennék képes csak úgy semmibe venni, és vele sem viselkedhetem ennyire igazságtalanul.

– Én… nem vagyok jól – vallom be. Ruvan ajka szétnyílik, a szeme megtelik pánikkal, a szemöldöke szomorúan összeszalad. Sietve megrázom a fejem, egy pillanat alatt megfeledkezve a munkámról, és közelebb lépek hozzá. – Nem te tehetsz róla! Vagy legalábbis nem igazán. Én is akartam a tegnap éjszakát. Ugyanakkor… – Lesütöm a szemem, hogy a padló repedéseit kezdjem bámulni. – Még mindig komoly belső vívódást okoz nekem ez az egész, te és én, és az, hogy többek vagyunk, mint ellenségek. Valahányszor a közelembe kerülsz, bolondul verni kezd a szívem, és folyamatosan hozzád akarok érni. De közben őket is hallom a fejemben… Anyámat, a bátyámat, apámat, az egész falut, akik minden egyes lélegzetvételemért elítélnek, amit nem arra használok, hogy elátkozzam a nevedet.

– Ez túl gyors volt, és túl sok – állapítja meg halkan Ruvan.

– Pontosan tudtam, hogy mit csinálok, és nagyon igyekszem… Nem leszek hajlandó szégyellni magam miatta – jelentem ki határozottan.

– Akkor jó – fogja meg Ruvan mindkét kezemet. – De már megbeszéltük, hogy ez időbe telik. Egyikünk sem tud egy csapásra megfeledkezni arról, amiben korábban élt. – Bizonytalanul bólintok. – Akkor lassítsunk a tempón.

– Ne haragudj.

Ruvan megfogja az államat, és maga felé fordítja a tekintetemet. Még mindig elgyengülök az ujjai érintésétől, és belepirulok ebbe az érzésbe. Az a szenvedély jut eszembe róla, amit Ruvan kiváltott belőlem.

– Nincs okod bocsánatot kérni – mosolyog rám a kora reggeli napfényben ragyogó szemmel. – Nem vagy éhes?

Ez a váratlan témaváltás meglep, de nem rossz értelemben.

– Ami azt illeti, nem. És ez elég furcsa. – Visszanézek a kazán felé. Már több mint egy órája kalapálok, és tegnap este sem ettem túl sokat.

– Nem igazán.

– Miért?

– Amikor Solos király megalkotta a vértant, eredetileg a vampirok fizikumának a megerősítése volt vele a célja. Ezt úgy akarta elérni, hogy újra és újra feltölti a vérünket mások mágiájával, amíg olyan állapotba nem kerülünk, hogy teljesen meg tudjunk élni abból a kevésből, ami megterem a hegyekben, és amit le tudunk vadászni és be tudunk gyűjteni.

– De én nem vagyok…

Ruvan mindentudó mosollyal félbeszakít. Ki se kell mondanom, hogy vampir.

– A véred már meg van jelölve az enyémmel. Legalább részben meg kell osztanom veled az erősségeimet.

Meg van jelölve.

Ruvan megjelölt. Amikor a vérszerződésünk véget ér, és az átok megtörik, akkor is megmarad a vérünkben minden, amit átéltünk – minden, amivé váltunk. De mit fog ez jelenteni, ha véget vetünk az átoknak… Amikor véget vetünk neki. Ennek így kell lennie.

De mi történik utána Ruvannal és velem?

Ezt nem tudom. Ez egy olyan kérdés, amelyre még nem vagyok hajlandó kitalálni a választ. Éppen elég nagy feladatot jelent nekem a jelen feldolgozása.

Ruvan elengedi a kezem.

– Már fehéren izzik a fémed. Most békén hagylak egy kicsit.

– Nem muszáj békén hagynod – mondom gyorsan, mielőtt otthagyna.

– Biztos? Ha időre van szükséged…

– Meg fogom mondani neked, mire van szükségem. – Próbálok megnyugtató mosolyt vetni rá. – Feltéve, hogy rájövök.

– Mindkettőnknek ismeretlen ez a terep – helyesel Ruvan.

– Ó, de ha már az ismeretlen terepeknél tartunk, meg szeretnék osztani veled valamit. Tegnap találtam… vagy tegnapelőtt? Mielőtt megbetegedtél. – Kezd összefolyni az idő a fejemben a rengeteg esemény és az alváshiány miatt. – Itt van hátul…

Ezzel a dolgozószoba ajtajához sétálok, belépek rajta, felkapom a naplót meg a tőrt, és elmesélem Ruvannak a felfedezésemet és a kísérleteimet. Amikor befejezem, ránézünk a tőrre és a naplóra, melyek egy munkapadon fekszenek közöttünk.

– Elképesztő – suttogja Ruvan.

– Tényleg így gondolod? – kérdezem bizonytalanul. – Annak ellenére, hogy talán megcsapolta a mágiámat, és ez taszított téged ilyen állapotba?

– Én jól vagyok, és ez a felfedezés bármilyen nehézséget megér, amit el kell viselnem – oszlatja el a fejedelem pár szóval az összes bűntudatomat.

– Mit gondolsz, mire lesznek ezek jók? – kérdezem.

– Nem tudom, de ismerek valakit, aki talán igen. – Ruvan feláll, és elindul kifelé a kovácsműhelyből. Pontosan tudom, kit fog magával hozni ide, ezért ahelyett, hogy utánaszólnék, inkább arra fordítom ezt az alkalmat, hogy leplezetlenül legeltessem a szemem a hátán. Miután eltűnik, újult céltudatossággal fordulok vissza a kazán felé, az arcomon egy kis mosollyal, amit meg sem próbálok elrejteni.

Huszonhét

CALLOS NAGYJÁBÓL EZER KÉRDÉST TESZ FEL NEKEM. Miután elmesélem neki az egészet, azzal kezdve, hogy hogyan találtam meg a dolgozószobát, egészen addig, hogy mit hoztam utána létre, tovább faggat. Miután végre elhallgat, néhány végtelenül hosszú percen keresztül átható tekintettel bámulja a tőrt és a naplót.

Ezt elég sokáig csinálja ahhoz, hogy közben diszkréten folytassam a munkát, amit elkezdtem.

– Egy pillanat – veti oda nekünk Callos, majd kirohan a műhelyből.

– Gyakran kerül ilyen állapotba? – kérdezem sajgó torokkal a rengeteg választól, amit a csillapíthatatlan kíváncsiságú vampir kérdéseire adtam.

Ruvan felnevet.

– Rendszeresen. Legalábbis akkor, ha valami felkelti az érdeklődését. Ő a mi házi akadémikusunk és levéltárosunk. Callos ugyanaz nekem, ami Jontun volt Solosnak.

– Értem – mondom, és a kazánban olvadozó fémre pillantok.

– És min dolgozik most a kedvenc kovácsunk?

Furcsa érzés hallani, hogy valaki simán csak kovácsnak nevez, nem pedig a kovácsműhely szüzének. De nem rossz. Ez egy kicsit enyhíti a vállamra nehezedő nyomást.

– Azt szeretném kideríteni, hogy képes vagyok-e egy újfajta ezüstötvözetet létrehozni.

– Két különböző áttörés két nap alatt? – Ruvan összefonja a karját, miközben nekitámaszkodik az egyik munkapadnak. Elismerőnek tűnik a hangja, amitől elönt a büszkeség.

– Azt majd meglátjuk. – Ez az első olyan alkalom az életemben, hogy szinte korlátlan erőforrások állnak rendelkezésemre. – Ventosnak szánom.

– Ventos nagyon ragaszkodik a megszokott kardjához.

– És valóban túl jól bánik vele ahhoz, hogy lecserélje – bólogatok –, de azt nem hozhatja át az én világomba.

– Miért nem?

– Már nemzedékek óta nem kovácsolunk ekkora kardokat a vadászoknak – magyarázom, miközben az asztalra teszem a rúd alakú öntőformát, amibe bele akarom tölteni a folyékonnyá olvadt fémet. – Azokhoz túl sok ezüst kellene, ami gyorsan megcsapolná a készleteinket. Az ezüstbányák a távoli északnyugaton vannak, és manapság már ritkán járnak kereskedők arrafelé. Azt beszélik, hogy az északi tengerek tele vannak szörnyetegekkel. Ezért nagyon jól kell gazdálkodnunk az erőforrásainkkal. A dédanyám idejében beolvasztották a nagyobb kardokat, hogy kisebb fegyvereket készítsenek belőlük.

Ruvan figyelmesen hallgat, és úgy világít a szeme, mintha engem tartana a legérdekesebb dolognak, ami valaha is létezett.

– Szóval egy új fegyvert készítesz neki?

Bólintok, a kezembe veszem a fogót, és felkészülök arra, hogy kivegyem az olvasztótégelyt a tűzből.

– És magamnak is. Vadászvégben, ha valaki gyanúsnak tűnik, megvágják egy ezüstpengével, csak hogy biztosak legyenek abban, hogy nem vámpír az illető, aki ellopta valakinek az arcát. Természetesen nem akarjuk, hogy Ventosszal is ez történjen.

– Természetesen.

– Szóval valami olyasmit próbálok készíteni, ami ezüstnek tűnik, de nem az. Vagy annyira fel van hígítva, hogy nem tud ártani Ventosnak.

Ruvan figyelmét egy pillanatra eltereli rólam a láng, ami spontán kigyullad, amikor az aranyló hőfolyam találkozik a hidegebb öntőformával. Leteszem a tégelyt a kazán mellé, hogy kihűljön, fogót cserélek, és felkapom a kalapácsot.

– Lenyűgöző a munkád – dünnyögi Ruvan. Bár ő ezt nem is tudja, de az, ahogy tágra nyílt szemmel, lenyűgözve figyeli a hő és a fém végtelen rejtélyeit és lehetőségeit, a legvonzóbb dolog, amit csinálhat.

– Szerintem is lenyűgöző ez a folyamat, de én elfogult vagyok.

– Lehet, hogy elfogult vagy, de attól még nem tévedsz ebben. – Ruvan egyik lábáról a másikra áll, majd megköszörüli a torkát. – Nem tudnád megtanítani nekem, hogy kell ezt csinálni?

– A kovácsinasok kiképzése körülbelül tíz évig tart, és az is csak az alapvetőbb technikák elsajátítására elég. Utána még öt-tíz év kell ahhoz, hogy kalapácsot kaphass a kezedbe, vagy akár csak megnézhesd az ezüstmunkákat vagy a bonyolultabb dolgokat.

Ez szigorú értelemben véve nem az én kovácsműhelyem, de a családom szabályai túl mélyen belém ivódtak ahhoz, hogy figyelmen kívül tudjam hagyni őket. Megvan a módja annak, hogy valaki kitanulhassa a kovácsmesterséget, és minden egyes lépésnek megvan a maga értelme.

– Tizenöt év, hogy ezüsttel dolgozhassak? Te a megszületésed pillanatában kezdted kitanulni a szakmát?

Felhorkanok.

– Nekem úgy tűnt, de amúgy nem. Ötéves koromban kezdtem el a kovácsműhelyben dolgozni.

– Nagyon fiatal voltál – válaszolja Ruvan elgondolkodva.

– Vadászvégben az már nem számít fiatalnak – felelem, miközben azt figyelem, ahogy a fém lassan lehűl, és az arany bebarnul. – Ott senki sem számíthat hosszú életre, bár azért sokan részesülnek benne. Legalábbis azok közül, akik nem vadászok. Vadászvégben csak egy dologtól kell tartani: a vampiroktól. Azt leszámítva az emberek gondoskodnak egymásról. – Ruvanra pillantok. – Szóval, a legtöbb ember kényelemben él, de ha figyelmen kívül hagyjuk az állandó rettegést, mindnyájan tudjuk, hogy a napjaink meg vannak számlálva. Tisztában vagyunk azzal, hogy talán csak egy telihold választ el minket a haláltól. A fiatalokat tizenhárom éves korukra általában már teljes jogú felnőttekként kezelik. Annyi idősnek kell lenni ahhoz, hogy az ember elmehessen vadászni. Igen, én ötéves koromban kezdtem el a kovácsműhelyben dolgozni. Sepregettem, vizet hordtam, és más feladatokat végeztem el anyámnak, csupa olyan apróságot, amit még egy gyerek is biztonságban meg tud csinálni. Ezek a megbízatások segítettek abban, hogy megerősödjön a testem, és megszokjam a kovácsműhely látványát és hangjait. Így amikor elkezdtem komolyabban dolgozni, már készen álltam rá.

– És most hány éves vagy? – kérdezi Ruvan. Meglep, hogy ezt nem tudja, és a fogó majdnem kiesik a kezemből, amikor ráébredek, hogy én sem tudom, ő hány éves. Arra már rájöttem, hogy Ruvan nem az az ősöreg teremtmény, akinek korábban hittem a vampirfejedelmet. De hány éves lehet valójában?

– Tizenkilenc. – A fogóval a frissen öntött fémrudat kiemelem a formából, és az üllőhöz viszem. A maradék hő hatására a fém lassan elgörbül az üllő feje körül, és elkezd kialakulni belőle a sarlóm alapja.

– És te?

– Az alvást is beleszámolva, vagy anélkül? – kérdezi Ruvan huncut mosollyal.

– Mondd meg mindkettőt.

– A hosszú éjszakát nem számítva huszonnégy éves vagyok – válaszolja. – A hosszú éjszakát is beleszámítva körülbelül háromezer-százhuszonnégy.

– Hogy mi…

– A hosszú éjszaka háromezer éve tart, amit mi hibernációban töltöttünk, hogy kivédjük az átkot. De számomra ez alig pár pillanatnak tűnt. – A szavai súlya még mindig megüli a levegőt, miközben visszateszem a vasat a kazánba. Eszembe jut, mint mondott Quinn a bábállapotról.

De mielőtt tovább beszélgethetnénk az életkorokról vagy a hosszú éjszakákról, Callos is visszatér.

– Azokban a feljegyzésekben is szó esett valami ilyesmiről, amiket az öreg kastélyból hoztatok haza. – Kinyitja az egyik kötetet, amit lecipelt a műhelybe, és különálló lapokat látok benne, olyanokat, amikre még emlékszem a régi kastély fémajtós szobájából. A két könyvben, amit Callos kiterít elénk, ugyanaz a kézírás szerepel, mint a papírok egy részén. Callos a kovácsnapló mellé igazítja őket. – Itt arról van szó, hogyan kell a vérmágiát fémbe zárni…, ami tartósítja és eltárolja azt.

Megtörölgetem a kezem, odamegyek, és átfutom azt a szöveget, amire Callos rámutat. A lap egyik oldalán annak az ajtónak a vázlatát látom, amit a régi kastélyban nyitottam ki. Nem teljesen pontosan ugyan, de eléggé hasonlít rá ahhoz, hogy biztosra vehessem, hogy ez tényleg az ajtó egyik korai tervrajza. A lap másik oldalán néhány feljegyzés található, amik úgy néznek ki, mintha két különböző ember egymással váltott üzenetei lennének. Az egyik ugyanaz a kézírás, amit a régi kastélyban láttam, a másik pedig a kovácsnaplóban lévő kézírásra hasonlít. Az üzenetek a vérmágiát csatornázó mágikus ajtó építésének konkrét módszeréről és részleteiről szólnak.

– Mint a korong és az ajtó.

– Pontosan. Korábban találtam egy hivatalos hirdetményt, amit Jontun írt Solos király nevében, és ami arról szólt, hogyan tudnák a vampirok összegyűjteni, megőrizni és felhasználni azt a vért, amit a Köztesvidék változatos részeiről érkező adakozók ajánlanak fel a teliholdfesztiválok során. De már teljesen meg is feledkeztem róla, amíg meg nem láttam ezeket a jegyzeteket. Lehet, hogy ez a fém és a belőle készült tőrök jelentették a megoldást erre – mutat Callos az egyik könyvre. – Nézzétek, itt van pár sor Jontun kézírásával. És ezeket a jegyzeteket ugyanazzal a kézírással vetették papírra. Biztosra veszem, hogy egy olyan eszközt fedeztünk fel, amit az elődeink a vampirok megerősítésére akartak használni.

Előrehajolok, és átfutom a jegyzeteket: én is látom a két kézírás hasonlóságát, de valami mást is észreveszek.

– Ha a vampirok képesek voltak ezen a módon vért gyűjteni, akkor nem is kellett kihasználniuk az embereket. Amiből az következik, hogy az emberek talán szívesen együtt dolgoztak velük ennek a mágiának a kutatásában – mutatok pár sorra. Ahogy már a műhelyben is sejtettem, tényleg ketten készítették a jegyzeteket. – Látjátok? Ha ez Jontun kézírása, akkor ez valaki másé lesz. Ugyanazé az emberé, akié a kovácsműhely naplójának a margóján is szerepel. Biztosan azé a nőé.

– Winny mesélt az elméletedről azzal az embernővel kapcsolatban – válaszolja Callos diplomatikusan, miközben megtörölgeti a szemüvegét. – De szerintem sokkal nagyobb a valószínűsége annak, hogy ez Solos király kézírása. Ami rendkívüli felfedezés! Solos arról volt híres, hogy semmit sem írt le a saját kezével, minden ilyesmit Jontun intézett helyette – magyarázza Callos olyan hangon, mintha meg akarna vigasztalni.

– Én tudom, hogy ez a nőé – fordulok Ruvan felé támogatásért. Ő tud az álmaimról. Az álmaimról… Ma éjjel is álmodtam valamit, döbbenek rá. Vagy nem? Csak szeretném azt hinni?

Ruvan felhúzza a szemöldökét.

– Mi még mindig úgy gondoljuk, hogy az az ember inkább csak egy… kísérletet, mintsem partnert jelentett Solos király számára.

– Nem hinném, hogy…

– Solos soha nem dolgozott volna együtt egy emberrel – jelenti ki Callos mély meggyőződéssel.

A nyelvembe harapok, és nem vitatkozom vele, hanem továbbra is Ruvant nézem áthatóan. Arra vagyok kíváncsi, hogy emlékszik-e még az álomra a régi kastélyból. De nem mond semmit, és ettől összeszorul a szívem.

Callos úgy folytatja, mintha észre sem venné a feszültséget a levegőben.

– Ezek a felfedezések tényleg elképesztőek – suttogja. – Ha belegondolok, hogy végig ennyi vértannal kapcsolatos információ rejtőzött Solos király régi műhelyében… Hetekbe telhet, mire mindent át tudunk nézni, de ez egy valódi kincsesbánya. Még az is lehet, hogy ezeknek a jegyzeteknek egy részén alapultak a vértan első tankönyvei. És talán Jontun elveszett feljegyzéseit is képesek leszünk rekonstruálni belőlük Solos korai munkáiról, mivel az eredeti naplók elvesztek.

Végighúzom az ujjaimat a kovácsműhely naplóján, és felidézem annak az álmomnak a részleteit, amit a régi kastélyban láttam.

– De az az ember…

– Kizártnak tartom, hogy Solos király valóban együttműködött volna egy emberrel – vágja rá Callos rendíthetetlen magabiztossággal. – A vértant csak maga Solos király tudta ilyen mesteri módon alkalmazni.

– Miért?

– Mert ő találta fel a vértant – válaszolja Ruvan tárgyilagosan. – Abból a munkából levezetve, amit az első, Tempostba érkező emberekkel végzett.

– Én azt hittem, hogy a vampirok mindig is használták a vér mágikus erejét. Nem így volt?

– A vampirok igen, de csak teliholdkor, amikor a legerősebbek szoktunk lenni. A vértan azonban máskor is meg tud erősíteni minket. Az ára viszont… – Callos elhallgat, és fontolgatja a szavakat.

– A kovácsolással végeztél már? – kérdezi Ruvan váratlanul.

Rápillantok a vállam felett. A kazán még mindig forró. Ott vár rám az olvadt fém. Ha Vadászvégben történt volna velem ilyen, anyám úgy lekapott volna a tíz körmömről, hogy azt megemlegettem volna. De… annyira kíváncsi vagyok arra, hogy Ruvan mit akar mondani.

– Tarthatok egy kis szünetet – válaszolom. – Kivehetem a fémet, hogy hagyjam kihűlni, és később folytathatom. Ettől nem lesz baja.

– Jó, akkor most gyere velem – nyújtja felém a kezét Ruvan.

– Várjatok, hova mentek? – Callos felugrik a székről, miközben Ruvan már kifelé ráncigál engem a kovácsműhelyből.

Az összes szerszámomat ott hagyom, ahova letettem őket. Anyám ezen is mélyen felháborodna, ha látná. Ez a kis lázadás mosolyt csal az arcomra. Ez most már az én kovácsműhelyem, ahol senki sem meri megkérdőjelezni, amit csinálok, gondolom. Itt azt teszek, amit csak akarok.

– Hova megyünk? – kérdezem, miközben felrohanunk a folyosóra, és végigszáguldunk a többiek ajtaja előtt.

– A múzeumba. Ott kiderül majd számodra, hogy miből tudjuk, hogy Solos soha nem dolgozott volna együtt egy emberrel.

– Múzeumba? – kérdezem. Ez a szó újnak tűnik, és furcsán cseng a számból.

– Igen, ami a városban van, és mivel a kastély területén nem használhatjuk a ködsétát, az előcsarnokba kell mennünk.

Szóval, nagyobb kirándulásra indulunk, mint amire számítottam, ha ködsétáról beszél.

– A múzeumba? – Callos utolér minket. – Szerinted ez bölcs döntés?

Nem tudom ugyan, hogy mi is az a „múzeum”, de Ruvan hangulatából kiindulva eddig azt feltételeztem, hogy nem kell túlzottan aggódnom miatta. Most viszont felmerül bennem, hogy nem lesz-e veszélyes. Callos nyilvánvalóan annak tartja.

– Hónapok óta nem ellenőriztük a városnak azt a részét.

– Most kora reggel van, és még naplemente előtt vissza fogunk térni – vágja rá Ruvan. – Arról nem is beszélve, hogy amikor legutóbb ott jártunk, szinte teljesen tiszta volt a levegő.

– Hova megyünk? – Winny is felpattan.

– Remek, szóval ez egy komoly buli lesz. – Callos leveszi a szemüvegét, hogy frusztráltan beletörölje az ingébe. Nem tudom nem észrevenni, hogy kerüli Winny tekintetét. Talán pont azért vette le a szemüvegét, hogy ne kelljen ránéznie.

– Én szeretek bulizni! – szólal meg Winny a lépcső alján.

– Hozd a tőreidet, Winny! A városba megyünk.

– Ó! Akkor szólok Lavenziának, mert…

– Amikor Lavenzia legutóbb elkísért a múzeumba, összetörte az egyik szobrot, mert azt hitte, hogy egy Elbukott – morogja Callos.

– Igazad van… A keményfiúkat hagyjuk itt – nevet fel Winny, majd elrohan valahova.

Ezek arra készülnek, hogy össze kell csapniuk az Elbukottakkal, és közben meg kell védenünk azokat a kétségkívül mágikus szobrokat.

– Hozzak egy sarlót?

– Az nem árthat – válaszolja Ruvan. – És a páncélodat is vedd fel!

Beugrunk a fegyvertárba pár pillanatra, hogy felkészüljünk a csatára. Utána Ruvan felvezet minket a lépcsőn, és a kápolnához vezető ajtóhoz lépdel. Miközben átkelünk a hatalmas téren, ismét meglátom a királyszobrot, ami az oltár felett lebeg. Egy könyvet tart a kezében, és az ég felé néz.

– Az Solos király? – kérdezem, miközben felfelé indulunk a lépcsőn. Ismerősnek tűnik az arca.

– Igen – válaszolja Ruvan. – Ez az a kápolna, ahol először használták a vértant.

– A könyv, amit a kezében tart, állítólag a vértan első hivatalos jegyzete… Az emberek mágiakönyvnek neveznék – magyarázza Callos. – Azt reméltem, hogy legalább azt megtaláljátok a műhelyben, ha már az átokhorgonyt nem sikerült. De sajnos egyik sem lett meg.

– A vérmágia első jegyzetei eltűntek?

– Az első három kötet – válaszolja szomorúan Callos. – Senki sem tudja, mi történt velük, de az elvesztésük kétségkívül szerepet játszott abban, hogy elveszítettük az átok elleni harcot. Ha a kezünkben lettek volna… – De amikor odaérünk a kastély bejáratához, elhallgat. Kicsit oldalra billenti a fejét, és kitekint a városra. – Akkor talán másképp alakultak volna a dolgok.

– Semmi értelme a múlton rágódni. – Winny arra a mellvédre ugrik, amin én is átkeltem az első napomon, és kezd úgy sétálgatni rajta, mintha ez gyerekjáték lenne. Callos nagyot sóhajtva követi a hideg szélbe.

Én a rést bámulom, miközben összeszedem a bátorságomat.

Ruvan felém nyújtja a kezét.

– Szeretnéd, hogy átvigyelek? – Felpillantok rá, mert észre sem vettem, mikor jött ilyen közel hozzám. – Quinn mesélt az első utatokról… Úgy talán biztonságosabb lenne – mosolyog rám fáradtan. – Nem akarok még egyszer utánad ugrani.

Erről eszembe jut, ahogy utánam ugrott a régi kastélyban. A karjából sugárzó biztonság. A fémpáncélja fülsiketítő csörömpölése a kemény padlón, amikor nagyot csattant alattam, miközben megvédett engem az ütközés erejétől.

– Nem akarom, hogy a többiek gyengének tartsanak.

– Ha tudod, mikor kell elfogadni a segítséget, az az erő jele, nem gyengeség.

Már úgyis tudják, hogy nem vagyok vadász. Mi baj lehet ebből?

– De nem fogsz túlságosan elfáradni ettől?

– Én vigyáznék a helyedben, Floriane – feleli Ruvan mély és doromboló hangon. – Ha ilyeneket mondasz, a végén még azt fogom hinni, hogy őszintén aggódsz egy vámpírért.

– Nem azt mondtad, hogy vampirnak ejtik? – Felhúzom a szemöldökömet, mert nem vagyok hajlandó hagyni, hogy zavarba hozzon.

Ruvan felnevet.

– Drága társam a vérszerződésben, te annak nevezel, aminek csak akarsz. Szabad?

Csak egy bólintásra telik tőlem. Ruvan előrehajol, és a karjába kap. Ösztönösen a nyakába csimpaszkodom, és szorosan kapaszkodom, nehogy leessek. Találkozik a tekintetünk, és elakad a lélegzetem. Most már folyamatosan érzem az ajka vonzását. De a napfény segít abban, hogy visszatérjen a józan eszem.

Nem csókolhatom meg a többiek előtt. Még a saját lesújtó véleményemet is alig bírom elviselni magammal kapcsolatban. Másoké már túl sok lenne.

Ruvan tekintete végigsiklik az arcomon, megállapodik egy pillanatra a számon, majd lekúszik a nyakamra. Az izmai alig észrevehetően megfeszülnek. Körülvesz az a karizmatikus kisugárzása. A gondolataim elkalandoznak, és elképzelem, ahogy visszavisz a palotába. A fantáziámban egészen a kápolnáig jutunk. Ruvan lefektet az oltárra, a vampiristenek szeme elé, miután alám teríti a bársonyfelöltőjét. Lassan, érzékien végigcsókolja a nyakamat, és heves, de önuralmat sugárzó mozdulatokkal letépi rólam a blúzomat. Utána…

– Indulnunk kell – kényszerítem ki magamból, miközben érzem, ahogy felforrósodik az arcom. – A többiek már majdnem átértek. – Valahogy mintha nagyon lelassult volna az idő abban a pillanatban, amikor Ruvan felkapott. Minden egyes perc vagy akár másodperc egy kisebb örökkévalóságnak tűnt, amin csak mi ketten osztozunk.

– Igen, indulnunk kell – helyesel Ruvan kicsit… szomorúan? De még mielőtt rágódni kezdhetnék ezen, felugrik a gerendára. Szorosabban kapaszkodom belé. Ruvan felnevet, és ugyanúgy hallom a hangját a fejemben, mint azon kívül. – Nem bízol bennem?

– Dehogynem. Csak nem szeretem ilyen tehetetlennek érezni magam. – Nagyon távolinak tűnik a talaj, és bár Ruvan léptei magabiztosak, teljesen elbizonytalanít, hogy nem érzem a havat és a jeget, és nem tudom, nem fogok-e lezuhanni a következő másodpercben.

– Letegyelek?

– Eszedbe ne jusson!

Ő mosolyog, de továbbra is maga elé néz. Amikor az út felét megtesszük, lassan eltűnik a mosolya.

– Bocsánatot kell kérnem tőled, amiért rákényszerítettelek az első alkalommal, hogy segítség nélkül tedd meg ezt az utat.

– De azt hitted, hogy vadász vagyok.

– Ez még akkor is túl kockázatos lett volna egy ember számára, ha tényleg vadász lennél.

– Az lett volna. De nem történt baj. Minden jó, ha a vége jó.

– Minden jó, ha a vége jó – visszhangozza Ruvan. – Ez egy jó mondás.

– Még nem hallottad? – kérdezem, mire Ruvan megrázza a fejét. – Pedig elég közismert szólás.

– Csak a te világodban.

Hangosan gondolkodom.

– Kíváncsi lennék, mennyi mindent nem tudunk még egymás világáról.

– Szerintem rengeteg csodálatos dolgot – mosolyodik el Ruvan.

Amikor megérkezünk a másik oldalra, ahol Winny és Callos már várnak ránk, megszakad a beszélgetésünk. Ruvan óvatosan letesz, és bemegyünk az épületbe. Végigsétálunk a folyosókon és a termeken, és visszajutunk abba a terembe, ahova megérkeztem. A kard, amivel rátámadtam Ruvanra, még mindig ott hever a padlón, ahova ledobtam. Most nem tudok nem mosolyogni rajta.

– Mi előremegyünk, és felderítjük a terepet. Ti tereljétek el az Elbukottak figyelmét! – utasít minket Winny, miközben elindul a terem túlsó vége felé. Meglátok egy kis kőkört, amit eddig nem vettem észre. Winny beáll a közepére, és egy füstfelhőben eltűnik.

– Az a kastély védelmi rendszerének a rése? – találgatok.

– Igen – erősíti meg Ruvan, miközben Callos odébb megy. – Felkészültél? – nyújtja felém a kezét.

– Igen. – Összefonódnak az ujjaink, és Ruvan odavezet a kőkörhöz.

A következő pillanatban már árnyékot és sötétséget szívok be a tüdőmbe, és felkészülök arra, amit ez a titokzatos „múzeum” tartogat számomra.

Huszonnyolc

A KŐ ÉS JÉG VÁROSÁBAN ÁLLOK. Dér borítja az ajtókat és az ablakpárkányokat, ősöreg cseppkövek lógnak le az erkélyekről, üres fenyegetéseket intézve a külvilág ellen a gyilkosan hegyes végükkel. A kastélyból látott épületek hatalmasabbnak bizonyulnak, mint gondoltam. Messze fölém tornyosulnak. Vadászvég erődje a legmagasabb pontján is csak négy emelet magas, és én egész életemben meg voltam győződve arról, hogy annál magasabb épület nem is létezik.

Megfordulok, és magamba iszom ezt az egészet. A csendet. A napfényben csillogó hópelyheket, amelyek a szempilláimon táncolnak, és a párás leheletemben kavarognak.

– Üdvözöllek a városomban, Tempostban, a vampirok bölcsőjében. – Ruvan elengedi a kezem.

– Ez… – A fényesen ragyogó tornyok, a csillogó macskakövek, az épületek oldalán kanyargó kovácsoltvas cirádák… A lélegzetem is eláll ettől a rengeteg szépségtől.

– Most nem nagy szám, de régen…

– Egyszerűen lenyűgöző – találom meg a hangomat.

Ruvan meglepett hallgatását könnyed mosoly váltja fel. A kastélyon kívül könnyedebbnek tűnik, és mintha jobban kihúzná magát.

– Örülök, hogy tetszik.

– Milyen volt a hosszú éjszaka előtt? – kérdezem.

Ruvan tekintete ellágyul, a távolba mered, a csendes utcákat fürkészi.

– Az igazság az, hogy még én sem tudom igazán.

– Tényleg? – Hátrapillantok a vállam felett, hogy ellenőrizzem, nincsenek-e a közelünkben a többiek, majd óvatosan megsimogatom Ruvan könyökét.

– Nem… Én az átok után születtem. Már kisfiúként is csak az árnyékát láttam Tempost egykori dicsőségének. A népünk akkoriban kezdett elbukni, egymást gyilkolták, hogy életben maradjanak. De ez a város csodálatos hely lehetett fénykorában. – A szavaiból süt a vágyakozás, nosztalgiával valami olyasmi iránt, amit soha nem is ismerhetett. – Az idősebbek azt mondták, hogy általában csendes volt, de a telihold körül megtartott fesztiválok idején mindenféle népek nyüzsögtek az utcákon. Ők…

– Úgy tűnik, tiszta a levegő. – Winny jön felénk egy közeli, magas épületből, akaratán kívül félbeszakítva Ruvan merengését. Callos is ott baktat a háta mögött.

Gyorsan visszahúzom a kezem, abban reménykedve, hogy semmit nem vettek észre.

– Az jó. – Ruvan végigsimítja a kabátja gombolását. Még soha nem találtam ilyen vonzónak egyetlen vasgombot sem. De az, ahogy sorra megoldódnak Ruvan hosszú, kecses ujjai alatt, egyszerűen ellenállhatatlan. Kis híján megnyalom a számat. Legszívesebben lassan végighúznám a nyelvem a fogam hegyén, hogy kitapogassam, nincsenek-e…

Sokkot kapok.

Meghosszabbodott szemfogak.

Azokra gondoltam.

Hirtelen nagyon érdekesnek találom az építészeti kunsztokat, az utcák elrendezését, bármi egyebet, csak Ruvanra ne kelljen ránéznem.

– Készen álltok? – érdeklődik Callos olyan hangon, amiből úgy érzem, nem ez az első alkalom, amikor felteszi ezt a kérdést.

– Igen, persze. – Kezemet a sarlóra csúsztatom, miközben elindulunk egy hatalmas épület felé, melynek bejáratát oszlopok szegélyezik. Akkora a boltíves kapuja, hogy egy ló is átférne rajta, a maga mögött húzott szekérrel együtt. A tetejét egy címer és valami vésett minta díszíti, amit vastag jég- és hóréteg tesz olvashatatlanná.

– Jól vagy? – kérdezi Ruvan halkan menet közben. Winny és Callos vezetik az utat. Winnytől számítottam is erre, de Callosból nem néztem ki, hogy az a típus lenne, aki csatába vezeti a társait.

– Készen állok – bólogatok lelkesen, a sarlóm markolatát szorongatva.

Ruvan halkan felnevet, mintha szórakoztatónak találná a helyzetet. Megint alábecsül, mint ahogy akkor tette, amikor először mentünk be a régi kastélyba. De én megmutatom neki. Be fogom…

Ismét elakadnak a gondolataim, és a lábam is – megtorpanok.

Egy kétszintes átriumban találom magam. Hó hullik be az előcsarnokba az üvegkupola repedésein keresztül. Közvetlenül előttem egy márványkeretes kőasztal áll. A széke már rég porrá vált.

De nekem az köti le a figyelmemet, ami a kupoláról lóg le.

A fejem felett egy hatalmas, szárnyas szörnyeteg csontváza lebeg. Ventos kardjánál is nagyobb agyarak merednek rám, mintha le akarnának csapni, hogy egyetlen harapással felfaljanak. A lény négy lábfejéből élesebb karmok állnak ki, mint a sarlóm vége. Egy kovács órákon át dolgozhatott azon, hogy összedrótozza és felakassza ezeket a csontokat.

– Mi… mi ez a hely? – motyogom, és leeresztem a kezem. Bár a csontváz elég félelmetes, biztosra veszem, hogy nem fog életre kelni, és megtámadni.

– Egy múzeum – ismétli meg Callos, kicsit értetlenül. Attól, ahogy rám néz, felforrósodik az arcom a szégyentől, és a restelkedésem heve még a téli hideget is legyőzi.

– Nos, ez nyilvánvaló – mondom határozottan. Túl határozottan. Ruvan ezüstös szemöldöke felszalad a homlokára.

– Igen, szóval, erre kell mennünk! – Callos megkerüli az íróasztalt, és indul a következő átrium felé, ami előtt két szobor őrködik.

Egy oldalsó lépcsőn felmegyünk a függőfolyosóra. Én végig a szobrokra koncentrálok. Az egyik koronát visel, ahhoz hasonlóan, amelyiket a kastély kápolnájában láttam. A másik kettő viszont kecsesen táncol – egy pillangószárnyú tündér és valami, ami embernek tűnik. Mindkettő nevet, és átölelik egymást.

A következő jelenet egy férfi és az ellensége, egy megvadult puma történetét meséli el. A negyedik egy vampir, aki éppen olyan borzalmasan néz ki, amilyennek azelőtt képzeltem őket, hogy átkeltem volna a Köztesvidékre. Aztán egy nőalak, aki egy eszméletlen test fölé hajol, miközben kővér csorog le az állán, megfagyott patakokban.

Mindent, ami mellett elhaladunk, vékony jég- és porréteg borít. Időtlenség és mérhetetlen kor kapcsolódik össze, és lebeg itt az örökkévalóságban. Vigyázok, nehogy véletlenül bármihez hozzáérjek. Még levegőt venni is alig merek.

Ezek a termek olyannak tűnnek számomra, mintha tilosban járnék. Még soha nem láttam ilyesmit, sőt, elképzelni sem mertem volna. Nem nekem való ez a hely. Ugyanakkor mégis…

Hevesen zakatol a szívem.

Minden egyes sarkon, az összes folyosón, amin végigmegyünk, újabb izgalmak várnak. Szétfolyt festmények színeit rakom újra össze fejben, és elképzelem, milyenek lehettek, mik lehettek régen. A szobrok némán bámulnak. Egyik sem mágikus, ahogy korábban gondoltam, de mindegyik magával ragadó – foggal-körömmel kapaszkodnak a képzelőerőmbe.

Alig tudom felfogni, egyáltalán hol vagyunk, amikor Ruvan megszólal.

– Megérkeztünk.

Egy hosszú, keskeny folyosón állunk. Itt is vannak csontvázak, de nem olyanok, mint a bejáratnál lévő, hatalmas szörnyetegé. Ezeket szilárd fémrudak tartják egyenesen, nem a mennyezetről lógnak le. Olyan szobrok sorakoznak közöttük, amelyek eleinte elnagyoltnak tűnnek, de ahogy haladunk tovább, egyre kidolgozottabbá válnak. A falakat festmények és kárpitok teszik színesebbé.

– Erre! – mondja Callos, és az egyik közeli szobor felé indul. A tenyere élével letörli a jég- és porréteget a rajta lévő tábláról. Eközben én a szobrot bámulom: két férfit ábrázol, akik kezet fognak a telihold alatt. – Az első holdpaktum.

Elolvasom a táblát.

– Vampirok és… likinek?

– Az égi testvéreink. A likinek ősei is a holdból merítették az erejüket. De utána nagy mértékben eltávolodtunk egymástól, amikor a vezetőik egyezséget kötöttek az ősi szellemekkel a sűrű erdőben, hogy megerősödjenek. A vampirok nem kötöttek ilyen egyezséget, inkább visszavonultak a hegyek közé. – Callos egy piedesztálon kiállított koponyára mutat. – Látod, a vampirok eredetileg nem is különböztek annyira az emberektől. Akkoriban még nem ismertük a vértant, ezért nem volt szükségünk meghosszabbodott szemfogakra.

A szemfog nélküli vampirkoponyára meredek. Callosnak igaza van. Majdnem ugyanolyannak tűnik, mint egy emberé. Azt leszámítva, hogy nekik még a koponyájuk is szebb, kecsesebb. A csontmaradvány teljesen sima, mintha egyetlen darab márványból faragták volna.

– A vampirok fizikailag is megváltoztak a vértan miatt?

– Igen, ez volt az egyetlen lehetőségünk a túlélésre – válaszolja Ruvan komoran.

– A vampirok természetüknél fogva gyengék voltak – magyarázza Callos, miközben továbbvezet minket a folyosón. Egy kifakult festményhez érünk, amelyen ágyak sorakoznak, amiken férfiak és nők fekszenek. További alakok állnak mozdulatlanul a sorok között.

– Azért nekünk is megvolt a magunk ereje – tiltakozik Winny az ellen, hogy gyengének tartsák.

– Valóban. A holdfázisok hullámait felhasználva mély, mágikus erőt tudtunk megidézni, aminek a segítségével nagyszerű varázslatokat hajtottunk végre, olvastunk a csillagokban, és csodálatos műalkotásokat hoztunk létre – helyesel Callos. – De csak abban az időszakban. Ezért az őseink eléggé tartottak a külvilágtól… A Köztesvidék többi részéhez és az ottani népek mágikus erejéhez képest mi gyengéknek számítottunk. Úgyhogy erődítményeket építettünk a hegyeink között, és csak teliholdkor fogadtunk vendégeket.

– És akkor született meg a vértan – dünnyögi Ruvan, miközben megállunk Solos király egy újabb szobránál. Az uralkodó ugyanazt a koronát viseli itt is, mint a kápolnában, bár ez kőből készült, nem pedig vasból és rubinból. – A vérmágia segítségével képessé váltunk erőt biztosítani a népünknek a teliholdon kívül is. Az új vér minden ereje és tapasztalata beivódott a vampirokba.

– Minden új adagtól gyorsabbak és erősebbek lettünk. Végre megnyithattuk határainkat a kereskedők és az utazók előtt, ahogy a többi birodalom. Tempost a művészet, a kultúra és a zene fellegvára lett. Olvastunk a csillagokban, és a tündék dalokat zengtek arról a képességünkről, hogy a véren keresztül az emberi lélek mélyébe is be tudunk pillantani – magyarázza büszkén Callos.

– És mi lett belőlünk… – dünnyögi Winny, miközben megsimogatja a korlátot és a szobor talapzatát. – Milyen mélyre süllyedtünk. Milyen rövid életű volt ez az egész. Milyen könnyen megsemmisített minket ugyanaz a mágia, ami létrehozta a kultúránkat.

Callos szomorúan néz Winny után: olyan vágyakozás süt a tekintetéből, hogy belefacsarodik a szívem.

Ruvan is biztosan észreveszi a dolgot, mert hirtelen megszólal.

– Nem akarod megmutatni Winnynek a faliszőnyegeket? Tudom, mennyire szereti a kézimunkát.

– Biztos, hogy jó ötlet ez? Levéltárosként az én feladatom lenne a történelem felidézése – ellenkezik Callos, és zavartan elfordul. – Még sok mindent el kellene mesélnünk Solos királyról és Tempost első lakóiról.

– A vampirok uralkodójaként úgy érzem, én vagyok a legalkalmasabb erre a feladatra – biccent Ruvan Winny felé. A lány éppen Tempost városának a makettjét nézegeti.

– Rendben, de ha baj van, csak kiáltsatok – feleli Callos, majd Winnyhez siet. Pár szót váltanak egymással, és együtt eltűnnek az egyik oldalfolyosón.

– Remélem, nem baj – fordul felém Ruvan. – Ritkán van alkalma kettesben maradni Winnyvel. Úgy éreztem, talán most örülnének a lehetőségnek.

– Callos udvarol Winnynek? – Nekem nincs szemem az ilyesmihez. Mivel eleve tudtam, hogy nekem csak hivatalból, röviden, és leginkább a családom, az erőd és a város utasítására fog udvarolni bárki is, soha nem foglalkoztam az ilyesmivel. És talán most is kiegyensúlyozottabban viselkednék Ruvan társaságában, ha más lett volna a helyzet, és több tapasztalatom lenne ezen a téren.

– Még nem. És talán soha nem is fog.

– Soha?

Ruvan könnyedén megvonja a vállát.

– Semmire nincs garancia.

– Semmire – bólogatok, miközben megfogom a kezét. – De talán pont ezért kellene udvarolnia neki.

Ruvan csendesen felsóhajt, és lesüti a szemét, mintha el akarna rejteni egy kis mosolyt.

Jól látom, hogy elpirult?

– Lehet, hogy igazad van. Valószínűleg soha nem is találkoztak volna, ha nincs az átok.

– Miért?

– Winny a kastély testőrségébe akart beállni, Callost pedig akkor nevezték ki az Akadémia első számú professzorának.

– Akadémia? – Egy újabb ismeretlen szó.

– Ne legyél ennyire meglepve. A vampirok voltak az első nép, akik írásban rögzítették a történelmüket. A kötelességünknek tekintettük, hogy rögzítsük a jelent és a múltat, valamint a vérmágiával felderített jövőt. A krónikáink majdnem egészen a Lepel létrejöttéig nyúlnak vissza.

– És az milyen régen volt? – kérdezem, miközben követem Ruvant a miniatűr város felé, amit Winny nézegetett korábban.

– Körülbelül hatezer évvel ezelőtt.

Hatezer év… Leteszem a tenyeremet a kőasztal szélére, amelyen a városmakett nyugszik. Szükségem van egy szilárd kapaszkodóra. Hatezer év… Az nagyon hosszú idő. Hosszabb, mint amióta Vadászvég létezik. Hosszabb, mint bármi, amit valaha is ismertem.

– Az én világomban vajon van-e bármi, ami ennyire régi lenne? – suttogom.

– Biztosan van. A Természetes Világ és a Köztesvidék egykor ugyanaz a világ volt, és minden eleven lény ott élt. Mielőtt az embereknek adták volna, annak a birodalomnak a legnagyobb részét tündérek, tündék, vampirok, sellők, vérfarkasok és ki tudja, még milyen mágikus lények és fenevadak népesítették be, amelyekről ma már csak álmodozhatunk… Mint például a driádok vagy a sárkányok. – Ruvan megkerüli az asztalt, és egy magas épületre mutat. Felismerem, hogy pont azt bámulta Quinn a kovácsműhelyem ablakából. – Ez itt az Akadémia. Ez a múzeum. És a hegyen álló kastélyt nyilván te is felismered. De az én kedvenc helyem a városban a csillagtorony, ami itt áll, ezen a hegygerincen. Még a születésem előtt elfoglalták az Elbukottak. De láttam róla képeket a könyvekben, és meséltek nekem az ottani üvegkorongokról, amik az ember szeme elé varázsolják a csillagokat, annyira közel, hogy a jövő egyetlen apró részlete sem maradhat rejtve.

Miközben nekem magyaráz, Ruvan mindent megmutogat. Követem őt, mellette sétálok a múzeumban, és amennyit csak tudok, magamba szívok a vampirok történelméből. További fontos dolgokról értesülök – kiderül számomra, hogy osztották fel egymás között a birodalmakat a vampirok és a likinek, amikor a likineket zavarni kezdte a vértan. Ők úgy gondolták, hogy csak állatok vérét lenne szabad fogyasztani, már ha egyáltalán, de a vampiroknak élettapasztalatokat tartalmazó vérre van szükségük ahhoz, hogy mágiához tudjanak jutni belőle. Azt is megtudom, hogy a város fele a vértan megszületése után épült, és hogy a vampirok újdonsült gyorsasága és ereje tette lehetővé, hogy jóval szilárdabb épületeket emeljenek, ráadásul sokkal gyorsabban, mint korábban.

Megismerem a fontos történelmi mérföldköveket. Ruvanéit. A sajátjaimat. A mieinket. Azt, hogy a falum a vampirok egykori birodalmában terül el. Hogy a vadászok otthona eredetileg a kastély délnyugati kapuja volt, és ezért húzódik a fal egészen a tengerig, ahonnan visszakanyarodik a Fakóba, és a kastély felé folytatódik, amelynek egykor a része volt.

Természetesen kérdések is felmerülnek bennem. A faluban úgy tartják, hogy az erődöt és a falakat az első vadász építette. De nem vitatkozom Ruvannal. Semmi olyat nem akarok tenni, aminek a hatására abbahagyná a magyarázást. Gyönyörű a hangja.

Ráadásul akkor éreztem utoljára ilyen kíváncsiságot, amikor anyám először mutatta meg nekem, hogyan kell ezüstacélt készíteni. De arról azért már volt némi fogalmam. Most viszont minden, amit Ruvan mond nekem, újdonságot jelent számomra. Mindent tudni akarok. Neki már megnyíltam, és most a világaink valódi történetéhez is nyitottan akarok hozzáállni – bármi legyen is az.

– Ott mi van? – mutatok jobbra, amikor a folyosó végén lévő elágazáshoz érünk.

– Ott… – hümmögi. – Azt hiszem, ókori páncélok vannak.

Levegő után kapok. Ókori. Vampir. Páncélok. Ezt látnom kell.

– Kíváncsi vagy rájuk? – Ruvan olvas a gondolataimban. Melegen rám mosolyog, és felém nyújtja a kezét. Megdobban a szívem.

– Már azt hittem, soha nem kérdezed meg! – Megragadom a kezét, hogy magam után rángassam a folyosón.

Ruvanból olyan őszinte nevetés tör ki, amilyet még soha nem hallottam tőle. Ez a hang pont olyan, mint a szemében csillogó aranyszikra, és a tökéletesen platinafehér haja.

– Tudod egyáltalán, hogy merre kell menni?

– Nem, de mindent meg akarok keresni itt, amit csak lehet!

– Egy szörnyeteget szabadítottam a világra. – Ruvan egész úton nevet, miközben magam után húzom egyik teremből a másikba.

– Tévedsz – jelentem ki.

– Miben?

A vállam felett rámosolygok, és elgyönyörködöm abban az éteri arcában. A keze melegében a sajátomban. Mekkorát tévedtem velük kapcsolatban…

– Mi soha nem voltunk szörnyetegek.

A nap már alacsonyan lebeg a látóhatár felett, és a gyomrom is hangosan korog, mire teljesen bejárjuk a múzeumot. Ruvan és én egy tetőteraszon lévő szoborkertben kötünk ki, ami téli csodaországgá változott. A néma szobrok üres tekintettel bámulják a jeget, ami olyan öreg, hogy elkékült a kortól.

Ruvan előremegy, és a korlátnak támaszkodva várakozik, egy kis időt és szabadságot biztosítva nekem, amíg készen nem állok arra, hogy ismét csatlakozzam hozzá.

– Úgy vettem észre, jól érezted magad – mosolyog, de a szeme komor marad.

– Még soha nem jártam ilyen helyen. Nem is tudtam, hogy léteznek ilyenek – ismerem be restelkedve. Arra számítok, hogy Ruvan kinevet emiatt, ő viszont inkább értetlenül néz. Tényleg azt akarja, hogy lebetűzzem neki? – Vadászvégben nincs semmi ilyesmi. Annak ellenére, hogy mi egy működő, eleven település vagyunk, nincs múzeumunk, akadémiánk, koncerttermünk vagy… minek is nevezted? Az a hely, ami régen szintén volt Tempostban, ahol különféle alakú és színű, furcsa állatok éltek ketrecekben.

– Állatkert?

– A mi falunkban biztosan soha nem volt állatkert – nevetek fel halkan, miközben a korlátra könyökölök. A jeges kő olyan fagyos, hogy csípi a bőröm, de ez furcsamód jólesik. Örülök az éles fájdalomnak. A hidegtől és a friss levegőtől úgy kitisztul a fejem, ahogy évek óta nem tette. – Ha annyiféle állatunk lenne, valószínűleg megennénk őket.

A szél gyakorlatilag a harmadik csapattagunkká válik, amikor felélénkül, és lecsap a hegyek közül, hogy az arcomba suhintson, mintha maga a világ nyújtaná felém a kezét, hogy megsimogassa a bőrömet, és azt suttogja: „Ne sírj, minden rendben lesz!”

Nem sírok, szeretném válaszolni. De nem teszem, mert hirtelen gombóc gyűlik a torkomban.

Ruvan keze könnyedén megpihen az enyémen.

– Mesélj még a faludról.

– Nos, ott a vadászmester irányít mindent. Van egy kis helyi tanácsunk is, ami segít az erődön kívüli napi ügyek intézésében. Ők…

– Nem, Floriane, a saját szemszögedből mesélj nekem a faludról. Milyen életed volt ott?

Amikor elkapom a tekintetét, csak még nagyobbra nő az a gombóc a torkomban. Nehezen találom meg a szavakat, a hangom rekedtes, egy keserű nevetéssel megköszörülöm a torkom.

– Ott tisztességesen gondoskodtak rólam. Tényleg. – Nem tudnám megmondani, miért érzem szükségét annak, hogy ezt ennyire kihangsúlyozzam. – Szerető családban nőttem fel…, de mások szeretetét nem ismertem. A falu számára én mindig is a kovácsműhely szüze voltam, az a lány, akit azonnal férjhez adnak, amint nővé válik. Mindenem megvolt, amire vágyhattam, de soha nem kérhettem ennél többet. Nem is álmodhattam róla. – Végignézek a pusztulófélben lévő városon. – A kovácsműhelyben zaj volt, és élet, de még ott is kívülállónak éreztem magam. Másokért használtam a kalapácsomat.

– Soha nem volt hozzáférésem a művészetekhez – folytatom. – A zenéhez igen, de csak ritkán, különleges alkalmakkor, és soha nem volt szabad egyszerűen csak élveznem. Nem olvasgathattam történelemkönyveket, matematikát vagy bármit, ami nem a kovácsmesterségről szólt. A túlélésről szólt az életem. A testi szükségleteimet kielégítették, de a lelkem éhezett. – Még soha nem gyűlöltem annyira a szülőfalumat, mint ebben a pillanatban. Ennek ellenére még mindig szeretem. Még mindig az az otthonom. – Kíváncsi lennék, hogy azok a régi vadászok vajon bosszúból hozták-e létre az átkot – dünnyögöm magamban halkan. – Azért, mert a Fakó létrejötte után annyira összement a világunk, olyan kicsi lett, és annyira elszigetelődtünk mindentől, ami csodálatos. Semmink nem maradt.

Ruvan olyan sokáig hallgat, hogy végül felé fordulok. A látóhatárt fürkészi, kissé összehúzott szemöldökkel.

– Vagy gyűlöletből hozták létre az átkot, azért, amit Solos király talán tett azokkal a régi emberekkel a vértannal kapcsolatos kutatásai során. A múzeum elég rózsás színekben tünteti fel a vértan megszületését, de csak azért, mert ez a mi történelmünk. Nekünk sokat segített a vértan. De az emberáldozatokról nem esik itt szó – mondja Ruvan a fejét csóválva. – És én jobb lennék náluk? Hidegvérrel megöltem a vadászmestereteket.

– Te azt hitted, hogy ő az átokhorgony.

– A fivéredet is megöltem volna, ha nem avatkozol közbe. – A komor szavai hallatán ránézek. A szél tovább susog közöttünk, de már úgy, mintha egy szakadékban üvöltene. Hetek óta először nem érzem közel magam Ruvanhoz. – Én sem lettem volna jobb Solosnál, aki emberek vérét ontotta, mert megtehette… mert ott és akkor én voltam az erősebb.

– Ha már Solosnál tartunk – szólalok meg, de el is hallgatok, hogy megtaláljam a megfelelő szavakat. Tudom, mit kell kérdeznem, de félek megtenni. Mindaz, amit erről a királyról meséltek nekem, azok az elharapott válaszok, az emberekkel kapcsolatos célzások… semmi jót nem sejtetnek azzal kapcsolatban, amit meg akarok tudni. – Eredetileg azért hoztál ide, hogy megmutasd, Solos miért nem dolgozott volna együtt egy emberrel.

– Valóban, így van – mondja Ruvan, de habozik. Minden egyes porcikájából sugárzik, mennyire kényelmetlenül érzi magát. Látom, ahogy egyik lábáról a másikra áll, és kicsit beesik a válla.

– Mondd el! Én inkább a teljes igazságot szeretném tudni, mint a cukormázas változatát. – Kitartóan nézek a szemébe, hogy kétsége se legyen afelől, hogy nem fogom ezt annyiban hagyni.

Ruvan nagyot sóhajt, és szokatlanul hosszú ideig hallgat tovább. Kicsit megigazítom a kezem a korláton, mielőtt teljesen elzsibbadna és bekékülne. Amikor Ruvan végül megszólal, lassan beszél, és fájdalmas hangon.

– Jontun feljegyzései szerint az első emberek, akik Tempostba jöttek, egy kis utazócsoport tagjai voltak, akik a Teliholdfesztiválra érkeztek. A vampirmágiára voltak kíváncsiak, tudományos szempontból. És alaposabban megismerhették, mint gondolták volna. Solos rájött, hogy az embervér több lehetőséget és erőt biztosít nekünk, mint más népeké. Talán azért, mert az embereket összeköti valami a driádokkal, akik létrehozták őket. Vagy a tündék rituáléi miatt, amiket nekik is megtanítottak. Valószínűleg mindkettő közrejátszik a dologban, de ezek az emberek túl értékesnek tűntek ahhoz a vampirok számára, hogy a fesztivál után egyszerűen hazaengedjék őket. Ők ugyanolyan meleg fogadtatásra és vendégszeretetre számítva érkeztek hozzánk, amilyet a tündék kaptak…, de soha többé nem térhettek haza.

– Foglyul ejtették őket?

Ruvan alig észrevehetően bólint.

– A vampirok többsége nem tudott a dologról. Még Jontun feljegyzései is nagyon kurták Solos tetteivel kapcsolatban. Mintha meg akarta volna óvni a népünket a bűntudat súlyától.

– De mi szerepel azokban a feljegyzésekben? – Egyre jobban felkavarodik a gyomrom, de azért megkérdezem. Tudnom kell. Nem hagyhatom annyiban ezt a dolgot.

– Az, hogy emberek vérét használták fel a vértan kutatásához és a vampirok megerősítéséhez. Néhányan bele is haltak a test megerősítésére irányuló kísérletekbe. – Ruvan lehajtja a fejét. – Ezek a beszámolók csak jóval később kerültek elő…, de az sem menti fel a vampirokat, még ha a többségük nem is tudta, mi történt valójában. A mi erőnkért ártatlanok fizettek az életükkel.

Ismét lenézek a városra, és megpróbálom felfogni, hogy ez mit jelent. Ezek az égbe szökő épületek, ez a mérhetetlen pompa a vampirokat tápláló vértan segítségével jöttek létre. A szépségüket megbocsáthatatlan történelmi bűnök árnyékolják be.

– És ez mikor ért véget? – kérdezem.

– Közvetlenül az átok létrejötte előtt. A halálesetek után az életben maradt embereket megszöktette az egyik társuk…, és végül a Fakó elvágta őket tőlünk. Solos nem tudott átkelni rajta a seregeivel, hogy visszakényszerítse ide őket. Amikor utánuk küldött egy kutatócsapatot, az emberek harcba szálltak velük.

– Az első vadászok – ébredek rá. Az a csapat alapította meg Vadászvéget, akik a borzalmak elől menekültek el innen. A mi történelmünket már a kezdete óta átitatja a vér és a vampirok iránti gyűlölet. – Ebből gondoltad, hogy az átokhorgony a Fakó túloldalán van, és hogy a vadászok hozták létre.

– Nem azt mondom, hogy nem érdemeltük meg az átkot. – Ruvan beismerése döbbenetet ébreszt bennem. Eddig mindig úgy beszéltek az átokról, mint a legszörnyűbb dologról, ami valaha történt a vampirokkal. De a tényleges történet ennél sokkal összetettebb. – Nem várom el tőled, hogy megbocsásd nekem az elődeim tetteit, de el kell mondanom, mennyire sajnálom, ami történt. És amint megszűnik az átok, és a vampirok mágiája teljes mértékben visszatér, minden tőlem telhetőt meg fogok tenni azért, hogy jóvátegyem, amit Vadászvég lakói ellen vétettünk.

Mélyen magamba nézek, azt az izzó dühöt keresgélve a vampirok iránt, amit korábban éreztem, de nem találok a helyén semmit. A haragom kihűlt, és határozott eltökéltséggé szilárdult abban a nőben, akivé válni szeretnék. Még ezeknek a vallomásoknak a fényében sem tudom gyűlölni ezeket a lényeket. Az átok háromezer évvel ezelőtt jött létre. Száz évvel azelőtt, hogy Ruvan egyáltalán megszületett volna.

Ruvan megmozdul, hogy elhúzódjon tőlem. Megfogom a kezét és az arcát, és visszafordítom a tekintetét magam felé.

– Elvárom, hogy betartsd az ígéretedet – mondom halkan, de határozott hangon.

– Most gyűlölsz? – kérdezi gyanúsan csillogó szemmel.

– Hogy újra gyűlölni kezdjelek? – vigyorodom el egy kicsit. Ruvan felhorkan. Ennél többre pillanatnyilag nem vagyunk képesek. – Nem te vontad magatokra az átkot. Én nem téged hibáztatlak érte, és azért sem, hogy meg akarod menteni a népedet. Ez az átok, attól függetlenül, hogy annak idején indokolt volt-e, most mindnyájunknak rosszat tesz. Én hiszek abban, hogy még a falu alapítói is azt akarták volna, hogy vége legyen, ha előre tudták volna, hogy a saját népüknek is ártani fog, és örökre összebéklyózza őket a vampirokkal. Túl kellene már lépnünk ezen.

Ruvan úgy bámul, mintha magam lennék a hold és az összes csillagok. Kicsit kinyílik a szája, elernyed az arca, és egy pillanatra már attól tartok, hogy mindjárt elsírja magát. De végül nevetni kezd.

– Megcsókolhatlak? – kérdezi. Az előzményeket figyelembe véve meglep, hogy most engedélyt kér. De a beszélgetésünk után csak még jobban értékelem ezt a gesztust… és őt magát is.

– Megcsókolhatsz.

Erre magához húz, és határozottan, de gyengéden megcsókol, amitől egy pillanatra megszűnik forogni a világ.

Ez a csók nem különösebben érzéki. És talán pont a szexuális vágy hiánya teszi még édesebbé. A színtiszta örömöt és elfogadást testesíti meg valaki iránt, akit megismertem és megszerettem. A múzeumi kalandozásunk valószínűleg életem egyik legjobb napjává tette ezt a mait, és ezt Ruvannak, a férfinak – nem a Vampirfejedelemnek vagy az őseinek – köszönhetem. Ezt meg is akarom mondani neki, amikor elhúzódunk egymástól, de ekkor szétválnak a távoli felhők. Egy napsugár pont ránk süt, és mindent aranyfénnyel von be. Festőinek is találnám a látványt, ha Ruvan nem rezzenne össze.

– Nem akarsz bemenni? – kérdezem halkan. Felmerül bennem a kérdés, hogy vajon a napfény is egyre rosszabb hatással lesz-e rá, ahogy az átok elhatalmasodik rajta. Erről ismét eszembe jut, hogy nincs már sok ideje ebben a világban. Ha nem teszünk valamit, nem marad velünk sokáig.

– Nem, meg akarom nézni a naplementét. Nem tudom, hányat fogok még látni. – Amikor Ruvan hangosan kimondja a gondolataimat, attól valahogy még rosszabbul érzem magam.

– Adjak egy kis vért? – kérdezem.

– Itt ne – motyogja Ruvan, váratlanul zavarba jőve. Nem akarja, hogy Winny vagy Callos meglásson minket? Mostanra már biztosan mindent tudnak rólunk. – Nem lenne szabad… Már így is túlságosan kihasználtalak, Floriane. A mai nap után mindent egy kicsit más fényben látok.

– Mindent? – visszhangzom.

– A történelmünket. Amit az őseim tettek önző okokból, tudatlanságból vagy nemtörődömségből. Én jobb akartam lenni náluk. Már akkor is, amikor brutálisan elraboltalak, megfogadtam, hogy nem leszek az a szörnyeteg, akinek hiszel.

– Te most miről beszélsz?

– Nekem nem állt szándékomban a véredet venni. Csak annyit szerettem volna tőled, hogy nyisd ki nekem azt az ajtót.

– Egyáltalán nem? – Tényleg azt akarja mondani, hogy ez a gondolat meg se fordult a fejében?

– Nos, ha túl sok gondot okoztál volna… – ismeri be Ruvan zavartan mosolyogva, de utána gyorsan elkomolyodik. – Úgy soha, ahogyan megtörtént.

Nagyon sok minden történt köztünk, nagyon rövid idő alatt. Nehezen tudom eldönteni, Ruvan mire gondol pontosan. Az, ami köztünk „megtörtént”, egyáltalán nem tűnik rossznak. De lehet, hogy neki is időre van szüksége ahhoz, hogy feldolgozza a változásokat. A beszélgetésünk nyomán minden bizonnyal felkavarodott benne a múlt, ahogyan bennem is ma reggel.

– Sajnálom, hogy nem okoztam több gondot – próbálok könnyed hangnemet megütni. Annyira élveztem ezt a napot, minden nehézség ellenére, de tényleg. Nem akarom, hogy a végén elromoljon a hangulatunk.

– Szerintem minden tőled telhetőt megtettél ezért – dünnyögi Ruvan.

– Viszonozhatom a bókot – helyeselek halkan.

Most azon kellene gondolkoznod, hogy fogod megölni – ösztökél az a belső hang.

Hagyd a kezed az övén – suttogja a mellkasom mélyéből egy másik, ami gyengédnek tűnik, erősnek, és idegennek mindattól, amit valaha is gondoltam önmagamról. Mintha egy régen elfojtott és leginkább semmibe vett helyről hallanám ezeket a szavakat.

Léptek roppannak mögöttünk a hóban és a jégen. Lassan, óvatosan leveszem a kezem Ruvanéról.

– Készen álltok a hazaútra? – kérdezi Callos. – Későre jár.

Ruvan elhúzódik a korláttól. Arra számítok, hogy igennel felel, és meglep, amikor azt válaszolja:

– Még nem.

– Hm? – Winny oldalra billenti a fejét.

– Úgy döntöttem, hogy elviszem Floriane-t az Akadémiára.

Winny és Callos egymásra pillantanak, és úgy tűnik, mintha néma párbeszédet folytatnának egymással, amit csak ők értenek. Végül Callos szólal meg.

– Szerintem ez jó ötlet.

– Szerintem is – teszi hozzá Winny kicsit bizonytalanabb, de őszintének tűnő hangon.

– Tényleg? Egyetértetek? – lepődik meg Ruvan.

– Floriane-nak minél többet meg kell tudnia rólunk. És a vértannal kapcsolatos információkon kívül nincs fontosabb dolog a történelmünkben, mint a hosszú éjszaka – jelenti ki Callos.

– Menjünk ismét előre? – kérdezi Winny.

– Azt hiszem, kettesben szeretném odavinni Floriane-t.

– Elég későre jár, nagyuram. – Winny a lenyugvó napra néz.

– Csak beugrunk oda, és még jóval a teljes sötétség előtt haza fogunk térni.

Ruvan tónusa egyértelművé teszi, hogy nem akar több kérdést hallani.

Úgy tűnik, mintha Callos venné is a lapot, és Winny vállára teszi a kezét.

– A fejedelem tud vigyázni magára, nekem viszont jól jönne egy kísérő a hazaútra.

– Rendben – hagyja magát meggyőzni Winny. – Ventos úgyis odafigyel arra, hogy az Akadémiában tiszta maradjon a levegő. De ha egy órán belül nem értek haza, mindannyian odamegyünk értetek.

– Nem is várnék mást az én hűséges vazallusaimtól – mosolyog Ruvan, miközben felém nyújtja a kezét. – Indulhatunk?

Megfogom a kezét, és berepülünk a sötétségbe.

Amikor ismét kiélesedik körülöttünk a világ, már az Akadémia előtt állunk, efelől semmi kétség. Akkor is felismerném ezt az épületet, ha Ruvan nem mutatta volna meg a város makettjén. A kapuja csúcsos boltívétől kezdve egészen a négy harangtornyáig belevésődött a memóriámba az álmaimból.

– Erre. – Ruvan mozdulatai mintha jóval ünnepélyesebbé válnának, miközben besétálunk. Megpróbálok én is szertartásosabban viselkedni, nem mintha pontosan tudnám, mire számíthatok, miközben felmegyünk a lépcsőn. Ruvan egyszer csak figyelmeztetés nélkül megáll.

– Ez a hely… Ugye nem fogsz beszélni róla Vadászvég népének?

– Esküszöm, hogy nem.

– Történjék bármi? – mered rám Ruvan átható tekintettel. Intenzíven. Szinte szúrósan.

– Történjék bármi. – Bólintok. – Callos megígérte, hogy megsemmisíti a Vadászvégről kapott információkat, amennyiben nem sikerül megtörni az átkot. És ugyanezt ígérem neked én is, bármit készülsz is mutatni nekem.

Ruvan arcáról leolvad a feszültség, és megfogja a kezem, majd megszorítja. Ez a gesztus már ismerős, és megnyugtató. Baráti, de annál azért valahogy bensőségesebb.

Mi mélyen és őszintén megbízunk egymásban. Hogy történhetett ez meg?

Ruvan bevezet a főbejáraton.

Az Akadémia előtere egy kis helyiség. Egy kőasztal áll benne, mögötte, a falon egy olyan szimbólummal, amit még soha nem láttam. Azt felismerem, hogy ez is egy vérjel, de fogalmam sincs, kié lehet. A folyosókon folytatjuk az utunkat, egyenesen a hegyek felé tartva, majd lefelé indulunk.

A folyosó eleje még nagyon szép szabályos, de az első két terem után, a következő ajtó mögött elnagyolttá és ferdévé válik. Ez már nem egy előre megtervezett járat: a külleme kapkodásra utal. Kétségbeesésre. Indokolatlan aggodalom kúszik fel a torkomon. Egy nagyot nyelek, hogy elűzzem ezt az érzést, de csak részben járok sikerrel.

Egy vasajtó előtt állunk meg. Pillanatok alatt rájövök, hogy valami nem stimmel, amikor Ruvan hirtelen megtorpan, és kinyújtja a karját, hogy én se tudjak továbbmenni. Hogy megvédjen. Mély levegőt vesz, és teljesen megváltozik a kisugárzása. Megfeszülnek az izmai. Vibrálni kezd körülötte a levegő a mágiától.

Ruvan csatára készül.

Megmarkolom a sarlómat, és lassan odalopakodom mellé. Ruvan kinyitja az ajtót, én pedig felkészülök a harcra. Majdnem magával is ragad a lendület, de az utolsó pillanatban megtorpanok.

Egy vicsorgó hang töri meg a csendet.

– Te meg mit keresel itt?

Huszonkilenc

LE KELLETT VOLNA CSAPNOM, AMIKOR MÉG VOLT RÁ LEHETŐSÉGEM. Egyenesen bele kellett volna döfnöm a sarlómat Ventos nagy szájába. Lassan elernyed a testem, és Ruvanban is enged a feszültség.

– Meg akartam mutatni neki a barlangot – válaszolja Ventosnak, annak ellenére, hogy a nagydarab vampir még mindig egyenesen rám mered.

– Neki nincs itt semmi keresnivalója.

– Ha én azt mondom, akkor van.

– Szívesen távozom, ha ez gond – szólalok meg. Erre mindketten rám néznek. – Bármit gondolsz is rólam, Ventos, egyáltalán nem az a célom, hogy kellemetlenségeket okozzak neked.

– Nem, neked az a célod, hogy megölj minket.

– Egyikőtöket sem akarlak megölni – szögezem le. Legalábbis már nem. Bár Ventos rendszeresen kétségeket ébreszt bennem ezt illetően.

– Már nem. – Ruvan határozottan megfogja Ventos vállát, hogy visszafogottan megrázza. – Ő nem az ellenséged.

Ventos a fejedelmére pillant, majd visszanéz rám.

– Egyetlen rossz mozdulat, akár csak egy hajszálnyi is, és megöllek. Ebben az sem fog megakadályozni, hogy vérszerződést kötöttél a fejedelmemmel. Az sem akadályozna meg, ha te magad lennél a fejedelemasszony. Azonnal végzek veled. – És ez nem tűnik üres fenyegetésnek. Ventosnak nem az a célja, hogy megalázzon vagy hogy a saját erejével hencegjen. Ez egy egyértelmű és határozott ígéret. Higgadt és rendíthetetlenül végleges.

– Vento…

De még mielőtt Ruvan elmondhatná, amit akar, Ventos eltrappol. Gyorsan elmosódik az alakja a levegőben kavargó fagyban, ami majdnem olyan átláthatatlan, mintha havazna odabent, és amelyben természetellenesen csillognak a jégkristályok.

Ruvan felém fordul.

– Elnézést.

– Miért? Igazán nem tudok neheztelni rá a kételyeiért.

– Valóban?

Megvonom a vállam.

– Miután letettük az esküt, azonnal azon kezdtem gondolkozni, hogyan tudnálak megölni.

Ruvan meglepetten pislog, mély döbbenet suhan át az arcán, majd egy halk kuncogással vet véget a feszültségnek.

– Bennem is felmerült valami hasonló.

– Jó tudni, hogy már az elejétől fogva ennyire egy húron pendültünk.

– Igen, mindketten azonnal egymás megölését kezdtük tervezgetni. Az ég is egymásnak teremtett minket. – Ruvan felém nyújtja a könyökét. – Ha még mindig hajlandó vagy velem tartani, szeretném bemutatni neked a népemet.

Megfogom a könyökét, és belépek a halálnál is hidegebb barlangba.

Minden halványvörös fényben úszik odabent, azonban még így is olyan sötét van, hogy se a mennyezet, se a kétoldalt lévő falak nem látszanak. Annyira nagy ez a helyiség, hogy úgy érzem, mintha a végtelenbe tartana. Pislogok néhányat, rákényszerítve a szememet, hogy alkalmazkodjon a fényviszonyokhoz a mágia segítségével, amivel Ruvan feljavította a látásomat.

De még így sem tudom kivenni a legtávolabbi szegleteket.

A fényt embernagyságú, rubinra emlékeztető tüskék bocsátják ki. Amikor tudatosul bennem, hogy emberek vannak előttem, majdnem hasra esem a barlang mélyére vezető, rövid lépcsőn. Több száz alakot látok.

Odasétálok az egyik vampirhoz, aki belefagyott az időbe. Egy férfi az, összefont karral. Közvetlenül a talaj felett lebeg, a sarkára és a lábujjaira valamivel több kristály van lerakódva. A kristály tövében kis orchideák nyújtogatják a hajtásaikat, amelyek szintén világítanak, és enyhe virágillatot árasztanak. A férfi olyan békésnek tűnik, mintha csak aludna. Jobbra-balra forgatom a fejem, hogy könnyebben átlássak a gubó éles peremén és sima felületén.

Ruvan elég időt ad nekem arra, hogy alaposan megnézzem magamnak a férfit, majd továbbvezet az alvók sorai között, akik teljesen változatos alakú, méretű és színű emberek. Soha nem tudtam volna elképzelni ezt a helyet, ennyi alvóval. De a vampirok rengetegen lehettek, ha be tudták népesíteni ennek a városnak az utcáit.

– Ez itt… Mindenki itt van?

– Ez csak a népünk egyharmada. És csak azok, akiket meg tudtunk menteni. Akiket elég gyorsan ide tudtunk terelni, és akik képesek voltak végrehajtani a megfelelő vérszertartásokat ahhoz, hogy átaludják a hosszú éjszakát.

Ruvan megáll egy könyv előtt, ami a helyiség közepén trónol egy emelvényen. Rengetegen hiányoznak már ebből a kötetből – összetört kristályok jelzik a helyüket a padlón, amelyek már nem világítanak, hanem olyan sötétek, mint a megszáradt vér. Több száz alakból már csak ennyi maradt.

– A mágia idővel elveszíti a hatását? – találgatok.

– Nem, ezek azok, akiket felébresztettek. Az előttünk felkeltett főnemesek és a szövetségeseik – sóhajt fel Ruvan. – Amikor minden rendben megy, az őrzőket és a vezetőket nagyjából nyolcvan-száz évente lecseréljük. Olyankor felébred egy új Vampirfejedelem, és vele együtt hét szövetségese is, akik segítik, és felesküsznek a védelmére. Az életük végén, akármikor jön is el, amennyiben az átok még mindig nem tört meg, felébresztik a következő nemzedéket. – Ruvan a könyvre simítja a tenyerét. – Akik ezt eredetileg kitalálták, nagyjából ötezer évre előre megtervezték a fejedelmek sorrendjét. Ki gondolta volna, hogy ennyi idő sem lesz elég?

Az összes összetört kristálygubó, ami a tulajdonosa mágikus ereje hiányában fénytelenül hever a helyén, egy vampirt jelképez. Olyasvalakit, akinek álmai voltak. Aki hátat fordított az addigi életének, amikor lehunyta a szemét a hosszú éjszaka kezdetén.

– Ez nagyon megrázó lehet – suttogom, miközben letérdelek, hogy megsimogassam a kristályok hegyét. – Elaludni, és évezredekkel később felébredni.

– Valóban nem könnyű. Hónapokba is beletelik, mire hozzászokik az ember… Callos napokon át bolyongott az Akadémia épületében, miután felkeltettek minket, Lavenzia pedig némán üldögélt a kedvenc péksége romjai között – válaszolja Ruvan tompa hangon. A tekintete űzötten a távolba mered. – Az őrzők nem többek eleven kísérteteknél. És attól a pillanattól kezdve, hogy felébredünk, abban a tudatban kell élnünk, hogy szinte semmi esélyünk sincs arra, hogy valaha is viszontlássuk a szeretteinket.

Ruvan elfordul a talapzattól és a könyvtől, és elindul a sorok között. Én némán követem. Szinte érzem, ahogy a vampirok tekintete rám szegeződik, miközben elhaladok előttük. A szemhéjuk mögül vádlón figyelnek.

Ezt tényleg azok a régi vadászok tették? Még ha az ő művük volt is, és még ha igaz is, amit Ruvan mondott, és Solos király régen kísérleti nyúlként kezelt egy csapat embert, és megölte őket a vérükért…, ezekről akkor is csak egyvalaki tehetett. Meddig kell még ezeknek a vampiroknak várniuk arra, hogy megkapják, ami jár nekik? Mennyi szenvedést kell még elviselniük?

Kik is voltak igazából a szörnyetegek ezer évvel ezelőtt? És most kik azok? Valamikor régen biztos lettem volna a válaszban, de most már nem tudom eldönteni.

– Itt – mondja Ruvan halkan, és megáll egy összetört, sötét rubinvörös gubó előtt. Odalépek mellé, és valami arra késztet, hogy belekaroljak. Összeér az oldalunk. Ruvan profilját figyelem, miközben arra várok, hogy ki tudja mondani mindazt, amit eddig nyilvánvalóan magába fojtott. – Én itt feküdtem.

– Mikor ébredtél fel? – kérdezem az üres bábra, az összetört, mágia híján fénytelen kristályokra meredve. Úgy rémlik, ez már említésre került valamikor, de úgy érzem, mintha hosszú évekkel ezelőtt érkeztem volna ide. Akkoriban messze nem ugyanaz a nő voltam, mint most, és másképp hallottam – vagy nem hallottam – meg a dolgokat. Akkor még nagyon egyszerű volt a világom.

– Körülbelül egy éve. Az utolsó uralkodó hosszasan várakozott, hogy közvetlenül a Vérhold előtt ébreszthessen fel minket, amikor a legerősebbek vagyunk. Hogy elég időnk legyen akklimatizálódni, elolvasni a korábbi gyülekezetek naplóit, formába jönni, és leporolgatni magunkat, de ne kelljen olyan sokat várnunk a Vérholdra, hogy addig elszivárogjon belőlünk az erő, vagy, ami még rosszabb lenne, hogy áldozatul essünk az átoknak.

Megint új fényben látom Ruvant. Ő egy másik korszakban született. Ő és a többiek egy olyan Tempostban nőttek fel, ami egyre gyorsabb ütemben hanyatlott. Ők rubinkristályba bújtak, miközben összeomlott körülöttük a világ, és nem tudhatták, mikor ébrednek fel, vagy felébrednek-e egyáltalán valaha… És ha igen, mit találnak itt.

– Az első dolog, amit meg kellett tennem, miután felébredtem, az előző uralkodó megölése volt – folytatja Ruvan, és a karja láthatóan remegni kezd. A tekintete a semmibe mered, minden kétséget kizáróan azt az egy évvel ezelőtti éjszakát látja maga előtt. – Ő is kezdte megadni magát az átoknak, de még azután is tartotta magát, mert a szövetségesei már elbuktak. Neki viszont még fel kellett ébresztenie minket. A végsőkig megfeszítette az akaraterejét, hogy meg tudja tenni. És mindezek után meg kellett ölnöm. – Ruvan a tenyere mögé rejti az arcát, és elfordítja tőlem a tekintetét. – Minden éjjel eszembe jut. A sötét szeme. A véres arca. És… és…

– Minden rendben lesz. – Még erősebben szorítom a kezét, miközben áthelyezem a súlyomat egyik lábamról a másikra. Szemernyi gondolkodás vagy habozás nélkül megérintem az állát az ujjaim hegyével, és magam felé fordítom az arcát. Ruvan keze lehull, miközben rám néz azzal az űzött, fényes tekintetével. – Azt tetted, amit tenned kellett.

– Tudom. De… én vágtam fel az ő mellkasát, és mégis az enyémben maradt lyuk.

A kezem lesiklik a mellkasa közepére.

– Semmiféle lyuk nincs itt – vigasztalom. – Csak egy tisztességes férfi egészséges szívverése.

Ruvan keze az enyémre fonódik, és magához húz. Anélkül, hogy ellenőrizné, hol lehet Ventos, lehajtja a fejét, és az enyémhez nyomja a homlokát. Lecsukódik a szeme, ahogy az enyém is. Pár pillanatig egy ritmusra vesszük a levegőt. Egymást támogatjuk, miközben összefolynak a gondolataim.

– Köszönöm – suttogja Ruvan.

– Mit?

– Azt, hogy nem az a vadász vagy, akinek hittelek. – Ki sem kell nyitnom a szemem ahhoz, hogy érzékeljem a mosolyát. – Azt, hogy adtál nekem… nekünk egy esélyt.

Halkan felnevetek.

– Még a legerősebb acélt is meg lehet hajlítani… elegendő türelemmel, idővel és erővel.

Ruvan egy apró mosollyal odébb húzódik. Lassan megtörik a varázs. Nem úgy, mintha egyszer csak megszakadna. Nem hirtelen szűnik meg. Csak elszivárog. Leülepedik. Megint egy kicsit másképp érzünk egymás iránt. Minél jobban megértem őt, és minél jobban megért engem Ruvan, annál mélyebbé válik a kapcsolatunk.

– El kellene indulnunk visszafelé – mondja, és elhúzódik tőlem. Elengedem, de nehezebb szívvel, mint valaha. És ezúttal nem a szenvedélyes, érzéki vágyaim, hanem a csendes sóvárgásom miatt. Azért, mert a közelében akarok maradni. – Későre jár.

– Én se szeretném, ha a többiek idejönnének megkeresni minket – helyeselek. Viszont nagyon szeretnék visszabújni Ruvan mellé az ágyba, abban a reményben, hogy holnap reggel nem érzek majd ellenállhatatlan késztetést a menekülésre.

Ruvan végignéz a helyiségen, összehúzza a szemöldökét, majd az ajtóval ellentétes irányba indul. Ventos egy alvó vampir előtt áll, kezét a kristályburkon nyugtatja.

– Az egy leendő őrző? Vagy a vampirok úrnője? – hajolok Ruvan felé, hogy halkan megkérdezzem, mire lelassítja a lépteit.

– Nem. Ő nem tartozik a fejedelmeink közé, és őrzőnek sem jelentkezett. Szeretett volna, de Ventos nem hagyta…

– Akkor kicsoda?

– A vérszerződéses társa. Ventos felesége.

Pislogok. Többször is.

Vérszerződéses… felesége?

Harminc

A FELESÉGE?

A felesége?

Az agyam újra és újra elismétli ezt a szót. A vérszerződés és a feleség ugyanazt jelentené a vampirok társadalmában?

– Ruvan… – Végül nem marad időm rákérdezni.

– Ventos, most visszamegyünk a kastélyba.

– Menjetek csak előre! – válaszolja a nagydarab vampir.

– Későre jár, és Lavenzia nagyon dühös lesz, ha neki kell majd megkeresnie téged az Elbukottak legaktívabb napszakában.

Ventos felsóhajt.

– Jól van, jól van.

Elindul a felesége mellől, és csatlakozik hozzánk, hogy együtt menjünk végig a többi alvó vampir között. Megpróbálok valami másra gondolni ahelyett, hogy a vérszerződés és a feleség ugyanabban a mondatban szerepeltek – és valószínűleg ugyanazt jelentették. Kétségbeesésemben jóval személyesebb kérdésekkel kezdem ostromolni Ventost, mint eddig tettem… vagy akartam volna.

– Gyakran eljössz hozzá?

Ventos sanda oldalpillantást vet rám.

– Mi közöd hozzá?

– Csak kíváncsi vagyok. Ruvan mondta, hogy ő a te… – elsőre a torkomon akad a szó, és beletelik pár pillanatba, mire ismét megtalálom a hangomat – feleséged.

Ventos csúnyán néz Ruvanra, de utána mélyet sóhajt, és ezzel mintha elintézettnek is tekintené a dolgot.

– Igen, az. És volt idő, amikor sokkal gyakrabban eljöttem hozzá. Túl régen jártam már itt.

– Még mindig meg szoktad látogatni, mielőtt valami életveszélyes dolgot csinálnál? – kérdezi tőle Ruvan.

– Minden egyes alkalommal. – Ventos összefonja a karját, mintha meg akarná védeni magát ezektől a személyes kérdésektől.

– Gondoltál már arra, hogy felébreszd? – Még soha nem láttam Ventost ilyen sebezhetőnek, ennyire ellágyultnak. Nem tudok nem arra gondolni, hogy vajon milyen nő köthetett ki mellette. Most először érzem úgy, hogy van benne valami, amit emberinek lehetne nevezni.

– Minden áldott nap. De még ennél is jobban vágyom arra, hogy olyan világot hozhassak létre, amibe érdemes lenne visszatérnie. Mindent meg akarok tenni azért, hogy véget vessek ennek az egésznek, ő pedig felébredhessen, és segíthessen az újjáépítésben – mosolyog Ventos erőtlenül, miközben két karja ernyedten lehull az oldalára. – Ő zseniális gyógyító, az egyik utolsó a fajtájából. A világunkba visszatérő vampirnemzedéknek nagy szüksége lesz rá. Ő túl értékes ahhoz, hogy ránk pazarolja a tehetségét.

– Létrehozunk neki egy jobb világot – ígérem.

Úgy tűnik, mintha Ventos meglepődne a magabiztosságomon. Megtorpan, ahogy én is. Felülről lefelé végigmér. Először érzem úgy, mintha közel állnék ahhoz, hogy megfeleljek az elvárásainak.

– Gondoskodj arról, hogy így legyen, Floriane – mondja, és végül elindul.

– Azt hiszem, most először szólított a nevemen – dünnyögöm.

– Én nagyon vigyáznék vele – suttogja Ruvan a fülembe. – Kettőt pislogsz, és azon kapod magad, hogy a „barátjaként” tekint rád.

A kastélyba vezető rövidke úton ezen gondolkozom. Addig meg sem próbálkozunk a ködsétával, amíg ki nem érünk az Akadémiából, és ebből azt a következtetést vonom le, hogy ez az épület is hasonló védelem alatt állhat, mint a kastély. Az átmeneti csend lehetőséget ad nekem arra, hogy megpróbáljam rendezni a gondolataimat… nem is annyira Ventossal, hanem inkább Ruvan korábbi szavaival kapcsolatban.

Feleség.

Ez a szó teljes erővel csapódik be ismét a gondolataim előterébe, amikor Ruvan a karjába kap, hogy végigcipeljen a mellvéden, ami a csigalépcsőhöz és a kápolnához vezet. Folyamatosan Vadászvég újdonsült házaspárjai járnak a fejemben. Az, ahogy a vőlegény átemeli a menyasszonyt a küszöbön, és fordítva. Gondolatban a falumban járok… És Ruvan is ott van velem.

Amikor az jelenik meg a lelki szemeim előtt, ahogy a Vampirfejedelem átemel a kovácsműhely küszöbén Vadászvégben, hogy cserébe én is becipeljem a kastélyába, vissza kell fojtanom egy eszelős nevetést. Aztán elszabadul a fantáziám, és már Drew és anyám társaságában látom őt magam előtt, az étkezőasztalunknál. Elmerengek azon, ahogy este leszednénk az asztalt, majd mellette térnék nyugovóra – és ezen a ponton sokkal többet vetít elém a képzelőerőm, mint amit eddig csináltunk. Meztelenek vagyunk. Elháljuk a házasságunkat.

– Minden rendben? – kérdezi Ruvan, miközben letesz a földre. Ventos még korábban megállt a lépcső tetején.

– Nem – válaszolom kertelés nélkül, mire Ruvan szeme kicsit elkerekedik. – Azt hiszem, beszélnünk kellene – mondom jelentőségteljes pillantást vetve Ventosra.

A nagydarab vampir gyorsan kapcsol.

– Szólok a többieknek, hogy biztonságban hazaértetek. – Ezzel nem is vesztegeti tovább az időt, azonnal elmenekül a fokozódó feszültség elől.

– Mi a baj? – kérdezi Ruvan, aki szintén érzékeli a feldúltságomat.

– Csak egy egyszerű kérdést akarok neked feltenni, és egy egyszerű választ akarok rá kapni… – Elbátortalanodom, miközben a szemébe nézek. Nem muszáj megkérdezned, suttogja egy vékony hang a fejemben. Nem muszáj megtudnod. Mert az, amit Ruvan most mondani fog, mindent felboríthat. Ezt a törékeny békét is. A köztünk lévő szeretetet. Minden megváltozik, ha… ha… – A vérszerződés és a feleség ugyanazt jelenti a vampirok számára?

Ruvan arcizmai egymás után ernyednek el a sokktól. A szája kicsit szétnyílik. Szavakat próbál formálni, de nem sikerül. Legszívesebben elrohannék, elmenekülnék a fejlemények elől. Nagyon bánom a döntésemet.

– Ez bonyolult – válaszolja végül Ruvan. A köztünk lévő kötelék diszharmonikusan vibrálni kezd. Ruvan kerüli a választ. Féligazságba menekül.

– Nem igazán. Ez egy nagyon egyszerű kérdés. Igen, vagy nem?

– A vampirok már jóval a vértan előtt is léteztek… Jóval azelőtt, hogy egyáltalán vérszerződést tudtunk volna kötni egymással… – Ruvan elhallgat, és elfordítja tőlem a tekintetét. Egy lépést teszek felé, hogy kénytelen legyen rám nézni. Kicsit leszegem az államat, és minden határozottságomat összeszedem. Ruvan nagyot sóhajt, mielőtt folytatná. – De miután Solos király létrehozta a vértant, a szokásunkká vált vérszerződést kötni másféle szertartások helyett, mivel ez jóval mélyebb kötelék, mint bármilyen eskü.

Úgy zúg a fülemben vér, hogy szinte megsüketülök tőle. Az ujjbegyeim bizseregni kezdenek, a karom elzsibbad. Ólomnehéznek tűnik. Ahogy az egész testem. A lelkem legszívesebben elrepülne innen, elhagyná ezt a helyet, mert nem akarja felfogni, amit Ruvan mond.

Amikor mégis leülepszenek bennem a szavai, Ruvan arckifejezése is megváltozik egy kicsit. Fájdalom suhan át a szemén, amit gyorsan el is rejt. Az arca kifejezéstelenné válik, passzívvá. Visszatér közénk az az áthatolhatatlan fal, ami az első találkozásunkkor volt köztünk.

– Ez azt jelenti, hogy mi… te és én… házasok vagyunk? – nyögöm ki végül.

– Gondolj erről, amit akarsz – feleli Ruvan, és megpróbál elmenni mellettem.

Megragadom a csuklóját, és magam mellett tartom. Ellenkező irányba fordul az arcunk, a karunk is alig ér össze, és ebben a pillanatban képtelenek vagyunk egymás szemébe nézni.

– Te mit gondolsz?

– Az nem számít.

– Nekem igen. – Sőt, nekem csak ez számít.

– Floriane…

– Ne próbálj kibújni a válaszadás alól! Kérlek, mondd meg az igazat!

– Nem volt más választásom. Abban a tudatban indultam útnak a Vérhold éjszakáján, hogy akár meg is halhatok, és hogy azok is meghalhatnak, akik fontosak nekem, csak mert azt feltételeztem, hogy az átokhorgony a vadászmester szívébe van elrejtve.

Davos, holtan a földön. Tágra nyílt szemmel, vérben úszva. Ruvan aznap éjjeli szavai visszhangoznak a fejemben: „Mondd meg, hol van!” Akkor még nem értettem, mire gondol. Drew alakja villan fel a lelki szemeim előtt, és égető fájdalom hasít a mellkasomba. Még él, muszáj, hogy életben legyen, és nem vagyok hajlandó ezt másképp gondolni. De ha mégsem…, mit fog az jelenteni Ruvanra és rám nézve? Egy újabb kérdés, amire nincs jó válasz.

– Ostobaság volt tőlem, hogy nem hallgattam a tanácsadómra. Callos előre megmondta, hogy az átokhorgony nem lehet egy emberben sem, de én nem hittem neki. És akkor te… Benned láttam az egyetlen esélyünket. A Vérhold csak egy éjszakán át tart, és tudtam, hogy amennyiben tévedek, és Callosnak volt igaza, szükségünk lesz egy emberre. Azért pont téged választottalak, mert nem volt más lehetőségem. Mert – a karja, amit szorítok, elernyed – az összes vampir abban reménykedik, azt várja, hogy valaki véget vessen végre ennek a hosszú éjszakának. És fogytán az időnk. Már nem maradt sok vérünk arra, hogy az összes rokonom alvásához szükséges mágiát fenn tudjuk tartani. Ötszáz évente, a Vérholdak közeledtével mindig kimerülnek az erőforrásaink, szinte a végsőkig.

Ruvan hangja elcsuklik. Ahogy előrehajol, haja az árnyékos szemébe hullik. A karján ellazul a szorításom.

– Muszáj volt életben tartanom téged. Ezt te is tudod. Érted, miért, ugye? – kérdezi Ruvan halkan. – Még az sem számított nekem, ha emiatt vérszerződést kell kötnöm veled, és az sem, hogy a szövetségeseim mit fognak gondolni a kapcsolatunkról… Arról, hogy a Vampirfejedelem egy vadászt választott a vérszerződéses társának. Nekem nem számított, hogy én mit érzek, és abban a pillanatban, Floriane, az sem érdekelt, hogy te mit érzel. Úgy gondoltam, hogy ha ennek az az eredménye, hogy lehull rólunk az átok, akkor megéri.

– De az átok nem hullt le – mondom ki suttogva azt, amit mindketten tudunk. A jelenre koncentrálok. Arra, amit tudat alatt mindketten figyelmen kívül hagytunk. – A horgony nem Davosban volt, és nem is a műhelyben. Akkor viszont most… mik vagyunk mi?

Ruvan felegyenesedik, rám néz, és a tekintete összevissza cikázik az arcomon. Ismét szétválik az ajka, és remegő hüvelykujját könnyedén végigsimítja az enyémen. Vajon tudatában van egyáltalán… vagy önkéntelenül csinálja? Ösztönösen. Azoknak a vágyaknak a hatására, amelyeket hol kielégítünk, hol elfojtunk egyik éjszakáról a másikra, egyik napról a másikra.

– Azok, akik tovább dolgoznak az átok megtörésén – suttogja Ruvan válaszul.

– Nem erre gondoltam – csóválom meg a fejem. Szinte hallom a falubéliek hangját. A megvető tekintetük már túl soknak bizonyul. Hirtelen visszaváltozom a kovácsműhely szüzévé. Az összes elvárásuk súlya rám nehezedik. – Én nem… nem mehetek feleségül egy vampirhoz – csuklik el a hangom. – Én a kovácsműhely szüze vagyok. Ahhoz a férfihoz kell hozzámennem, akit a vadászmester kiválaszt nekem.

Ruvan szorítása meglazul. Miközben az arcomat fürkészi, hagyja, hogy a kezem kihulljon a kezéből.

– Még akkor is, ha nem akarsz hozzámenni?

– Nekem soha nem volt választásom – suttogom. – Az egyetlen álmom, amit nagy ritkán megengedtem magamnak, az volt, hogy bárcsak én választhatnám meg az életemet és a páromat. Ha férjhez mennék valaha is, akkor szerelemből tenném. – Minden egyes szót nehezebb kimondanom, mint az előzőt. – Azt hittem, hogy itt lesz más választásom. Azt mondogattam magamnak, hogy itt az a nő lehetek, aki lenni akarok…, aki azt teheti, amihez kedve van. De ez nem volt igaz, ugye? Te ugyanúgy megfosztottál ettől, ahogy ők.

Ruvan szeme kicsit elkerekedik, aztán sietve megszólal.

– De a te fajtád nem ismeri el a mi vérszerződésünket. Még csak tudniuk sem kell róla.

– De én tudni fogok róla – felelem. Megérintem a nyakam tövében lévő vérjelet, ami forró, éppen olyan forró, mint az a vágy, az a frusztráció, amit minden egyes alkalommal érzek, amikor ránézek erre a szoborszerűen gyönyörű férfira. – Tudni fogom, hogy… – Megrázom a fejem, és összeszedem a bátorságomat. A tekintetünk találkozik. – Hogy a feleséged vagyok!

Ruvan arckifejezése továbbra is teljesen kifürkészhetetlen. Lassan, lépésről lépésre közeledik felém, amíg közvetlenül elém nem ér. Levegő után kapok, de csak őt érzem benne – a szobájában pattogó tűz füstjét, a kastély falain terjeszkedő mohát, a cserzett bőrt és a lakkozott fát, és a kastély szellemét, ami ott lebeg körülötte a levegőben. Ez részegítő. Gyötrelmes. Beleszédülök.

– Ha nem akarod, semmimnek nem kell lenned – suttogja Ruvan rekedtesen.

– De a vérszerződés…

– Az megszűnik, amint megtörjük az átkot.

– És ha nem tudjuk megtörni?

Erre éles, sarlószerű mosolyra húzódik a szája. Keserű, szinte baljós. Olyan, amilyet soha nem láttam még tőle, amióta csak megérkeztem Köztesvidékre.

– Ha ennyire irtózol a gondolattól, hogy vérszerződésben legyél velem, akkor jobb, ha minden erőddel azon igyekezel, hogy megpróbáld megtörni – mondja, és elhúzódik tőlem.

– Nem arról van szó, hogy irtózom… én… csak… – Csak azt szeretném, ha lenne választásom.

– Nem kell vigasztalgatnod. – Ruvan válla súrolja az enyémet, miközben elsétál mellettem. Én továbbra is bénultan állok a helyemen. Döbbenten. Kábultan.

Mire újra képes lennék szavakat formálni a számmal, Ruvan már sehol sincs.

Tempostban sűrűn szakad a hó, és ami lehullik, magasra tornyosul az ereszek és az utcák peremén. Több százan taposnak végig rajta, és rúgják félre, miközben a dolgukra sietnek. Én ámult tekintettel sétálok közöttük.

Egy üstben forró cukorkamassza bugyborékol. Narancssárga csíkok hasítanak az éjszakába a szikrapálcikáknak köszönhetően, amikkel az ujjongó gyerekek hadonásznak. Egy nő egy stand fölé hajol, és a csillagképekkel díszített medáljait próbálja eladni.

– Ha a csillagok a nyakadban vannak, a sorsod a kezedbe kerül! – kiáltozza.

Megállok.

– Ugye nem gondolod komolyan, hogy venni akarsz egyet? – Megáll mellettem egy férfi, akinek a haja ugyanolyan barna árnyalatú, mint az enyém, és a szeme is ismerős zöld színben játszik. – Tudod, hogy ezek nem valódiak.

– Én pontosan tudom, hogy miért jöttem ide – felelem, és megpaskolom a csípőmön lógó erszényt, mire összekoccan benne néhány érme.

Azért jöttem ide, hogy…

Most pedig egy férfi áll előttem. Nem ugyanaz, mint akit korábban láttam. Egy olyan férfi, akinek nagyon is ismerős az aranyszínű szeme, és aki a csuklyája alatt rejtegeti hosszú, fehér haját.

Egy számomra még ismeretlen férfi, aki a végzet teljes súlyával mosolyog rám.

– Add ide a kezed! – mondja. – Van időm még egyre.

Letérdelek elé, és kinyújtom a tenyeremet. A vampir két kezébe fogja, és közelebb húzza magához. Lehajol, és lassan kinyitja a száját. Hegyes szemfogak mélyednek a hüvelykujjam tövébe. Éppen csak annyira, hogy áthatoljanak a bőrömön. Amikor végigszalad a nyelve hegye a tenyeremen, megborzongok.

A tekintete az enyémre szegeződik. Levegő után kapok.

– Te… – suttogja. – Te a mi végzetünk vagy.

Napok telnek el anélkül, hogy egyetlen szót váltanánk egymással azóta, hogy… nem is tudom, minek nevezzem. A vitánk óta? A nézeteltérésünk óta? Az indulatos beszélgetésünk óta? A veszekedésünk óta?

Ledobom a kalapácsomat, ami fülsértően csörömpöl, teljes összhangban a bennem fortyogó frusztrációval. Ruvan azóta még csak nem is ivott belőlem. Látom, hogy egyre beesettebb az arca. Árnyékok tapadnak rá. Megrázom a fejem. Még mindig nem tudom elhinni, hogy kifejezetten akarnám, hogy igyon a véremből. De szüksége lenne az erejére.

Hogy jutottam idáig?

Ez a kérdés kering a fejemben. Kitartóan. Jól hallhatóan. De a válaszok még azoknál az álmoknál is homályosabbak, amelyek minden hajnalban megpróbálnak kicsúszni a kezemből.

Azt természetesen tudom, hogy jutottam idáig, abban az értelemben, hogy tisztában vagyok azokkal az eseményekkel, amelyek idáig vezettek, pont erre a helyre és ebbe a pillanatba. Minden egyes lépésemre emlékszem. Minden egyes döntésemre. De egyszerűen nem áll össze a fejemben a folytonosság a döntéseim és a helyzet között, amelyben végül kikötöttem. Az, hogy… milyen módon kerülhetett a kovácsműhely szüze egy vampirkastélyba? Hogy fajulhattak odáig a dolgok, hogy holdfényben dolgozom, és napfényben alszom?

Csak akkor tudok egy kicsit megfeledkezni ezekről a kérdésekről, amikor a kovácsműhelyben vagyok. Itt továbbra is logikusan működik minden. Itt tudom, hogy reagál a fém a hőre. Megismerem a kalapács hangját. A két kezem gondolkodás nélkül teszi a dolgát. Itt ki tudom kapcsolni a zaklatott elmémet, és képes vagyok egyszerűen csak arra koncentrálni, hogy létrehozzam, amit csak akarok. És az idő nagy részében a többiek is békén hagynak… A nagy részében.

Amikor meghallom a lépteket, felpillantok a munkámból.

Callos lép be a kovácsműhelybe.

– Ne haragudj, hogy zavarlak.

– Nem zavarsz, úgyhogy semmi baj. – Kihúzom a fémet a kazánból, és kezdem kalapálni. Callos és Winny a múzeum óta gyakrabban be szoktak nézni hozzám. Úgy figyeltem meg, hogy felváltva érkeznek.

– Még mindig Ventos sarlóján dolgozol? – próbálja túlkiabálni Callos a kalapácsom kondulásait.

Bólintok, de továbbra is a munkámra koncentrálok. Csak harminc-negyven alkalommal tudom megütni a fémet, mielőtt túlságosan kihűlne ahhoz, hogy alakítható maradjon. Callos kivárja, amíg visszateszem a kazánba, mielőtt újra megszólalna.

– Láttam azokat az új tűkéseket, amiket Winnynek csináltál. Nagyon örült, hogy kipótoltad a készleteit azok után, amennyit a régi kastélyban hagyott. – Semmi nem utal a hangjában arra, hogy úgy gondolná, kivételezek a lánnyal.

– Valóban, nagyon örült, hogy finoman fejezzem ki magam. Több helyen is eltörte a gerincemet, amikor átölelt. – Nem emlékszem olyanra, hogy bárki is ilyen hevesen magához ölelt volna valaha. A vampirok ereje az ölelgetésben is segít nekik.

– Rám férne, hogy valaki az enyémet is megropogtassa – mondja Callos nyújtózkodva egyet.

– Akkor Winny a te embered – felelem, visszafordulva a fém felé. Nem akartam, hogy mások megtudják, hogy készítettem neki valamit, nehogy mindnyájan kérésekkel kezdjenek bombázni. De valamelyik éjszaka egyszerűen nem tudtam elaludni. Úgyhogy inkább lejöttem ide dolgozni. Olyan boldoggá tesz, hogy végre van egy kovácsműhely, ami bármikor a rendelkezésemre áll, és ahol nem anyám felügyeli az erőforrásokat és a munkabeosztást. Legalább maradt itt nekem valami, amiben örömömet lelhetem.

– Valóban ő az – dünnyögi Callos olyan halkan, hogy szinte meg se hallom. A hangjából sugárzó gyengédségtől megsajdul a szívem, bár ezt eltökélten igyekszem figyelmen kívül hagyni. De még mielőtt sikerülne, a vampir folytatja. – Nem akarod végre elmesélni nekem, hogy mi történt?

Eleinte nem vágytam különösebben a látogatásaira, de mostanra elég jóban lettünk. Szívélyesen szoktunk viselkedni egymással, de nem visszük túlzásba a barátkozást. A beszélgetéseink ugyanolyan protokollárisnak tűnnek, mint a cserzővargáéi voltak anyámmal, amikor eljött hozzánk, hogy a vadászok bőrpáncéljáról konzultáljanak. De Callos most átlépett egy bizonyos határt.

– Már mondtam, hogy nem történt semmi.

– Én pedig egyáltalán nem hiszek neked. – Callosnak az a nagy esze lesz egyszer a veszte. Az, ahogy pillanatok alatt képes felfogni és rendszerezni a kapott információkat, önmagában is egyfajta mágiának tűnik. Valószínűleg ő a legokosabb ember, akivel valaha találkoztam, de sokkal jobban szoktam örülni, amikor más dolgokra összpontosítja a figyelmét, nem pedig rám. – Te és Ruvan teljesen másképp viselkedtetek egymással az elmúlt egy hétben, mint korábban.

– Nem is – vágok vissza, és ismét kézbe veszem a kalapácsot.

– De igen. – Callos leül a megszokott helyére, arra a székre, ami előtt változatos dokumentumok és feljegyzések sorakoznak. – Alig lehet titeket egy helyiségben látni. Kerülitek egymás tekintetét. És alig beszéltek egymással.

– Ami teljesen érthető, tekintve, hogy esküdt ellenségek vagyunk.

Callos felhorkant. Meglendítem a kalapácsomat, mire felhúzza a szemöldökét.

– Egyikünk sem volt az esküdt ellenséged attól a naptól fogva, hogy idejöttél.

Frusztráltan fújtatok egyet, és folytatom a kalapálást, mintha ezzel a saját gondolataimat is kikalapálhatnám a fejemből.

– Neked nem a vérezüst rejtélyével kellene foglalkoznod? – kérdezem ingerülten.

Callos korábban eltökélte, hogy mindent kiderít a történetéről, amit csak lehet. Úgy sejtem, jólesik neki, hogy átmenetileg elterelheti valamivel a figyelmét arról az átkozott átokhorgonyról. A legfrissebb kudarcunk fényében nem is tudom ezért hibáztatni.

– Nagy szerencsédre én egyszerre többfelé is tudok figyelni.

– Valóban mérhetetlenül szerencsés lány vagyok. – Megrázom a fejem, és kalapácsütésekkel próbálom elvenni Callos kedvét a beszélgetés folytatásától. Nem azzal kellene foglalkoznia, hogy mi folyik Ruvan és köztem. Senkinek nem kellene ezzel foglalkoznia. Sőt, az lenne a logikus, ha örülnének az elhidegülésünknek.

És én is örülnék neki.

Akkor miért érzem magam ilyen nyomorultan?

– Már megint itt vagy? – Miután Callos megérkezik, általában Winnyre sem kell sokat várni. Felmerül bennem a kérdés, hogy nem értelmezi-e félre a futó beszélgetéseinket Callosszal. Nagyon remélem, hogy nem.

Most, hogy Ruvan felhívta a figyelmemet kettejük bonyolult viszonyára, nem tudom nem észrevenni a jeleit. Ahogy Callos Winnyre néz a szemüvegkerete felett. Ahogy Winny az indokoltnál kicsit közelebb ül hozzá.

– Én itt dolgozom – válaszolja Callos.

– Akárhol dolgozhatnál – szögezi le Winny, miközben leteszi a tőreit a köszörűkő mellé. Pár napja mindegyik tökéletesen ki lett fenve, de Winny azóta is szorgalmasan élezgeti őket. Mindig a nyelvembe kell harapnom, nehogy rászóljak, amikor elkalandozik a figyelme, és Callost kezdi bámulni, amikor a tudósunk nem figyel.

Ha nem vigyáz, le fogja vágni az ujja hegyét. Bár úgy sejtem, hogy ha tényleg megtenné, gyorsan begyógyulna a sebe. Nos, mindenkinek áldozatokat kell hoznia a tudásért, és ha ez csak egy ujjhegyet jelent, az, mindent összevetve, nem is olyan nagy ár.

– De máshol nem állna a rendelkezésemre a mi saját kovácslányunk szakértelme.

– Kiderítetted már, hogy mit csinál egyáltalán a vérezüst? – kérdezi Winny.

– Még dolgozunk rajta – feleli Callos, végighúzva az ujját a tőr markolatán. – Talán gyorsabban menne a dolog, ha lenne valamennyi friss vérünk, ami nem vampirokból származik – jegyzi meg felém pillantva.

Kicsit csúnyán nézek rá. Egyszer már megvágtam magam a pengével, és nem áll szándékomban ismét megtenni. Nem akarom Ruvant ismét ágynak dőlve találni, félúton az Elbukás felé. Főleg úgy nem, hogy alig állunk szóba egymással, mióta kiderült, hogy házasok vagyunk…

– Mielőtt túl messzire mennénk a kísérletek terén, azért illene valamivel többet tudnunk a vérezüst hatásáról, vagy arról, hogy mi célból hozták létre – állapítom meg.

Callos hátradől a széken, és összefonja a karját.

– Néha csak úgy lehet megtudni valamit a mágiáról, ha kockázatot vállal valaki, és a vérét adja érte.

– Ha már a vérnél tartunk – használom ki az alkalmat arra, hogy témát váltsak –, szükségem lenne a segítségetekre.

– Miben? – kérdezi Winny.

Feltartom az egyik sarlót, amin eddig dolgoztam. Még messze nem tökéletes, közel sem olyan, mint egy vadászsarló. De még mielőtt a hátralévő napjaimat a csiszolgatására pazarolnám, meg akarok győződni arról, hogy jó nyomon vagyok. A hold telik, az idő fogy.

– Vissza kell mennünk az öreg kastélyba – jelentem be.

Harmincegy

– A RÉGI KASTÉLYBA? – kérdezik egyszere, egymásra meredve.

– Ideje lenne kiaknázni azt a rengeteg erőfeszítést, amit a tőreid kifenésébe fektettél, Winny – mondom, és elindulok kifelé a kovácsműhelyből.

A lány közben utolér, én pedig örömmel látom, hogy a tőrei is nála vannak.

– Miért megyünk vissza az öreg kastélyba?

– Ezt nem hagyta jóvá a fejedelem…

– Nem megyünk messzire – szakítom félbe Callost. Most nem érdekel Ruvan jóváhagyása. És úgy érzem, ő sem vágyik arra mostanában, hogy velem beszélgethessen. – Csak egy Elbukottra lenne szükségünk.

– Miért? – kérdezi Callos.

– Ellenőriznem kell, hogy megöli-e ez az ezüst. Ha igazam van, akkor nem fogja. És itt jössz te a képbe – fordulok Winny felé.

– Miért szeretnéd, ha az ezüstöd nem ölné meg a Elbukottat? – érdeklődik Winny.

– Mert olyasvalami kell nekünk, ami az ezüstacél összes tulajdonságával rendelkezik, legalábbis ránézésre, ugyanakkor nem tartalmaz elegendő ezüstöt ahhoz, hogy egy vampir belehaljon. Amikor Ventosszal hazamegyünk Vadászvégbe, gyanút keltene, ha nem ezüstpenge lenne nála. De nem adhatunk a kezébe valódi ezüstöt, mert előfordulhat, hogy rákényszerítik, hogy megvágja magát vele. – Anyámat biztosan nem tudná megtéveszteni. De vele remélhetőleg nem futunk össze… bármennyire fáj is a szívem ettől.

– Ravasz – nyugtázza Callos elismerő hangon.

– Vannak jó pillanataim – felelem mosolyogva, miközben felérünk a lépcső tetejére.

– Milyen jó pillanataid? – hallom meg Ruvan hangját, amitől mozdulatlanná dermedek.

Felnézek rá. Kis híján nekimentem. Hajszálnyira vagyunk egymástól. Pontosan emlékszem, milyen volt az arca, amikor utoljára ilyen közel álltunk egymáshoz. A frusztrációjára is. A fájdalmára.

Ha akarod, semmit nem jelentesz nekem.

De én nem akarom, csak még nem találtam meg a megfelelő szavakat vagy a bátorságot ahhoz, hogy ezt megmondjam neki. Még mindig fáj, amit nem mondott el nekem, vagy amit nem mondott el hamarabb. Az, amit ő és az ősei elkövettek ellenünk, és amiről nem tudtam, hogy meg kell bocsátanom neki – ilyen gondolatokkal küzdök a csendesebb pillanataimban, még akkor is, amikor lefoglal a munkám, és teljesen jól vagyok. Igaza volt, túl gyorsan kerültünk túl közel egymáshoz, és én visszapattantam róla, most pedig távolodom tőle, mint egy kalapács, miután lecsapott az üllőre.

Lehet, hogy meg fogom találni a megfelelő szavakat, mielőtt elindulok a falumba. De minél jobban kikerekedik a hold, minél közelebb kerülök ahhoz, hogy visszatérjek mindahhoz, amit ismerek, annál erősebben dolgozik bennem a szégyen, akár akarom, akár nem. A hátam közepére sem kívánom ezt. De nem tagadhatom le magam előtt.

– Zseniálisan jó pillanatai – válaszolja Callos, ügyet sem vetve a feszültségre, mintha nem is érezné, pedig tudom, hogy érzi.

– Ez nem túl meglepő – morogja Ruvan olyan hangon, mintha nehezére esne bókolnia nekem.

– Köszönöm. – Amikor elhaladok mellette, a vállam súrolja a karját.

– Az öreg kastélyba indultunk éppen – jegyzi meg Winny. Mozdulatlanná dermedek, a vállam a fülemhez ér. Abban reménykedtem, hogy megúszhatom ezt a beszélgetést.

– Az öreg kastélyba? Miért? – Ruvan léptei felgyorsulnak a hátam mögött.

– Ki kell derítenem valamit.

Ruvan megragadja a könyökömet.

– Te nem mehetsz az öreg kastélyba.

– Miért nem?

– Mi lesz, ha bajod esik?

– Winny és Callos is velem tartanak.

Ruvan még jobban összehúzza a szemöldökét.

– Callos nem éppen a csatatér ördöge.

– Köszönöm a bizalmadat, nagyuram – jegyzi meg Callos szárazon.

Ruvan tekintete a szövetségesére siklik.

– Ne haragudj.

– Csak átugrunk oda. – Próbálom kiszabadítani a karomat Ruvan szorításából, de ő nem ereszt. – Engedj már el!

– Veletek megyek – jelenti ki erre határozottan.

– Meg tudom magam védeni.

– Riane tud magára vigyázni. És amúgy sem hinném, hogy jó ötlet lenne, ha velünk tartanál, nagyuram – siet Winny a segítségemre. – Túlságosan elhatalmasodott rajtad az átok. Nem vagy olyan állapotban, hogy képes lennél szembeszállni az Elbukottakkal. Egyetlen harapásuk is végezhet veled.

– Vállalom ezt a kockázatot – erősködik Ruvan.

– Miért? – kérdezem.

– Miattad – mered rám, mire nyelek egy nagyot.

– De én nem akarom, hogy ezt csináld. – Ismét magam előtt látom, ahogy ott fekszik az ágyában betegen, de ezúttal nem tudjuk visszarángatni a halál pereméről.

Ruvan arcáról elpárolog az eltökéltség. Kicsit beesik a válla. Egyetlen szó nélkül elengedi a kezem, és odébb húzódik tőlem.

Legszívesebben követném. Legszívesebben szorosan magamhoz ölelném, és megnyugtatnám, hogy minden rendben lesz. Hogy van még esélyünk, még parázslik a láng, még pislákol a remény. Csak meg kell védenünk azt a lángot, bármennyire erőtlen.

Megfogom a kezét.

– Ruvan… – A neve hallatán visszanéz rám. – Nem tudom ölbe tett kézzel végignézni, ahogy áldozatul esel az átoknak.

Most is úgy tűnik, mintha hallaná, amit mondok, de nem értené. Elhúzódik tőlem.

– Tudom. Meg kell ölnöd, vadász.

– Én nem erre… – próbálok tiltakozni, de Ruvan már el is tűnik a lakosztálya ajtaja mögött.

– Nem ezt akartad mondani? – fejezi be helyettem Winny szomorú mosollyal.

– Ugyanazt a nyelvet beszélik, de egyikük sem hallja a másikat – állapítja meg Callos találóan.

– És mit tehetnék ez ellen? – pillantok rájuk, azt remélve, hogy valamelyikük tudja a megoldást.

– Adj neki időt – javasolja végül Callos. – Ruvan nem az a fajta, akit sürgetni lehet. Azt hiszem, ebben hasonlítotok egymásra. Mindketten készen fogtok állni a dologra, amikor eljön az ideje.

Callos és Winny ezzel elindulnak a hatalmas, dupla szárnyú ajtó felé, ami az öreg kastélyba vezet, és megpróbálják kinyitni. Callosnak igaza van. Még nem állok készen.

De mi lesz, ha soha nem fogok készen állni?

Folyamatosan ez a kérdés kísért, miközben leereszkedünk az öreg kastély üres termeibe. Még akkor sem hagy nyugodni, amikor összefutunk egy Elbukottal, és a sarló nem tesz benne kárt. Az ezüst éppolyan ártalmatlannak bizonyul, mintha sima acél lenne.

„Te ezt nem értheted” – mondta. A szavai ott visszhangoznak a fülemben. Még mindig magam előtt látom, ahogy hátat fordít nekem, és otthagy. Ökölbe szorítja a kezét, ahogy kisgyerekkorunk óta szokta, amikor bosszantja valami.

Végigrohanok a folyosókon és a titkos járatokon, és közben a torkomban dobog a szívem. Bárcsak tévednék – fohászkodom magamban. De nem tévedek, sajnos tudom, hogy nem tévedek. Jobban ismerem őt, mint bárki más, és most minden összeállt a fejemben.

Már azelőtt tudom, mit tett, mielőtt meghallanám a sikolyokat, amelyek egyre élesebbé válnak, majd egyszer csak elhallgatnak.

Tántorogva nekitámaszkodom a falnak, és a blúzomba markolok a mellkasomon. A hányinger át akarja venni az irányítást a testem felett, de nem hagyom, hogy megtegye. A saját szememmel kell látnom. Előfordulhat, hogy mégis tévedek. Lehet, hogy tévedek – ismételgetem újra meg újra, amíg oda nem érek az első műhelyhez, amit felállítottunk – az ő műhelyéhez.

Berontok az ajtón, majd azonnal meg is torpanok, amikor vérszag csapja meg az orromat. Mennyi vér… mennyi holttest… Ők velem jöttek ide, miattam. És miattam maradtak itt. Amikor egy aranyszínű szempár rám mered, a számra kell szorítanom a kezem, nehogy sikoltozni kezdjek.

Egy szörnyeteg.

Futásnak eredek.

Az összes éjjelem és nappalom azzal telik, hogy rendezni próbálom az érzéseimet.

Kalapács. Kalapács. Kalapács.

A gondolataim éppen olyan engesztelhetetlenek, mint az ütéseim. Ha elég nagy erővel esek neki ennek a problémának, akkor meg fog hajlani az akaratom előtt. Akkor talán képes leszek valami használható dologgá alakítani. Vagy legalábbis olyasmivé, amit értek, és amit el tudok magyarázni, amikor elkerülhetetlenül szembe kell néznem Drew-val és anyámmal. Ó, vénséges istenek, hogyan tudok majd valaha is a szemükbe nézni azok után, ami történt?

Nem tudom a választ. Semmire. És miközben ott állunk Ventosszal a kastély előcsarnokában, úgy érzem, mintha egyre távolabb kerülnék a tisztánlátástól. Úgy tűnik számomra, mintha csak tegnap jártam volna itt Ruvannal, Callosszal és Winnyvel. Nehezemre esik elhinni, hogy a hold már kereken ragyog a fejünk felett.

De legalább valami kézzelfogható eredménye is van a megfeszített munkámnak. Bár a lelkiállapotomon sokat rontott a folyamatos rágódás, Ventos csípőjén egy új sarló lóg, ami minden szempontból tökéletes. Még a markolatán sincs bőr, ami megvédené a kezét az ezüsttől.

– Meddig lesztek távol? – kérdezi Quinn.

– Azt remélem, hogy legfeljebb pár óráig. – Megigazítom magamon a bőrpáncélt, ami ugyan meg lett tisztítva, de azért nyomot hagytak rajta az eddigi megpróbáltatásaim.

– Néhány óráig? – kérdezi Ventos döbbenten. Szinte hallom, ahogy a morgása felkúszik a mellkasában, hogy a száján bukjon ki. – Én nem akarok ennyi időt tölteni az emberek világában!

– Azt mondtam, hogy legfeljebb – meredek rá, és kitartok az eredeti becslésem mellett. – De remélem, hogy gyorsabban végzünk.

Minél tovább maradok ott, annál nagyobb az esélye, hogy valaki felismer. És ha valaki felismer, akkor olyan kérdéseket fog feltenni nekem, amikre nem tudok majd válaszolni. Sokat gondolkoztam azon, mit mondhatnék, ha elkapnának és kifaggatnának, de egyik magyarázat vagy kifogás sem tűnik elég hihetőnek nekem. Nincs más választásom, mint rögtönözni valami hazugságot, noha annak garantáltan rossz vége lesz. Sok mindent el lehet mondani rólam, de azt semmiképpen, hogy ügyesen tudnék hazudni.

– Vigyázzatok magatokra! Mindketten – kívánja és parancsolja nekünk Ruvan. Ő tényleg azt akarja, hogy ne essen bajunk, engem is beleértve. Ebben biztos vagyok. De az őszinteségétől valahogy csak még rosszabbul érzem magam. Ha fontos voltam, illetve vagyok neki, akkor miért zárkózik el tőlem? És ha ő is fontos nekem, miért hagyom ezt?

Amikor visszatérünk, beszélek vele – fogadom meg magamban. Én nem szeretem lezáratlanul hagyni a dolgokat. És ha már egyszer a felesége vagyok – bármilyen nehezemre esik ezt elképzelni –, akkor rendeznünk kell a nézeteltéréseinket.

De még a rendezetlen viszonyunknál is sokkal aggasztóbb az, ahogyan Ruvan kinéz: egyre kimerültebb és ösztövérebb. Ahogy a hold dagad, ő úgy fogy. Mély ráncok húzódnak az arcán, a szemgödre besüppedt. Tudom, hogy valamiféle véren él, és talán a holdból is merít egy kis erőt. De aggódom amiatt, hogy az életben tartása lemeríti a készleteiket. És ez még érthetetlenebbé teszi azt az elhatározását, hogy nem nyúl hozzám, nem iszik belőlem. Ezzel mindnyájukat veszélybe sodorhatja.

Tudom, hogy a többiek is látják, mennyire leromlott az állapota. Mindennap egyre több mindent tesznek érte. Azzal segítenek neki, amivel csak tudnak: leszedik az asztalt a szerény vacsoráink után, vagy könyveket és dokumentumokat visznek be a lakosztályába, hogy ne kelljen neki magának elmennie értük.

De én segíthetnék neki a legtöbbet, és mégsem hajlandó élni ezzel. Bár… nem mondhatnám, hogy megpróbáltam rátukmálni a segítségemet. Már nem is tudom, melyikünk a hibás ebben az egészben – ahogy a vadászok és a vampirok esetében sem –, és csak annyit szeretnék, hogy végre megoldódjon ez a helyzet.

– Minden tőlünk telhetőt el fogunk követni ennek érdekében – válaszolom neki. – Ne aggódj, vigyázni fogok Ventosra – teszem hozzá megjátszott arroganciával, hogy kicsit oldjam ezt a nehéz pillanatot. A sikerem még engem is meglep. A többiek hangosan nevetnek azon, hogy milyen arcot vág Ventos.

– Majd meglátjuk, hogy ki vigyáz kire – morogja a nagydarab vampir. – De most essünk túl rajta – nyújtja felém a kezét.

Utoljára nézek Ruvan szemébe, azt remélve, hogy sikerül olvasnia a gondolataimban. Amikor visszatérek, megbeszéljük. Meg fogjuk ezt oldani. De még mindig nincs merszem fennhangon is kimondani ezeket a szavakat. Úgyhogy inkább megfogom Ventos kezét, és visszatartom a lélegzetemet, miközben visszarepülünk a falumba.

Árnyék. Élesen megsajdul a tüdőm. Fájni kezd a szemem.

Amikor megpihenünk egy sziklán, zihálva nyeldeklem a sós tengeri levegőt. Ventos nem várja meg, hogy visszanyerjem a lélegzetemet. Nem is kérek ilyet tőle. Nem akarom visszafogni.

Egy pukkanás, és ismét ránk borul a sötétség.

Ott állunk az éjszakában. Eleven árnyékok csavarodnak körénk, kísértetfák és ugyanolyan árnyalatú madártollak formájában. A jobb oldalunkon egy hatalmas, borostyánnal és mohával borított kőtábla áll. Annyira benőtte az aljnövényzet, hogy szinte ki sem lehet venni a belevésett szavakat.

Ismét elindulunk.

Majd megint.

És megint.

Végül kitépem a kezem Ventos tenyeréből, és mindkettőt a térdemre támasztom. Kifulladva előregörnyedek. Feltartom az egyik kezem.

– Csak egy percet, könyörgök.

– Ne haragudj – motyogja a vampir. – Nem szeretek ilyen sokat ugrálni, de a Fakóban nehezen tudok bármit is kivenni, ami teljesen ellehetetleníti a tájékozódást.

– Semmi baj. Tudom, hogy minden tőled telhetőt megteszel, de ez nagyon megterhelő nekem.

– El tudom képzelni. – Ventos gyanakodva mered a sötétségbe. – De muszáj továbbmennünk. Nem tetszik nekem ez a hely. Bűzlik a tündemágiától.

– A Vérhold éjszakáján is ilyen nehéz volt átjutni? – Kihúzom magam. – Ventos?

– Nem – ismeri be a vampir vonakodva, miközben a homlokát törölgeti az alkarjával. Ő is ki van merülve, és még oda sem értünk Vadászvégbe.

– A Fakó akkor vékonyabb volt, mi pedig erősebbek. Szinte olyannak tűnt az egész, mint egy laza séta.

– De tudod, hogy merre kell mennünk, ugye?

– Azt hiszem. Ez a hely nagyon másnak tűnik, mint akkor. Mintha az egészet átrendezték volna… De azt hiszem, már majdnem átjutottunk – mondja, és kinyújtja a kezét, én pedig megfogom, és felkészülök.

Minden egyes izmom és ízületem sajog. A ködséta maga a kínszenvedés. Újra és újra szétszakít, majd összerak. De összeszorítom a fogam, és elviselem a dolgot, mert minden egyes fájdalomrobbanás egy lépéssel közelebb visz az otthonomhoz.

A hold már az ég alján lebeg, amikor végre megérkezünk egy ismerősnek tűnő helyre. Megkönnyebbülten felsóhajtok, és összeesek a mocsaras talajon. Most már nem zavar annyira a sár cuppogása és bugyborékolása, mint régen. Ez legalább valódi. Átkeltünk az eleven árnyékok birodalmán, és visszatértünk a számomra ismerős világba. Mélyen beszívom a mocsaras nedves levegőjét, és újult lendülettel állok fel.

Hazaértem.

Harminckettő

– INNEN MÁR NEM TUDLAK SOKKAL TOVÁBB VINNI – szólal meg Ventos, aki ugyanannyira ki van fulladva, mint én. – Csak olyan helyre tudok átkelni ködsétával, ahol már megfordultam, vagy amit látok, és itt húzódik a határom.

– Itt jó lesz – mondom, és felnézek a holdra útba igazításért. – Tudom, innen merre kell menni.

Átvezetem Ventost a mocsáron, déli–délkeleti irányba, amíg ki nem érünk a főútra, ami végigkanyarog a mocsáron. Onnantól fogva gyorsabban haladunk. Annak ellenére, hogy az utat szép lassan visszahódítja a természet, azért szilárd talajt biztosít a lábunk alá.

Mindketten némán gyalogolunk. A vadászok ma este is kirajzanak, Elbukottakat keresve. Tudom, hogy ha összefutunk velük, Ventos kénytelen lesz megölni őket – nincs az a könyörgés, ami megakadályozná ebben. Ha egy vadász meglát egy vampirt egy emberrel, azt nem hagyhatjuk életben. Vagyis nincs más választásunk, mint mindenáron elkerülni az ilyen találkozásokat. A vadászok többsége szerencsére a mocsár mélyén cserkészik. Az Elbukottak pedig általában nem mennek ki a főútra, így zavartalanul haladhatunk.

Csak akkor jövök rá, hogy mennyi erőt kaptam a véreskütől – és minden bizonnyal Ruvan véréből is –, amikor visszatérek a Természetes Világba. A Köztesvidéken gyengének számítok a vampirokhoz képest. Itt viszont látok a sötétben, nem csúszik meg a lábam a síkos köveken, könnyedén és magabiztosan mozgok. Meglehetősen biztos vagyok abban, hogy még a mocsárban bolyongó vadászok szagát is érzem, és pontosan tudom, mikor kell lelassítanom vagy felgyorsítanom a lépteimet.

Amikor elhaladunk a romok mellett, ahol Ruvan és én összecsaptunk, égnek állnak a szőrszálak a tarkómon. Még mindig érzem az ott kiontott vér szagát.

Megtorpanok.

– Tovább kell mennünk – suttogja Ventos.

– Tudom. – Hirtelen felrémlik bennem az az álom, amit az első éjszakámon láttam a vampirkastélyban, és ezzel egy időben tompa fájdalom jelenik meg valahol a tudatosságom peremén. Ismét magam előtt látom a fehér hajú alak körvonalait a romok között, annak ellenére, hogy már nincs is ott.

– Floriane.

– Tudom – ismétlem meg, és újra elindulok.

Nagyjából három órával napfelkelte előtt megjelenik előttünk a nagy, boltíves kapu.

– Ez az? – kérdezi Ventos dörmögve, miközben átnéz a Sóvidék felett a parasztházakkal tarkított szántóföldekre. Ott lakik az a maréknyi bátor ember, akik az életüket teszik kockára azzal, hogy a mocsaras peremén élnek, hogy gabonát termeszthessenek és állatokat tarthassanak az egész falu táplálása végett. Ventos tekintete végül azon az enyhe emelkedőn állapodik meg, ami a várost körülvevő falban és a holdfényben fürdő erőd sziluettjében végződik.

– Igen. Ez az otthonom.

– A Vérhold éjszakáján messze nem jutottam el idáig – vallja be a vampir. – Azzal töltöttem az elmúlt egy évet, hogy azon tűnődtem, vajon milyen helyen lakhatnak azok, akik végeérhetetlen rémálommá változtatták az életünket.

– És sikerült beteljesítenie a várakozásaidat? – kérdezem szárazon.

– Egyáltalán nem – ismeri be Ventos a nyakát dörzsölve. – Majdnem olyan lepusztult, amilyen Tempost lett mostanra.

Ezen akár meg is sértődhetnék, de csak halkan felnevetek.

– Ezzel nem tudok vitatkozni. Mindnyájan szánalmas módon tengetjük az életünket, folyamatos rettegésben egymástól… De miért is? Részben ezért olyan fontos nekem, hogy véget vessünk az átoknak. Attól függetlenül, hogy ki kezdte ezt az egészet, vagy kinek volt igaza, ez már senkinek nem tesz jót. – Miközben beszélgetünk, a parasztházakat fürkészem, hátha észreveszek valamiféle életjelet. Tudom, hogy a lehető leggyorsabban át kell jutnunk a sóval beszórt területen, nehogy valaki meglásson minket, mivel Ventos itt már nem tudja alkalmazni a ködjárást.

– Az a nyomorult átok soha nem tett jót senkinek – morogja.

Még mindig úgy érzem, hogy nincs elég információm az átok kezdetéről ahhoz, hogy egyetértsek vele, vagy tiltakozzak. Annak ellenére, hogy Ruvan mesélt nekem valamennyit a Solos által elkövetett borzalmakról, valahogy még mindig nem áll össze a kép. Amikor ezen gondolkozom, mindig úgy érzem, hogy túl sok hézag van Jontun feljegyzéseiben.

A legkevesebb, amit megtehetünk, az, hogy véget vetünk neki. És akkor remélhetőleg mind a vampirok, mind az emberek teljesebb életet élhetnek. Akkor visszakaphatjuk azt a világot, amit már örökre elveszettnek hittünk. – A hold elé lassan beúszik egy felhő, és árnyékba borítja a környéket. – Indulnunk kell.

– Csak egy pillanat! – Ventos egy kis fiolát emel a szájához, hogy igyon belőle. Amikor átjárja a mágia, felragyog a szeme a sötétben. Utána kialszik benne a fény, de a megszokott aranysárga árnyalat is eltűnik belőle. Olyanná válik, mint a kő: keménnyé és ködszürkévé. Az arca közepén hullámzani kezd a bőr, mintha folyékonnyá vált volna, és le akarná fújni róla a szél. Az ajka megduzzad. A szakálla a földre hullik. A teste remegni kezd.

Döbbenten figyelem, ahogy a csontjai megroppannak, és összetörnek. Leolvadnak róla az izmok, összezsugorodnak, és az alakja elkeskenyedik, lefogy. A kopasz fejbőréből sötétbarna hajszálak serkennek ki. Egy idő után elnémul megnyúló, megfeszülő inainak a hangja, és az ízületei ropogása is. Ventos eltűnik, és egy másik vadász veszi át előttem a helyét. Még a ruhája is bőrpáncéllá változik.

Megborzongok, és elfog a rettegés. Ugyanezt művelte az az Elbukott apám vérével. Annak a vampirnak még maradt elég esze és ravaszsága – vagy csak ösztönös reflexe – ahhoz, hogy elrabolja apám alakját és arcát. Megette a testét, majd fölé hajolt, és ugyanígy végrehajtotta ezt a groteszk rituálét, hogy ellopja a megjelenését, majd sorsára hagyja a szárazra szívott porhüvelyét.

– Floriane! – Ventos óvatosan megráz. – Mi a baj?

Még a hangja is megváltozott. Minden megváltozott benne, az összes hangszáláig bezárólag.

– Ez… ez… – Eltolom magamtól, és nekitántorodom a falnak, ami a mocsarast választja el a Sóvidéktől és Vadászvégtől, majd mindent kiadok a szinte üres gyomromból.

– Ez a ködséta mellékhatása?

Rá se bírok nézni, miközben megszólalok, a körmeim a köveket karistolják. Az egyik meghajlik. A másik eltörik. Az éles fájdalom segít abban, hogy visszatérjek a jelenbe, és koncentrálni tudjak. Megakadályozza, hogy még mélyebbre zuhanjak az apám által hagyott űrben.

– Nem. Jól vagyok.

– Nem úgy nézel ki.

– Mondom, hogy jól vagyok! – csattanok fel. Ventos emberivé vált szeméből meglepődés sugárzik.

Felsóhajtok. Ez nem az ő hibája, de hol is kezdjem?

– Apámnak… ellopták az arcát. Egy Elbukott lopta el. De… én… én… Most láttam először, hogy változik át egy vampir valaki mássá, és az jutott eszembe, hogy vajon az apámmal is így történt-e. Magam előtt láttam, ahogy egy Elbukott felfalja a mocsárban, hogy bejusson közénk. Vagy talán csak azért, hogy visszaszerezze azt a részét, amit elveszített.

Ventos a vállamra teszi a kezét, de nem húz közelebb magához. Nem kér arra, hogy forduljak felé.

– Ha ez számít valamit… A vampirok nem azért lopnak el arcokat, hogy gonoszságokat kövessenek el. Őszintén szólva nem igazán élvezzük az ilyesmit. Én semmiképpen. Elég fájdalmas és kellemetlen egy másik test csapdájában lenni. Engem kifejezetten boldoggá tenne, ha soha többé nem kellene ilyet tennem.

Soha nem gondoltam volna, hogy Ventos képes lesz megvigasztalni…, de sikerül neki. Rápillantok a vállam felett. A furcsa arca így, hogy fel voltam készülve rá, már is nem olyan ijesztő. De azért örülök, hogy nem ismerem fel a vadászt, akié volt. Nehezebb dolgom lenne, ha tudnám, kinek a vérét vették el ezért.

– Már jobban vagyok – győzködöm inkább magamat, mint őt. – Tovább kell mennünk. Még ma éjjel vissza kell jutnunk a Köztesvidékre. – Most, hogy az indulásnál láttam, milyen kimerültnek tűnik Ruvan, úgy érzem, egy órán belül vissza kell érnünk. Ha tévedtem volna, és mégsem segít rajta a Vadászelixír, akkor azonnal ki kell találnunk, mit tehetünk érte. Nem vagyok hajlandó hagyni, hogy elvonuljon valahova meghalni. Amíg én levegőt tudok venni, ő is fog.

– Ne várd tőlem, hogy tiltakozzak – válaszolja Ventos. – Én utálom ezt a világot. Minél hamarabb el akarok menni innen.

– Te milyennek érzed ezt a világot?

– Hát… Nem is tudom, hogy magyarázzam el. Callos jobban le tudná írni. Ez a világ csendes. Halottnak tűnik. Itt is érzékelhető a mágia zümmögése, ami az összes élőlényben ott van, de halványabban. Közel sem annyira, mint a Köztesvidéken.

Megpróbálom eldönteni, hogy én érzek-e bármiféle különbséget a saját világom és a Köztesvidék között. Kiterjesztem a gondolataimat, a szívemet, és menet közben tapogatózni kezdek velük. Érzem ugyan a különbséget, de nem tudom megállapítani, hogy ennek van-e bármi köze a mágiához. Lehet, hogy csak azért érzem másmilyennek ezt a helyet, mert ez az otthonom.

Végre hazatértem.

A lépteink halkan koppannak a főút macskakövein. Bár sietünk, a gyorsaságnál fontosabbnak tartjuk, hogy észrevétlenek maradjunk. Mire a hold ismét előbújik a felhők közül, úgy nézünk ki, mint két vadász, akik kicsit korán térnek vissza a mocsarasból az erődbe. Nem mintha bárki is látna minket. Ilyenkor mindenki bezárkózik a telihold miatt.

Felmerül bennem a kérdés, hogy ez a nyugtalan csend mennyiben köszönhető a Vérhold által okozott, láthatatlan sebeknek. Hogy még mindig gyászolják-e a veszteségeiket a falu lakói, még mindig nyomasztja-e őket a túlélők bűntudata.

Beérünk a faluba. Ventos megáll a főtéren, és felnéz a harangtoronyra.

– Ez a mi művünk. Ehhez nem férhet kétség – dünnyögi.

Most már én is látom, miért gondolja így. Mielőtt a Köztesvidéken jártam volna, nem hittem volna el. De most, hogy eltöltöttem egy kis időt Tempostban, azonnal felismerem a vampirok építészeti stílusát. A miénk kísértetiesen hasonlít az Akadémia harangtornyaihoz.

– Ez tényleg a ti birodalmatok lehetett egykor.

– A délkeleti végek – helyesel Ventos. – Esküszöm, annak a Tündekirálynak, aki létrehozta a Fakót, fogalma sem volt a földrajzról. Úgy hallottam, hogy a tündérek is elveszítették akkor a területeik nagy részét.

– Kíváncsi lennék, hogy az emberek a tündérek ellen is harcolnak-e – dünnyögöm. Az ezüstbányák, ahonnan a fémek érkeztek, a távoli északon vannak, nagyjából arrafelé, ahol a múzeum térképei szerint a Tündérek Birodalma volt egykor. Talán ezért nem kapunk több ezüstöt. Magam előtt látok egy másik falut, ami pont olyan, mint Vadászvég, csak a lakói a vampirok helyett a tündérekkel harcolnak.

– A tündérek is rosszul vannak az ezüsttől? – merül fel bennem a kérdés.

– Azt nem tudom. De Tempost még azelőtt elszigetelődött a világtól, hogy én megszülettem volna, mert akkoriban így akarták megfékezni az átkot. Úgyhogy én soha nem találkoztam a tündérekkel – mondja Ventos egy vállrándítással. – Úgyhogy ezt kérdezd inkább Callostól.

– Úgy lesz. De akárhogy is, most menjünk tovább. – Viszont az ezüst gondolata arra késztet, hogy tegyek egy nagy kerülőutat. Még mielőtt észbe kapnék, már az otthonom közelében járunk.

– Hol vagyunk? – pillant rám Ventos kíváncsian, bizonyára azért, mert nem érti, miért állok meg.

Otthon.

Ott állok, ahol egy hónapja az Elbukott állt, amikor felém fordult, miután megittam az elixírt, ami örökre megváltoztatta az életemet. Már eltűntek az ezüstcsengettyűk az ajtó feletti ereszről, és a só is a küszöbről. Valaki fekete szalagot kötött a kopogtatóra – a gyász és a halál szimbólumát. Vadászvég több ajtaján is láttam már ilyet, többet, mint bármikor, de ez most más. Levegőt sem kapok tőle. Az a szalag a bátyám miatt van ott? Miattam? Mindkettőnk miatt?

De azt a fekete szalagot leszámítva minden olyan, amilyen mindig is volt. A függönyök szorosan össze vannak húzva, eltakarják az ablak üvegtábláit. Anyám ablaka sötéten trónol az emeleten, közvetlenül az enyém mellett. Biztosra veszem, hogy ha bemennék, hallanám a horkolását.

– Floriane? – suttogja Ventos.

– Ez a családom otthona – válaszolom végül, és elszakítom a tekintetemet az ajtón lévő szalagról.

– Most nincs időnk…

– Tudom – szakítom félbe. – Sajnálom… csak egy apróságot hadd tegyek meg. – Amikor elindulok a ház felé, Ventos elkapja a csuklómat. – Csak egy apróság, Ventos, ígérem. Ennyi az egész. Kérlek.

Találkozik a tekintetünk. Az övéből süt a neheztelés. Nem akarja megengedni a dolgot, de már tisztában van azzal, hogy nincs más választása. Tudja, hogy nem megyek el innen, amíg ezt nem teszem meg, és ezt is látom az arcán. Lassan szétnyílnak az ujjai.

– Egy perc, nem több, és senki sem láthat meg.

– Ne aggódj, pontosan tudom, hogyan kell hangtalanul közlekedni a saját házunkban.

Az épület mögé lopakodom. A kovácsműhely kicsit elkülönül Vadászvég többi, sűrűn beépített részétől. Túl zajos. Túl meleg. Túl nagy tűzveszélyt jelent ahhoz, hogy más épületek közelében álljon. A sötétség leple alatt beosonok a műhelybe, és egyenesen a kazánhoz lépek.

Az meleg.

A számra szorítom a tenyeremet, nehogy kiszökjön rajta egy megkönnyebbült sóhaj. Anyám folytatja a munkát. Nem mintha ez meglepne. Minket így neveltek, nem is tudnánk másképp élni. A Runil család nőtagjai fémeket kalapálnak. Mi vagyunk Vadászvég kardjainak és pajzsainak anyjai.

De azért egy pillanatra megtántorodom a megkönnyebbüléstől, hogy anyám nélkülem is folytatja a munkát.

Hátrasétálok a kovácsműhely mögött lévő titkos ajtóhoz, és közben elönt a nosztalgia. Úgy érzem, mintha csak az imént zártam volna be ezt az ajtót, hogy biztonságban maradjon az ezüst a Vérhold éjszakáján. Miközben elforgatom a bonyolult zár reteszeit, félig-meddig szinte arra számítok, hogy Drew is mindjárt betoppan, hogy folytassa a kiképzésemet. A kód nem változott, a zár kinyílik.

Nem merészelnék írott üzenetet hagyni magam után. Nem is tudom, hogy írhatnám le anyámnak mindazt, ami történt. De nem mehetek el anélkül, hogy ne nyugtatnám meg. Fogok egy kis ezüstrudat, és a kupac tetejére fektetem, a többire merőlegesen.

„Tartsd rendben az ezüstöt, Floriane! – tanított anyám. – Az ritka kincs. Szentség. Vigyázunk rá. Mindig tisztelettel és megbecsüléssel nyúlunk hozzá, bármit csinálunk is vele.”

Újra és újra belém sulykolta ezeket a szabályokat, amíg katonás rendben nem hagytam mindig az ezüstöt. De ha meglátja, hogy ez a rúd nincs a helyén, tudni fogja. Ez egy olyan üzenet, amit csak ő tud elolvasni, egy olyan ajtó mögött, amit csak én tudok kinyitni.

– Életben vagyok, Anya – suttogom. – És amint lehet, haza fogok jönni.

Bezárom magam mögött az ajtót, és kimegyek a házból.

– Sikerült elvégezned, amit akartál? – kérdezi Ventos az utca szélén állva, egy ajtóbeugróban, a holdfény árnyékában.

Bólintok.

– Köszönöm.

– Ruvannak nem szólok erről a kitérőről – mondja, és eltolja magát a faltól. – Csak ok nélkül felzaklatná magát miatta.

– Köszönöm. – Összenézünk, mint két összeesküvő. Szinte… tiszteletteljesen. Már-már barátian.

Végül a hatalmas erőd előtt állunk meg. Hátrabillentem a fejem, és megcsodálom az impozáns sziluettjét. Eddig soha nem értékeltem megfelelő mértékben a szépségét. És soha nem kérdeztem meg senkitől, hogyan lehet, hogy valamikor ilyen hihetetlen konstrukciókat tudtunk emelni, de most már egy egyszerű lakóházat sem bírnánk megépíteni.

Ventos ekkor teszi fel a legfontosabb kérdést.

– Hogy fogunk bejutni? – Azóta ezen töröm a fejem, mióta eldöntöttük, hogy idejövünk.

– Ennek az erődnek csak egy bejárata és kijárata van. – A súlyos rostély bal oldalán lévő, ezüsttel bevont ajtóra mutatok.

– A másik oldalon? – kérdezi Ventos, miközben a falakat fürkészi. Pontosan ugyanúgy tudja, mint én, hogy szinte lehetetlen átjutni a Vadászvéget körülvevő, függőleges falakon.

– A Vadászvégből a külvilágba vezető egyetlen út valóban a másik oldalon van, de mivel arra szinte senki sem jár, az még jobban meg van erősítve. Ugyanakkor valószínűleg kevesebb ezüst van benne. – Drew nem sokat mesélt nekem a külvilágról. De én sem faggattam róla, csak az ezüstkereskedőkről kérdezgettem. Vadászvégből senki sem szokott elmenni. Időnként érkeznek ide emberek, hogy csatlakozzanak a közösségünkhöz. De ők elég elítélően szoktak beszélni a külvilágról – úgy, mint egy helyről, ahol alig jut elég élelem mindenkinek, és ahol a kisebbség uralkodik a többség felett. Ők még a vampirokkal együtt is inkább a falunkat választják.

Felmerül bennem a kérdés, hogy ha a vampirok már nem jelentenek ránk fenyegetést, elköltöznek-e innen az emberek. Biztos, hogy tényleg vannak sanyarú helyek a világban. Olyanok, mint most Tempost, de bizonyára akadnak gyönyörű helyek is – olyanok, mint Tempost a fénykorában. Az itteniek talán elég bátrak lesznek ahhoz, hogy bejárják a világ távoli zugait. Azt hiszem, én ezt szeretném tenni.

– Akkor hogyan fogunk bejutni oda? – kérdezi Ventos.

– Csak egyetlen módon tudunk. Be kell sétálnunk.

– És nem fognak megállítani minket?

– Éjfélkor van az őrségváltás. Akkor lesz a legnagyobb esélyünk arra, hogy elkerüljük a feltűnést. – Felpillantok a holdra. – Állj készenlétben, és húzd be a fejed!

– Rendben, hozzád igazodom.

És nagy meglepetésemre Ventos így is tesz. Nem faggat tovább, és nem ad hangot az esetleges kételyeinek. Amikor egy felhő eltakarja a holdat, mozgás támad a kapu túloldalán. Megragadom az alkalmat.

A kezemet a csípőmön nyugtatva, és azokat a dolgokat ismételgetve magamban, amiket Drew-tól hallottam az erőd életéről, benyitok a kapun. Valahol a tudatosságom mélyén felhangzanak Vadászvég véneinek – és anyámnak – óvó szavai.

„Soha ne kövesd a bátyádat az erődbe, Floriane! Ő most már vadász, és egy olyan világnak a része, ami nem neked való. Az, aki beszökik az erődbe, vagy akár csak bekukucskál oda, halálbüntetésre számíthat.”

Harminchárom

MINT AZ VÁRHATÓ VOLT, AZ ŐRÖK, AKIK A VÁR BELSŐ UDVARÁRA VEZETŐ KIS ÁTJÁRÓBAN POSZTOLTAK, ÉPPEN TÁVOZÓFÉLBEN VANNAK. Fáradt, unott tekintettel hátrapillantanak ugyan a válluk felett, de csak két vadászt látnak, akik csatakosak a mocsaras ködétől, térdig sárosak, és leszegik a fejüket. Az egyik éjszakai őrszem egy pillanatra megtorpan, de nem kérdez semmit. Valószínűleg már csak arra vágyik, hogy lefekhessen.

Lenyúlok, és a hüvelykujjamat végighúzom a pengémen. Egy vörös vércsepp hullik a földre. Ventos követi a példámat. Elég sötét van ahhoz, hogy a vére ugyanolyan színűnek tűnjön, mint az enyém.

Egyetlen szót sem szólunk.

Kiérünk az erőd poros udvarára. A keményre taposott talaja rengeteg vért és izzadságot szívott már magába. Megállok, mert átfut a fejemen, hogy Drew milyen sok időt töltött itt, hány órán át edzett Davosszal. Vajon ő is itt küzdött és ontotta a vérét? Vagy azok a különleges edzések máshol zajlottak?

Bármennyire szeretnék is megállni és elmerengeni, magamba szívni ezt a környezetet, nem teszem. Most vadász vagyok, aki több tucatszor, sőt, több százszor is végigment már itt. Követem az éjszakai őrszemeket a főterembe.

Az asztalokkal és padokkal teli terem a késői időpont ellenére is zsúfoltabb, mint amire számítottam. Drew említette nekem, hogy sokan közülük az ellenségeik életritmusához igazodnak, de én azt reméltem, hogy csendes, sötét folyosókon tudunk majd végigosonni. Néhány vadász néma áhítatban ül a helyén, az ősi istenekhez imádkozva, akiknek a neve már rég feledésbe merült az idők során. De a legtöbben eszegetnek, és egymással beszélgetnek. Páran magányosan, szótlanul fényesítik az ezüstsarlójukat. Legalább gondját viselik a pengéjüknek – fut végig a fejemen.

A terem túlsó végén egy oltár áll, amit keskeny, immár több viaszt, mint követ tartalmazó polcokon sorakozó gyertyák százai világítanak meg. Az oltáron egy fahordó áll, acélketrecbe zárva. Az elixír. Drew azt mondta, hogy csak Davosnak van kulcsa a ketrechez, és csak ő adhat bárkinek az italból.

Pont annyit szokott kiönteni belőle, hogy megteljen az aranykehely – ami alig nagyobb egy gyűszűnél –, ami a hordó csapja alatt áll.

Éppen kezdek rájönni, hogyan szerezhetnék kulcsot a ketrechez, amikor a tervünk hirtelen léket kap.

– M… Mardios? – dadogja mögöttem valaki. Hátrapillantok a vállam felett. Ventos tökéletesen nyugodt marad, annak ellenére, hogy egy vadász száguld felé. Bár én nem ismertem fel azt az illetőt, akinek a társam ellopta az arcát, valaki más nyilvánvalóan igen. – Mardios, ez… – De ekkor elhallgat, és előrántja a sarlóját. – Vágd meg magad, te szörnyeteg!

– Nem vagyok szörnyeteg. Csak egy vadász, aki végre hazatalált – válaszolja Ventos, és a nyomaték kedvéért még csüggedten sóhajt is egy nagyot. Egyre több vadász gyűlik körénk. Én hagyom, hogy Ventos maradjon a figyelmük kereszttüzében, és kicsit odébb osonok. Rám senki nem figyel.

– Akkor bizonyítsd be azzal, hogy megvágod a kezedet!

– Már megvágtam a hüvelykujjam, hogy beengedjenek – mondja Ventos összefont karral. – Mit akarsz még tőlem? Vágjam le a fülemet?

– Ne próbáld megúszni a dolgot! – A vadász heves mozdulattal Ventos felé nyújtja a sarlóját, ami valódi ezüstből készült. És ha csak megkarcolja Ventos állát, vége a játéknak.

Ventos végighúzza a csuklója oldalát a csípőjén lógó sarlón, majd azonnal le is törli magáról a vért.

– Tessék. Ez elég lesz bizonyítéknak?

Mély megkönnyebbülésemre a másik vadász leereszti a sarlóját. A vadászok szerencsére nem nézték meg alaposan, milyen színű Ventos vére, és az sem tűnik fel nekik, hogy a sebe máris behegedt a vérfolt alatt. Megelégedtek a vágással.

– Az ember soha nem lehet elég óvatos, és nem úgy beszéltél, ahogy szoktál – morog a vadász.

– Nagyon hosszú tud lenni egy hónap, ha közben a mocsárban bolyong az ember – idézi fel Ventos azokat a történeteket, amelyeket még reggel, indulás előtt meséltem neki.

– De hogyan sikerült életben maradnod? – kérdezi egy másik vadász.

Ventos előad egy bonyolult történetet a fejsérülésről és a ködnél is zavarosabb emlékeiről. Sokkal okosabban és ékesszólóbban beszél, mint amire képesnek tartottam volna. Ez hatalmas megkönnyebbülés számomra. Fél szemmel őt figyelem, miközben lassan körbejárom a termet, nagyon odafigyelve arra, nehogy gyanút ébresszek valakiben.

Ha Ventos elég sokáig le tudja kötni a vadászok figyelmét, akkor talán képes leszek megkaparintani az elixírt. A ketrec láthatóan nem túlságosan erős, és elég réginek is tűnik. Biztosan találok valami gyenge pontot a fémmunkában, amit ki tudok használni. És akkor…

– Mi ez a hangzavar?

Mozdulatlanná dermedek. A torkomba ugrik a szívem. Ezen az estén már másodszor kell elfojtanom egy olyan hangot, ami önkéntelenül ki akar törni belőlem. A fájdalom és a megkönnyebbülés hangját.

– Mardios visszatért – jelenti az első vadász.

– Tényleg?

Lassan az újonnan érkezett felé fordulok. Másmilyennek tűnik a hangja. Mélyebbnek. Érdesebbnek. De még így is bárhol felismerném.

A lépcső alján, ami a felsőbb szintekről ereszkedik le a terembe, egy férfi áll, teljes vadászöltözékben. Nincs nála sarló, viszont arra a botra támaszkodik, amit eddig csak Davos kezében láttam. A szeme beesettnek tűnik, és sötét árnyékok húzódnak alatta. De a tekintete éppen olyan éles, mint a vállán ülő hollóé.

Drew az. A bátyám.

Őt nevezték ki vadászmesternek.

Le kell küzdenem a váratlanul rám törő hányingert. A látványtól, ahogy az a pokoli, természetellenes madár a vállán feszít, ellenállhatatlan késztetést érzek arra, hogy ráüvöltsek, hogy hagyja békén a bátyámat. Ő nem a tiéd, nem adom neked! – szeretném a képébe kiabálni.

Jobban megváltoztam a vampirok között, mint gondoltam volna. Amikor meghallom, hogy a bátyámat Vadászvég egyik legkitüntetőbb címével jutalmazták meg, csak felháborodást és elszörnyedést érzek. Az öltözéke miatt, amit olyan büszkén visel, mostantól kénytelen lesz ellenségként tekinteni rám.

Köteles lesz vajon levadászni engem azért, amit tettem? Megdörzsölöm azt a mélyedést a nyakam tövében, ahol Ruvan jelét viselem magamon. Még ha fel is tudná bontani a vérszerződést, lenne hova hazajönnöm egyáltalán?

– A Vérholdat senki sem képes túlélni.

– Pedig én megtettem – jelenti ki Ventos.

– Azt látom. És most el kell mondanod nekem, hogy sikerült – folytatja Drew, továbbra is azzal a természetellenes hanghordozással, ahogyan még soha nem beszélt, még viccből sem. A tónusa ijesztően hasonlít Davoséra. És ugyanolyan űzött a mosolya, mint Davosé. – Gyere velem, és beszéljük meg ezt négyszemközt.

Megpróbálok még jobban meglapulni a tömegben, azt remélve, hogy Drew-nak nem jut eszébe felém pillantani. Tudom, hogy ha túl intenzíven bámulnám, azt megérezné. Mi mindig megéreztük, ha kerestük egymást. De nem tudom nem túl intenzíven bámulni.

A bátyám él. És lehet, hogy ő a vadászmester. Azt sem tudom kizárni, hogy haragszik rám azért, amit tettem, és amit tenni készülök. De ez azt jelenti, hogy a megérzésem, miszerint Drew még mindig ott van valahol a láthatatlan kötelékünk másik végén, nem volt hamis.

És azt remélem, hogy az a hasonló megérzésem sem az, miszerint Ruvan még mindig él és lélegzik.

Drew a terem végébe vezeti Ventost, az oltár bal oldalán lévő, alig észrevehető csúcsos ajtóhoz. Miután eltűnnek, a többi vadász folytatja, amit addig csinált. Miközben az összeverődött, egymással fecsegő társaság szétszéled, én odasétálok az oltár és az elixíres hordó előtt álló padokhoz. Leülök, az ölembe veszem a sarlómat, és úgy teszek, mintha ki akarnám fenni.

Most lopjam el az elixírt? Hátrapillantok a vállam felett. Nem, még mindig túl sokan vannak itt.

Egyre nehezebben tudom követni az idő múlását. Egymás után telnek a percek, órákká állnak össze. Szinte érzem, ahogy az éjszaka elvékonyodik, mint a férfiak szája idős korukban.

Ventos még mindig nem tért vissza.

Ismét hátrapillantok a vállam felett. Már csak hárman vannak a teremben, mindhárman a hátsó végében. Lehajtják a fejüket, és úgy tűnik, mintha imádkoznának. Talán azokért a vadászokért teszik, akik még mindig odakint járőröznek. Ennél jobb lehetőségem nem lesz. A tettek mezejére kellene lépnem.

De ehelyett inkább kiosonok az oltár másik oldalán lévő ajtón, és kitalálok valami kifogást vagy magyarázatot arra az esetre, amikor a bátyám előreláthatóan fel fog ismerni, és egy ürügyet arra, hogy miért kell elixírt adnia nekem. De egyiket sem tudom felhasználni. A kis helyiség üres.

A hátam mögött lévő fal innenső oldalán egy állvány áll, rajta ugyanolyan hordókkal, mint a kinti oltáron. A búza olyan értékes kincsnek számít Vadászvégben, hogy csak ritkán tesznek félre belőle a sörfőzőmesternek – aki az ősi istenek tiszteletére erjeszt egy kis sört belőle a nagyobb ünnepeken. Ezek a hordók ugyanúgy néznek ki, mint a sörfőző pajtájában lévők, de kissé fémes a szaguk. És ismerősnek tűnik. Hirtelen ráébredek, honnan, és átfut a fejemen, hogy vajon így készül-e a Vadászelixír. Ha ezek a hordók elixírrel vannak tele, akkor megtaláltam, amire szükségünk van. De hol lehet Ventos?

A gondolatmenetem egyszer csak megszakad, amikor a helyiség túlsó sarkában felfedezek egy átjárót. Az állvány egyik szakaszát egy kicsit odébb fordították, hogy szabadon hagyjon egy ajtót. Csendesen suttogó hangokat és távoli zihálást hallok. A folyosón mustillat, és valami… érettebb aroma terjeng. Szinte édeskés… De valahol borzalmas is.

A bomlás szaga.

Dögszag. Azt érzem. Felfordul a gyomrom, miközben ott állok a szakadék peremén, abban a biztos tudatban, hogy le kell vetnem magam a mélyébe, és szembe kell néznem az ott várakozó borzalmakkal.

Erre nem állok még készen, de nincs más választásom. Ventos és Drew biztosan odalent vannak.

Minél beljebb jutok rajta, annál fagyosabbnak tűnik a folyosó. A falak nyirkossága jégréteggé változik. Végül egy olyan helyiségben találom magam, ami szinte minden tekintetben a nagy terem pontos mása – a boltíves mennyezettől kezdve, amiket gerendák és támpillérek tartanak, egészen a túlsó végében lévő oltár szellemkontúrjáig. De a fenti teremmel ellentétben ez a helyiség jóval több hordóval van tele. Talán több száz is van belőlük.

De a figyelmemet nem az erjedésben lévő elixír köti le. Nem tudom levenni a szemem a terem túlsó végén lévő oltárról. A gyertyák ott láng helyett súlyos pókhálórétegeket tartanak. Maga az oltár kőből van kifaragva, olyan mesteri szakértelemmel, hogy az oltárterítő vésővel kidolgozott redői úgy néznek ki, mintha a legenyhébb szellőtől is meglibbennének. A kőszövet olyan benyomást kelt, mintha meleg tapintása lenne, mint a valódi szövetnek.

Az oltár elején egy olyan címer előtt nyílik szét a faragott szövet, amit már korábban is láttam. Két rombusz egymás felett, a felső kisebb, mint az alsó, körülöttük egy sarló ívével. Ugyanolyan, mint az a szimbólum, amit a vampirok öreg kastélyában lévő ezüstajtón láttam.

És nem csak ebben hasonlít ez a helyiség a vampirok otthonára. Az oltár felett egy kőszobor áll, ahogy Solos királyé abban a kápolnában, amelyben Ruvannal vérszerződést kötöttünk. Az alak az egyik kezében a vadászok fegyverét, az ezüstsarlót tartja, a másikban pedig három bőrkötésű könyvet egyensúlyoz. Széles karimájú kalapjára egy hollótoll van tűzve egy fekete brossal. Karcsú testét kőből faragott bőrpáncél borítja, a csuklyája a vállára hullik. Abból a szögből, ahol állok, nem igazán lehet kivenni az arcát, de nincs is szükségem erre ahhoz, hogy felismerjem.

Ahogy a fenti teremben, itt is egy hordó áll az oltár közepén. De ez nincs ketrecbe zárva. Ott várakozik teljesen szabadon, és olyan vaspántok tartják össze, amelyek nagyon régen kerülhettek rá, mert némelyiket vastag patina borítja.

Bár ez mind nagyon bizarr, a figyelmemet a terem közepén álló két férfi köti le. Gyorsan bevetem magam az egyik hordósor mögé, és kikukucskálok. Ventos az oltár előtt térdel, véres arccal. Nem azzal az arccal, amit ellopott. Hanem a sajátjával. Lebuktunk.

– Mióta bujkálsz itt? – vicsorog fel Ventos Drew-ra, aki felette tornyosul. – Tényleg azt hitted, hogy úgy fogsz tudni véget vetni a hosszú éjszakának, hogy azzal kizárólag te járj jól?

– Most el fogod mondani nekem, hogy jutottál be az erődömbe – válaszolja Drew baljós hangon. – Vagy így, vagy úgy. – Felemeli a botját. A markolata egy ezüst hollófej, gonosz, hegyes csőrrel. – Elegem van a kifogásaidból. Ez az utolsó esélyed.

– Én örömmel feláldozom az életemet a valódi Vampirfejedelemért. Azzal a gyáva alakkal ellentétben, aki cserben hagyta a saját népét, hogy megszerezze a koronát – zihálja Ventos.

Hogy lett ennyire véres? Drew Ruvant sem tudta legyőzni a Vérhold éjszakáján. Ahhoz, hogy képes legyen ártalmatlanná tenni a Vampirfejedelem egyik jobbkezét anélkül, hogy egyetlen karcolás esne rajta…

A meglendülő ezüstbot sziszegése ráz fel a gondolataimból. Kiugrom a rejtekhelyemről.

– Drew, ne!

A bot mozdulatlanná dermed a levegőben. Drew lassan megfordul. A tekintetünk találkozik, és… egy pillanatra kihagy a szívem.

Nem ismerem őt fel.

Az a szigorú arckifejezés. Az a hideg, távolságtartó tekintet. Az a görbület a vállában, ami eleve előregörnyed, de amit még inkább lenyom a holló, ami olyan intenzíven kapaszkodik a helyén, hogy a karma még a bátyám bőrpáncélját is átdöfi. A madár fekete karmait vércseppek borítják.

Drew pont olyan, mint apám volt, amikor hazatért hozzánk azon a fagyos reggelen. Az arca úgy néz ki, mint azé a férfié, akit én ismerek és szeretek, a testvéremé, de a testében nem az az ember van, akit ismerek. Drew-t megszállta valami. Valami, ami még Ventos ellopott arcánál is sokkal gonoszabb.

– Drew? – szólalok meg halkan, azt remélve, hogy felvillan benne valami, amit felismerek. A kisujjamon lévő gyűrűhöz nyúlok, hogy megforgassam, de a hiányától csak fájdalom fut végig rajtam. – Drew, én vagyok az!

Ő lassan leereszti a botját, és egy pillanatra meglátom benne a bátyámat. Pislog néhányat.

– Flor?

– Drew, én… – De nem tudom befejezni.

A botja nagyot csattan a padlón, amikor a fejéhez kapja a kezét, és üvöltve vonaglani kezd. Hátratántorodik. Ventos feláll, és a bátyám felé veti magát.

– Ne bántsd! – kiáltom, és rohanok feléjük. De nem vagyok elég gyors. Ventos előbb odaér Drew-hoz, mint én, de nem a bátyám felé lendíti a kezét. Ugyanabban a pillanatban ragadja meg a bátyám vállán ülő hollót, mint Drew.

– Nem akarom… bántani… Flort… – vicsorogja Drew, miközben letépi a madarat a saját válláról. Ventos szorosan lefogja az izmos karjával a hollót, ami megpróbál elrepülni.

– Lássuk, megmutatod-e az igazi énedet, mielőtt szétzúzom azt a madáragyadat – fenyegetőzik Ventos. De én nem rá figyelek. A bátyámnak szüksége van rám.

Amikor Drew térde megremeg, már ott vagyok mellette. Megacélozom magam, hagyom, hogy rám zuhanjon, és óvatosan lefektetem a földre.

– Drew! – Nem tudom, mi történik vele, de nem azért jutottam el idáig, nem azért küzdöttünk és harcoltunk az életben maradásért mostanáig, hogy most itt haljon meg előttem.

Tollak csapódnak az arcomba. Karmok szaggatják a bőrömet. A holló valahogy kiszabadult Ventos markából, és most ki akarja kaparni a szememet.

Ventos lecsap a madárra a sarlójával a szárnya tövénél. De az a sarló, amit neki készítettem, csak dísznek jó. Túl tompa ahhoz, hogy egy csapással le tudja választani a szárnyat a madártestről, és a holló röpképes marad.

Felrepül a gerendák közé, véres madártollakat hullatva maga körül. Felszegi a fejét, mintha meg akarna szólalni. Mintha egyetlen hatalmas rikoltással fel akarná ébreszteni az egész erődöt. Ehelyett a halántékom közé vágódik be egy éles hang, és elviselhetetlenül lüktetni kezd a fejem.

Ti is a véretekkel fogtok fizetni ezért, ahogy az elátkozott fajtátok többi tagja. Én megszerzem a trónt, ami engem illet, és bosszút állok Lorettáért.

Miután átadta rejtélyes üzenetét, a madár felrepül az egyik távoli sarokba – ahonnan, amennyire meg tudom ítélni, egy szellőzőakna nyílik –, és eltűnik.

Harmincnégy

A VÉREMMEL FIZETEK. Trón. Bosszú.

Loretta.

Ezek a szavak kavarognak a fejemben, és inkább érzem, mint hallom őket. Heves gyűlölettel töltenek el, ami úgy feszíti a mellkasomat, mint egy kitörni próbáló sikoly. Éppen olyan eszelős indulat tombol bennem, mint amikor a Vérhold éjszakáján ittam az elixírből. Őrjöngő vágy, hogy még többet kapjak. Több fájdalmat. Több vért. Több…

Hatalmat.

– Floriane, Floriane! – Ventos próbál felrázni. Pislogok néhányat, és visszatérek a valóságba. Kiszabadítom magam a transzból, amibe az a szárnyas pokolfajzat lökött. – Indulnunk kell! Most rögtön.

– Mi történt? – kérdezem, hol Ventosra, hol Drew-ra pillantva. A bátyám olyan mozdulatlan, mint maga a halál. Megdermed a szívem. – Mi…

– Erre most nincs idő, de itt nem vagyunk biztonságban. El kell…

– Persze hogy nem vagyunk itt biztonságban! – szakítom félbe én is. – Ezt attól a pillanattól fogva tudtuk, hogy…

– Azért nem vagyunk biztonságban, mert egy olyan vampir van itt, aki nem közénk tartozik! – sikerül Ventosnak túlkiabálnia engem.

– Mi? – Forogni kezd körülöttem a világ, és ugyanaz a döbbenet bénítja meg a testemet, mint amikor először találtam magam a vampirok birodalmában. Ez nem lehet igaz. Nem létezik.

– Az a madár egy vampir volt, aki állatformát vett fel.

– A vampirok képesek erre?

– Persze hogy képesek vagyunk rá. Csak azért nem szoktuk csinálni, mert azért van bennünk némi önbecsülés. Emberi arcot lopni egy dolog, de állatokét… Ne legyünk már likinek – kacag fel Ventos gúnyosan. De gyorsan el is komolyodik az arca. – Most, hogy kiderült számára, hogy itt vagyunk, muszáj eltűnnünk innen – nyújtja felém a kezét.

Végigmérem, majd a bátyámra nézek, utána pedig az oltáron lévő hordóra.

– Még nem.

– Flori…

– Mi az elixírért csináltuk ezt végig, úgyhogy nem fogunk anélkül visszamenni.

Olyan érzés otthagyni a bátyámat, mintha egyesével szaggatnák le a végtagjaimat. Szinte hallom a hús és a csontok recsegését, amikor Drew-t otthagyom a padlón, hogy az oltárhoz menjek. De a szívverése stabilnak tűnt az ujjaim alatt, és el kell végeznünk, amiért idejöttünk. Az oltáron lévő hordó jobb oldalán egy polc tornyosul, tele obszidiánfiolákkal, ugyanolyanokkal, amilyeneket a vampirok használnak, és pont olyanokkal, mint az, amit Drew-tól kaptam a Vérhold éjszakáján – ez túl nagy egyezés ahhoz, hogy véletlen legyen.

Az egyik fiola száját a hordó csapja alá tartom. Sűrű, tintafekete folyadék csöpög belőle az üvegcsébe hangos, cuppogó plöttyenésekben. Öt ilyen nagy csepp teljesen meg is tölti a fiolát, amit Ventos kezébe nyomok.

– Tessék.

– Menjünk már, az ég szerelmére! – Minden tiltakozása ellenére a nagydarab vampir átveszi tőlem a kis üveget, és abban sem próbál megakadályozni, hogy a következőt is megtöltsem.

– Olyan sokat magunkkal kell vinnünk belőle, amennyit csak tudunk. – A kezébe nyomom a második fiolát, majd a harmadikért nyúlok. Ha nem lenne az oltárhoz csavarozott láncokkal rögzítve, az egész hordót magammal vinném. De most túl sokáig tartana kiszabadítani a helyéről, és talán még össze is törne közben.

Ekkor valahol messze felettünk becsapódik egy ajtó, és az egész mellkasom beleremeg a csattanásba. Hangos kiabálás és lábdobogás támad. Még csak a harmadik fiolánál tartok. Ruvannak nem lesz elég ennyi. Belőlem is nagyon gyorsan kiszállt az elixír hatása. Háromnál sokkal többre lesz szüksége ahhoz, hogy önmaga maradjon, és ez az egyetlen esélyünk a megmentésére. Callos is kért belőle… Lehet, hogy képes lesz kitalálni, hogyan kell elkészíteni, ha eleget viszek neki.

A gondolatmenetemet Ventos szakítja félbe, aki megragadja a karomat. A hordó nyitva hagyott csapjából tovább csöpög a padlóra a vér. Bedugaszolom a harmadik fiolát, és zsebre vágom.

– Induljunk!

Ventos körül szemmel látható hullámokat vet a mágia, amikor kitépem a karomat a szorításából.

– A bátyám nélkül nem megyek sehova.

– Mi van? Nem vihetjük…

– Nem fogom itt hagyni! – csattanok fel. Már az sem érdekel, ha meghallanak minket. Ha itt hagynám Drew-t, akkor megölnék. Ebben biztos vagyok. Vadászvégben még soha nem történt olyasmi, hogy a holló sorsára hagyta volna a vadászmestert. A vadászok azt fogják feltételezni, hogy ennek a vampirokhoz van valami köze. – A biztonság kedvéért mindenképpen meg fogják ölni Drew-t. Én pedig egyszer már otthagytam, amikor haldokolt. Nem teszem meg többé. Erre nem vagyok hajlandó. Képes leszel mindkettőnket magaddal repíteni?

– Te… – De Ventos mondanivalóját félbeszakítja a váratlanul felragyogó fény. Letérdelek, az egyik kezemmel megragadom a bátyámat, a másikat Ventos felé nyújtom. Ő a kezemre pillant, majd a lépcsőházból kiáradó, harcra kész vadászokra néz.

Egy szempillantás alatt eltűnünk onnan.

A város nagy kapuja materializálódik körülöttünk. Úgy kapaszkodom Ventosba és Drew-ba, mintha az életem múlna rajta. De a vampir megtántorodik, és majdnem elesik. Kétrét görnyedve, a saját térdére támaszkodva tintafekete vért köhög fel.

– Ventos?

– Az a szemétláda! – fordul felém fekete foltokkal tarkított, eszelős vigyorral. – Azt hitte, hogy azokkal a szánalmas kis akadályaival meg tud majd állítani?

Nem szívesen sürgetem, tekintve, hogy szemmel láthatóan rosszulléttel küszködik, de…

– Ventos, nem maradhatunk itt. Tovább kell mennünk.

A vampir bólint, és ismét megfogja a kezem. A ködös mocsár felé fordul, és forogni kezd körülöttünk a világ, majd sötétbe borul.

Hogy utána egy hangos pukkanással ismét kiélesedjen.

Ventos újra és újra továbbvisz minket. A negyedik ugrásnál megtántorodik. Mágialángok törnek fel és árnyékok gomolyognak belőle, de gyorsan el is oszlanak a szélben. Ventos térdre rogy, és belesüpped a mocsaras puha talajába. Már csupa vér a páncélja a sok köhögéstől.

– Miért történt ez veled? Azért, mert két embert kell magaddal vinned? – kérdezem, a vállára téve a kezemet.

– Az sem könnyíti meg a dolgom…, de nem… Az erődöt is olyan mágikus erőtér vette körbe, mint az öreg kastélyt. És bármilyen hanyagul lett összecsapva…, azért… – Ventos egy újabb adag vért köhög fel. – Még így is sikerült kárt tennie bennem, amikor veletek áttörtem rajta.

– Az a hollótestű vampir létrehozott egy mágikus erőteret? – faggatom, csak hogy tisztán értsem, mi is történt itt.

Ventos erőtlenül bólint, miközben a tekintete még mindig előreszegeződik, mintha erőt kellene gyűjtene ahhoz, hogy folytatni tudja velünk az utat. De nyoma sincs a mágiának. Mozdulatlan marad a levegő. Felmerül bennem a kérdés, hogy vajon magára vállalta-e a fájdalmak és a sebek nagy részét, hogy megvédje tőlük Drew-t és engem.

– Biztosan az volt a főhadiszállása. Akárki is az a szemétláda, volt annyi esze, hogy megpróbálja távol tartani onnan a többi vampirt, akikről tudta, hogy megölnék, amiért elárulta a népünket. Sejthettem volna.

Kiveszem a zsebemből azt a fiolát, ami nálam van, és odanyújtom neki.

– Tessék.

– Nem, az…

– Azzal nem segítünk Ruvanon, ha itt halunk meg. Idd meg, és vigyél minket biztonságos helyre! – utasítom határozott hangon. Ventos leolvassa az arcomról acélos eltökéltségemet. – Figyelj, én ismerem a vadászokat. Át fogják kutatni ezt a mocsarat, és nemsokára felkel a nap. Miután lemegy a hold, a te mágiád elgyengül. Hamarosan nem is tudnál visszavinni minket a Köztesvidékre, és én eléggé félek attól, hogy mi történne, ha itt maradnánk.

– De…

– A feleségednek elevenen van rád szüksége. Mire menne egy új világ létrehozásával, ha te meghalsz itt nekünk? – A fiolát a mellkasához nyomom, mire Ventos döbbenten mered rám. Lehet, hogy túlzott kegyetlenség tőlem a feleségével zsarolni őt. De mindnyájunknak vannak szerettei, akikért bármit megtennénk. – Fogd már!

– A felét – mondja, és mogorván kikapja a kezemből a fiolát, ami olyan kicsi, hogy Ventosnak a hüvelyk- és a mutatóujja közé kell csippentenie. Az, ahogy óvatosan a szájához emeli, éles kontrasztban áll a nagydarab vampir halálos kimerültségével, az állán lecsorgó fekete vérrel. Iszik belőle egy kortyot, és elkerekedik a szeme.

Pontosan ismerem ezt az érzést. És van egy olyan része a lelkemnek, amit az elixír ébresztett fel, és Ruvan tartott fenn, és ami még mindig vágyik arra az eksztázisra. De nem engedhetek ezeknek a késztetéseknek. Még most sem, miközben Ventos visszaadja nekem a félig üres fiolát. Annak ellenére, hogy legszívesebben kiinnám, szorosan bedugaszolom az üvegcsét, és visszateszem a zsebembe.

Ventos feláll. Jóval erősebbnek tűnik, mint korábban. Az izmai kidagadnak, megtelnek. Megfogom a kezét, és továbbrepülünk a Köztesvidék biztonságába.

A nap pont a látóhatár fölé emelkedik, amikor megérkezünk Tempost kastélyának előcsarnokába. Egy nagy sóhaj kíséretében lerogyok a földre. Ventosnak természetesen semmi baja, az elixírnek köszönhetően, ami még mindig ott kering az ereiben.

– Maradj itt, amíg szólok a többieknek – mondja nekem. Még mielőtt bármit is válaszolhatnék, már el is tűnik, olyan vampirgyorsasággal mozogva, amit szabad szemmel szinte követni sem lehet.

Csak ekkor engedem el lassan Drew karját. A mellkasa egyenletes emelkedése és süllyedése megkönnyebbüléssel tölt el. Még mindig öntudatlan, de úgy tűnik, hogy a sebe, amit az a nyomorult madár okozott, már nem vérzik.

– Nagy szerencséd, hogy eszméletlenül csinálhattad ezt végig – dünnyögöm. – Hidd el, hogy most nem hiányzott volna neked az élmény. – A mellkasomhoz ölelem a térdem, szorosan átkarolom, és ráhajtom az arcomat. – Amikor magadhoz térsz, és meglátod, hova hoztalak, nagyon dühös leszel rám.

De legalább magához fog térni. A biztos halál torkából ragadtam ki azzal, hogy elhoztam a vampirok palotájába. És ez olyan abszurdnak tűnik, hogy el kell fojtanom a nevetést.

– Floriane. – Ruvan hangjára felkapom a fejem. Az ajtóban áll, Quinn és Callos társaságában. Mély megkönnyebbülésemre egyáltalán nem néz ki rosszabbul, mint amikor elmentem. Ventosnak nyoma sincs. Ruvan arcán komoly csatát vív egymással a megkönnyebbülés, az öröm és a zaklatottság. Amikor a tekintete Drew-ra téved, mély balszerencsémre az utolsó kezd dominálni. – Neked teljesen elment az eszed?

Felállok.

– Ha otthagytam volna, a vadászok megölték volna.

Ruvan odaviharzik hozzánk.

– Így viszont a sorvadásba fog belehalni.

– Bármikor visszavihetjük a Fakó másik oldalára – jelentem ki nyugodt hangon.

– Amikor nem telihold van, nekünk sincs elég erőnk átkelni a Fakón.

– Te azt mondtad nekem, hogy a vampirok a telihold körüli három napban erősek maradnak. Holnap nyugodtan visszavihetjük, amikor a kutatócsoportok már elfáradnak.

– Tényleg ekkora kockázatot akarsz vállalni? – Ruvan felhúzza a szemöldökét. – És mi lesz, ha nem tudunk majd átkelni?

– Van még valamennyi vadászelixírünk is, ami segíthet.

– És amire nekem a túléléshez lenne szükségem. – Némi megbántottság villan Ruvan tekintetében. Miközben az arcomat fürkészi, alig tudok ellenállni a késztetésnek, hogy megsimogassam. – És amiért te és Ventos az életeteket kockáztattátok az én érdekemben – lágyul el a hangja a hálától.

– Callos ki fogja találni, hogyan lehet elixírt készíteni – fordítom felé a tekintetemet. – Ugye?

A szemüveges vampir láthatóan zavarba jön attól, hogy ilyen helyzetbe hozták.

– Mindenképpen megpróbálom.

– És sikerrel fogsz járni. – Visszafordulok Ruvan felé, aki fölém tornyosul. – Drew legfeljebb egy napot fog itt tölteni. Holnap még majdnem telihold lesz, akkor vissza tudjuk vinni. – Azt nem tudom, mire számíthat Drew, amikor visszatér…, de így lesz még huszonnégy órám arra, hogy kitaláljam, mi legyen.

Ruvan összeszorítja a száját.

– Ráadásul hasznos információkkal is szolgálhat nekünk… Olyan információkkal, amik segíthetnek Callosnak az elixír elkészítésében. És a vadászok erődjében élő másik vampirról is biztosan tud egyet s mást.

Abból kiindulva, hogy Ruvan arca nem tűnik döbbentnek, amikor szóba hozom a másik vampirt, úgy sejtem, Ventos már beszámolt neki a fejleményekről. Egyszerűen csak még inkább megfeszülnek az arcizmai. Már kezdek attól tartani, hogy görcsöt kapott az állkapcsa, mert hosszú másodpercekig egyetlen szót sem tud kinyögni, noha egyértelműen sugárzik belőle a neheztelés. Ugyanakkor kétlem, hogy ez kizárólag rám irányulna, elvégre most fedeztünk fel egy olyan ellenséget, akiről eddig nem is tudtunk.

– Quinn, vidd be a vadászt abba a szobába, amit Floriane kapott, amikor megérkezett. Callos, te menj vissza, és szólj Ventosnak, Winnynek és Lavenzianak, hogy beszéljék meg, ki mikor fog őrködni. Utána azonnal kezdj el dolgozni az elixír elkészítésén! – Amint elhangzanak Ruvan utasításai, az emberei mozgásba is lendülnek. Quinn úgy kapja fel Drew-t a padlóról, mintha szinte nem is lenne súlya, pedig pontosan tudom, hogy a bátyám azért nyom néhány kilót.

A két vampir hetek óta először méreget némi gyanakvással. Nem mintha hibáztathatnám őket ezért. Idehoztam egy vadászt – ezúttal egy igazit. Ettől azért megrendült egy kicsit az a törékeny bizalom, ami kialakult közöttünk. Csak remélni tudom, hogy nem örökre. Ezen sokat segíthetne, ha beszélhetnék Drew-val, és kihúzhatnék belőle néhány mindnyájunk számára hasznos információt.

De legalább él a bátyám. És ez több mint elég nekem.

– Köszönöm – mondom halkan, miután a másik két vampir távozik.

– Azt jól is teszed. – Ruvan felegyenesedik. Fájdalmasan közel van hozzám, mégsem érint meg. Sőt, még el is fordul tőlem. – Hagytam, hogy idehozz egy vadászt, aki halálos veszélyt jelent ránk. Annyira odafigyeltem arra, hogy tiszteletben tartsák a kívánságaidat, hogy az embereim még a legeszelősebb utasításaidnak is engedelmeskednek. – A hajába túr, és a tincsei folyékony platinaként csúsznak ki az ujjai közül. Rám pillant a haja függönye mögül. Úgy néz, mintha csatát vívna benne a vágy, hogy megérintsen, és az érzés, hogy távol kell tartania magát tőlem. – Lehet, hogy most pecsételődött meg a népem sorsa, a veled szemben tanúsított engedékenységem miatt.

– Szó sincs erről – próbálom megnyugtatni.

– De megtörténhetett volna. Idáig süllyedtem – mondja, és ismét céltudatosan elindul felém. – Amit érted tettem, sőt, teszek, az mindent tönkretehet, amit valaha is szerettem.

– Gyakorlatilag nem is csináltunk semmit – győzködöm magamat is vele együtt.

– Ha „nem is csináltunk semmit”, akkor hogy lettél a mindenem?

Önkéntelenül hátrahőkölök, és a hasamra teszem a kezem, amiben a kérdés hatására hirtelen forróság támad. Mit lehet erre válaszolni?

– Még abbahagyhatjuk… – Az én hangom is suttogássá halkul. Nem tudom, miért mondom ezt. Nem gondolom komolyan.

– Azt egyikünk sem akarja.

– Valóban? Hát nem kerüljük kínosan egymást azóta, hogy bevallottad az őseid ellenünk elkövetett bűneit és a házasságunkat?

– Én soha nem kerültelek téged.

Felhúzom a szemöldökömet.

– Dehogyisnem. És miért is ne tetted volna? Mennyire lehetek neked fontos, ha azt mondod, hogy semmidnek nem kell lennem?

Csak abban a pillanatban vagyok képes beismerni magamnak, hogy ezek a szavak milyen mélyen megsebeztek, amikor kimondom őket. Ha Ruvan ilyen könnyedén képes volt kikapcsolni mindazt, amit irántam érez, akkor mennyire lehetett valódi egyáltalán a szeretete?

– És ezt te tényleg elhitted nekem? – Lassan felemeli a kezét, és kinyújtja a mutatóujját. A behajlított ujjpercével megcirógatja az arcomat, az ujja hegyével pedig a nyakamat. – Mikor voltunk mi valaha is „semmik” egymásnak? Az első pillanattól kezdve, amikor megéreztem a lényedet…, meg kellett szereznem téged. Attól a pillanattól fogva tudtam, hogy addig nem leszek boldog, amíg meg nem ismerhetlek téged.

– Amíg meg nem ölsz.

– Amíg meg nem kóstollak. Amíg nem tudok beszélgetni veled. Amíg meg nem kaplak.

Elnehezül a szemhéjam. Ruvan érintése egy olyan egyszerű, lassú, de ellenállhatatlan erő, amit nem tudok figyelmen kívül hagyni. Csak a szájára tudok gondolni. Felforrósodik a bensőm, és lassan forogni kezd körülöttem a világ. Szinte érzem Ruvan ízét az ajkamon, amikor megnyalom a számat – eddig is az ő ízének a fantomemléke tartotta bennem a lelket.

– Még mindig tudom, hogy gyűlölnöm kellene téged azért, amit tettél velem. Azért, hogy elterelted a figyelmemet a céljaimról. Gyűlölnöm kellene téged mindazért, ami vagy. Azok a hangok… az összes általam ismert vampir és tanító hangja… még mindig elevenen élnek bennem.

– Ugyanakkor? – mondom ki helyette azt a szót, amely tagadhatatlanul ott lebeg a levegőben a vallomása után.

– Ugyanakkor… – visszhangozza olyan halkan, hogy még az is felmerül bennem, hogy talán csak képzelődöm. – Ugyanakkor minden áldott nap egyre inkább a raboddá válok. Egyre könnyebben le tudom győzni a neveltetésemet, figyelmen kívül tudom hagyni, vagy akár teljesen meg is tudok feledkezni róla. Rájöttem, hogy még akkor is, amikor idegesítesz, az is csak olyan, mint egy tüskés bokor, ami még közelebb húz hozzád, és nem ereszt. – Az egyik karja a derekam köré fonódik, és odahúz magához. Teljesen összesimul a testünk. A mellkasa összeolvad az enyémmel. – Floriane, te magad vagy a tűz, a káosz és a lehetőségek végtelen tárháza. Te nemcsak ezeket a kopár termeket töltöd meg melegséggel és szívdobogással, hanem a csontjaimat is. Én nem akarom nélküled folytatni az utamat, amennyiben te hajlandó leszel mellettem maradni, és tovább kísérletezni velünk.

– Velünk? – nyögöm ki nagy erőfeszítéssel. Ezektől a szavaktól lelassul körülöttem a világ. Ruvan szívdobbanásai között, amelyeket az ujjaim alatt érzek, egyre több idő telik el. Én pontosan erre vágytam, és pontosan ez hiányzott nekem: ő. A testi közelsége. A lelki meghittségünk.

– Minden valószínűség ellenére, az összes vágyam, félelmem és a jobb belátásom ellenére, meg hogy pontosan tudom, mennyire nem érdemellek meg azok után, amiket veled és a szeretteiddel tettem, attól tartok, kezdek beléd szeretni.

Szerelem.

Mennyire vágytam mindig is arra, hogy szeressenek. Hosszú éveken át álmodoztam erről a pillanatról – amikor egy férfi a karjába kap, és azt mondja, hogy engem akar. Nem a kovácsműhely szüzét és azt a státuszt, ami ezzel jár. Nem a családom befolyását Vadászvégben, és nem a biztonságot nyújtó ezüstöt, ami engem körülvesz. Hanem engem.

Engem.

És most megkaptam. Valóra vált az álmom. Annak a férfinak a képében, aki mindent elvett tőlem, és mindent megadott nekem.

– De mi lesz a népeddel? – kérdezem, felidézve, hol is tartottunk, mielőtt eltávolodtunk egymástól. Azokra a bántó szavakra gondolva, amelyeket még jóvá kell tennünk.

– A világ azt fogja mondani nekem, hogy ezt nem szabad. De engem egyre kevésbé érdekel, hogy a világ mit gondol erről. Én téged választalak. – Ruvan továbbra is ugyanolyan áthatóan néz a szemembe, mint korábban. Ugyanúgy, ahogy a saját lelkét is fürkészi.

– És mi lesz velünk, miután ez befejeződik? – teszem fel ismét azt a kérdést, ami Damoklész kardjaként lebeg felettünk.

Ruvan még erősebben szorít magához, mintha valaki tényleg rászólt volna, hogy engedjen el.

– Amennyiben sikerül megtörnünk az átkot, meg fogjuk találni a módját, hogy ugyanúgy éljünk, mint bármelyik szerelmespár. Mindaddig, amíg te velem akarsz maradni.

Szerelmespár. Élet.

Élet az átok és a hosszú éjszaka után, ami engem is ugyanúgy ketrecbe zár a születésem óta, ahogy őt.

Ez csak a legvadabb álmaimban tudott valaha is véget érni. Az ébren töltött óráimban csak a fennmaradás és a kötelességteljesítés létezett, bármilyen körülmények között. Milyen életet is szeretnék azon a másik oldalon?

– Én egy másik korban aludtam el, és a jövőről álmodtam. Csalódottan és magányosan tértem magamhoz. De a jövő, amiben reménykedtem, te vagy – suttogja Ruvan, miközben az orra hegye az enyémhez ér. A szeme izzik, miközben a puszta tekintetével próbál meggyőzni. – Mondd meg nekem, hogy te mit akarsz, Floriane. Már megbántam, hogy korábban kivettem a kezedből a döntés lehetőségét. Esküszöm neked, hogy soha többé nem teszek ilyet. Egyetlen szavadba kerül, és elmegyek, egyetlen szavadba kerül, és a tiéd leszek. Te is engem választasz?

Úgy zakatol a szívem, hogy az összes bordám beleremeg. Megfájdul a fejem.

– Én azt akarom…

A következő pillanatban azonban megjelenik Lavenzia, és a torkomon akad a szó, amikor sürgető hangon azt mondja:

– Magához tért.

Harmincöt

SZINTE VÉGIGREPÜLÖK A FOLYOSÓKON, OLYAN KÖNNYŰNEK TŰNIK A LÁBAM. A szívem már egészen más okból ver annyira hevesen. Egyszer csak puffanások és nyögések hangzanak fel, és ennek hatására még gyorsabban kezdek rohanni.

– Engedj el, te szörnyeteg! – kiabálja Drew. – Nem fogsz még egyszer legyőzni!

Valami hangosan puffan. Berontok az ajtón, és azt látom, hogy Drew és Quinn a földön fetrengenek. Drew nagyon igyekszik az ellenfele fölébe kerekedni. Quinn erősebb nála, de messze nem kapott olyan jó kiképzést. Drew felrántja a térdét. Látom, hogy meg akar pördülni, hogy a földre terítse Quinnt.

– Drew! – lépek közbe.

Amint meghallja a hangom, a bátyám mozdulatlanná dermed. Hátrabillenti a fejét, és találkozik a tekintetünk.

– Floriane… Floriane! – Majdnem olyan gyorsan reagál, mint egy vampir. A meglepetés erejét kihasználva, egyetlen lendülettel majdnem a szoba túlsó végébe hajítja Quinnt. Utána felugrik, odarohan hozzám, és azonnal magához szorít. – Tehát nem csak álmodtalak! Tényleg élsz!

Könnyek csorognak végig az arcomon. Elhúzódom Drew-tól, és sokkos állapotban bámulom. Ő is sír. Az én sztoikus, harcedzett, lobbanékony bátyám… sír. Soha nem láttam még sírni, még apánk halála után sem. Ő is velem tartott abba a sötét, érzelemmentes űrbe, és magába fojtotta az összes könnyét, amit ott kiadhatott volna. És mire visszatalált a való világba, már nem maradt benne egyetlen mély érzelem sem ahhoz, hogy sírni tudjon.

Egészen mostanáig.

– Te élsz – ismételgeti elcsukló hangon, miközben végigméri a testemet. – Hogyan? Hogy lehetsz… Mit csináltak ezek veled? De ne aggódj, most már biztonságban vagy. Ki foglak szabadítani innen! – Beáll közém és Quinn közé, aki csak a szemét forgatja és frusztráltan sóhajtozik.

– Mit csináltunk vele? – Ruvan éppen olyan olajozottan siklik be az ajtón, amilyen a hangja. – Életben tartottuk. Megvédelmeztük. Ruháztuk és etettük.

– Te… te… – Drew egyikünkről a másikunkra pillant, miközben megpróbál valami választ fogalmazni. És még jobban megnő az értetlensége, amikor észreveszi, hogy én egyáltalán nem vagyok feldúlt. Gyengéden a vállára teszem a kezem. A bátyám mintha egy kicsit kisebb lenne, mint ahogy az emlékeimben él. Még mindig nagyon erős, ehhez nem fér kétség. De már nem olyannak látom, mint a frissen kovácsolt acélt. Sorvadásnak indult, még annak ellenére is, hogy ő nem került át a Köztesvidékre. – Nem tudom, mit beszéltek be neked, Flor, de ők…

– Vampirok – fejezem be a mondatot helyette.

Ruvan szinte velem egyszerre szólal meg.

– Flor? – kérdezi egy kis mosollyal a hangjában, amit eltökélten figyelmen kívül hagyok. Még nem meséltem neki a becenevemről.

– Vampirok? – visszhangozza Drew. – Mármint vámpírok?

– Nem, vampirok – javítom ki. – Így kell helyesen ejteni. Mi évezredek óta rosszul mondjuk.

– Ezek teljesen a hatalmukba kerítettek téged. Átvették az uralmat a gondolataid felett, ahogy velem is tették. – Drew két kézzel megmarkolja a vállamat, és olyan erővel kezd rázni, hogy ha addig nem fájt volna a fejem, ettől biztosan sajogni kezdene. – Törj ki a befolyásuk alól! Erősebb vagy náluk!

A hátam mögött egy kis huzat támad, ami Ruvan közeledését jelzi. Egyáltalán nem lett volna szüksége ehhez arra a vampirgyorsaságra, amellyel legyőzte ezt a kis távolságot. De kétségkívül elérte vele a kívánt hatást, mert Drew eltátott szájjal mered rá. Ruvan keze a vállamra fonódik.

– Tudom, hogy te Floriane fivére vagy, és csak ezért vagy még életben. De ha fizikailag tovább bántalmazod, nagyon hamar eljön az a pillanat, amikor már egyáltalán nem fog érdekelni a rokoni kapcsolatotok.

Ruvan szavaiban megjelenik egy kemény, védelmező felhang, amibe szinte belepirulok. Ebbe is, és abba is, amit korábban mondott nekem az érzelmeiről… Forróság fut végig rajtam, de gyorsan el is tűnik, amikor a bátyám odébb ránt Ruvan elől, és közénk áll.

– Hozzá ne merj érni, vámpír!

– Vampir – javítom ki újra. – Drága, kedves bátyám, én vagyok az! Nézz már meg magadnak rendesen, és akkor szemernyi kétséged sem lesz afelől, hogy az elmém és a testem még mindig a sajátom.

Drew lassan elhátrál Ruvan közeléből. Egy ideig hol az egyik, hogy a másik vampir között cikázik a tekintete, de végül rám szegezi a szemét. Szinte érzem a bőrömön a fürkésző pillantását. Rezzenéstelenül állom a tekintetét.

– Ez lehetetlen… – suttogja Drew.

– Hogyan bizonyíthatnám be neked, hogy tényleg én vagyok az? – Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer még azt kell bizonygatnom valakinek, hogy nem valaki más irányítja az elmémet. De sejthettem volna, hogy így lesz. Drew még mindig azt hiszi, hogy a vampiroknak egyetlen, kollektív tudata van. Hogy az összes a vampirfejedelem agyatlan rabszolgája. Lassan felemelem a kezem.

Drew utánozza a mozdulatomat. Leginkább reflexből. Soha nem próbáltuk meg szavakba önteni, hogy mi is ez. Mások néha megkérdezték, de nem tudtuk nekik elmagyarázni. Ez egyszerűen csak valami, amit mindig is csináltunk, és mindig is csinálni fogunk. Anyánk azt mondta, hogy már csecsemőkorunkban gyakran látta, ahogy a tenyerünket egymáshoz szorítva alszunk a kiságyban. Mintha ezzel az érintéssel nyugtattuk volna meg egymást afelől, hogy még mindig ott vagyunk egymásnak. És a gyűrűink is erre szolgáltak.

Az ikertestvérem tenyere az enyémhez simul. Drew lehunyja a szemét, és felsóhajt. Elernyed a válla, és ellazul. És amikor ismét rám pillant, olyan tiszta a tekintete, amilyennek azóta nem láttam, hogy megpillantottam az erődben.

Üdvözöllek ismét a körünkben – mondanám neki legszívesebben.

– Tényleg te vagy az. – Drew leengedi a kezét, és én is ezt teszem.

– Igen.

– De mi… – Drew elharapja a szót, és megrázza a fejét. Óvatosan ismét Ruvanra és Quinnre néz.

– Ruvan, Quinn, beszélhetnék négyszemközt a bátyámmal?

Ez valójában egy kérdés formájában tálalt utasítás. Ha ezek a vampirok nem akarják, hogy amikor legközelebb benéznek hozzám a kovácsműhelybe, hozzájuk vágjam a kalapácsomat, akkor most kettesben kell hagyniuk minket.

Quinn Ruvanra pillant, aki továbbra is gyanakodva méregeti Drew-t. De végül még a fejedelem is engedelmeskedik az akaratomnak.

– Rendben. De az ajtó előtt leszünk. Eszedbe ne jusson megpróbálkozni bármivel! – mondja inkább Drew-nak, mint nekem.

A két vampir ezzel távozik, és kettesben hagynak minket.

Az ágyhoz sétálok. Az ágyneműn még mindig látszanak a saját vérem foltjai. A takaró félre van dobva, minden bizonnyal Drew hajította el, amikor magához tért. Leülök az ágy szélére, és intek a bátyámnak, hogy csatlakozzon hozzám. Ő vonakodva engedelmeskedik.

– Tudom, hogy nagyon sok kérdésed lehet most.

– Jól vagy? – Az, hogy ez az első kérdés, ami elhagyja a testvérem száját, fáradt mosolyt csal az ajkamra.

– Igen – felelem, és megfogom mindkét kezét.

Drew megforgatja az egyiket.

– Mi történt a gyűrűddel?

– Én… – Nagyot nyelek. – Ezüstre volt szükségem. Annyira sajnálom…

– Az csak egy gyűrű. Te álmodban is képes lennél újat csinálni – csóválja meg a fejét Drew mosolyogva. Az én sztoikus, makacsul optimista bátyám, aki mindig kontextusában látja a dolgokat. És én még attól féltem, hogy haragudni fog rám. – Tudom, hogy ha felhasználtad valamire, akkor nagy szükséged lehetett rá, hogy megvédelmezd vele magad, és örülök, hogy segített neked abban, hogy biztonságban lehess.

– Köszönöm, hogy ilyen megértő vagy velem. – Azt nem teszem hozzá, hogy egy kísérlethez kellett nekem az ezüst, és némán megfogadom, hogy mindkettőnknek készítek egy új gyűrűt, egy jobbat, amint alkalmam lesz rá. – Most nincs sok időnk, és nagyon sok mindent el kell mondanom neked, továbbá nagyon sok mindent meg is kell tudnom tőled. Szóval, az elején fogom kezdeni, és megpróbálom minél gyorsabban letudni…

Mindent elmesélek Drew-nak – azt, ahogy a Elbukottak bejutottak Vadászvégbe, ahogy Ruvan elrabolt, és végül a vampirok átkára is kitérek. Amikor megemlítem, hogy vérszerződést kötöttem a Vampirfejedelemmel, Drew arca elsötétül. Amikor részletesen ecsetelem neki, milyen borzalmakat okoz az átok, aminek az öreg kastélyban lehet a horgonya, még erősebben szorítja a kezem.

És bármennyire nehezemre esik, azokat a részeket is megosztom vele, amiket nem igazán szeretnék. Beismerem, hogy beszéltem a vampiroknak néhány ezüstműves technikánkról. Mesélek neki az új, hamis ezüstacélról, amit Callos segítségével hoztam létre, miután megfejtettem a régi vampirkovácsok feljegyzéseit.

Mindenről tájékoztatom, ami az utolsó találkozásunk és a jelen pillanat között történt. Csak az ezüstgyűrűmből készített tőrről nem beszélek neki, mert nem tudom, mit szólna a vérmágiával kiegészített kovácstechnikákhoz, és a Ruvannal való kapcsolatom részleteihez. Vannak dolgok, amiket még nem merek a nyakába zúdítani.

Amikor végre befejezem, Drew a semmibe mered. Türelmesen várakozom arra, hogy megeméssze mindazt, amit hallott, bár a bátyám kicsit próbára teszi ezt a türelmet, amikor egyszer csak feláll, és elindul az ablak felé. Ugyanott áll meg, ahol én is álltam, amikor először felébredtem a Köztesvidéken, és végignéz a vampirok világán. Csakhogy ő, velem ellentétben, egyetlen óra leforgása alatt megtudta ennek a helynek az összes titkát. Én alig néhány perc alatt adtam át neki azokat az információkat, amelyeknek a feldolgozásához nekem hetekre volt szükségem.

Drew először az alkarját, majd a homlokát támasztja az üvegnek.

– Hogy lehetséges, hogy ilyen sokáig ekkora tévedésben éltünk mindannyian?

– Tehát hiszel nekem? – Felpattanok az ágyról, mert izgatottságomban nem bírok tovább ülve maradni. De nem hagyom el az ágy környékét, nehogy a csalódás miatt összeessek, mint egy túl vékonyra kalapált fémdarab.

– Én mindig hinni fogok neked, Flor.

– Az előbb még nem hittél.

Drew felnevet, és megcsóválja a fejét.

– Igazad van. De akkor még attól féltem, hogy átvették az uralmat az elméd felett. Most, hogy tudom, hogy még mindig a saját fejeddel gondolkodsz, nincs okom arra, hogy ne higgyek neked.

– Azt leszámítva, hogy ez ellentmond mindannak, amit valaha is tanítottak nekünk. – A bátyám mellé lépek, hogy elgyönyörködjek Tempost jeges tornyaiban. Ez a város majdnem úgy néz ki, mint az a mézeskalács házikó, amit a pék szokott elkészíteni és kirakni a kirakatába minden karácsonykor. Az a falunk legértékesebb édessége. Az ünnepek végén mindenki kap belőle egy kis darabot.

– Tudom, hogy te soha nem hazudnál nekem, ráadásul… – Drew elharapja a szót, és felém fordul az ablaktól. A tekintete távolságtartó és kifürkészhetetlen. – Minden okom megvan arra, hogy higgyek neked.

– Miért?

– Mert az a lény… az a szörnyeteg… beférkőzött az elmémbe. – A bátyám arcvonásai úgy eltorzulnak a gyűlölettől, hogy szinte rá sem ismerek. Kicsit görcsbe is rándul tőle a gyomrom. – Az a holló nem madár. És az új vadászmesterek nem kaptak új hollót. Ugyanaz a holló tért vissza újra és újra, aki ki tudja, mióta manipulálja a vadászokat.

Dobolni kezdek az ujjaimmal az ablakpárkányon, miközben szélsebesen végiggondolom, hogy kérhetek-e tőle olyasmit, amiről tudom, hogy mindenképpen meg kell kérnem rá. Még ha el is hiszi minden egyes szavamat, és belátja, hogy megbízhat ezekben a vampirokban…, nagyon nehéz helyzeteket tud eredményezni, ha az ember világa egy pillanat alatt a feje tetejére áll. Én már csak tudom. De muszáj lesz rávennem erre. Már nem maradt sok időnk addig, amikor vissza kell vinnünk a bátyámat a Természetes Világba.

– Drew, én meg akarom hallgatni, mi történt veled, de szerintem a vampiroknak is hallaniuk kellene.

A bátyám gyanakodva az ajtó felé pillant, mintha bármelyik pillanatban beronthatnának rajta a vampirok.

– Nem tudnád egyszerűen csak átadni nekik, amit mondok?

Az alkarjára teszem a kezem.

– Tudom, hogy ez milyen nehéz lehet. Annyira sajnálom, hogy mindezt egyszerre kellett a nyakadba zúdítanom, Drew. De ha lett volna másféle vagy jobb megoldás, akkor azt választottam volna. – A bátyám tekintete találkozik az enyémmel. A ki nem mondott kérdésére megbillentem az államat, reményeim szerint megnyugtató mozdulattal, és válaszolok. – Én megbízom bennük, tényleg. És ők sokkal többet fognak tudni erről az egészről, mint én. Mindannyiunk hasznára lehet, ha közvetlenül nekik mondod el, amit tudsz. Én nem akarom megkockáztatni, hogy akár egyetlen részletet is elfelejtsek.

Drew felsóhajt. Előre tudom, hogy igent fog mondani, mert ismerem ezt a beletörődő kisugárzását.

– Rendben, beszéljünk azokkal a vámpírokkal… – De gyorsan ki is javítja magát. – Vampirokkal.

Bátorító mosolyt vetek rá.

– Tudod, te sokkal jobban kezeled ezt az egészet, mint én tettem – jegyzem meg, miközben elindulok az ajtó felé.

– Mint már mondtam, heteken át ott volt a fejemben az az ember… vagyis szörnyeteg. – Drew megdörzsöli a halántékát, és a tekintete egy pillanatra a távolba réved. – Egy ideje már tudom, hogy ez az egész bonyolultabb annál, mint ahogy a falu gondolja. Ahogyan azt is tudom, ha az erődben hagytál volna, megöletett volna azzal a vadásszal, akit a következő vadászmesternek szán. Szóval köszönöm, hogy nem hagytál ott.

Tehát jók voltak a megérzéseim. Egyszerre önt el a megkönnyebbülés és a rettegés. Ez egy nagyon ravasz és végzetes ellenségnek tűnik, akinek a motivációiról ráadásul nem is tudunk még semmit. De bármire fel vagyok készülve. És minél többet megtudok róla, annál okosabb leszek. Ezt a csatát nem vagyok hajlandó elveszíteni, amikor minden, amit szeretek, ezen múlik.

– Hívjatok mindenkit a nagyterembe! – mondom, miközben kilépek az ajtón, és megpillantom Ruvan, Lavenzia és Quinn döbbent arcát. – Megbeszélést kell tartanunk.

– Miről? – kérdezi Lavenzia.

– Drága az időnk, ezért most inkább a lényegre szorítkoznék, ha nem baj. Hamarosan úgyis meg fogjátok tudni – felelem, és tovasuhanok a folyosón.

Lavenzia Ruvanra pillant, nyilvánvalóan azért, mert nem biztos abban, hogy jogom van ilyen utasításokat adnom nekik. Amikor Ruvan nem ellenkezik, Lavenzia színpadiasan meghajol.

– Hát jó, ha a fejedelem asszonya úgy parancsolja.

Ruvan tekintete megkeményedik, és jéghideggé válik. Lavenzia önelégült vigyort vet felé, miközben visszamegy a lakosztályok felé. Az nem izgat, hogy milyen mögöttes üzenetek váltottak gazdát a kis párbeszéd során. De… „a fejedelem asszonya” – nos, ez nem is hangzik rosszul.

Pár percen belül mindenki megérkezik a nagyterembe. Lavenzia Ventosszal, Callosszal és Winnyvel jelenik meg, és mindnyájan leülnek az asztalunkhoz. Nem hangzik el túl sok szó. Drew meredten bámulja Ruvant, minden kétséget kizáróan azért, mert most már tudja, hogy kis híján az a férfi végzett vele, aki most ott ül vele szemben, hogy ő volt Drew célpontja a Vérhold éjszakáján, és ő az, aki most az én jelemet viseli magán.

– Mindent elmeséltem a bátyámnak, Drew-nak, ami itt történt velem. – Felállok a helyemről, és az ujjaim hegyét az asztalra támasztom, szándékom, vagy legalábbis reményem szerint impozáns és kicsit félelemkeltő gesztussal. Senki sem szól közbe, ami valószínűleg jó jel. – Tud az átokról, és arról is, hogy meg akarjuk törni.

Ventosból tapinthatóan sugárzik a nemtetszés, de még ő sem szól semmit. Biztos vagyok abban, hogy pár héttel ezelőtt még leüvöltötte volna a fejem. Merhetem-e vajon az őszinte bizalma jelének tekinteni a hallgatását?

– Azért hívtam ide mindenkit, mert Drew-nak olyan információi vannak, amiket meg akar osztani velünk. Mint arra rájöttünk Ventosszal, egy vampir rejtőzött el a Természetes Világban, egy holló alakjában. És úgy tűnik, hogy ez a vampir nemzedékek óta manipulálja a vadászmesterek elméjét, ami azt jelenti, hogy egész Vadászvéget ő irányítja. Most Drew tudatát is megszállta.

– Lehetséges ez egyáltalán? – suttogja Winny. Először Ruvanra pillant, akinek semmit nem lehet leolvasni az arcáról, majd Callosra.

– Jontun személyes naplójában találtam pár bekezdést arról, hogy régen ilyesmire is használták a vértant. De az ezzel kapcsolatos leírás elég rövid, és soha nem publikálták nagyobb nyilvánosság előtt, mert túl veszélyesnek tartották – ismeri be habozva Callos. – Néhány levéltárosunk úgy gondolta, hogy Solos király ezen a módon szerzett befolyást az első emberek felett, akiket a vérük miatt tartottak fogva. Hogy képes volt manipulálni az elméjüket, és az emberek ezért önként szegődtek a szolgálatába. Hogy onnantól fogva semmi másra nem voltak képesek, csak a vampirok vágyainak a kielégítésére.

Ez az információ úgy gyomorszájon vág, hogy lassan visszaereszkedem tőle a székemre. Ruvan azt mondta, hogy nem hibáztatja azokat a réges-régi embereket azért, hogy annyira feldühítették őket a vampirok ellenük elkövetett bűnei, hogy átkot bocsátottak rájuk. De azt nem gondoltam volna, hogy a Vampirkirály teljesen megfosztotta őket az önálló akaratuktól, annyira, hogy még az elméjük sem maradt a sajátjuk. Ha ez tényleg így volt, akkor hogyan volt képes egyáltalán megszökni valamelyikük? Hogyan tudta kijátszani a vértant az az ember, aki kiszabadította a többieket a kastélyból?

Minél többet tudok erről az egészről, annál több kérdés merül fel bennem.

– Ha ez csak Solos és Jontun hozzáférhetetlen magánfeljegyzéseiben szerepelt, akkor honnan tudhatta egy renegát vampir, hogyan kell ezt a kunsztot végrehajtani? – teszi fel Ruvan a kérdést, ami mindannyiunkban ott motoszkál. A hangja érdes, dühösnek tűnik.

– Lehet, hogy az a másik vampir is egy fejedelem volt korábban? – veti fel Ventos. – Nagyon durva vérmágiát vetett be ellenem. Legalább annyira értette a dolgát, mint te, nagyuram. Lehet, hogy valamikor régen ő is hozzáfért azokhoz a régi feljegyzésekhez.

Ruvan továbbra is Drew-t bámulja.

– Mondj el nekünk mindent, amit arról a vampirról tudsz, aki átvette feletted az uralmat.

Drew nagyot nyel. Látom rajta, mennyire nehezére esik erről beszélni. Tudom, hogy amikor vadász lett, megesküdött arra, hogy megőrzi a vadásztitkokat mindazoktól, akik felhasználhatnák azokat ellenük. De ez még azelőtt történt, hogy megtudtuk volna, hogy a vadászok már ősidők óta egy vampir befolyása alatt állnak, aki…

Bosszú. Vér. Loretta.

– Amikor Davost megölték, a madár elrepült – szólal meg végül Drew. A tekintete Ruvanra téved. – Mi összecsaptunk. – Ruvan zavartan fészkelődik egy kicsit mellettem ülve, de nem szól közbe. – Utána minden homályba borult. Elveszítettem az eszméletemet… Éreztem, ahogy elszáll belőlem az élet. De az a madár akkor odarepült hozzám, és megszólított. Azt hittem, hogy csak hallucinálok a vérveszteségtől. Azonban a holló azt kérdezte tőlem, hogy életben akarok-e maradni, és én természetesen azt feleltem neki, hogy igen. Azt mondta, hogy ezért a véremmel kell fizetnem.

– Vérszerződés? – fordulok Ruvan és Callos felé.

Callos elgondolkodik, majd Drew-hoz intézi a szavait.

– Utána megjelent valahol a testeden egy jel? Valami ilyesmi? – Megfogja Winny kezét, hogy felemelje a karját, amin felcsúszik a ruhaujj, láthatóvá téve Ruvan jelét.

– Nem, nem hinném – rázza meg Drew a fejét. – Semmi ilyesmit nem láttam magamon.

Ruvan hümmög.

– A vérszerződést jól látható és egyértelmű jel szokta megpecsételni. De az a vampir biztosan nem akart semmi ilyet tenni, amivel gyanút keltene. – Rám pillant. – Ráadásul ahogy már elmondtam neked, a vérszerződés semmiféle befolyást nem biztosít a másik fél felett. Persze ez is biztosan valami vérmágia volt, de nem véreskü.

– Abban a pillanatban nem érdekelt különösképpen, hogy mi az – folytatja Drew. – Megmondtam annak a teremtménynek, hogy nyugodtan vegye a véremet. Azt már úgyis elígértem a családomnak, a vadászoknak, kiontottam a mocsárba… Már régóta nem volt az enyém. És életben kellett maradnom ahhoz, hogy hasznos tudjak lenni.

Ellenállhatatlan késztetést érzek arra, hogy hozzáérjek a bátyámhoz. Arra gondolok, hogy mennyit mosolygott. A látványos elégedettségére, amivel a vadászlétet és Vadászvég szolgálatát fogadta. Tehát mindez hazugság volt. Puszta színjáték. Drew bárkiért bármilyen áldozatot hajlandó volt meghozni, önmagát kivéve.

És én ezt észre sem vettem.

Én…, akinek jobban kellett volna ismernie őt bárkinél, akinek ránézésre tudnia kellett volna, hogy mi jár a fejében. De nem láttam át a színjátékon. Talán nem is akartam átlátni. Talán nem is voltam rá képes. Nem csoda, hogy Drew soha nem mondott le arról a gyermekkori álmáról, hogy egyszer elhagyja a falut. Még mindig erről álmodozott.

Ez a gondolat mélyen felkavar, világom egyik alapkövét ingatja meg, egy olyat, ami sokkal fontosabb, mint amilyenek a vadászok valaha is voltak.

– Utána a holló vért ivott a sebeimből. Éreztem, ahogy a csőre áthatol a bőrömön. A karmai a húsomba vájódtak, én pedig attól a pillanattól fogva csak sodródtam tehetetlenül, elveszetten, a saját testem csapdájában. – Drew megtámasztja a fejét a két tenyerével, és az asztal erezetére szegezi a tekintetét. Vagyis nem, minden bizonnyal átnéz rajta, és azt a szörnyű múltat látja, amiről beszél. – Tisztán láttam a körülöttem lévő a világot, és azt is éreztem, ahogy mozgok benne. Amikor belenéztem a tükörbe, a saját szemem nézett vissza rám. De a vállamon ülő madarat nem láttam. Egy férfi lebegett a hátam mögött.

– A tükrök mindennek megmutatják az igazi valóját, és ezt még a legerősebb vérmágiával sem lehet megakadályozni. – Most már értem, miért takarják le a vampirok az összes tükrüket. El sem tudom képzelni, milyen fájdalmas lehet azt az alakot látni, aki valaha volt az ember, miközben tudja, hogy átok ül rajta.

– Mondd el, hogy nézett ki az a férfi! – noszogatja a bátyámat Ruvan.

– Kidudorodó erei voltak, és papírvékony bőre. A szeme fehérje feketének tűnt. A haja fénytelen volt, és barna, a meghosszabbodott szemfoga görbe. Úgy nézett ki, mint maga a halál.

– Ez úgy hangzik, mintha őt sem kímélte volna az átok – dünnyögöm magamban.

– Valóban. – Callos az ujjai hegyével dobol az asztallapon. – Az még a Természetes Világban is ugyanolyan hatást gyakorol a vampirokra, mint itt…, de ő talán képes volt elegendő energiát meríteni az embervérből és a vérmágiája más forrásaiból, és ezért tudott ilyen sokáig életben maradni anélkül, hogy hibernálnia kellett volna magát.

– Mit akart tőled? – kérdezi Ruvan, továbbra is Drew-ra szegezve a tekintetét.

– Csupa olyan dolgot, amiket a vadászmester szokott. Jobban mondva, amikhez én hozzászoktam tőle. Olyan feladatok végrehajtását, amilyeneket Davos is csinált. De, gondolom, mindez nem véletlenül tűnt normálisnak tőle… Az a madár az ő agyába is bevette magát. Végig az a vámpír… vampir volt a vadászmester.

– Amikor azt mondod, hogy az illető bevette magát az agyadba… – De Winny nem fejezi be a kérdést.

– Ő parancsolt nekem. Ő irányította a testemet. Mintha teljesen eltűnt volna a saját akaratom. És amikor túl közel kerültem ahhoz, hogy kitörjek az uralma alól, mindig visszanyomott. Azt mondta, hogy ezt az áldozatot meg kell hoznom a nép érdekében. Hogy kudarcot vallottam, amikor a Vampirfejedelmet kellett volna megölnöm, de még így is jó szolgálatára lehetek a vadászoknak, ha engedelmeskedem neki, és segítek felkészíteni a falut a következő Vérholdra.

– Miért akarná egy vampir megölni a Vampirfejdelmet? – A tekintetem végigfut az asztal körül ülőkön, de úgy tűnik, mintha egyikük sem akarna nekem válaszolni. A hallgatásuk és a leplezni próbált aggodalmuk csak olaj a tűzre. Már el is kezdem logikailag kielemezni a kapott információkat. – Valami trónról beszélt… Mi van, ha uralomra próbál törni?

– Hogy egy romokban heverő kastély uralkodója lehessen, és egy elátkozott, alvó birodalomé. Ezért valóban érdemes lenne megölnie – válaszolja Ruvan szárazon.

Összeszorítom a számat.

– Nem… nem erről van szó. Azt mondtad, hogy egy embert is vampirrá lehet változtatni valamiféle vérszertartással.

– De olyan vérszertartás Solos király óta nem történt, és a feljegyzésekben csak egyetlen olyan ember szerepel, akit valaha is vampirrá változtattak. Az eredeti embervér túl értékes volt, a szertartás ára pedig túl nagy ahhoz, hogy embereket vampirrá változtassanak.

Ezek mind vampirfejjel gondolkodnak, ezért nem értik. Ezért tudott két lépéssel előttünk járni a Hollóember. De én kezdem behozni a hátrányt.

– Hacsak az a vampir nem akar egy saját birodalmat létrehozni. – Szinte remegni kezd a kezem. Bár azt nem tudom pontosan, hogy mitől. Idegességemben? Vagy azért, mert annyira lelkesít, hogy megfejtettem ezt a rejtélyt? Félelmemben? – Mi van, ha a Hollóember bocsátotta ránk az átkot?

– Mi? – kap levegő után Lavenzia.

– Ne már! Gondolkozzatok csak el egy kicsit – mondom gyorsan, mielőtt bárki más felhozhatna bármiféle ellenérvet. – Ez a vampir átmenekül a Fakón, és kiépít egy hatalmi rendszert Vadászvégben, ahol tudja, hogy mindig elég vér, mágia és emberi erőforrás áll majd a rendelkezésére. Te azt mondtad nekem, hogy a régi krónikákban szó esik egy embercsoportról, aminek a tagjai elmenekültek az emberkísérletek és az abból fakadó veszteségek után… Mi van, ha ez a vampir segített nekik megszökni? És utána azzal nyerte el a bizalmukat, hogy létrehozta az átkot, abban a biztos tudatban, hogy ő sem lesz képes kivonni magát a hatása alól, ugyanakkor neki pont elég tartaléka van erőforrásokból ahhoz, hogy bármeddig túléljen. Valószínűleg az lehetett a terve, hogy kivárja, amíg a többi vampir kihal, utána pedig egyfajta szektát hoz létre önmagának Vadászvég lakosaiból anélkül, hogy ez feltűnne az embereknek.

– De nem számolt a hosszú éjszakával és a nagy álommal. Úgyhogy most csak csendben várakozik, és azon dolgozik, hogy levadássza a vampirokat, miközben tudja, hogy a fejedelem megpróbálja majd megtörni az átkot. És ha a fejedelem és a szövetségesei meghalnának…

– Akkor senki sem marad, aki felébreszthetné a következő váltást – suttogja Quinn elszörnyedve. – Az összes vampir az idők végezetéig aludna, az a renegát pedig azt csinálhatna velük, amit csak akar.

– Ő nem csak a Vampirfejedelemmel akar végzeni – mondja Drew. – Éjjelente rendszeresen suttogott nekem a terveiről, és azt mondta, hogy a vampirok csak a kezdetet jelentik. Hogy amikor sikerül kisajátítania a vértant, arra fogja használni, hogy összeterelje a likineket, utána pedig megölje a Tündekirályt.

– Az egész Köztesvidéken ő akar uralkodni. – Ruvan komor arccal karba fonja a kezét, miközben gyilkos indulatok sütnek a szeméből.

Előrehajolok az asztal felett, és a közepét megkocogtatom az ujjammal.

– Ő az, aki ránk bocsátotta az átkot. Ő az, akit keresünk. Ha elkapjuk azt a Hollóembert, nemcsak a vampirok szabadulnak fel az átok alól, hanem a vadászok is.

– Flor, akkor mi hálával fogunk tartozni a vampiroknak – dünnyögi Drew hitetlenkedve. Ezt nekem is nehezemre esik elképzelni. De szerintem tényleg így van, még akkor is, ha a vadászok nagy eséllyel nem akarják majd beismerni.

– Az sokat segítene abban, hogy a vadászok hajlandóak legyenek elfogadni azt a tűzszünetet, amiről beszéltünk. Mert a vampirok is hálával tartoznak majd nekünk – fordulok Ruvan felé. – Tessék, itt van a válaszod. Így tudnánk győzni. Öld meg a Hollóembert, vess véget az átoknak, és ezzel biztosíts nekünk lehetőséget a békére!

Harminchat

A TÖBBIEK IDEGESÍTŐEN SOKÁIG HALLGATNAK. Én arra számítottam, hogy ugyanolyan lelkesek lesznek, mint én. Hogy felvillanyozódnak, és készen állnak arra, hogy legyőzzük az ellenségeinket.

De meg sem nyikkannak.

Amíg Ventosból ki nem robban a véleménye.

Felugrik a székről, ami felborul. Felordít, megmarkolja az asztal peremét, és az erejét megfeszítve, kidagadó izmokkal felemeli. Winny azonnal a helyiség túloldalán terem, de Lavenzia cseppet sem tűnik meglepettnek vagy feldúltnak, pedig ő jóval közelebb ül Ventoshoz. Az asztal visszazuhan a padlóra, és akkorát puffan, hogy az egész terem beleremeg. Felmerül bennem, hogy ha Ventos így folytatja, be fog szakadni alattunk a padló, és egyszer csak ismét ott találjuk magunkat az alattunk elterülő öreg kastélyban.

– Nem! – üvölt Ventos. – Nem! Nem hallgatom tovább ezt az árulást! – Rám szegezi a mutatóujját. – Te… Te kettesben voltál vele. Lehet, hogy összebeszéltetek. És most a saját népünk ellen próbálsz fordítani minket. Meg akarod zavarni a fejünket, és…

– Elég legyen ebből! – szólal meg Ruvan, és lassan feláll.

– Ugye nem akarod hagyni, hogy ilyen sületlenségeket hordjon össze a szemed előtt? – őrjöng Ventos. Ennyit a bizalomról, ami kiépült közöttünk. Felsóhajtok. Nem, Ventos egyszerűen csak forrófejű. Ezt már az elejétől fogva tudom róla. Ha kap egy kis időt, hogy kidühöngje magát, hamarosan visszatér a józan esze.

Legalábbis ebben reménykedem.

– Te is ugyanazt láttad és hallottad, amit én, Ventos – válaszolom neki nyugodt hangon.

Ettől elhallgat.

– Szerinted Floriane tévedett valamiben? – szegezi neki a kérdést Ruvan.

– Kizárt, hogy egy társunk ilyen gonosz ármányt szőjön ellenünk – rázza a fejét Ventos.

– Száz éven át tartottak a belső hatalmi harcaink, miközben az átok megtizedelte a népünket – jelenti ki Ruvan nyomatékosan. – A vezetőink, számtalan férfi és nő pazarolta arra az értékes időnket, hogy megpróbálják megkaparintani a trónt. Nekem nem esik olyan nehezemre elhinni, hogy valamelyikük másfelé kezdett kacsingatni. És Solosnak is voltak ellenségei.

– Csak azért hiszel neki, mert vérszerződést kötöttél vele! Azt mondtad nekünk, hogy ez nem változtat meg téged. Hogy nem a valódi vérszerződéses partnerednek fogod tekinteni, csak eszköznek a célod eléréséhez. Szükséges rossznak, semmi többnek.

A szavai jobban fájnak, mint szeretném. Ugyanazt hallom ki belőlük, amit Ventos korábban is mondott rám: eszköz vagyok. Nincs okom ennyire megbántódni ettől. Ruvan nem tartozik nekem semmivel.

Nem, én a felesége vagyok. Ez még mindig furcsán cseng a fejemben, de egyre gyakrabban felidézem abból a célból, hogy megnyugtassam magam.

– Én azért hiszem el, amit mond, mert ez a leglogikusabb magyarázat – mélyül el Ruvan hangja, ami aztán veszedelmesen elhalkul. Hirtelen meglátom benne annak a Vampirfejedelemnek az árnyékát, aki elrabolt, és vérszerződést kötött velem. De most az én védelmemre fordítja ezt a vadállatias oldalát, az egyik saját szövetségese ellen. Ez szinte felfoghatatlan számomra.

– Az nem lehet, hogy egy vampir egyszerűen átkerült valahogy a Fakó túloldalára, és ott ragadt? Hogy nincs semmiféle gonosz szándéka, csak életben próbál maradni? – veti fel Lavenzia jóindulatúan.

– Ha így lenne, akkor Ventost nem a megmentőjének tekintené ahelyett, hogy megkínozná? – vágok vissza.

– Talán attól tartott, hogy mivel olyan sokáig élt az emberek között, az ellenségünknek fogjuk tekinteni, nem? – Ez elég erőtlen felvetés, és Lavenzia hangja elárulja, hogy ő maga sem tartja valószínűnek.

– És mi van azzal, amit mondott? – torpan meg Ventos, aki egészen idáig dühösen járkált fel-alá, de most a jelek szerint arra jut, hogy inkább köztünk marad ahelyett, hogy kiviharzana a teremből.

– Mit mondott? – kérdezi Callos.

– Mielőtt elmenekült volna onnan, azt mondta, hogy „ti is a véretekkel fogtok fizetni ezért, ahogy az elátkozott fajtátok többi tagja. Én megszerzem a trónt, ami engem illet, és bosszút állok Lorettáért” – idézi fel Ventos. Én is élesen emlékszem ezekre a szavakra.

– Ki az a Loretta? – teszi fel a kérdést Lavenzia, miután mindenki megrágja magában ezeket a szavakat.

– Ez elég szép név, dallamos, meg minden, de még soha nem hallottam – jegyzi meg Winny, aki a jelek szerint úgy érzi, hogy Ventos eléggé lecsillapodott, mert visszatér az asztalhoz.

– Én még sehol nem találkoztam ezzel a névvel a feljegyzésekben – rázza meg a fejét Callos.

– A véretekkel fogtok fizetni ezért, ahogy az elátkozott fajtátok többi tagja is – ismétli meg magában Ruvan. Utána hangosabban hozzáteszi: – Miért elátkozott? Miért a „fajtátok”? Önmagát már nem is tartja közülünk valónak?

– Én kifejezetten örülök, hogy nem tartja magát annak, ha meg akar ölni minket – jegyzi meg Ventos.

– Lehet, hogy az egyik olyan ősi belharcról van szó, amelyekről az imént beszéltél – szólal meg Callos, aprót biccentve Ruvan felé. – Talán ő volt a vezetője azon régi frakciók egyikének, akik Solos király halála után, vagy akár még azelőtt, de még a rend helyreállítása előtt küzdöttek egymással a hatalomért. Ez magyarázatot adna arra, hogy miért tart igényt a trónra.

– De amit Drew mondott… Még az is elképzelhető, hogy a Tündekirály trónjára gondolt.

Winny megvakarja a fejét.

– Az összes lehetőség borzalmasnak tűnik.

Nem tudok nem egyetérteni vele.

– Vagy az is lehet, hogy egykor ember volt – találja meg Drew a kirakós utolsó darabkáját, ami a figyelmemet elkerülte. Minden szem rászegeződik, és összeszorul a szívem. Lehet, hogy ez az egész nem is olyan egyszerű, mint azt gondoltam. Lehet, hogy Ruvannak is igaza volt, és a magam módján nekem is. – Te azt mondtad, hogy az embereket vampirrá lehet változtatni, és hogy egyszer régen egy csapat ember elmenekült a Köztesvidékről, hogy utána megalapítsa Vadászvéget, nem sokkal azután, hogy az első embert vampirrá változtatták. Mi van, ha pont ő volt annak a kísérletnek az alanya?

– Ez megmagyarázná, hogy miért néz ki egy kicsit másképpen, mint a többi vampir, még azok is, akiket már legyőzött az átok. – Ruvan elgondolkodva simogatja az állát.

– És az elég komoly motivációt jelentene arra, hogy valaki egy ilyen átokkal sújtsa a vampirokat, ha olyasmik történnének vele, mint azzal az emberrel, akiről Jontun írt a kísérlet kapcsán. – Callos feláll, és elkezd fel-alá járkálni a terem túlsó végében, ahol Ventos ugyanezt csinálta korábban. – Egy ember, akit vampirrá változtattak. – Lehet, hogy Loretta a szerelme volt, akit elveszített, amikor a vampirok őt is brutálisan bántalmazták. Ez azt jelentené, hogy az illető közénk tartozik ugyan, de ő nem így tekint magára, mert erőszakkal kényszerítették arra, hogy részt vegyen azokban a szertartásokban. Most bosszút forgat a fejében, és a birodalmunkat követeli jóvátételként. Ez elég logikusnak tűnik.

– Remek, és most akkor felhagyhatunk végre ezzel a sok beszéddel, hogy inkább a késünket használjuk? – Lavenzia összefonja a karját. – Pontosan tudjuk, hol van az a rohadék, akkor hát miért ne kapjuk el?

– Éppen elég nehéz lesz őt visszavinni – mutat Ventos Drew-ra. – Nem kockáztathatunk meg semmiféle támadást a következő teliholdig.

– Nem gondolhatod komolyan, hogy most, miután már tudjuk, hol van, itt fogunk ülni ölbe tett kézzel – tiltakozik Winny. – Egy hónap? Az egy örökkévalóság.

– Te háromezer éven át aludtál. Mit számít ehhez képest egy hónap? – jegyzi meg Quinn, és felhúzza a szemöldökét.

– Én is úgy gondolom, hogy el kéne kapnunk azt a szemétládát, mielőtt újra alakot vált, és kicsúszik a kezünkből – jelenti ki Lavenzia.

Ők öten tovább vitatkoznak. Ruvan és Drew egy szót sem szólnak. A bátyám a saját tenyerét bámulja. Ruvan gondolatai messze járnak.

– Megmondom, mit fogunk tenni! – jelentem ki, és az asztalra csapok. A hangerőmmel és a tónusommal együtt ez azonnal csendet teremt. – Drew, mielőtt visszamennél, mindent el kell mondanod Callosnak, amit a Vadászelixír elkészítésének módjáról tudsz, továbbá mindent, ami eszedbe jut arról az alakról. Callos, neked minél hamarabb ki kell találnod, hogy készíthetsz ilyen elixírt Ruvannak. Majd Quinn segít neked ebben. Winny, Lavenzia, Ventos, ti pedig Drew közreműködésével elkezditek megtervezni a hadműveletet… attól függetlenül, hogy a bátyám mennyi ideig marad még velünk. Amint az elixír lehetőséget ad arra, hogy visszavigyük, Drew lesz a szemünk a Fakó túlsó oldalán. Miután Drew eltávozik, mi tovább dolgozunk a támadás megtervezésén és előkészítésén, és közben mindent átkutatunk, hátha találunk valami információt arról, hogy ki lehet ez a Hollóember.

– Én nem mehetek vissza – válaszolja Drew riadtan. – Most, hogy a Hollóember már tudja, hogy szabad vagyok.

– Nem kell konkrétan Vadászvégbe visszamenned. A mocsarasban is elrejtőzhetsz. – Megszorítom a kezét. – Tudom, hogy ez elég nagy kérés, de csak egy hónapról lenne szó. – A többiek már éppen elég áldozatot hoztak azért, hogy megszüntessék ezt az átkot. Itt az ideje, hogy én is megtegyem ugyanezt. Bármennyire szeretném is, hogy Drew itt maradjon velem, tudom, hogy nem teheti. És én sem mehetek vissza vele. Még nem.

– A Hollóember mindig feltűnően kerülte a mocsarat. Ott valószínűleg biztonságban leszek – mondja Drew, de érzem, hogy csak jó képet vág a dologhoz. És egy kicsit meg is reped az álarca, amikor hozzáteszi: – Egy hónapig biztosan.

– Te pedig… – fordulok Ruvan felé, de az arckifejezése láttán a torkomon akad a szó. Ruvan szeme csillog, és olyan vidámság és jókedv tükröződik benne, amit hetek óta nem láttam rajta. Úgy sejtem, hogy ez a tekintet csak nekem szól, mert még soha nem láttam így nézni másra.

– Te javíthatatlan vagy – jegyzi meg halkan, elgondolkodva. Az lenne a logikus, ha ezt dühös vagy zaklatott hangon mondaná, ehelyett viszont szinte… boldognak tűnik? Összeszorul a gyomrom, bár nem tudnám egyértelműen megfogalmazni, hogy miért.

– Amikor valamit a fejébe vesz, se lát, se hall, csak törtet, mint egy elszabadult bestia – nevet fel Drew. Már ő is vigyorog rajtam.

– Nem vagyok bestia! – tiltakozom, mérges pillantást vetve a bátyámra.

– De, ez elég pontos leírás – viccelődik Lavenzia.

– Már ne is haragudjatok, de én nem vagyok bestia – ismétlem meg nyomatékosan. – Én a kovácsműhely szüze vagyok. És igen, ez azt jelenti, hogy hajlamos vagyok addig ütni a vasat, amíg meleg, vagy amíg meg nem kapom, amit akarok.

– Mindig ilyen volt? – kérdezi Ruvan Drew-tól.

– Általában még ennél is rosszabb.

– És még én szomorkodtam, amiért nem maradhatsz itt. – Oldalra billentem a fejem, hogy összehúzott szemöldökkel meredjek a bátyámra.

– Hiányozni fogok neked, és ezt te is tudod – enyhül meg a hangja, hogy a gúnyos tónus helyét valódi érzelmek vegyék át.

– Rettenetesen – ismerem be. Ettől egy kicsit elromlik a hangulat.

Ruvan megköszörüli a torkát.

– Nos, most, hogy nagyjából készen áll a tervünk, Drew, nem akarod megnézni a vampirok kovácsműhelyét?

– Az attól függ, hogy mennyire tette tönkre a húgom.

– Tessék? – háborodok fel.

Ruvan nevetve feláll.

– Soha nem tudom eldönteni, hogy a munkanapjai végén a kovácsműhely néz-e ki rosszabbul, vagy ő maga.

– Viszlát, akkor én most elindulok, és inkább egyedül megyek végig azon a folyosón – közlöm velük, majd az ajtó felé veszem az irányt. Soha nem gondoltam volna, hogy ha Ruvan és Drew találkozik, akkor veszélyt fognak jelenteni rám. Egymásra igen, de azt tényleg nem hittem volna, hogy rám is. De most úgy tűnik, elég gyorsan összefogtak azért, hogy az őrületbe kergessenek. Hogy történhetett, hogy a bátyám még azelőtt szövetséget kötött ellenem azzal a férfival, aki a körülmények folytán történetesen a férjem is, mielőtt egyáltalán megtudta volna, hogy házasok vagyunk?

– Ó, a vampirok új fejedelemasszonya kiosztogatta a parancsait, és most kegyesen engedélyezi, hogy folytassuk a munkát? – kérdezi Lavenzia színpadiasan. Megpróbálom elengedni a fülem mellett a szavait, de ugyanúgy megmaradnak bennem, mint amikor először mondott hasonlót.

A vampirok fejedelemasszonya. Csakhogy én soha nem lehetek az, nem igazán. Én egy ember vagyok, aki Vadászvégből származik, a Természetes Világból. Egy vadász lánya.

Lelassítok, majd megállok. Hallom magam mögött a többieket, de csak fél füllel. Drew-nak igaza van, én soha nem kezeltem túl jól azokat a problémákat, amiket nem lehet egy kalapáccsal megoldani. Ezt mindig is tudtam magamról, és soha nem kellett változtatnom rajta. De ezt a helyzetet, amelyben most találtam magam, nem lehet nyers erővel és puszta makacssággal megoldani.

Én az vagyok, akinek születtem. Ruvan is az, akinek ő született. Mi különböző világokhoz tartozunk. Drew megjelenése most összetörte azt az illúziót, amit eddig tápláltam. Nincs az az akaraterő vagy vérszerződés, ami változtathatna azon, amik a szívünk mélyén vagyunk.

Valaki nekem ütközik. Hátrapillantok, és látom, hogy Ruvan áll mögöttem, valamivel közelebb a kelleténél. Lehajol hozzám, miközben a többiek elhaladnak mellettünk. Drew Lavenziával beszélget. Úgy tűnik, arról vitatkoznak, hogyan lehetne őt a legkönnyebben átjuttatni a másik oldalra. Drew erősködik, hogy nem kell neki segíteni.

– Túl hangosak a gondolataid – suttogja Ruvan.

– Igen? – Mit lehet erre válaszolni?

– Általában csak halkan lüktetnek az elmém peremén… gyengéden, de kitartóan emlékeztetnek a létezésedre. De most hangosan zakatolnak.

Mint a szívem, amikor ilyen közel van hozzám.

– Megkönnyebbültem attól, hogy viszontláthattam a bátyámat. De aggódom amiatt, amit tennünk kell. És alig várom, hogy megszüntessük az átkot.

Mielőtt folytathatnám, Ruvan felkap. Olajozott, könnyed mozdulatokkal emel fel. Úgy, mintha nem is lenne súlyom. A nyakába kapaszkodom, és az arca egy pillanat alatt elképesztően közel kerül az enyémhez. Tisztán érzem a szíve dobogását, a nyaki ereinek a lüktetését. Erről ismét az jut eszembe, hogy milyen közel kerültünk egymáshoz korábban, mennyi mindent nem mondtunk ki, és nem csináltunk még. Nem tudok ellenállni a késztetésnek, hogy megnyaljam az ajkam. Önkéntelenül azt kívánom, bárcsak egy kicsit több időt tölthettünk volna kettesben.

– És én még azt hittem, hogy én tehetek róla.

Felhúzom a szemöldökömet.

– Miért hitted ezt?

– Mert az a zakatolás annál erősebbé válik, minél közelebb kerülök hozzád. – Kicsit még közelebb hajol hozzám, majdnem összeér az orrunk.

A legrosszabb félelmeim kezdenek valóra válni. Belegabalyodtam egy olyan férfiba, aki elől a jelek szerint semmit sem tudok eltitkolni.

– Lemaradtunk a többiektől – nyögöm ki. Ahogy a múltkor is történt, a társaink már jóval előttünk járnak, mi pedig még mindig mozdulatlanul állunk.

– Valóban – helyesel Ruvan, és a tettek mezejére lép. A levegőbe ugrik, és könnyedén átszökken a kastély másik szárnyát tartó gerendára.

Korábban mindig tériszonyom volt itt. De most, az ő karjában biztonságban érzem magam. Sebezhetetlennek. Ruvan nem hagyná, hogy bármi bajom essen, és ez a meggyőződésem lehetővé teszi, hogy elgyönyörködjek a lenyűgöző látványban: ebből a perspektívából teljes szépségében tárulnak elém a kissé omladozó kastély boltíves folyosói és oszlopsorai.

– Egykor csodálatos lehetett ez az épület – dünnyögöm, leginkább csak magamnak. De a szél Ruvan fülébe sodorja a szavaimat.

– Az is volt. De már én is jóval Solos király halála után születtem, és a kastélyt addigra eléggé megviselték a belviszályok és az átok. Utána álomba merültünk, és mire felébredtünk, minden megváltozott. Rosszabb lett a helyzet, mint valaha is gondoltam volna.

Nagyon szomorú a hangja. Nem először próbálom elképzelni, milyen érzés lehetett ezeknek a vampiroknak – immár a barátaimnak – bebújni azokba a mágikus bábokba, és háromezer évvel később annak a világnak a romjai között ébredni, amit egykor ismertek. Amikor az emlékeikben még frissen élő, eleven helyeknek csak a pusztulófélben lévő maradványait találták meg.

– A vampirok újjáépítik majd ezt a világot, amikor az átok megtörik, vagy elköltöznek innen?

– Mi helyre fogjuk állítani az otthonunkat, ami szebb lesz, mint valaha. Ebben biztos vagyok.

– Remélem, én is láthatom majd – jegyzem meg halkan.

– Ha ezt szeretnéd, akkor gondoskodom arról, hogy láthasd.

Amikor beérünk a kastélyba, abbamarad a beszélgetésünk. A csapatunk többi tagja már a kápolnában várakozik. Drew az oltár előtt áll, és hátrahajtott fejjel bámulja a szobrot.

– Ez annyira hasonlít az erőd alatt lévő teremre. – Bár elég csendesen beszél, a hatalmas térben visszaverődik a hangja a falakról, és sokkal erősebbnek tűnik.

– Az erődöt is a vampirok királya építette – válaszolja Callos. – Egyáltalán nem tűnik meglepőnek, hogy egy külön termet is létesített benne a magasabb szintű vérmágia-szertartásokhoz.

– És ki gondolta volna, hogy háromezer évvel a Fakó létrehozása után is használatban lesz még – dünnyögi Winny.

– Csakhogy Solos király ottani szobrát ledöntötték, és azt a szörnyűséget rakták a helyére.

– Az első vadász, Tersius szobrát. Ami nagyon hasonlít a Hollóemberre – jegyzi meg Drew komor hangon.

– És az a helyiség is ősöregnek tűnt – teszi hozzá Ventos. – Pont olyan réginek, mint ez.

– Tehát a Hollóember valóban Solos idejéből származhat – dünnyögi Winny.

Ettől felmerül bennem egy kérdés, ami eddig eszembe sem jutott.

– Jól értettem korábban, hogy a vampirok sem élnek örökké?

– Természetes körülmények között nem. De a vértan pont arra szolgál, hogy erősebbé tegye a vampirok fizikumát. A vértankísérletek egyik első célja az volt, hogy meghosszabbodjon az élettartamunk. De ezért is ugyanúgy túl nagy árat kell fizetni, mint azért, ha egy embert akarunk vampirrá változtatni – magyarázza Callos.

– De volt valaki, akinek sikerült?

– Nem, és miután a kísérleti alanyok megszöktek, be is tiltották ezt az irányvonalat – rázza meg a fejét Callos. – Nagyon sok vérre volt hozzá szükség…, amit erőszakkal kellett megszerezni. És az erőszakkal elvett vér teljes mértékben ellentétben áll a valódi vértan szent hagyományaival. Az messze nem olyan hatékony, és csak bizonyos rituálékhoz használható alapos megtisztítás nélkül.

Az erőszakkal elvett vér teljes mértékben ellentétben áll a valódi vértan szent hagyományaival… Ezt már korábban is hallottam tőlük. De ha tényleg Solos találta fel a vértant, akkor hogy kísérletezhetett embereken? Vagy tényleg átvette az irányítást az elméjük felett, és így érte el, hogy önként adják a vérüket? Ez nem áll össze nekem. Felnézek a szoborra, és azt kívánom, bárcsak életre kelne, és elárulná nekem annak a férfinak a titkait, akiről mintázták.

– Menjünk tovább. A kovácsműhely erre van – mondja Ruvan, még mielőtt hangot adhatnék a gondolataimnak, majd elindul az ajtó felé, ami a lakrészünkbe vezet.

A csoport többi tagja a nagyteremben marad, és munkához lát. Ruvan kimerültségre hivatkozva búcsút int nekik, és felmegy az emeletre. Felmerül bennem, hogy talán nekem is követnem kellene a példáját, de Drew arra vár, hogy megmutassam neki a kovácsműhelyt, és már csak napnyugtáig tudom a bátyámmal tölteni az időmet.

Kettesben sétálunk le a fegyvertárba. Őt is pont annyira lenyűgözi az antik vadászeszközök gyűjteménye, ahogy korábban engem. Utána elképedve nézelődik a kovácsműhelyben.

Gyerekként mindig úgy tűnt, mintha viszolyogna a kovácsműhelytől. Az egy munkahely volt, olyan munka helye, amit nem neki kellett elvégeznie. De most csillogó szemmel húzza végig az ujjait az üllőn. Olyan gondosan vizsgálja meg a fújtatót, mintha neki kellene dolgoznia vele. Ugyanúgy megy oda a kazánhoz, ahogy én szoktam a családi kovácsműhelyünkben, és ő is fölé tartja a kezét, nem csak a tenyerével érzékeli a maradék melegét.

A mi lelkünkben mindig ott marad a forró fém, a füst és a korom illata. Még akkor is, ha a bátyám más utat követ. Mindketten ugyanabból az öntőformából származunk.

Amikor a tekintete végre rám talál, Drew felhagy a nézelődéssel.

– Úgy tűnik, itt otthon érzed magad – mondja némi szomorúsággal és vágyakozással a hangjában.

– Ez egy kovácsműhely. Én bármelyik kovácsműhelyben otthonosan mozognék. – Felülök az egyik munkapadra, és lelógatom róla a lábamat.

– Nem, ennél többről van szó. Te jól érzed magad közöttük. Már most úgy mozogsz és viselkedsz, ahogy ők. Erősebb és gyorsabb vagy, mint korábban. Az arcod is kikerekedett, a homlokod kisimult. És azért tűnik úgy, hogy hazataláltál, mert végre kiszabadultál a mi kovácsműhelyünkből.

– Ezt úgy mondod, mintha már jóval előbb el kellett volna jönnöm Vadászvégből.

– Jót tett volna neked.

– Nem én döntöttem úgy, hogy ott akarok lenni… akár a faluról, akár a kovácsműhelyről beszélünk. – Közben azt próbálom kitalálni, mire akar kilyukadni a bátyám ezzel a felvetéssel. – Te is pontosan ismerted a körülményeimet.

– És minden egyes nap azt kívántam, bárcsak mások lennének a körülményeink – csóválja a fejét a bátyám. – Tudod, ez volt az egyik legfőbb oka annak, hogy megtanítottalak harcolni.

– Azért tanítottál meg rá, hogy meg tudjam védeni Anyát és magamat.

– Igen. De a lelkem mélyén abban reménykedtem, hogy közben rájössz, mi mindenre vagy képes. Floriane, te több vagy egy tehetséges kovácsnál. Talán az volt a célom, hogy legyen majd erőd felvenni a harcot a körülményeiddel, amikor majd készen állsz rá.

Ezek a nézetek, ezek a szavak… Úgy érzem magam tőlük, mintha eleven gilisztákat nyeltem volna le, amelyek zavaróan vonaglanak bennem, és hányingert váltanak ki belőlem.

Amit Drew mond, az mind igaz. Ezt én is tudom. Igazából pont attól érzem magam olyan rosszul, hogy ennyire egybecsengenek a gondolatai azokkal a következtetésekkel, amelyeket én magam is levontam az utóbbi időben.

– Nekem azt tartogatta a sorsom. És nem állt módomban változtatni ezen. Egészen addig, amíg… – A hangom elhalkul. A kazán hatalmas szájára nézek. Magam előtt látom Ruvant, ahogy az egyik asztalra támaszkodik, és némán, rendíthetetlenül támogat a jelenlétével, miközben dolgozom. – Egészen addig, amíg rá nem jöttem, hogy az én sorsom is olyan, mint a fém… Egészen addig hajlíthatatlannak tűnik, amíg elegendő hőnek és nyomásnak nem teszi ki az ember. De akkor olyan formájúra lehet kovácsolni, amilyenre csak akarjuk.

Drew őszintén és szomorúan elmosolyodik. Én is ismerem ezt a bánatot. Most először fordul elő, hogy az utunk nem egyezik teljesen. Nem mintha ellenségek lennénk, de már nem közvetlenül egymás mellett harcolunk vállvetve, rendíthetetlenül. Mindketten egyazon célért dolgozunk, de most már vitathatatlanul a magunk módján.

– És úgy vettem észre, hogy miközben a sorsod alakításán dolgoztál, valahogy egy udvarlót is sikerült szerezned.

Nagyot nyelek, miközben egyre jobban összeszorul a gyomrom.

– Nekem nincs semmiféle udvarlóm.

– Biztos vagy benne? – Drew felhúzza a szemöldökét. Amikor bólintok, folytatja. – És a Vampirfejedelem is tud erről?

– Mi nem vagyunk… Én nem… Ez nem arról szól… A vérszerződésünk… – Hogyan magyarázzam el a bátyámnak azt, amit még én magam is alig tudok elfogadni? Akármennyire igyekszem elnyomni magamban a mélyen belém vésődött kételyeket, Drew elítélő véleményével még nem bírok szembenézni.

– Mindig is borzalmasan rosszul hazudtál, Flor. – Drew ellöki magát az asztaltól. Hozzám lép, és egyenesen a szemembe néz. Szóval, mégsem menekülhetek a rosszallása elől.

Hirtelen újra kislánnyá változom.

– Anyának ne áruld el, kérlek! – rimánkodom neki.

Drew-ból olyan erővel tör ki a nevetés, hogy hátra kell lépnie. Fülig elpirulok. Le merném fogadni, hogy a kazán parazsánál is vörösebb az arcom.

– Ó, Flor, ha már ez a legfontosabb… Te tényleg azt hiszed, hogy képes lennék elmondani Anyának? – csóválja meg a fejét. – Miért mondanék neki bármit, ha nincs is mit elmondani?

– Nincs mit elmondani? – visszhangzom erőtlenül.

– Nos, ennek a szerelemnek nincs igazán nagy jövője – válaszolja Drew, és a szavai mélyebben megsebeznek, mint gondolná. – Miután az átok megtörik, te visszatérsz Vadászvégbe. Talán még a tengerhez is elutazhatunk, ahogy gyerekkorunkban megbeszéltük. Végre elmehetünk oda.

A giliszták felhagynak a vonaglással a gyomromban, és mindenem fájdalmasan bénulttá válik. Még levegőt venni is nehezemre esik. Az ujjaim is elzsibbadnak.

A tengerpart… Egy szép napon el fogunk menni a tengerpartra. Azok az ígéretek, amelyeket gyermekként tettünk egymásnak, amikor még nem értettük a világot. De ezek hamarosan valóra válhatnak. Egyszer és mindenkorra megszabadulhatok Vadászvégtől és a vampiroktól. Oda mehetek, ahova csak akarok. Örülnöm kellene ennek. De akkor miért süppedek egyre mélyebben a lelkemben tátongó űrbe?

– Mi a baj? – kérdezi Drew, amikor megérzi a zaklatottságomat.

– Azt hittem, csalódottabb leszel amiatt, amit tettem. – Mivel nem vagyok képes egy az egyben hazudni a bátyámnak, inkább egy féligazságot választok. Nem értem, miért okoz fájdalmat az a gondolat, hogy jelentek valamit Ruvannak, és az is, hogy semmit sem jelentek neki.

– Azt hiszem, csalódottabbnak kellene lennem – sóhajt fel Drew, miközben a csípőjére siklik a keze, majd esetlenül megtorpan. Önkéntelenül is a sarlója hüvelyét keresi, de az nincs rajta. Még meg kell javítanom, mielőtt visszatér a Természetes Világba. – Úgy érzem, sok olyan dologgal kapcsolatban kellene határozott véleménnyel rendelkeznem, amiket most egyszerűen nem tudok hova tenni. Minden olyan gyorsan történt. Lehet, hogy ennek kifejezetten örülnöd kellene, Flor. Majd meglátjuk, hogy alakulnak a dolgok, amikor mindennek vége lesz, és a Hollóember meghal.

Felmerül bennem, hogy talán ő is belesüppedt abba az űrbe, mert most könnyebb neki hagyni, hogy minden eltávolodjon tőle egy olyan helyre, ahol nem tud akkora fájdalmat okozni. De nem adok hangot ennek a feltételezésemnek. Bizonyos dolgokat jobb nem kimondani.

– Ajándék lónak nem nézem a fogát – biztosítom.

– Csak egyvalamit ígérj meg nekem. – Drew megfogja a kezem. – Hogy óvatos leszel.

Bólintok.

– Igyekezni fogok, amennyire tőlem telik.

– Ezek a vampirok most még a mi oldalunkon állnak, de attól még vampirok, te pedig ember vagy. Amikor ez véget ér, legyen a kezed ügyében az ezüstöd. Élvezd ki ezt a szabadságot, tanulj tőlük, amennyit csak tudsz, de közben egy pillanatra ne felejtsd el, hogy még eljöhet az az idő, amikor valakinek el lesz vágva a torka – akár a tiéd, akár az övék.

Harminchét

DREW ÉS ÉN A NAP HÁTRALÉVŐ RÉSZÉBEN SZERENCSÉRE CSAK FELSZÍNESEBB, KEVÉSBÉ HÚSBA VÁGÓ TÉMÁKRÓL BESZÉLGETÜNK. De nem találom meg magamban a megfelelő választ arra, amit mondott. Hogyan adjam a bátyám értésére, hogy téved, amikor nekem is hetekbe telt elfogadnom, hogy a vampirok nem azok, akiknek tartottuk őket? És hogy fog reagálni, amikor megtudja az igazat arról, hogy milyen kapcsolatban vagyok Ruvannal?

„Esküszöm, hogy soha nem foglak bántani.” Ruvan kijelentése folyamatosan ott zakatol az elmém mélyén, és éppen annyira tudatában vagyok, mint a mágia halk vibrálásának, ami kettőnk között rezeg az éterben. Ő komolyan gondolta ezeket a szavakat, és nem csak a vérszerződés miatt mondta őket. Történjék bármi, ő akkor sem fog bántani engem, ha nem maradunk örökre összekötve.

Drew Callosszal dolgozik, úgyhogy van időm a kovácsműhelyben kalapálni. Drew-nak sarlókra és páncélra lesz szüksége – bármire, ami megvédheti, ha a Hollóember vadászni kezd rá a mocsárban. Így legalább van valami, amire koncentrálhatok, úgyhogy elszántan dolgozom ezen, amíg fel nem kel a hold, és vissza nem térünk az előcsarnokba.

Lavenzia felajánlotta, hogy majd ő átrepíti Drew-t a Fakón. Ventos még mindig nem heverte ki a kirándulásunkat. Csak Ruvan és én megyünk oda, hogy elbúcsúzzunk tőlük.

– Jó utat! – mondja Ruvan mindkettőjüknek.

– Azon leszek – mondja Lavenzia, és kihúzza az obszidiánfiola dugóját. Az a félig teli üvegcse van nála, amelyből Ventos is ivott. A teli tartályok egyikét Callos, a másikat Ruvan kapta meg.

– Egy kis szerencsével talán meg tudunk látogatni – mondom Drew-nak, noha tudom, hogy butaság ezzel hitegetni, vagy akár ebben reménykedni, de már most túlságosan fáj, hogy újra el kell őt engednem. – Biztosra veszem, hogy Callos gyorsan megfejti a Vadászelixír receptjét.

– Mire sikerül neki, már nyoma sem lesz a teliholdnak – jegyzi meg Lavenzia óvatosan. – És így sem könnyű átkelni a Fakón.

– Ne aggódj, minden rendben lesz – biztosít Drew. – Hamarosan már az óceán partján fogunk andalogni.

– Igaz – nevetek fel erőtlenül, és elfojtom magamban a késztetést, hogy Ruvanra pillantsak. Ő is hallotta vajon? És mit gondol erről? – Addig is, vigyázz magadra!

– Vigyázok – ígéri meg, és megsimogatja a csípőjén lógó ezüstsarlókat. – Elvégre Vadászvég legjobb kovácsműhelye gondoskodott a védelmemről.

– A hold már majdnem a zeniten van. Indulnunk kell, ha akkor akarunk a Fakóhoz érni, amikor a legerősebb a mágiám.

Átölelem a bátyámat. El sem tudom engedni. Nem akarom elengedni. Nem bírom. Egyszer már azt hittem, hogy meghalt a testvérem. Nem tudnám elviselni, ha ismét abban a bizonytalanságban kellene élnem. A következő hónap teljesen tönkre fog tenni engem.

– Szeretném, ha megtennél nekem valamit – suttogom a fülébe gyorsan. A távozásáról jutott eszembe. – Menj vissza a romokhoz, ahol Ruvannal harcoltál. És nézz körül.

– Mit keressek? – kérdezi Drew szintén suttogva.

– Bármit, amit találsz. – Fogalmam sincs arról, hogy mit akarok megkerestetni vele, csak azt tudom biztosan, hogy valami van ott. Egész nap azt az első álmomat próbáltam felidézni, amit itt, Tempost kastélyában láttam, és már teljesen belefájdult a fejem az erőlködésbe. Még mindig nem hagy nyugodni, amit akkor éreztem, amikor Ventos és én átkeltünk a Fakó mocsarasán. Az álmok… Ez az egész összefügg valahogy, de túl sok dolgom volt, és – ha őszinte akarok lenni – túl gyáva voltam ahhoz, hogy mélyebben elgondolkozzam ezen. Ugyanakkor tudom, hogy az értékes időnket vesztegetem azzal, ha nem fejtem meg.

Végül Drew vet véget az ölelkezésünknek.

– Vigyázz magadra, és te is légy óvatos. – Ne felejtsd el, amit mondtam, teszi hozzá némán.

– Úgy lesz.

Lavenzia megfogja Drew kezét.

– Tartsd vissza… – Eltűnnek egy fekete füstfelhőben.

– A lélegzeted – fejezem be helyette erőtlenül. Elmulasztottam felvilágosítani Drew-t a ködjárás csínjáról-bínjáról. Kénytelen lesz menet közben beletanulni.

Továbbra is azt a pontot bámulom, ahonnan eltűntek, a padlóba rakott kőkört, ami a kastély védelmének a határát jelöli. Nem tudom, mennyi ideig várakozik velem Ruvan türelmesen, de szerintem elég sokáig, mert amikor ismét megmozdulok, a lábam kicsit már el van gémberedve. Kábultan kisétálok az előcsarnokból, és felkaptatok Drew szobájába. Még látszik az ágyon a teste lenyomata. Ahogy a kísértetünk is az ágy szélén és az ablaknál, ahol arról beszélgettünk, hogy a világ egyáltalán nem bizonyult olyannak, amilyennek ígérték nekünk.

Bizonyos szempontból jobb annál.

– Akkor miért tűnik sokkal rosszabbnak? – suttogom a semmibe.

– Micsoda? – jelzi Ruvan a jelenlétét. Megfordulok, és felnézek rá. Olyan hűségesen követett végig, hogy az már szinte fáj.

– Minden.

Ruvan lassan, mintha nem akarna megijeszteni, megfogja a kezem. Forrónak tűnik az érintése. Ez a forróság felkúszik a karomon, és még a szemem is égni kezd tőle.

– Beszélj hozzám, Floriane – sürgeti gyengéden. – Mondj el mindent, ami a fejedben jár. Már így is túl sokáig hallgattunk.

Halkan felsóhajtok. Ruvan nemcsak a mai napra céloz, hanem a korábban félbeszakadt beszélgetésünkre is. Mindazt hallani akarja tőlem, amit eddig nem mondtam ki, de ki akartam mondani. Mindazt, amivel kapcsolatban megfogadtam, hogy a bátorságomat összeszedve el fogom mondani neki, amikor visszatérünk a faluból.

– Ami a vérszerződésünket illeti… és hogy a feleséged vagyok… Ezekkel kapcsolatban még mindig nagy bennem a zűrzavar. Néha megnyugtatónak találom a gondolatot. Máskor viszont nagyon zavar – ismerem be. Ruvan testhelyzetet vált, de úgy, mintha arra készülne, hogy türelmesen végighallgasson. – Mindig is tudtam, hogy egyszer férjhez fognak adni, ahogyan azt is, hogy nem lesz beleszólásom abba, hogy kihez adnak, és mikor. – Halkan felnevetek, és folytatom.

– Ebből a szempontból nézve igazából nem is olyan furcsa, ami történt. Tényleg nem volt beleszólásom abba, hogy kihez megyek hozzá. A világnak elég furcsa a humorérzéke, nem igaz? Az is előfordulhat, hogy az ember pontosan tudja, mi vár rá, és ugyanakkor nem is sejti. Valójában talán nincs is lehetőségem arra, hogy én szabjam meg a saját utamat ebben a világban.

– Ez nem igaz. Az lehetsz, és azt csinálhatsz, amit csak a szíved kíván – szögezi le Ruvan gyengéd, de határozott hangon. – Még azok a vampirok is mindig azt mondják, akik ki tudják olvasni mások véréből az illető jövőjét, hogy a végső döntés mindig az ember szíve dobbanásaiban rejlik.

Elfordítom a tekintetemet.

– Bárcsak te is látnád a jövőmet! Akkor talán meg tudnál nyugtatni.

– Nekem nem kell innom a véredből ahhoz, hogy lássam a jövődet. – Ruvan a hüvelykujjával megsimogatja az enyémet. – Nincs szükségem mágiára ahhoz, hogy felismerjem, amikor egy nő éppen ráébred arra, hogy mit is akar. Egy olyan nőt látok magam előtt, akinek a világa sokkal nagyobbnak bizonyult, mint gondolta volna, és ez összeomlással fenyegeti a korábbi merev kereteit. És ahogy ezek a keretek egymás után dőlnek le, ennek a nőnek egyre több saját döntést kell hoznia arról, hogy mit akar, és ki akar lenni, miközben életében először szembesül ezzel a feladattal.

– Hogyan ismerhetsz engem ilyen jól? – Elönt valami, ami az örömteli meglepetés és a frusztráció között ingadozik. De mindent összevetve inkább örülök. Nagyon megnyugtató tud lenni, amikor valaki tényleg belelát az ember lelkébe.

– De eltaláltam, ugye? – kérdezi Ruvan, ráadásul pimaszul vigyorogva. De a tekintete még mindig óvatos. Az írisze aranysárga mélyében ott bujkál egy olyan érzelem, ami leginkább a szomorúságra emlékeztet, amibe némi sóvárgás keveredik. – Olyan lesz a jövőd, amilyenné teszed. Ha mellettem képzeled el, akkor segíteni fogok neked megküzdeni az álmaidért, és minden egyes lépést veled együtt teszek majd meg. De ha úgy döntesz, hogy másnak rendelt a sors, akkor, bármennyire fájdalmasnak tűnik majd, félreállok az utadból.

– Ahányszor úgy érzem, hogy most már tudom, mit akarok, azonnal elfog a kétség. – Én tényleg bármi lehetek, és tényleg bármit elérhetek. És mégsem tudom legyőzni azt a félelmet, amit a lehetőségek végtelensége kelt bennem. – Engem nagyon nyomaszt ez a sok opció. Annyira félek, hogy rosszul fogok dönteni.

– Nem fogsz rosszul dönteni.

– Hogy lehetsz ennyire biztos ebben?

– Mert benned mindig is megvolt az ehhez szükséges erő, végtére is a véredben van. – Ruvan keze a csípőmre siklik. A hüvelykujjával még mindig gyengéden cirógat. Egy lélegzetvételnyire áll tőlem, az orrunk majdnem összeér. A haja a halántékomat csiklandozza, miközben úgy néz a szemembe, mint egy kutató, aki egy rendkívül érdekes könyvet tanulmányoz. – Még csak most tanulod, hogyan kell használni. Úgyhogy egy egyszerű kísérletet javasolnék. Hunyd le a szemed, nézz mélyen magadba, és meséld el nekem, hogy mit akarsz.

– Már mondtam, hogy nem tudom. Még mindig rendeznem kell magamban azt a zűrzavart, amit Vadászvég okozott a lelkemben.

– Nem a jövőben. Nem holnap. Most, ebben a pillanatban, Floriane.

– Ebben a pillanatban?

– Igen. Azt döntsd el, hogy mit akarsz ebben a pillanatban, utána pedig a következőben. Nem kell egyszerre kitalálnod az egész jövődet.

– Azt akarom… – Téged akarlak. Azt akarom, hogy Ruvan a falhoz préseljen. Azt akarom, hogy beleharapjon a nyakamba. Ismét meg akarom kóstolni az ajkát. Minden másról meg akarok feledkezni, és bele akarok burkolózni abba a meleg kényelembe, amit a jelek szerint csak ő tud nekem megadni. A köztünk lévő kapcsolatot akarom, és figyelmen kívül akarom hagyni az összes kételyemet. Nemcsak szenvedélyt akarok, hanem egy valódi társra vágyom.

A puszta gondolattól is libabőrös lesz a karom, amikor elképzelem, ahogy a mágiánk, a lényünk ismét összeolvad. Elnyomom a hátamon végigfutó borzongást. Annyira élesen érzem mind Ruvan jelenlétét, mind a sajátomat.

Ott van az a testi sóvárgás, amit ő vált ki belőlem. Azok a dolgok, amelyeknek tudtam a létezéséről, de amiken soha nem gondolkoztam túl sokat. Azok a tettek, amikre eddig soha nem volt lehetőségem, az ő létezésétől hirtelen elérhetővé váltak számomra.

Le kell vedlenem magamról a kovácsműhely szüzének szűkössé vált álcáját. Ha az átok megtörik, soha többé nem változom vissza azzá a nővé. Akkor oda mehetek, ahova csak akarok. Akár a falun túlra, a tengerhez is. És ki tudja, lehet, hogy még messzebb. Még az is előfordulhat, hogy felszállok egy hajóra, és egészen az északi ezüstbányákig utazom rajta.

Vagy itt maradok Ruvannal, amennyiben úgy döntök, hogy tényleg a felesége leszek.

– Azt akarod…? – térít vissza a jelenbe Ruvan hangja.

– Először is, tudni akarom, hogy te mit érzel – mondom, és megfogom Ruvan mindkét könyökét. Meg kell győződnöm arról, hogy egy hullámhosszon vagyunk.

– Már elmondtam neked, de hajlandó vagyok annyiszor megismételni, ahányszor csak kell – válaszolja Ruvan lassan, én pedig iszom a szavait. – Amikor felébredtem ebben a világban, és rájöttem, hogy még mindig rajtunk ül az átok, és minden, amit valaha ismertem és szerettem, eltűnt, megesküdtem arra, hogy a vampirok megmentésének fogom szentelni az életemet. Hogy ez lesz az egyetlen célom. Erről fog szólni minden egyes lélegzetvételem. Az összes lépésem. A népemről. Hogy lemondok a boldogságról. Lemondok minden jóról. Két lábon járó küldetéstudattá váltam.

– De utána… utána… – folytatja elhaló hangon, majd halkan felnevet. – A Vérhold éjszakáján majdnem végzett velem egy vadász. És rettentően dühös lettem rá emiatt. Meg tudtam volna ölni. – Az ajkamba harapok, Ruvan tekintete a számra villan. – Azon az éjszakán meg is tehettem volna. Csak a küldetéstudatom tartott vissza. Arra gondoltam, hogy bármekkora szörnyeteg is az illető, nekem többet ér élve, mint holtan.

Mindketten szörnyetegnek láttuk egymást azokban az első napokban. És bizonyos szempontból igazunk is volt ebben. Sok más szempontból viszont hatalmasat tévedtünk.

– A szóban forgó illetőnek idővel sikerült valahogy elérnie, hogy megtanuljam, miszerint a prédáim nem szörnyetegek. Ő sem volt szörnyeteg, csak egy nő, aki húsból, vérből és melegségből állt. Egy tűz- és fahéjízű nő. Akinek a vére nagy célokról suttog. – Ruvan egy kicsit közelebb húz magához. – Egy nő, akit olyan bensőséges módon megismertem, hogy közben észrevétlenül beleszerettem.

– És most mi lesz? – suttogom.

– Most arra várok, hogy megtudjam, viszonozza-e az érzelmeimet…, és hogy ő melyik arcomat tartja valódinak. Szörnyetegnek lát, vagy embernek?

Korábban azt hittem, hogy az átoktól eltorzult külseje az igazi. De nem… Felemelem a kezem, és a tenyerembe veszem az arcát.

– Ez, ez az igazi arcod.

Ruvan tekintetéből sugárzik a megkönnyebbülés. A szeme lecsukódik, a homloka lassan az enyémhez ér. Tisztán érzem az örömét a kötelékünkön keresztül, a bennem keringő mágiának és vérének köszönhetően. Mekkora boldogságot tud okozni pár egyszerű szó.

Az, ha belelátnak az ember lelkébe.

Amikor szétválunk, felnézek rá, és elgondolkodom, vajon én vagyok-e az első ember – az első élőlény, legyen az vampir, ember vagy akárki –, aki meglátta az igazi valóját. Aki ilyen bensőségesen ismeri. Lehet, hogy nem én vagyok az első. És talán az utolsó sem én vagyok. De most itt vagyok. Látom Ruvan lelkét…, és ő is az enyémet.

Ő nem a kovácsműhely szüzét látja bennem. Nem a vadászt. Nem a vérforrást.

Hanem Floriane-t.

– Most, ebben a pillanatban téged akarlak – ismerem be. – Csókolj már meg! – követelem.

– Igenis, hölgyem – engedelmeskedik Ruvan késlekedés nélkül.

A csókunk lassú. Ruvan szája finoman súrolja az ajkamat, egyszer, majd még egyszer.

Utána szorosan rátapad. Ő engem csókol, én pedig őt. Azért csókolom, mert csókolni akarom. Mert én is beleszerettem Ruvanba.

Végül elhúzódik tőlem, és kinyitom a szemem.

– Azt akarom, hogy hozzám érj – mondom.

– Hogyan?

– Ahogyan az első éjszakánkon, és úgy, ahogy még soha nem értek hozzám – vallom be. Belekapaszkodom, hogy ne tudjon elhúzódni tőlem, hogy az értésére adjam, hogy komolyan gondolom, amit mondtam. – Fel akarlak fedezni. Azt akarom, hogy új dolgokat mutass nekem, még jobbakat, mint eddig.

Ruvan megnyalja az ajkát.

– Mit gondolsz, miket mutathatnék meg neked?

– Azt, hogy hogyan válik eggyé egy férfi és egy nő. – Elpirulok. Nehezen tudom elnyomni a szégyenkezésemet, de azt akarom, hogy Ruvan komolyan vegyen. Hogy felfogja, bár szűz vagyok, nem szégyellem az ilyen jellegű vágyaimat.

Az ajka újra súrolja az ajkamat, és futó csókot nyom rá. Megrázom a fejem.

– Ki fogom elégíteni a vágyaidat, kedves társam a vérszerződésben. De nem itt – feleli Ruvan, majd megfordít, és a karjába kap.

Végigsiklunk az éjszakán. Ruvan halk léptei nagyok és biztosak. Olyan az egész, mint egy álom. A fölém boruló égbolton egymillió csillag világítja be előttünk a jeges mélység felett húzódó, hátborzongató utat. Visszaérünk a kastélyba, átvágunk a kápolnán. Nagyon halványan hallom Callos és Quinn hangját odalentről, ők viszont, ha észre is veszik, hogy megérkeztünk, semmivel nem jelzik.

Ruvan lakosztályában elsuhanunk a kanapé mellett, amit valószínűleg soha többé nem fogok alvásra használni, és a hálószobájában termünk. Az éjszaka hidege jóval előttünk bevette magát ide a törött ablaktáblákon keresztül. Pirosra csípi a bőrömet, miközben leveszem a páncélomat, kiélesíti az érzékszerveimet, és fokozott tudatosságot ébreszt bennem mindennel kapcsolatban, amit csinálok. De nem állítom meg Ruvan kezét, amikor végigsimít rajtam. Hagyom, hadd segítsen levenni a páncélomat, én pedig kigombolom a felöltőjét.

Még mindig teljesen fel vagyunk öltözve. Már láttam Ruvant egy szál ingben meg nadrágban, és ő is látott engem ugyanúgy. Ez a pillanat azonban most mégis más. Talán azért, mert gondolatban már a többi ruhámat is levetettem, tudván, hogy hamarosan meztelenül állunk majd egymás előtt, és beleremegek a gondolatba.

– Fázol? – Ruvan átkarolja a vállamat.

A két kezem a mellkasán nyugszik. Érzem, milyen hevesen ver a szíve. Remélem, ez ad elég bátorságot a vallomáshoz.

– Azt hiszem, egy kicsit izgulok.

– Ha bármit túl soknak érzel, azonnal abbahagyhatjuk. Bármikor. Csak szólj.

Erről az jut eszembe, amikor először ivott belőlem, és figyelmeztetett, hogy talán nem tud majd uralkodni magán. Elmosolyodom. Mi a legelejétől fogva tartottuk magunkat ahhoz a szabályhoz, hogy a világ által ránk kényszerített határokat minden további nélkül áthágjuk, de egymáséit tiszteletben tartjuk.

– Ez most nem túl sok.

– Biztos?

– Mióta ilyen figyelmes teremtmények a Vampirfejedelmek?

– Ez is hozzátartozik a vértan ősi hagyományaihoz: mi csak azt vehetjük el, amit önként adnak nekünk. – Ruvan ismét felemel, hogy lefektessen az ágyra. Rögtön eszembe jut, milyen érzés volt, amikor először borult fölém. Forróság támad a combom között, ami elviselhetetlenül bizseregni kezd tőle. Türelmetlenül vágyom arra, hogy Ruvan ismét hozzám érjen, és ő nem vesztegeti az időt. A testem egyetlen centimétere sem menekül meg a csókjaitól. A ruhám hamar tele lesz nedves foltokkal a szeretete megnyilvánulásaitól.

A keze a blúzom szegélyéhez ér, és lassan megemeli.

– Hadd lássalak.

Bólintok, mire Ruvan lehámozza a ruháimat a libabőrös testemről. Ezúttal nem a fogát mélyeszti belém, hanem a tekintetével fal fel. Olyannak érzem magam, mint egy terített asztal éhínség idején, és Ruvan olyan kiéhezettnek tűnik, amilyennek embert még nem láttam.

Ez felbátorít – ne csak én legyek itt meztelen. Felülök, és lehúzom Ruvanról az inget. Magam előtt látom a sebhelyek és hegek csillagképeit, amiket korábban olyan alaposan végigmutogatott nekem, és amelyekből az egész eddigi élete kiolvasható. Miután mindketten meztelenné válunk, Ruvan odahúz magához. Egymáshoz simul a mellkasunk. Beleharap a vállamba, mire levegő után kapok, és a hátába vájom a körmömet.

Ruvan gyorsan visszakozik. Halványvörös csík húzódik az ajkán.

– Ne haragudj, véletlen volt.

– Ruvan… – Tenyerembe veszem az arcát, a hüvelykujjam beférkőzik az ajka közé, és végigszalad a szemfogán. – Semmi baj.

– Ugye tudod, hogy én nem vagyok olyan, mint az őseim?

– Tudom. Te soha nem hazudtál nekem. Tudom, hogy nem akarsz bántani. – Megmoccanok. A csípőmet az övéhez dörzsölöm, és felnyögök. Erre még szorosabban átölel. – Ahogy azt is tudom, milyen jó érzéseket tudsz belőlem kiváltani.

Ruvan felnevet, a szemhéja elnehezül, a tekintete bajt ígért, de a lehető legjobb értelemben.

– Még fogalmad sincs arról, milyen jó érzéseket tudok kiváltani belőled…, de szándékomban áll megmutatni neked.

A csókjaink forróak, nedvesek és lélegzetelállítóak. Mindegyik egyre szenvedélyesebb, egyre mélyebb. Egyre érzékibb.

Ruvan ölelése szorosabbá válik. Hajszálnyi hely sem marad közöttünk. A testünk megfeszül, és izzani kezd a forróságtól és a vágytól.

Megfordulok, és lenyomom Ruvant az ágyra. A két combom még mindig a két oldalán van, a tenyerem a mellkasára támaszkodik. Végignézek az alattam elterülő tökéletes testén. Ruvan tudja, hogy gyönyörködöm benne, és büszkén feszít a pillantásom kereszttüzében. A kezét a tarkója mögé teszi, a mellkasa két oldalához futó hátizmai ellenállhatatlan V-mintázatot formálnak.

– Tetszik, amit látsz? – billenti oldalra a fejét.

– Nagyon. – A csípőm megvonaglik rajta, amitől forrón lüktető kéj árasztja el minden porcikámat. Legszívesebben ezerszer megismételném ezt a mozdulatot.

– Csak óvatosan. – Ruvan keze a csípőmre siklik, az ujjai a fenekemre fonódnak. – Ettől óhatatlanul többre vágyom majd.

Kicsit baljóssá válik a hangja, amit nagyon élvezek. Örömmel kínozom és kecsegtetem, és – az öreg istenekre! – minden percét imádom a dolognak. Lehajolok, hogy a fülébe suttogjak.

– Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy pontosan ez a célom? – Te jó ég, Ruvan felébresztette a bennem élő szexdémont. Még soha nem volt szerencsém ehhez a Floriane-hoz, most viszont órákat el tudnék tölteni vele.

Ruvan már nyitja a száját, hogy válaszoljon, de elhallgattatom, miközben lejjebb csúsztatom a kezem a mellkasán, majd még lejjebb, a hasa aljára. A testem is követi az ujjaimat, lassan, hátrafelé kúszva. Megcsókolom Ruvan arcát, és beleharapok a nyakába, olyan erősen, ahogy csak merek. A kezemet követi a szám, és addig harapdálom és nyalogatom a testét, amíg a lába közé nem érek.

Ruvan izmai megfeszülnek, miközben szép kényelmesen látok neki a felfedezőutamnak. Menet közben tanulok. Sikerül olyan állapotban tartanom Ruvant a kezemmel és a számmal, amilyenben akarom. A Vampirfejedelem szabad akaratából válik a túszommá, és én kínzó lassúsággal kényeztetem. Élvezettel hallgatom a torokhangú hördüléseit, a zihálását. Amikor sikerül kicsalnom belőle egy nyögést, diadalérzet tölt el. Ami a tapasztalatok terén hiányzik belőlem, azt lelkesedéssel és odafigyeléssel pótolom. Pontosan emlékszem, milyen jó érzés volt, amikor a combom között simogatott, és én is ugyanezt szeretném tenni vele.

Azon a ponton, amikor a lélegzetvétele szaggatottabbá kezd válni, Ruvan egyszer csak felül. Egy mordulással megfordít kettőnket – hanyatt esem. Elindul lefelé a testemen, és a combom között állapodik meg. Olyan helyeket fedez fel bennem az ujjaival és a nyelvével, ahova eddig még én sem merészkedtem.

Egyre nagyobb bennem a forróság, ami kezd elviselhetetlenné válni. Mindent túlszárnyal, amit eddig tapasztaltam. Maga a mindenség, és mégsem elég. Addig fokozódik, amíg egy sikollyal össze nem omlok.

Ruvan ugyanúgy magához ölel, ahogy az első alkalommal is tette, amikor összeomlottam mellette.

Miután visszanyerem a lélegzetemet, megszólalok.

– Ez elképesztő volt.

– Ó, drága társam a vérszövetségben – suttogja Ruvan a számba, miközben a mellkasom még mindig hullámzik, és az elmém is még mindig az eufória ködében úszik. – Ez még csak a kezdet. Alig várom, hogy láthassam, milyen őrületbe tudlak taszítani a többi testrészemmel.

Még válaszolni sincs időm, máris felettem terem, a csípője pedig a lábam között. Mozogni kezdünk, ösztönösen megtaláljuk a megfelelő testhelyzetet, amiben a keze határozott mozdulatai is segítenek. Ruvan fölém hajol, a tekintetünk egymásba fonódik, egymásét kutatja. Utána megbillenti a fejét, lehajol, és mind a teste, mind a szemfoga belém hatol.

Egyetlen villanásnyi fájdalom. Ruvan még erősebben harap. Felrobban bennem a gyönyör. A testünk, a vérünk és a lelkünk egyesül.

A szenvedélyünk hangjai betöltik a helyiséget. Az ujjaim Ruvan hátába, a paplanba és a párnába vájódnak. Nem találok szilárd kapaszkodót, amit megragadhatnék – elrepülök. Megborzongok, szinte fuldoklom Ruvan gyönyörében és mágiájában. Olyan új mélységeket tapasztalok meg, melyekből soha nem akarok feljönni.

Kicsit előrehajolok, és ajkamat Ruvan nyakának a tövére tapasztom. Megharapom. Erősen. Ruvan felszisszen, amikor vért fakasztok belőle.

Igen, add ide nekem! – gondolom. Visszatér az a hang, ami a harc közben űzött, de most valahogy másnak tűnik. Most már a sajátom. Én magam vagyok az a hang, ami többet, még többet akar. Adj oda nekem mindent!

Adj nekem gyönyört! Adj fájdalmat! Törj össze! Rakj össze!

Ruvan, a tiéd vagyok.

Harmincnyolc

ÚSZUNK A GYÖNYÖRBEN. A bőrünk már begyógyult, de még sajog a harapásoktól. Elteltünk egymással. A testünk síkos a verejtéktől, a lelkünk tele van. A mennyezetet bámulom, és Ruvan lélegzetvételét hallgatom. Még egyetlen szót sem mondtunk egymásnak. Az utolsó hangok, amelyek betöltötték a szobát, a nyögéseink voltak.

– Floriane – töri meg végül a csendet Ruvan. – Ez elég heves volt… Jól vagy?

Felé fordulok. Ráébredek, hogy már egyáltalán nem zavar, hogy ott fekszik mellettem a párnán. A hangok, amelyek azt susogták nekem, hogy szégyellnem kell magam azért, amit tettem, most végre egyszer és mindenkorra elhallgattak.

– Miért ne lennék jól?

– Egy nőnek fájdalmas lehet az első alkalom, és úgy érzem, gyengédebb is lehettem volna veled.

– Blaszfémia – vigyorodom el. – Ha több pihenésre vagy több gyengédségre lett volna szükségem, akkor szóltam volna. De pontosan arra vágytam, amit adtál.

– Akkor jó. – Ruvan az oldalára fordul, és az ujja hegyével megcirógatja a karomat. Még így, ebben az állapotomban is belebizsergek. – Kielégültek a vágyaid?

Igen. De azért megkérdezem:

– Mit tennél, ha azt mondanám, hogy nem?

– Addig folytatnám, amíg ki nem elégülnél – feleli, és megnyalja az ajkát.

– Nagyon értékelem az elhivatottságodat.

– Ahogy én is a tiédet. – Ruvan keze megáll, ahogy az enyémhez ér. Összefonódnak az ujjaink. – Kérdezhetek valamit?

– Bármit – válaszolom, és komolyan is gondolom.

– Azt mondtad, Vadászvégben nem lett volna beleszólásod abba, hogy kivel házasodsz össze. Ez tényleg így van?

– Te is tisztában vagy azzal, hogy nem tudok hazudni neked.

Ruvan elneveti magát.

– Igaz. – De utána elkomolyodik az arca, miközben a testünk kihűl, a fejünk pedig kitisztul. – Miért nem volt soha választási lehetőséged ezzel kapcsolatban?

– Vadászvégben mindennek megvan a maga rendje, és mindnyájan hiszünk abban, hogy ez jó. Annak is ez az oka, hogy szinte egyáltalán nem létezik nálunk bűnözés. És senkinek nem kell éheznie, legfeljebb rendkívüli helyzet esetén. Mindenkinek van ruhája, és van fedél a feje felett. A biztonság a mi jutalmunk azokért az áldozatokért, amiket azért hozunk, hogy megvédjük a világot a vampiroktól.

– Ez elég sok áldozatnak tűnik. – Ruvan végighúzza a szemfogát az alsó ajkán. Hagyom, hogy nyugodtan végiggondolja a következő szavait. – De ha a párodat valaki más választaná ki, akkor ki lenne az?

– Az átlagemberek esetében ők maguk választanának. Természetesen mindenkinek meg kellene szereznie a szülei, vagy esetleg a városi tanács jóváhagyását, de ők nagyon ritkán szoktak megtiltani házasságokat. A kovácsműhely szüze esetében a vadászmesteré a megtiszteltetés, hogy párt válasszon neki, mivel ez egy köztiszteletben álló pozíció. Általában az egyik legjobb vadászhoz adják a kovácsműhely szüzét, hogy biztonságban legyen a vérvonal, és tovább szilárduljon a kovácsműhely és az erőd közötti szövetség.

Ruvan figyelmesen hallgatja, amit mondok, és az ajka kemény vonallá préselődik, amit nem értek.

– Mi a baj?

– Soha nem jutott eszedbe megszökni onnan?

– Soha. Én elfogadtam, hogy ez a sorsom.

– És mi lesz a sorsod, amikor szabad leszel? – Közelebb húzódik hozzám, hogy megsimogassa az arcomat és a nyakamat. Az érintése ismerős, kellemes érzést vált ki belőlem. – Mit fogsz csinálni, miután az átok megtörik, és a vampirok megesküsznek, hogy soha többé nem támadnak meg titeket?

A hátamra fordulok, és a mennyezetet kezdem bámulni. Ruvan ujjai lustán köröznek a testemen. De még az érintése sem tudja elterelni a gondolataimat. Teljesen beleélem magam egy olyan világba, ami még mindig csak fikció. Egyelőre nem létezik.

Még nem.

– El fog tartani egy ideig, amíg teljesen megszabadulunk az összes Elbukottól. Biztos vagyok abban, hogy még jó darabig szükség lesz Vadászvégre és a forró kovácskazánra, ha nem akarjuk, hogy az Elbukottak elárasszák a Természetes Világot.

– De te ezt akarod?

– Én imádom a kovácsműhelyt – pillantok fel rá. – Imádom azt a forróságot, a lehetőségeket. Nekem az az otthonom, és mindig is az lesz.

– A kovácsműhelyem szüze… Bár, ha belegondolok…, a szüzet szerintem mostantól elfelejthetjük.

Felnevetek, és Ruvan előrehajol, hogy egy határozott mozdulattal megcsókoljon, majd nagyot sóhajtva elhúzódik tőlem. Ő is a hátára fekszik, és olyan üresnek tűnik az oldala, hogy kénytelen vagyok felé fordulni, és hozzábújni. A karja a vállamra fonódik, a fejem a mellkasához simul.

– Ennyi? – kérdezi. – Számodra csak a kovácsműhely létezik?

– Nem tudom biztosan… Talán egy kis utazgatás, egy család… Azt hiszem, ezt majd menet közben fogom kitalálni. – Ásítok egy nagyot. – Te mit fogsz csinálni, ha megszabadulsz az átoktól?

– A tanács háromezer évvel ezelőtt, amikor a hosszú éjszaka elkezdődött, úgy döntött, hogy az átkot megtörő Vampirfejedelem vagy fejedelemnő lesz az uralkodónk. Aszerint határozták meg az öröklési sorrendet, hogy a hosszú éjszaka kezdetén milyen közel álltunk a trónhoz a rangunk vagy a vérvonaluk alapján. Tehát ha… amikor megtörjük az átkot, én leszek a király.

Megpróbálom ezt elképzelni. A gondolataim homályossá, álomszerűvé válnak. Egy tróntermet látok magam előtt, valahol ebben a kastélyban, egy olyan helyiségében, ahol még nem jártam. A trón ugyanúgy vasból van, mint Solos szobrának a fején lévő korona a kápolnában. Ruvan vörös bársonyköpenyt visel, és minden csillog körülötte. Az egész világ ragyog. Tempostban meleg van.

– Te jó király leszel – dünnyögöm, miközben a szemhéjam elnehezül, és lassan lecsukódik.

– Igyekezni fogok, hogy az legyek. Mind a vampirokért, mind a Vadászvégben élő emberekért.

– Megígéred? – kérdezem, miközben szórakozottan rádöbbenek, hogy egyikünk terveiben sem esett szó arról, hogy mi lesz a jövőnkben kettőnkkel.

– Erre akár meg is esküszöm neked. Amíg csak élek, minden bajtól megvédelek téged és az otthonodat.

A hajnal első sugarai besütnek az ablakon. Nagyon keveset aludtam. Mostanában az éjszakáim nagy részét ébren töltöm, vele, a szerelmemmel, a királyommal, a vérszerződéses partneremmel, az ő ágyában.

Hosszú, elegáns ujjak siklanak végig a hajamon, és kisimítják az arcomból. Amikor megmoccanok, ő csókot lehel a homlokomra.

– Jó reggelt, Loretta.

Loretta? Engem nem is így hívnak… Annyira tudatossá válok, hogy eltávolodom az ágytól. Már nem érzem a férfi körmeinek könnyed érintését a fejbőrömön.

Egy férfi és egy nő fekszik egymás mellett, selyemtakarók alatt, a lábukon szőrmékkel. A férfi arcát fehér haj keretezi, ami szétterül a párnán. Most először látom élesen és tisztán az arcát. Egy barna hajú nő fekszik mellette, állig felhúzott ágytakaróval. Egymásra mosolyognak, és csak ekkor tűnik fel nekem a szemük – a férfié aranysárga, a nőé zöld. A férfi vampir, a nő pedig ember.

A fény megcsillan a kristálycsillárokon, szivárványt vetve a falakat borító, elegáns kárpitra. A kastély pont olyan varázslatos, amilyennek képzeltem; az ágyat díszítő faragványok homályosan ismerősnek tűnnek. A könyvespolcok felé fordulok, amelyek tele vannak dísztárgyakkal, és egy szintén ismerős kandallót vesznek körbe.

Felriadok, és ledobom magamról a takarót. Elvakít a napfény. Reszketek a jeges verejtéktől, amelyben úszom, és hasogat a fejem.

– Floriane? – nyög fel Ruvan, miközben felém fordul.

Tágra nyílt szemmel meredek rá. Hófehér haja szétterül a párnán.

Az övé rövidebb, de éppolyan selymes, mint az álmaimban szereplő férfié. Azé a férfié, aki eddig minden lépésemnél kísértett, és akiről most már valószínűleg tudom, hogy kicsoda. A Ruvannal való távoli rokonságát tekintve logikus is lenne…, de ez túl valószínűtlennek tűnik ahhoz, hogy igaz legyen.

– Vissza kell mennünk abba a szobába, ahová először vittél! – Felállok, hogy gyorsan magamra kapjam a ruháimat.

– Mi… Mi történt?

– Az álmaim. Azt hiszem, már tudom, hogy kiről szólnak.

– Még mindig tartanak? – Ruvan felül, immár tisztább és élesebb tekintettel.

– Soha nem is maradtak abba – ismerem be.

– És miért nem szóltál nekem erről? – von kérdőre, és egy kicsit felhúzza a szemöldökét.

– Mert más dolgokkal voltunk elfoglalva – pillantok rá élesen, miközben felveszem az ingemet.

– Jogos… De én akkor is szeretnék tudni ezekről a dolgokról – sóhajt fel Ruvan.

– Ráadásul amikor megpróbálom felidézni az álmaimat, mindig megfájdul a fejem. – Dörzsölgetem a tarkómat. A fájdalom nem enyhül, de ezúttal nem hagyom, hogy bármitől eltántorítson. Most nem. Minden erőmmel azon vagyok, hogy felidézzem az álmaim részleteit, még a fogamat is összeszorítom. – Azt hiszem, már tudom, ki volt Loretta.

– Honnan? És ki volt?

– Az álmaimnak van két állandó szereplője: egy embernő, és egy hosszú fehér hajú férfi. És a férfi most szólította először a keresztnevén a nőt, akit Lorettának hívott, és az öreg kastély peremén lévő szobában voltak. Tudom, hogy ez milyen furcsán hangzik, de folyamatosan úgy érzem, mintha valami… valaki üzenni akarna nekem.

– És mire emlékszel még az álmaidból?

– Keményen dolgozom azon, hogy fel tudjak idézni valamit. – Megmasszírozom a halántékomat. – De mindig megfájdul a fejem, ha megpróbálom. – Ruvan feláll, megfogja a kezem, és elhúzza az arcomtól. Gyengéden masszírozni kezdi helyettem az érzékeny részeket.

– Nem könnyű megtanulni használni a veleszületett vérmágiát. Teljesen normális, ha ez nehézséget okoz neked.

– De hogyan tudnám elérni, hogy ne legyen az?

– Ez mindenkinél másképp megy – mosolyog rám Ruvan biztatóan. – De biztos vagyok abban, hogy rá fogsz jönni, amikor készen állsz rá.

– És hiszel nekem?

– Természetesen. – Erre csak egy biccentéssel tudok reagálni, mert elveszi a szavam a döbbenet, hogy Ruvan ennyire bízik bennem. – Menjünk is oda, vizsgáljuk meg azt a szobát, és próbáljuk megfejteni, mit akar üzenni nekünk a véred.

Mindketten felöltözünk, kisietünk a lakosztályból, és végigsuhanunk a függőfolyosón. Lavenzia, Callos és Winny heves vitát folytatnak a támadási taktikánkról, de egyikük sem szól hozzánk egy szót sem. Kirontunk az ajtón, és felsietünk a lépcsőn, de amint beérünk a kápolnába, megtorpanok. Ruvan tovább akar menni, a karomnál fogva rángat maga után, de én nem mozdulok.

– Mi a baj?

– Az álmaimban szereplő férfi… Azt hiszem, már azt is tudom, hogy ő ki volt. – Hangosan visszhangzó léptekkel elindulok a kápolna túloldala felé, és végül az oltár és a kezében könyvet tartó koronás férfiszobor előtt állok meg. – Solos király.

– Mi?

– Egy fesztiválon találkoztak először…, és Solos kiolvasta Loretta sorsát a véréből… Ruvan, azt hiszem, Loretta Solos király szeretője volt.

– Solos királynak nem voltak szeretői, és gyermekeket sem nemzett – mondja Ruvan, és a fejét rázva mellém sétál. – Pont emiatt tört ki akkora zűrzavar a halála után. Mert nem volt egyértelmű a trónörökösi sorrend… Unokatestvérek estek egymásnak a trónért.

– Nem – szögezem le határozottan. – Volt egy szeretője, Loretta. Én láttam őket együtt. Loretta szorosan együttműködött a királlyal… Segített neki. – Apránként minden a helyére kerül. – A régi kastélyban lévő műhely az övé volt, nem Solosé. Solos nem rabszolgaként használta azokat az embereket, akik idelátogattak, hanem együttműködött velük.

Ruvan könnyedén a két vállamra teszi a kezét, majd egyenesen a szemembe néz, miközben megszólal.

– Amit most állítasz, az éles ellentétben áll a vampirok teljes általunk ismert történelmével.

– A történelemmel kapcsolatban is tévedhetünk – jelentem ki határozottan. – Hát nem tapasztaltuk ezt már meg mindketten?

– De ő… ő Solos király – pillant fel Ruvan a férfiszoborra azzal a könyvvel. – Jontun feljegyzései elég egyértelműek voltak vele kapcsolatban.

– És soha nem gondoltál még arra, hogy bárcsak ne lenne igaza Jontunnak? – kérdezem.

– De miért hazudott volna? – Ruvan szeme üveges és távolságtartó.

– Talán azért, mert a vampirok akkoriban még nem álltak készen arra, hogy olyan emberektől fogadjanak el segítséget, akiket mágikus szempontból „alacsonyabb rendűnek” tartottak. – Erről eszembe jut, milyennek írta le Ruvan azokat a régi embereket. – Vagy talán azért, hogy megvédje őket? – Megcsóválom a fejem. – Nem tudom. De meg vagyok győződve arról, hogy valaki meghamisította a történelmet, akár szándékosan, akár nem. És valószínűleg nem ismerjük a teljes igazságot…, mármint nem vagyunk tisztában azzal, hogy mi is történt valójában. Mindazt, amit Solosról tudunk, Jontun feljegyzéseiben olvastuk. Nincs róla teljes képünk, és a saját nézőpontját végképp nem ismerjük. – A kezemet Ruvan csípőjére teszem, és közelebb húzom őt magamhoz. Az érintésem magához téríti a kábulatból. – Tudom, milyen nehéz az, amikor az ember világa alapjaiban rendül meg. De csak akkor tudjuk megérteni ezt az egészet, ha nyitottak maradunk arra, hogy a körülöttünk lévő dolgokat ne olyannak lássuk, amilyennek szeretnénk vagy akarjuk, vagy ahogyan belénk sulykolják, hanem olyannak, amilyenek valójában.

Ruvan karja még szorosabban körém fonódik. Tegnap éjjel még úgy öleltük egymást, ahogy a szerelmesek szokták. De azt hiszem, ez lehet az első alkalom, hogy pusztán barátként ölelkezünk. Nem izzik közöttünk feszültség, nem tombolnak bennünk kielégíthetetlen érzéki vágyak. Az érzéki vágyainkat végre sikerült kielégítenünk. És ami utánuk maradt, az a kölcsönös támogatás.

– Rendben – feleli végül Ruvan, miközben elszánt benyomást keltve elhúzódik tőlem. – Tehát Solos királynak volt egy szeretője, akit Lorettának hívtak. És ha a Hollóember bosszút akar állni érte, akkor…

– Talán ő is szerelmes volt Lorettába?

– Egy ember, aki beleszeretett egy vampirba… – dünnyögi Ruvan halkan, szinte szomorúan. – Ráadásul egy király szeretőjébe. De visszautasították, és kihasználták. Talán még vampirrá is csak azért akart válni, hogy méltóvá váljon a szerelme kezére.

„Méltó” – ez a szó szöget üt a fejembe, bár megpróbálok túllépni rajta.

– Loretta nem volt vampir – erősködöm. Én pontosan tudom, mit láttam az álmomban. Lorettának nem volt olyan aranyszeme, mint amilyen a vampiroké szokott lenni. Abban reménykedem, hogy Ruvan végre hajlandó lesz elfogadni ezt. – Ruvan, ha az a műhely az övé volt…, és most egy olyan műhelyről beszélünk, aminek az ajtaját csak egy ember képes kinyitni, és amiben az ott talált feljegyzések szerint egy ember dolgozott együtt Solosszal…, akkor Loretta ember volt.

– Miért lett volna hajlandó egy ember a vampirok királyának dolgozni?

Még mindig nem tudja elhinni. Érzelmi szempontból teljes mértékben át tudom élni, milyen nehéz lehet ez neki, de ez nem változtat azon, hogy legszívesebben üvöltöznék vele.

– Talán ő is lehetőséget látott ebben arra, hogy segítsen a saját népének. Valami olyasmit, amiről mi már nem tudhatunk. Vagy esetleg… szerelmes volt Solosba. – Loretta tekintete, és a királyé, ahogy egymás szemébe néztek az álmomban… Azt kívánom, bárcsak megmutathatnám Ruvannak, amit láttam. – Lehet, hogy ő is vérszerződést kötött Solosszal.

– A vampirok soha nem kötöttek volna vérszerződést egy emberrel.

– De te is…

– Én vagyok az első. – Ruvan elengedi a kezem, és fel-alá kezd járkálni a kápolnában.

– Mármint úgy gondolod, hogy te vagy az első. De ezt nem tudhatod biztosan. Ha bármit is megtanultam az elmúlt hetekben, akkor azt, hogy messze nem tudunk olyan sokat semmiről, mint hisszük. Ha Solos idején a vampirok többsége az embereket pusztán vérforrásnak tekintette, vajon mit tettek volna, ha rájöttek volna, hogy a királyuk nemcsak hogy együttműködött egy emberrel, hanem még vérszerződést is kötött vele?

– Ezt soha nem fogadták volna el – suttogja Ruvan.

– Pontosan! Jontun biztosan azért hagyta ki Lorettát a feljegyzéseiből, hogy megvédje a királyt is, és őt magát is. – Még közelebb lépek Ruvanhoz. Nagyon közel áll ahhoz, hogy elismerje az igazamat. Ezt tisztán érzem. Ruvan azonban lassan megcsóválja a fejét, és olyan arcot vág, hogy attól jeges verejték tör ki rajtam. Egyszeriben társunkká szegődik a rettegés.

– Solos király bármelyiket megkaphatta volna Tempost legrangosabb családjainak a hajadonjai közül. Kizárt, hogy pont egy embert választott volna.

Megdermedek.

– Ezt meg hogy érted? – Ruvan a szemembe néz, a tekintetéből süt a vívódás. Nyel egy nagyot, és megfeszülnek a nyakán az izmok. Nem válaszol a kérdésemre. – Hogy értetted, hogy „kizárt, hogy Solos király pont egy embert választott volna”?

– Még ha abból indulunk is ki, hogy Jontun feljegyzései nem mutatják be a teljes képet, azért van bennük némi igazság. Biztosan akad bennük… Minden, amit valaha is tudtunk, arra utal…, hogy Solos király soha nem lett volna képes beleszeretni egy embernőbe – nyögi ki Ruvan, miközben mindenhova néz, csak rám nem.

– Mert egy ember nem lenne elég jó egy vampirnak?

– Floriane, nem úgy értem…

– Akkor mondd el, hogy érted! – Közelebb lépek hozzá. Ismét feltolul bennem az összes harag, frusztráció és fájdalom, amit akkor éreztem, amikor idekényszerítettek. Csak most még erősebben. Mert Ruvan most már fontos nekem. Most már azért akarom, hogy elég jónak tartson maga mellé, mert ő is elég jó nekem – a rengeteg remény miatt, amit ő igyekezett kiváltani belőlem.

Ruvan azonban megmakacsolja magát.

– Azok más idők voltak. Akkor még éppen hogy csak megjelentek az emberek a világban, mert nem sokkal korábban hozták őket létre a driádok.

– És?

– És úgy gondoltuk, hogy az ő mágiájuk kevesebbet ér, mint a miénk.

– Már elég sok utalást tettél erre. Amit amúgy elég furcsának találok, mivel csak a vampirok voltak olyan gyengék, hogy csak teliholdkor merjenek másokkal találkozni.

Ruvan kissé összerezzen ettől a kijelentéstől.

– Én soha nem mondtam olyat, hogy ez igazságos vagy helyes lett volna. Éppen ellenkezőleg, már ha érdekel egyáltalán a véleményem. Igazából akár hálás is lehetnél, amiért Solos nem kötött egy emberrel vérszerződést. Ki tudja, miket művelt volna az illetővel avégett, hogy még többet megtudjon a vértanról.

– Kivéve, ha Solos mégsem olyan volt, mint amilyennek hiszed – makacskodom.

– Nem minden hazugság a történelmünkből.

– Nos, már elég sok mindenről kiderült, hogy nem igaz. A nagy része még csak nem is tűnik logikusnak! Te miért nem látod, mekkora lyukak tátonganak benne? – Az oltárra mutatok. – Azt mondod, hogy a vértan, mármint a valódi vértan az önként adott vérről szól. Ez olyan mesterségnek hangzik neked, mint amit olyasvalaki hozott létre, aki haszonállatnak tekintette az embereket?

Ruvan szemében egy pillanatra őszinte kétely villan, de gyorsan el is tűnik.

– Az, hogy az emberek a születésedtől fogva hazugságokkal tömték a fejedet, és te el is hitted ezeket, még nem jelenti azt, hogy mi is ezt csináljuk a saját népünkkel. Lehet, hogy te háromezer évvel Solos halála és a Fakó létrehozása után születtél. De én alig száz évvel Solos halála után már éltem. Olyan vampirok történetei között nevelkedtem, akik még személyesen ismerték a nagy királyunkat. Aki egyébként zseniális elme volt, és kiemelkedő személyiség! – csattan fel Ruvan.

– Egy olyan zseniális elme és kiemelkedő személyiség, aki szerinted és a szerint a drágalátos, tökéletes történelmed szerint, amit neked eszedbe sem jutna megkérdőjelezni, kihasználta és bántalmazta az embereket! – vágok vissza.

– Nem úgy értettem, hogy… Abban az értelemben rendkívüli, hogy… – keresgéli Ruvan dadogva a szavakat.

– Én nem tudom, mit hogy értesz, de összevissza beszélsz – csóválom meg a fejem, majd elindulok a lépcső felé.

– Floriane! – Ruvan a kezem után nyúl, de elhúzom előle.

– Hagyj békén!

– Ne legyél már ilyen! – kérlel sebzett tekintettel. Úgy érzem, az enyém is az lehet.

A lépcsőnél megállok, és felsóhajtok. Kap egy utolsó esélyt.

– Ruvan, ha sikerül megszüntetnünk az átkot, és te király leszel, akkor is vérszerződésben maradsz velem?

– Mi? – Megtántorodik. – Te azt szeretnéd?

– Nem ezt kérdeztem.

– De számít, hogy mit akarsz.

– Jól van, tegyük fel, hogy azt akarom. – Egyenesen a szemébe nézek, nem hagyok neki menekülőutat. – Ha az összes vampir felébredne. Ha számolnod kellene azzal, hogy nekik is meglesz a véleményük arról, hogy engem, vagyis egy embert választottál a társadnak, akkor is fenntartanád a vérszerződésünket?

– Ez attól is függ, hogy te mit akarsz – ismételgeti Ruvan, mint aki az én vágyaimra hivatkozva próbálja megúszni a választ, és ezzel mérhetetlenül sikerül felbosszantania. Kitér a kérdésem elől, és ezt ő is tudja. Pontosan tudja, hogy mire vagyok kíváncsi, és a kitérő válaszaiból valójában ki is derül minden, ami engem érdekel.

– Folyton azt mondogatod nekem, hogy döntsem el, milyen jövőt akarok, úgyhogy most én is azt szeretném, ha eldöntenéd, hogy te milyet akarsz. Ha én azt akarnám, hogy a vérszerződésünk azután is fennmaradjon, hogy te a vampirok királya leszel, hajlandó lennél fenntartani azért, mert szeretsz? Korábban azt mondtad, hogy megvédelmezel engem és a falumat a népedtől, de a szerelmünket is hajlandó lennél megvédeni?

Ruvan már nyitja a száját, hogy válaszoljon, de nem jön ki rajta szó. Éppen olyan gyorsan telepedik közénk a csend, ahogy a szívem szorul össze a mellkasomban. Drew-nak igaza volt… Ebből nem lehet semmi. Nekünk soha nem volt, és nincs jövőnk.

Mekkora ostobaság volt tőlem, hogy megpróbáltam komolyan venni ezt az egészet. Hogy felmerült bennem egyáltalán, hogy itt maradhatnék, és a felesége lehetnék. Hogy tisztelhetném és szerethetném őt.

– Hát jó. – Elindulok felfelé a lépcsőn.

– Floriane, ez nem ilyen egyszerű! – kiáltja utánam rohanva.

– De igen, pont ilyen egyszerű! Vagy hiszel nekem, vagy nem. Vagy segítesz nekem kideríteni az igazságot a múltunkról, vagy nem. – Megfordulok a lépcsőn, amin fölé tornyosulok. – Vagy szeretsz engem, őszintén és szívből, és azt akarod, hogy melletted maradjak…, vagy nem.

– Akarod te egyáltalán, hogy szeresselek? – Ruvan a mellkasára szorítja a kezét. – Mert nálad ezt soha nem lehet tudni!

– Te is tudod, milyen nehéz helyzetben vagyok! – csattanok fel.

– Mindketten abban vagyunk! – tárja szét a kezét Ruvan. – Én arra születtem, hogy gyűlöljelek téged!

– Ahogy én is.

– És ennek ellenére is szeretsz? Úgy, ahogyan én téged? Te mindenfélét követelsz tőlem, miközben még annyit sem voltál hajlandó elmondani nekem, hogy mit is érzel irántam valójában!

Összeszorítom a számat, és lassan beszívom a levegőt. Túl dühös vagyok ahhoz, hogy észszerűen tudjak gondolkodni. Mert csak az jár a fejemben, hogy Ruvan át fog gázolni rajtam. Hogy egy olyan királyt imád rajongva, aki a legjobb tudomása szerint alig tekintette többnek az embereket egyszerű kísérleti nyulaknál. Hogy azt mondja, hisz az álmaimban, de a tettei egyáltalán nem erről árulkodnak.

– Tehát ez a válaszod? – nevet fel komoran, és megrázza a fejét.

– Ruvan…

De ő félbeszakít, és keserű, kemény hangon vág vissza nekem.

– Nem mintha számítana. Rendben, akkor tehát a válaszod nem, és az enyém is az. Ha király leszek, nem maradhatsz velem vérszerződésben, és nem lehetsz a hivatalos társam, mert a vampirok soha nem fogadnák el, hogy egy ember legyen a királynéjuk. Különösen egy olyan ember, aki azoknak a leszármazottja, akik ránk bocsátották ezt a nyomorult átkot!

Miközben egymásra meredünk, az elhangzott szavak ott visszhangzanak a fülünkben. Még mindig ott kering bennem Ruvan előző éjszakai mágiája, amely gyakorlatilag kitölti a teste által hagyott űrt. Azt az űrt, ami soha többé nem lesz betöltve. Ki gondolta volna, hogy ilyen sokféle irányból támadhat a depresszió sötét, üres szakadéka?

– Értem. Örülök, hogy ezt tisztáztuk, még mielőtt elhitettem volna magammal, hogy ami köztünk van, az tényleg valódi kapcsolódás – mondom, és hátat fordítok neki, hogy otthagyjam.

Ruvan halkan elkáromkodja magát.

– Floriane, most hova mész?

– Akárhova, csak itt ne kelljen maradnom.

– Ne menj el! Ezt meg kell beszélnünk…

– Ne! – sziszegem, amikor ő is elindul felfelé a lépcsőn. – Ne merészelj utánam jönni! Most egyedül akarok lenni.

– Ezt meg kellene beszélnünk – ismétli meg Ruvan határozottan. – Most mindketten… – Megdörzsöli a halántékát. – Nagyon sok minden történt velünk, tombolnak bennünk az érzelmek, és mindketten ostobán viselkedünk.

– Szerinted én ezt nem tudom? – meredek rá dühösen, de ettől függetlenül kicsit alábbhagy a haragom. Felsóhajtok. Miért olyan nehéz ez az egész? Hogy lehet, hogy ennyire fontos nekem valaki, és mégis ennyire meg tud sebezni? – Igazad van, ezt meg kell beszélnünk. De előtte muszáj egyedül lennem egy kicsit, ha nem bánod. Majd beszélgessünk akkor, amikor már nem vagyok olyan dühös, és tisztábban tudok gondolkodni.

– Ezt most kell megbeszélnünk.

– Most nem akarok veled beszélgetni – jelentem ki határozottan. – Adj már nekem egy kis időt, hogy kiszellőztessem a fejem, és majd később mindent megoldunk.

Amikor utoljára elindulok, már nem hallok magam mögött lépteket.

Harminckilenc

A TORONY PEREMÉN ÁLLOK, A LÉPCSŐ TETEJÉN, AZ OMLADOZÓ FAL ELŐTT, AMI A GERENDÁHOZ VEZET, AMELYEN VISSZAJUTHATOK A KASTÉLY NYUGATI SZÁRNYÁBA. A szél és a hó az arcomba csap, a könnyeim ráfagynak a szempilláimra.

Ruvan nem úgy értette. Én sem úgy értettem. Egyikünk sem értette úgy – ezt súgja a szívem. Mindketten egy számunkra új és rendkívül bonyolult helyzettel próbálunk megküzdeni, amivel kapcsolatban egyikünknek sincs tapasztalata.

Ráadásul pontosan tudom, milyen nehéz, amikor az ember szentnek tartott igazságait megkérdőjelezik. Az fájdalmas dolog. Sőt, félelmetes. De Ruvan jó ember, és jobb belátásra fog térni. Hinni fog nekem.

Vagy mégsem. Ezt a rosszabbik énem mondja. Az a gyengébb hang, amelyről azt hittem, hogy már sikerült megölnöm, de Ruvan viselkedése újra életre keltette. Semmi sem számít majd, ami kettőtök között történt, amikor az átok megtörik.

Az együtt töltött éjszakánk csak egy izgalmas kaland volt számunkra, aminek nincs semmi jelentősége? Szimplán csak a fizikai kielégülésről szólt? Lesz bármi folytatása, amikor ez az egész véget ér?

Vagy egy valódi házasság valódi nászéjszakája volt?

Hátrapillantok a vállam felett, és belemeredek a sötétségbe, ami azokat az üres, kísértetjárta termeket betölti. Lehet, hogy Ruvannak igaza volt. Lehet, hogy ott kellett volna maradnom, hogy folytassuk ezt a beszélgetést, de a visszatérés puszta gondolatától is a pánik kerülget. Elképzelem, ahogy Ruvan még mélyebben vájkálni kezd a sebeimben. Pillanatnyilag egyikünk sincs olyan idegállapotban, hogy konstruktívan tudjunk beszélgetni egymással. Ha azt akarom, hogy Ruvan elhiggye, amit mondok, ahhoz több bizonyítékra lesz szükségem, ami azt jelenti, hogy egyedül kell megfejtenem ezt a rejtélyt.

Egy mély sóhajjal visszafordulok az éjszakában süvítő jeges szél felé.

Lehet, hogy Drew a szerelmünk jövőjével kapcsolatban tévedett, abban viszont nem, hogy megváltoztam. Most már bennem van a vampirok mágiája – Ruvan mágiája még akkor is erősebbé tesz és megvéd, amikor távol vagyunk egymástól.

Elrugaszkodom, és biztos lábbal landolok a gerendán.

Annak ellenére, hogy a hóréteg ugyanolyan vastag – sőt, vastagabb –, mint amikor először mentem itt végig, és a jég is ugyanolyan síkos, könnyed léptekkel haladok előre. Amikor egy szélroham megpróbál ledönteni a lábamról, leguggolok, és visszanyerem az egyensúlyomat. A szakadék mélye fel akar nyúlni értem, hogy magába rántson, de nem hagyom. Nem engedem, hogy a rettegés szörnyetege úrrá legyen rajtam.

Amikor átérek a kastély túloldalára, megkönnyebbülve fújom ki a levegőt. Ez a jeges út vitathatatlanul bebizonyította számomra, hogy megváltoztam. Bármennyire is akarom Ruvant, nincs rá szükségem. Furcsamód megnyugtatóan hat rám a tudat, hogy a gyengéd érzelmeim nem csupán a hálából fakadnak, amiért megvédett.

Besétálok abba a szobába, ahova az elején vittek, ugyanabba, ahol egy nappal ezelőtt még Drew lakott, majd megállok ugyanazon a helyen, ahol álmomban álltam. A kandalló felé fordulok. Minden további nélkül magam elé tudom képzelni azokat a könyvespolcokat, tele ugyanazokkal a dísztárgyakkal, amelyeket az álmaimban láttam.

– Ez a te szobád volt, Loretta, vagy Solosé? – kérdezem a nő szellemétől. Felmerül bennem a kérdés, hogy nem kísért-e még mindig itt, ezeken a folyosókon. Szinte érzem a jelenlétét. Az ágyhoz sétálok, és lefekszem rá. Itt láttam az első álmomat. Még mindig nem értem, hogyan és miért kapom őket, de eltökélt szándékomban áll visszakövetni a lépéseimet, még akkor is, ha ehhez az öreg kastélyba is vissza kell mennem. – Bár remélem, hogy arra nem lesz szükség – mondom hangosan az esetleges kísértetnek. – Ha el akarod mondani nekem az igazságot, itt a lehetőség.

Lehunyom a szememet, és várok.

Eleinte mindent élesen érzékelek. A levegő apró változásait, azt, ahogy a testem összerándul, mielőtt elalszik, a tarkómban megjelenő és egyre erősödő sajgást, ami azzal fenyeget, hogy hamarosan elviselhetetlenné fog válni. Nem igazán vagyok fáradt, de az a kísértet addig nem fog meglátogatni, amíg el nem alszom.

Csakhogy egyszer már ébren is meglátogatott.

Felülök, és lenyúlok a csípőmhöz, ahol a vérezüst tőrömet tartogatom. Az ajkamba harapok, és megforgatom a kezemben a hold fényében. Meg merjem újra vágni magam vele? Ruvan beesett arca villan fel előttem. Ha vérre lesz szüksége, kap tőlem. És most már Vadászelixírje is van. Ez meg fogja érni a kockázatot.

Az alkaromon lévő vágás kicsi, de kiszívja a fájdalmat az elmémből. A mellkasomhoz szorítom a tőrt, és érzem, ahogy a benne lévő mágia segít a fókuszálásban. Visszafekszem az ágyra, mély levegőt veszek, és a lábfejemre koncentrálok. Arra összpontosítok, hogy az összes lábujjam ellazuljon, majd a lábfejem, a bokám… Izomról izomra haladok felfelé a testemen. Anyám tanított meg erre a technikára. A kovácsműhely elég kemény hely, és az embernek néha annyira fáj utána mindene, hogy még elaludni sem képes, pedig tudja, hogy az jót tenne.

Valahol a hasam és a kezem között szunyókálok el.

Csak akkor veszem észre, hogy elaludtam, amikor megjelenik az álom. Ugyanabban a hálószobában vagyok. Csakhogy mégsem ugyanabban, mert visszatértem egy másik korba, amikor a kastély teljesen ép volt.

Itt is éjszaka van, és Loretta a sötétben tapogatózik. A könyvespolcok és az ablak alatt álló íróasztal között rohangál – ennek az íróasztalnak az idők során nyoma veszett.

– Nincsenek itt. – Halkan elkáromkodja magát. Csak ekkor veszem észre, hogy három könyv hiányzik a polcról. – Menjen a fenébe!

Visszatér az íróasztalhoz, és a tolla sebesen írni kezd egy pergamenen. Odasétálok hozzá. Úgy tűnik, minél tudatosabban vagyok jelen ezekben az álmokban, annál nagyobb mozgási szabadságot kapok bennük. Vagy csak egyre erősebbé válok. Lehet, hogy a tőr csalogatja elő a testem mélyéről a mágikus erőmet. Loretta egy levelet ír, ami alig néhány rövid mondatból áll:

Annak ellenére, hogy száműzted Tersiust, valahogyan visszatért. Ellopta az életművünket. De vissza fogom szerezni tőle.

Ne gyere utánam, mert neked túl veszélyes lenne átkelned a Fakón Tersius miatt, amilyen lelkiállapotban van.

Ha velem jössz, bántani fog. De ne aggódj, én biztonságban leszek. Hamarosan visszatérek.

– Tudhattam volna – dünnyögi halkan. – Észre kellett volna vennem, hogy mivé változott, és hagynom kellett volna, hogy Solos megölje, amikor még volt rá lehetősége.

Látom, hogy Loretta az asztal fölé hajtja a fejét, és könnyek csorognak végig arcán. De letörölgeti őket, összeszedi magát, és visszasétál a könyvespolcokhoz. Levesz egy kardot egy állványról, és félig kihúzza a hüvelyéből. A fémpengén vörös és fekete vonalak kígyóznak – majdnem úgy, mint a tőrömön.

Loretta egy határozott mozdulattal visszadugja a kardot a hüvelyébe, és a derekára erősíti. Látom a mozgásából, hogy nem tanult harcolni. Meg fog halni. Minden jel arra utal, hogy ebből tragédia lesz.

Egy nő, akit két férfi szeretett, és akit az egyik fájdalmában elárult – úgy tűnik, ez történt.

Loretta a szoba sarkához sétál, és nekifeszíti a vállát a könyvespolcnak, ami mély döbbenetemre elfordul a faltól. Loretta belép a sötétségbe. Megpróbálom utolérni, de az első lépés után azonnal elnyel a sötétség.

Miután felriadok, a könyvespolchoz vetem magam, és ugyanúgy nekiveselkedem, ahogyan Loretta tette. A polc nem mozdul. Még erősebben kezdem nyomni. Pattanásig feszül a lábam és a karom. Végül az ősöreg zsanérok hangosan megnyikordulnak, lassan meglazulnak, és a titkos bejárat ajtaja kinyílik. Addig tolom, amíg a rés elég szélesre nem tárul ahhoz, hogy beférjek rajta. Össze kell húznom magam, hogy át tudjam préselni a testemet, és még így is nehezen megy, de végül sikerül. Némán hálát rebegek anyámnak, amiért olyan sokszor rákényszerített, hogy nehéz öntvényeket, szeneszsákokat és vizesvödröket emelgessek. Enélkül nem lett volna elég erőm ahhoz, hogy ezt véghez vigyem.

A lépcső lefelé kanyarodik, majd egy újabb, szintén műhelynek tűnő helyiségbe torkollik, bár ez sokkal kevésbé tűnik zsúfoltnak, mint a régi kastélyban lévő. A következő helyiségben hirtelen rájövök, hogy hol vagyok. Visszatér az irányérzékem, és jobbra fordulok. És valóban, ennek a folyosónak a végén van az a dolgozószoba, ahol megtaláltam a leveleket – innen lehet elfeledett folyosókon keresztül eljutni a műhelybe.

Felmerül bennem a kérdés, hogy Callosnak alkalma nyílt-e már arra, hogy elolvassa őket. Nagyon lassan halad azzal a rengeteg anyaggal, amit a műhelyből hoztunk át neki. Különösen az érdekelne, hogy ha elolvasta őket, nem talált-e bennük konkrétabb bizonyítékokat Solos király és Loretta kapcsolatára. Miközben ezeken a kihalt folyosókon, a labirintusszerű kastély elfeledett zugaiban bolyongok, egyre több bizonyítékot találok az elméletemre, amit egyre jobban kidolgozok.

Loretta tényleg ember volt. Solos azért rejtegette őt, mert tudta, hogy a népe nem fogadná el a szerelmét, és mivel ő csak Jontunon keresztül kommunikált, ez nem is esett nehezére. Ezek Loretta szobái és titkos folyosói voltak. Ő láthatatlan szellemként volt jelen a kastélyban. Solos az ő munkája dicsőségét aratta le a vértan megalkotójaként. Ugyanakkor… Loretta szerette őt. Bármilyen hihetetlen is ez, tényleg szerette Solost. Nagyon elevenen érzékelem a szenvedélyét azokban a röpke pillanatokban, amikor az ő szemén keresztül látom ennek a világnak a történelmét.

És most megtaláltam a kirakós egy újabb darabkáját.

Tersius, az első vadász ellopta a vértan első három kötetét – azokat, amelyeket Callos annyira szeretne megtalálni. Loretta első műveit, amelyeket Solosszal együtt dolgoztak ki. Ezek voltak azok a könyvek, amelyeket az a szobor tartott a kezében az erőd föld alatti részében. Ezek a kötetek tették lehetővé Tersius számára, hogy létrehozza az átkot, amit a bosszúvágytól hajtva meg is tett. Ha ki tudom deríteni, hogy mi volt azokban a könyvekben, akkor talán az átok horgonyát is be tudom azonosítani, vagy anélkül is képes leszek megsemmisíteni az átkot.

Visszatérek a folyosók elágazásához, felnézek arra, amelyikről érkeztem, majd a lejjebb lévőre pillantok. Loretta azt mondta, hogy Tersius után indul. Ez azt jelenti, hogy volt valami módja arra, hogy elhagyja a várat, és átkeljen a Fakón, annak ellenére, hogy ő nem volt vampir. Talán Solos is ezzel a módszerrel tudott átkelni oda. Loretta azt írta, hogy túl veszélyes lenne átkelnie, nem pedig azt, hogy nem tudná megtenni.

Lehet, hogy az Elbukottak is azt az utat használják. Ezzel egy újabb rejtély is megoldódik. Szép lassan minden a helyére kerül, és hamarosan mindenre lesz bizonyítékom. És akkor Ruvan is meg fog hallgatni. Kénytelen lesz.

Szóval, lefelé. Ha létezik valami megoldás, amelynek a segítségével a vampirok könnyebben át tudnak jutni a Fakón, arról tudnunk kell. Akkor talán én is átjuthatok oda. Ha Loretta vérszerződést kötött egy vampirral, és egyedül is át tudott kelni a Fakón, akkor nekem is képesnek kell lennem rá ugyanazzal a módszerrel. Ha nem találok újabb feljegyzéseket a munkája elejéről, akkor visszamegyek a faluba, beosonok az erődbe, és valahogy ellopom onnan azokat a könyveket.

Hevesen zakatol a szívem. Minden kezd összeállni. Annyira közel járok az igazsághoz – az utolsó információk megszerzéséhez, ahhoz, hogy egyszer és mindenkorra meg tudjuk törni az átkot. Ezt tisztán érzem a csontjaimban, és meg is fogom tudni csinálni, attól függetlenül, hogy Ruvan és a többiek hisznek-e nekem, vagy sem.

Egy hatalmas, föld alatti teremben találom magam. Kis hordónak tűnő valamiket látok, amelyek sorokba vannak rendezve. Az erőd titkos pincehelyiségében lévő hordókra emlékeztetnek. Végighúzom a polcokon az ujjaimat, amelyek mély csíkokat hagynak a vastag porrétegben. Ez is egy bizonyíték arra, hogy Tersius ellopta Loretta műveit – azoknak a segítségével készítette el a Vadászelixírt is.

Rosszul vagyok attól, ahogy azzal a nővel bántak. Megszakad érte a szívem. Kitörölték a történelemből, és az életművét ellene és a szerelme ellen használták fel. A szerelme pedig rejtegette őt a világ elől. Megcsóválom a fejem. Ha ezt túlélem, ha megtörik az átok, szobrot állítok Loretta tiszteletére Tempostban és Vadászvégben is. Mindkét helyen. Én fogom elkészíteni, ezüstacélból. És ráírom Loretta nevét, hogy onnantól fogva mindig mindenki láthassa:

Loretta. Solos király vérszerződéses társa.

A nő, aki megajándékozta a vampirokat a mágiájukkal,

Vadászvéget pedig azzal a képességgel,

hogy meg tudja védeni magát.

Annyira belefeledkezem a gondolataimba és a haragomba, hogy majdnem túl későn veszem észre a mozgást. Egy szörnyeteg szalad végig a mennyezeten, és bukkan fel a sötétségből, hogy megjelenjen a perifériás látómezőmben. Rám veti magát. Én hátraugrom, és igyekezetemben elég nagy lendülettel esem a fenekemre, hogy elkerüljem a karmait.

Az Elbukott a hordók közé csapódik. Öreg vér robban ki a tartályokból, tintafekete, ugyanolyan árnyalatú, mint a Vadászelixír, és beborítja a szörnyeteget. A lény felvisít, állatias öröm cseng a hangjában. Foltos, ráncos nyelve végigszalad a pofáján, fekete szemében megcsillan egy aranypetty.

Hirtelen mozdulatlanná merevedik.

Körülnéz, jobbra-balra kapkodva a fejét, mintha nem értene valamit. Utána akkora üvöltés hagyja el a száját, hogy úgy érzem, mintha még a kastély alapjai is beleremegnének. Szorongatni kezdi a fejét. A hasa hol kidudorodik, hol visszahúzódik a bordái alatt, ahogy mély kortyokban nyeli a levegőt.

Az Elbukottak olyan vampirok, akiket legyőzött az átok. A friss vagy tartósított vér segít késleltetni az átkot. Lehet, hogy ez a bőséges, ősöreg elixírfürdő visszaadta a szerencsétlen teremtménynek a tudatossága egy részét? Lehet, hogy ezért tűnik olyan értetlennek, mert válaszokat keres, annak a tudatosságnak egy morzsáját, amit elveszített.

Miközben ő továbbra is sikítva szorongatja a fejét, lassan lehajolok. Leakasztom a tőrt a derekamról, és belemerítem a padlóra kifolyt elixírbe. A pengém olyan fényesen kezd ragyogni, hogy az Elbukott és én egy vérvörös fénygömbbe kerülünk, ugyanolyan árnyalatúba, amilyen a Vérhold.

Ez már felkelti a szörnyeteg figyelmét.

De ahelyett, hogy megtámadna, menekülőre fogja. Fél tőlem? Vagy ettől a mágiától fél? Mire emlékszik az az apró tudatfoszlány, ami még pislákol ebben az ősöreg lényben? Sajnálom őt, de nem hagyhatom menekülni. Ha megtenném, azzal lehetőséget adnék neki arra, hogy később kárt tegyen másokban. Itt és most véget fogok vetni a szenvedéseinek.

Elrugaszkodom. A tőröm belemélyed a mellkasába. A lény karmai felém lendülnek, de esélyük sincs eltalálni, mielőtt a vérezüst átdöfi a testét. Az Elbukott azonnal meghal. Kihúzom a pengét a szörnyeteg bordái közül.

A fém ragyogása kialszik, a mágia kihuny.

Abban az Elbukottban, akivel Ruvannal együtt harcoltunk a régi kastélyban, nem tett kárt az ezüst. Ez a szörnyeteg viszont egyetlen szúrástól meghalt. Tehát a vérezüst eltárolja a mágiát, és gyilkos precizitással szabadítja fel.

Miközben a pengét nézegetem, ismét észreveszek valami mozgást a szemem sarkából. Megcsap a mágia huzata.

– Ruvan, rendben, ne haragudj azért, amit mondtam. De tudnod kell, hogy mit…

Megfordulok, és mozdulatlanná dermedek.

A levegő mágiatartalma nem a Vampirfejedelem miatt változott meg, bár ugyanolyan mértékben módosult.

Egy olyan rettenetes szörnyeteg les rám a sötétből, amilyet még a legrosszabb rémálmaimban sem tudtam volna elképzelni. Emberteste van, olyan szürke bőrrel, mint a hulláké, ami vékonyan megfeszül erős izmain. Egy gramm zsír sincs rajta – ez a lény egyértelműen a Halál műve.

Az ujjai karommá alakultak át. A szájába már be sem férő óriási szemfogai lelógnak az álla alá. Szarvak veszik körül a fejét, mintha koronája lenne. Két hatalmas, denevérszerű szárny tornyosul a válla fölé, és borul a teste mögé.

Még soha nem láttam hozzá hasonlót, ezért arra tippelek, hogy ez a lény az a harmadik szörnytípus, amiről Ruvan mesélt nekem. A legborzalmasabb.

Szemtől szemben állok egy Elveszettel.

Negyven

EZ A SZÖRNYETEG NEM ÚGY MOZOG, MINT A TÖBBIEK. Szinte tudatosnak tűnik. Azon a beesett, hátborzongató arcán még mindig kísértenek annak az embernek a vonásai, aki valaha lehetett. A tekintetem a szarva hegyéről lesiklik a szeme helyén tátongó két gödörre.

Solos király maradványait látom vajon magam előtt?

Szinte magam elé képzelem, ahogy Loretta után rohan. Annak ellenére, hogy a szerelme kifejezetten arra kérte, hogy ne tegye. Felmerül bennem a kérdés, hogy az átok akkor csapott-e le rá, miközben ezeken a feledésbe merült folyosókon bolyongott – azokban a termekben, melyekben korábban Lorettát rejtegette, de amelyek végül a saját kriptájává váltak. Ahol magányosan kísért azóta is. Elfeledetten. Sorsára hagyva, hogy az idők végezetéig itt tengődjön.

De bárki volt is ez a lény, akár Solos, akár bármelyik másik uralkodó, akinek sikerült egészen idáig követnie Lorettát, mielőtt lesújtott rá az átok, ez már egyáltalán nem számít. Mostanra ő is Elveszetté vált. És meg akar ölni engem.

Fogást váltok a tőröm markolatán, és lassan lehajolok. Újra fel kell töltenem. A saját véremet is használhatnám erre, de az elixír erősebb, és nem akarom újra kockára tenni Ruvan egészségét.

Ez nagyon rossz döntésnek bizonyul.

Az Elveszett olyan gyors, mint a szélvész. Egy másodperc alatt mögöttem terem. Még arra sincs elég időm, hogy feltöltsem a pengét – csak hevesen meglendítem, miközben megpördülök. Sikerül megvágnom a karját, de nem sokra megyek vele. A lény inkább meglepettnek tűnik, mint sebesültnek. De a kíváncsisága legalább pár pillanatnyi előnyt biztosít nekem a meneküléshez.

Ügyetlenül a földre vetem magam, és kúszva hátrálni kezdek. A tőrömet végighúzom a padlón, a kiömlött elixírben. A vörös fény újra felragyog, de nem bizonyulok elég gyorsnak.

A hátborzongató teremtmény rám veti magát. Csupa fog és karom. Megpróbálok elmenekülni, de túl lassú vagyok. A fogai a vállamba mélyednek. A sikolyom visszaverődik a falakról, miközben úgy elszédülök, hogy forogni kezd körülöttem a világ. Felemelem a tőrt, és beledöföm az ellenfelem mellkasába. Ő hátrahőköl, és olyan hangot ad ki, mint amikor egy kard pengéje a fémet karistolja. Égnek áll tőle a hajam, és egy pillanatra mozdulatlanná dermedek.

Vér csorog végig az oldalamon, és áztatja át a ruhámat. Máris szédülni kezdek a vérveszteségtől. A saját vérembe mártom a tőrt, és újra felragyog az a fény. Bárcsak több időt szenteltem volna a vértan tanulmányozásának, és nem csak a fémek megmunkálásával foglalkoztam volna! Ha több eszem lett volna, akkor talán hamarabb sikerült volna értelmeznem az álmaimat, és most talán nem is lennék itt. Az a rengeteg óra, amit Callosszal töltöttem, mind hiábavaló volt. A tőr ragyogása egyáltalán nem hatja meg az Elveszettet. Már értem, mire gondolt Ruvan – ez a lény más, mint a többi, nem vampir, nem ember, még csak nem is egy átok sújtotta szörnyeteg, hanem merő gonoszság és gyűlölet, amit a mágia tart össze.

– Hát jó – vicsorgok rá. – Ha már így alakult, akkor téged is magammal viszlek. Gyere csak, te szörnyeteg!

Mintha értené, engedelmeskedik.

Lebukom, hogy elkerüljem az első csapását, és felhasítom a mellkasát. A teremtmény megtántorodik, és felüvölt. Kihasználom az alkalmat arra, hogy újra végighúzzam a pengét a blúzomon – a tőr magába issza a véremet. Beledöföm az ellenfelem karjába. Ha valahogy sikerülne megakadályoznom, hogy használni tudja a karját, talán elég előnyt szerezhetnék vele szemben.

A lény megmozdul, és egyetlen hatalmas szárnycsapással bebizonyítja, hogy esélyem sincs ellene.

Felém veti magát, és a padlón végigcsúszva belém csapódik. Nekirepülünk az elixíres hordóknak. Fekete vér fröccsen ki belőlük mindenfelé. A tőröm újra felragyog, de nem sokat segít, amikor az Elveszett a túlsó falhoz présel.

Ez a szörnyeteg lesz az utolsó, amit valaha is látok a világból. Megnyalom a számat, kinyújtom a nyelvem, és figyelmen kívül hagyom az undorító folyadék hányingerkeltő ízét, hogy erőt tudjak meríteni ebből az elfeledett elixírből. Nem vagyok hajlandó itt meghalni. Egyszerűen nem. Annyi dolgom van még. Ruvan jelenik meg a lelki szemeim előtt. Olyan sok mindent el szeretnék még mondani neki.

Annyi erő horgad fel bennem, amennyiről nem is álmodtam volna. Mintha egy kút lenne bennem, ami mélyebb, mint valaha is elképzeltem. Erre az erőre támaszkodom. Felrántom a térdem, belevágom a lénybe, és megpördülök. Ahogy Drew-val begyakoroltuk, precízen, a megfelelő erőkar alkalmazásával ledobom magamról a szörnyeteget, aztán felpattanok.

A vérveszteséggel szintén meg kell vívnom a harcom, és abban is vesztésre állok. A falnak támaszkodom. A szörnyeteg kezd feltápászkodni. Ez a teremtmény nem érez fájdalmat, nem ismeri a kimerültséget, csak az ösztönei szavát követi. És az ösztönei azt súgják neki, hogy öljön meg, és faljon fel.

Előreveti magát. Felkészülök a támadásra.

Ekkor eget rengető üvöltés tölti be a termet. Csak egy elmosódott foltot látok, amikor valami becsapódik az Elveszettbe. A két ellenfél felbukik. Az első pillanatban azt hiszem, hogy egy Elbukott sietett a segítségemre valami általam megfejthetetlen okból. De rájövök, hogy ez nem lehetséges, és alaposabban megnézem magamnak a megmentőmet: Ruvan az.

Összeszorul a szívem.

Ruvan a magasba lendíti az ezüstsarlóját, hogy a szörnyeteg nyakába vágja. Az odébb rándul. Nem találja el a sarló. Ruvan keményen megmarkolja az Elveszettet, és a fogával csap le rá. Eltalálja ugyan a nyomorultat, de az odébb vonaglik.

– Vampirfejedelemként mindenképpen kötelességem lenne megölni téged, hogy véget vessek a létezésed rémálmának – jelenti ki Ruvan, miközben lassan feláll. Vért köp. Hiába keresem rajta a sebet, mert rájövök, hogy az Elveszett vére az. – Ugyanakkor örömömre is szolgál megölni téged, amiért kezet emeltél rá.

Ruvan ismét előreveti magát. A két ellenfél a padlón gurul, egymással birkóznak. Pár pillanatra megbénít a döbbenet, de utána arra a romlott vérre gondolok, ami Ruvan szájába került. Az átok. Ruvan eleve az Elbukás peremén tántorgott.

A pánik cselekvésre késztet. Én is bevetem magam a csatába. Az Elveszett elég félelmetes ugyan, de egy ideig úgy tűnik, mintha fölényben lennénk vele szemben. Ruvan és én úgy mozgunk, mintha egy test lennénk, nem két önálló ember. Már azelőtt megérzem a szándékát, a mozdulatait, hogy bármit tenne.

A tőrömet markolatig az Elveszett gyomrába döföm. A szörnyeteg elkapja a kezem, és amikor megpróbálom elrántani, belemélyeszti a karmát. Nem hagyom, hogy elvegye a fegyveremet. A lény hátratántorodik, mintha megsebesült volna, de mozog, ezért még mindig halálos veszélyt jelent.

– Hogy fogjuk megölni ezt a valamit?

– Vérmágiát kell használnom hozzá – feleli Ruvan nem túl lelkesen. Felidézem, mit csinált korábban az Elbukottakkal, és mennyi energiájába került az is.

– Hogyan segíthetek?

– Csak ne engedd ki ebből a teremből! Nem hagyhatjuk életben.

– Nem állt szándékomban.

Ruvan felém fordul. Mintha mondani akarna valamit, amikor a teremtményből egyszer csak halk dünnyögés tör ki. Egyáltalán nem hasonlít a többi szörnyeteg üvöltésére, torokhangjaira vagy kattogására. Inkább… éneklésnek tűnik.

– Mit csinál? – kérdezem hol a szörnyetegre, hol Ruvanra nézve.

Ruvan teljesen mozdulatlanul áll a helyén. A tekintete üvegessé válik, és enyhén imbolyogni kezd az Elveszett dúdolásának a ritmusára. Az arcából eltűnik a szín. A szemem láttára aszik össze, válik hamuszürkévé, elátkozottá. Odarohanok, és megragadom a bal karját.

– Ruvan?

A következő pillanatban viperagyorsasággal lendül fel a jobb karja. A mutató- és a hüvelykujja közé veszi az államat. Megpördül, és a falhoz présel. A fejem nekicsapódik a kőnek. Felmerül bennem, hogy ennek jobban kellene fájnia. Ha teljesen ember lennék, már elájultam volna, de az elixírnek és a vérszerződésünk mágiájának köszönhetően még magamnál vagyok.

A vérszerződésünk… Ruvan akkor sem tudna bántani, ha akarna. Bármit tett is vele ez a szörnyeteg, Ruvan változott valami mássá. Most már közelebb áll egy Elveszetthez, mint a férfihoz, akit megismertem.

– Ruvan! – zihálom.

Az Elveszett még hangosabban dúdolja azt a szenvedéssel teli, kísérteties dalát. Szinte érzem a jelenlétét a saját elmémben, azt, ahogy a karmaival a koponyámat kaparássza, és megpróbál bejutni rajta. Lehet, hogy azért nem tud, mert én nem vagyok vampir. Tényleg, Ruvan említette, hogy az Elveszettek képesek a hangjukkal hipnotizálni másokat.

Ruvan szemébe nézek, azt a férfit keresve benne, akit ismertem, azt, aki azt állította, hogy szerelmes belém. Egyre erősebbé válik a szorítása a torkomon. Minden erőmmel küzdenem kell, hogy levegőt kapjak.

– K-könyörgök – zihálom.

De ő nem enged el. Nem gyengül. Semmi nem utal arra a szemében, hogy az a Ruvan, akivel alig néhány órával ezelőtt még egy ágyban feküdtem, még mindig ott lenne. Csak gyűlöletet látok benne, és az átkot, ami immár fékezetlenül emészti.

Szorosabban kezdem markolni a tőrömet.

„Ha valaha is szemtől szembe kerülsz egy vámpírral, küzdj! – kiabálja Drew az emlékezetem mélyén. – Küzdj teljes erőből! Küzdj úgy, mintha az életed függene tőle!”

Végighúzom a lábamon a tőrt. Felragyog a vörös fény, és megvilágítja Ruvan érzelemmentes arcát. Ez még félelmetesebbé teszi azokat a máskor éteri vonásait.

Ne dobd el magadtól az életet! – Ez már anyám hangja.

A szemem sarkából látom, hogy az Elveszett megmoccan. Közeledik felénk. Ruvant mindjárt teljesen legyűri az átok, és ennek hatására meg fog ölni engem, majd mindketten kedvükre lakomázhatnak belőlem. Mindenáron meg kellett volna ölnünk ezt az Elveszettet.

Megremeg a kezemben a tőr. Nem hagyhatom, hogy Ruvan ki legyen szolgáltatva az Elveszettnek és az átoknak. Nem hagyhatom, hogy ő is ilyen szörnyeteggé váljon. Ha meg kell ölnöm ahhoz, hogy ez ne következzen be, akkor megteszem.

Ez az a végzet, amit azon a sorsfordító estén elloptam Drew-tól: a Vampirfejedelem megölése. És a végzetem, amitől már azt hittem, hogy sikerült megszabadulnom, újult erővel tért vissza, mint egy bosszúálló kísértet, amikor már nem is számítottam erre.

„Te vagy a saját sorsod kovácsa” – visszhangzik a fejemben Ruvan hangja, az összes többinél hangosabban.

Visszahúzom a tőrömet. Lehunyom a szemem. Legnagyobb meglepetésemre magától megmozdul a kezem. Most nem az történik, mint korábban, nem húznak vissza láthatatlan kezek. Semmi nem próbál megakadályozni abban, amire készülök. Ruvan már nem az az ember, akivel vérszerződést kötöttem. Le tudnám döfni. De nem teszem.

Ő még mindig odabent van valahol.

A tőröm hangosan csattan a padlón. A két karom ernyedten lehull az oldalamhoz.

Nem bírom megtenni. Nem vagyok képes bántani őt. És nem a vérszerződés miatt…, hanem mert nem tudnám. Ruvant bámulom, miközben a látóterem egyik másodpercről a másikra egyre jobban összeszűkül.

– Még mindig ott vagy – krákogom. – Tudom, hogy ott vagy.

Erre még jobban felerősödik a szorítása. Én csak nézem tovább, meg sem próbálok harcolni ellene.

– Ruvan, gyere vissza hozzám! – Ha Drew képes volt megtörni a Hollóember hatalmát maga felett, akkor Ruvan is legyőzheti azt, ami történik vele. A szörnyeteg egyre közelebb jön hozzánk. Felemelem a kezem, és óvatosan Ruvan arcára simítom a tenyerem. Még ez az egyszerű mozdulat is nehezemre esik, az összes izmom levegő után sikoltozik.

– Megesküdtél… megesküdtél nekem, hogy soha nem fogsz bántani. És nem csak a vérszerződésünk miatt. Hanem azért, mert soha nem akarnál bántani.

Pillanatról pillanatra egyre nehezebben bírom kierőltetni a számon a szavakat. Ruvan keze megremeg a torkomon. Nem tudom, hogy ez azért történik-e, mert elfáradt a hosszas fojtogatásomtól, vagy esetleg mégis hatással vannak rá a szavaim.

Csak ekkor veszem észre, hogy könnyek csorognak végig az arcán. Annak ellenére, hogy a tekintetében szemernyi érzelem sem tükröződik, és hogy még mindig nagyon távol van van tőlem. De felvette a harcot.

– Sajnálom – mondom elfúló hangon. Nem bizonyultam elég jónak. Bármik voltunk is vagy lehettünk volna egymás számára, nem volt elég a megváltáshoz. Lehunyom a szemem. A testemből elszivárog a fájdalom. Minden tagom kihűl.

– Az az igazság, hogy én… szeretle…

Ruvan még erősebben szorítja a nyakam. Fulladozni kezdek, mert már semennyi levegő nem tud bejutni a tüdőmbe. Megbillen körülöttem a világ. Már csak Ruvan elhalványuló szemét látom, ami egyre távolabb kerül tőlem.

Egyszer csak egy távoli üvöltés kíséretében ismét kiélesedik a valóság. Homályos mozgás támad mögöttünk, ami nem az Elveszett műve. Valami széles ívben, ezüstösen megvillan: Ventos hatalmas kardja a szörnyeteg mellkasába fúródik. A dúdolás abbamarad, mintha elvágták volna.

Ruvan azonnal elengedi a torkomat. Reszketve, köhögve zuhanok a padlóra.

Majdnem elhányom magam, de visszatartom az öklendezést. Most az lenne a legrosszabb, ami történhetne velem. Nagy szükségem van az elixír erejére, hogy begyógyuljanak a sebeim, és megmaradjon az erőm.

– Ezért még megfizetsz! – üvölti Ruvan teljes erejéből. Az egész kastély beleremeg a haragjába. Ruvan ökölbe szorítja a kezét, és hátraszegi a fejét. Az elixír cseppenként emelkedik fel a padlóról, mintha teljesen a feje tetejére állt volna a világ, és a mennyezet vette volna át a padló helyét. A vörös cseppek egyre gyorsabban kezdenek örvényleni Ruvan körül, mint egy vértanból álló forgószél.

Winny és Lavenzia csak ekkor rontanak be a terembe, de azonnal meg is torpannak az ajtóban. Döbbenten nézik a jelenetet. Ventos hátralép.

Az Elveszett feláll, hogy válaszoljon Ruvan kihívására. De ennek a harcnak már vége. Az elixír minden cseppje beborítja a szörnyeteget, amikor Ruvan mágiája arra utasítja, és a húsába mélyed. A szörnyeteg felvisít, és üvölteni kezd. Kétségbeesetten vergődik a halál örvényében, és mire minden elcsendesedik, már mozdulatlanul fekszik a földön.

Ruvan is összeesik.

Bár minden izmom ég, odakúszom mellé. Felemelem a testét a nedves padlóról, és a karomba veszem. Ruvan feje hátranyaklik. A bőre ráncos, megviselt, és továbbra sem nyeri vissza az egészséges színét. A lélegzetvétele felszínes.

Ruvant végleg legyűrte az átok.

Negyvenegy

– VÉGEZNÜNK KELL VELE! – Lavenzia hol a kardjára, hol Ruvanra néz. – Mielőtt ő is közéjük kerülne.

Még szorosabban magamhoz ölelem Ruvant, miközben csúnyán nézek rájuk.

– Nem hagyom, hogy bántsátok.

– Riane, te is tudod, mi fog történni – mondja Lavenzia szomorúan. – Ez a legnagyobb jótétemény, amit vele tehetünk. Ő is ezt akarná.

– Nem. – Ismét Ruvanra nézek, és megsimogatom az arcát, miközben letörlöm róla a vért. – Könyörgök, térj már magadhoz! Győzd le!

– Floriane… – szólal meg Ventos.

– Adok neki a véremből! Én meg tudom adni neki, amire szüksége van!

– Már semmit sem tehetünk azért, hogy visszafordítsuk az átok hatását – rázza meg lassan a fejét Ventos. Könnyek csillognak a szemében. Láttam én őt valaha is sírni? Azon kapom magam, hogy nem tudom elviselni a gondolatát.

De a szomorúságáról eszembe jut valami. Egy valószínűtlen, elképzelhetetlen lehetőség.

– De, van valami, amit megtehetnénk.

– Mi az? – Lavenzia gyanakvó pillantást vált Ventosszal.

– Át kell vinnünk a kápolnába. – Egyikük sem mozdul. – Ne csináljátok már! Ha mindenképpen meg akarjátok ölni, mit számít az, hogy itt teszitek meg, vagy ott? De legalább megpróbálhatnánk megmenteni!

Végül Ventos mozdul meg elsőként.

Minden nagyon lassan történik. Ventos felkapja Ruvant, és a régi kastély felé futunk. Winny, mint mindig, előreszalad, hogy ellenőrizze, nincsenek-e további potenciális támadók a környéken. Lavenzia harcra készen követi.

Én pedig azon kapom magam, hogy nagyon furcsa dolgokkal foglalkozom.

Ruvan karja ernyedten lóg lefelé, hol megjelenik a látómezőmben, hol eltűnik, amikor Ventos teste eltakarja. A teljes figyelmemet arra a kézre összpontosítom, ami alig néhány órával ezelőtt még a hajamat simogatta. És a testemet. Ami a szenvedély olyan magasságaiba repített, melyeket korábban elképzelni sem mertem volna. Ruvan haja mocskosan tapad az arcára, de még vannak benne fehér foltok, melyek úgy világítanak, mint a holdfény, ami beszűrődik Loretta szobájába, amikor visszaérünk oda.

A hangok távolinak tűnnek, teljesen elnyomja őket a szívem zakatolása és a zihálásom. Minden egyes levegővétel fájdalmat okoz. De nem ezért ég a szemem.

Olyan érzés így látnom Ruvant, mintha baltát hajítottak volna a mellkasomba. Szinte kettéhasadnak tőle a bordáim. Kifolyik közülük a szívem. Hallotta még vajon, amikor azt mondtam neki, hogy sajnálom? És tudta, miért kérek bocsánatot? Hallotta, amikor kimondtam, hogy szeretem? Vajon értette?

Ne menj el, ne hagyj itt. Még annyi minden áll előttünk. Még fejlődésben vagyunk, még dolgozunk magunkon, vitatkozunk, tanulunk… egyre jobbak leszünk… Ne hagyj itt, Ruvan! – könyörög a szívem minden egyes dobbanásával.

A szél és a hó visszatérítenek a valóságba.

Lavenzia a vállamra teszi a kezét.

– Segítsek neked átkelni?

Küzdenem kell a késztetés ellen, hogy nemet mondjak, de nem ez a legjobb pillanat arra, hogy engedjek a büszkeségemnek. Nem most kellene bebizonyítanom önmagamnak vagy másoknak, hogy egyedül is át tudok kelni ezen a jeges gerendán. Elvégre már megtettem. És most csak Ruvan számít.

– Igen, kérlek – válaszolom.

Lavenzia letérdel elém, és behajlítja a karját. Én felugrom a hátára, mint egy gyerek, a két karomat a válla köré fonom, és megfogom a saját könyökömet. Lavenzia feláll, és kicsit megtántorodik.

– Túl nehéz vagyok? – kérdezem. Tudom, hogy nem vagyok egy törékeny nádszál.

– Elbírlak. Elvégre nem én verettem össze magam odaát – pillant hátra Lavenzia a válla felett. – De ha megcsúsznék, ugorj le rólam! Mentsd az életedet.

– Szerintem inkább ne csússz meg – válaszolom neki szárazon.

– Természetesen azon leszek – nyugtat meg Lavenzia, majd ugyanolyan kecsesen szalad végig a gerendán, ahogy mindig is tette. Ez még inkább megerősít abban, hogy jól döntöttem, amikor elfogadtam a segítségét.

Az, hogy képes vagyok egyedül is megcsinálni valamit, még nem jelenti azt, hogy mindig ez a legjobb megoldás. Még a legnagyobb Vampirfejedelemnek is szüksége van szövetségesekre. Még a legtapasztaltabb vadásznak is szüksége van harcostársakra.

Még annyi mindent meg kell tanulnom tőled… Ne hagyj itt!

Visszaérünk a kastélyba. Leugrom Lavenzia hátáról, és előreszaladok. Ventos már leért a lépcsőn, a karjában Ruvannal. Eltűntek a szemem elől. Nem bírom elviselni, hogy nem láthatom Ruvant. Ettől úgy érzem, mintha bármelyik pillanatban örökre eltűnhetne az életemből.

A vértan csarnokában lefékezek.

Ruvant már lefektették a Solos szobra alatt lévő oltárra. Ventosnak nyoma sincs, de távoli zajokat hallok a nagyterembe vezető lépcső felől. Biztosan elment Quinnért és Callosért.

Gyengéden megfogom Ruvan kezét.

– Callos segíteni fog neked, ő tudja, mit kell tenni – suttogom neki. – Te magad mondtad, hogy Callos az egyik legzseniálisabb szakértője a vértannak.

Ezt nem Ruvan kedvéért mondom. Tudom, hogy ő már túl messze jár ahhoz, hogy meghallhasson engem. Önmagamat próbálom megnyugtatni. Mintha pár szóval le tudnám győzni a körülöttem összeomló valóságot.

Ruvan még rosszabbul néz ki, mint a Vérhold éjszakáján. A bőre cserzettnek tűnik, az ujjai csontosak. Mindig is hosszúak voltak, de most mintha még jobban megnőttek volna. A kezére simítom a kezem, és megpróbálom felidézni, mekkora volt tegnap este. Tényleg nagyobb lenne? Máris karmai nőnek, mint az Elveszetteknek? Mennyi időnk van még hátra, mielőtt az egyik leghűségesebb szövetségese pengét döf a mellkasába?

Winny és Lavenzia is megjelennek a két oldalamon. Szokatlanul komor arcot vágnak. Nagyot nyelek. Az én oldalam már kezd begyógyulni. A vampirmágia, amelyben osztoztunk, engem még meg tud gyógyítani, de őt már nem.

– Vegyél a mágiámból – suttogom. – Vedd vissza, vedd el tőlem, add önmagadnak!

– Sajnos ez nem segíthet az átok visszafordításában – töri meg a csendet Callos hangja, ami visszaverődik a magas mennyezetről. A következő pillanatban már a lépteit is hallom. Quinn a kezében egy dobozzal követi, amiben halkan zörög valami – gondolom, az elixír, amin Callos dolgozott. A tudós vampir megáll az oltár előtt. Nem kér vérrel teli fiolákat. Meg sem mozdul. Csak néz.

A mozdulatlansága mozgásra késztet. A kezem Callos gallérjára repül. Érzem, hogy Winny keze a vállamhoz ér, de nem vagyok hajlandó megmozdulni, amikor megpróbál hátrébb húzni.

– Adj neki az elixírből! – követelem remegő hangon.

– Nem hinném, hogy az elég lenne – válaszolja Callos, de a tekintete továbbra is Ruvanon marad. – Ezúttal nem.

– Akkor a véremből. – Elengedem Callost, és hátrálok pár lépést. A mágikus tőrömet keresem, és rájövök, hogy abban a teremben hagytam, a padlón. Nem is baj, az egy gyilkos fegyver volt – elvételre szolgált. Kétlem, hogy most segítene Ruvanon, aki talán pont azért került ilyen állapotba, mert megvágtam magam, hogy megidézzem Lorettát. Az általam készített tárgyak halált hoznak másokra. Semmi olyasmit nem készítettem még, ami képes lenne megmenteni egy életet. Kirántom Winny tőrét az övéből, és felvágom vele az alkaromat.

– Vegyél belőle! – kiáltom.

– Ez sem lesz elég – rázza a fejét Callos.

– Én a vérszerződéses társa vagyok! Dehogynem lesz elég!

Callos csak néz, szomorú, könnyekkel teli pillantással. Lassan megcsóválja a fejét.

– Akkor a Vadászelixír és az én vérem keveréke?

– Ő egy Elveszettel harcolt – válaszolja Callos halkan. – Csoda, hogy egyáltalán elevenen megúszta. – Ismét Ruvanra pillant. – Túlságosan megerőltette magát. Túlságosan maga alá gyűrte az átok. Bármelyik pillanatban végleg legyőzheti.

– Nem hagyom, hogy bántsátok! – emelkedik meg a hangom az érzelmi töltéstől. Egyikük sem mozdul, miközben én fegyvertelenül, de harcias testtartásban állok az oltár mellett, készen arra, hogy megvédjem a mögöttem fekvő férfit.

– És szerinted hogyan tudod ezt majd megakadályozni? – csattan fel Ventos. – Mégis mit képzelsz, mit fogsz tudni csinálni te, egy ember, amire vampirok hosszú nemzedékei sem voltak képesek?

Nemzedékek. Erről az Akadémia jut eszembe, és az a több száz vampir, akik még mindig ott alszanak. Akiknek a bábja természetellenes vöröses fényt áraszt, ugyanolyan árnyalatút, mint a tőröm, mint a Vérhold, mint minden, ami a fejemben a vampirok mágiájához kapcsolódik. Ez az egyetlen mentsváram, noha azt reméltem, hogy valami más is felmerül bennem, mivel már most tudom, hogy amit javasolni fogok, az reménytelen.

– Mi lenne, ha elaltatnánk? – suttogom.

– Elaltatnánk? – visszhangozza Quinn.

– Ugye nem azt akarod javasolni, hogy… – mondja Lavenzia döbbenten.

De én csak Callos arcát figyelem.

– A sztázis lelassítja az átkot. Szerinted nem működne ez az ő esetében is?

– Természetesen nem – vágja rá Ventos, aki mindig elsőként tiltakozik minden ellen. Az örök pesszimista. – Amikor megteremtettük a hosszú éjszakát, az egy hatalmas rituálé része volt, amelyet nem mi vezényeltünk le. És a saját mágiánkat, a saját életerőnket használtuk fel a begubózáshoz. Másokon nem lehet végrehajtani ezt a rituálét.

– De az a rituálé csak azért volt olyan nagyszabású, mert sokakat kellett egyszerre elaltatni. Ő viszont egyedül van, és nekünk együttesen biztosan van elég mágiánk ehhez. És az életerejét… pótolni tudom a sajátomból. Végül is vérszerződésben állok vele, össze van fonódva az életünk. Én fogom megcsinálni helyette.

– Ez működhet? – kérdezi Winny Callostól, mire Callos megsimogatja az állát.

– Mi nem vagyunk olyan nagy tudósok, mint akik az Akadémián dolgoztak, és Jontun saját tanítványainál tanultak – morogja Ventos.

– Beszélj csak a magad nevében – pillant élesen Callos a válla felett Ventosra. – Az én esetemben pontosan ezért döntött úgy az Akadémia, hogy engem csak a vége felé ébresszenek fel. Tudták, hogy népünk védelme ebben az időszakban már meggyengülhet. Én azt a megbízatást kaptam, hogy vizsgáljam felül a hosszú éjszaka helyzetét, és szükség szerint megerősítő szertartásokat hajtsak végre. Alaposan áttanulmányoztam a rituálét, kívülről-belülről jól ismerem minden apró részletét.

– Szóval, szerinted meg tudnánk ezt csinálni? – kérdezem, miközben emberfeletti igyekezettel próbálok ellenállni a késztetésnek, hogy túlzottan átadjam magam a reménynek.

Callos a szemembe néz. Az övében olyan tűz lobog, amilyet még soha nem láttam benne. Heteken át dolgoztam vele a kovácsműhelyben, de még nem tapasztaltam tőle ilyesmit. Most egy olyan ember tekintetét látom, aki hajlandó felnőni a kihíváshoz. Aki szembeszáll a sorssal.

– Szerintem meg kell próbálnunk. És ha azt akarjuk, hogy legyen esélyünk a sikerre, gyorsan kell cselekednünk. – Magához ragadja az irányítást, és parancsokat kezd osztogatni. – Lavenzia, töltsd meg az ezüstkelyhet vízzel! Winny, Quinn, ti kezdjetek el összeállítani egy keveréket az aranykehelybe! Amint kész lesz, Winny, te menj fel a szobámba, és hozd ide onnan a bíbor leplet, amin dolgoztam! Ventos, mosd le róla az elixírt, amennyire csak tudod! Nem lenne jó, ha összekeverednének a dolgok.

– Bíbor lepel? Te előre készültél erre? – kérdezi Winny, mint aki Callos fejébe lát. De végül is, ő ismeri Callost a legjobban közülünk.

– Fogalmazzunk úgy, hogy ennek az embernek sokkal jobban hasonlít a gondolkodása a vampirokéra, mint hittük volna. Ugyanolyan találékony, mint az őseink – biccent oda nekem Callos elismerően. Viszonzom a gesztust. – Tudtam, hogy valamelyikünk előbb-utóbb el fogja kapni az átkot. És úgy gondoltam, biztosan nem árthat, ha megpróbálkozunk ezzel.

Elvégre mit veszíthetünk vele? – Szinte hallom, hogy ezt gondolja közben. Ismét Ruvanra pillantok: már alig lélegzik. Mintha semmi köze nem lenne ahhoz a férfihoz, akit ismertem. Ahhoz a férfihoz, akit… De most igyekszem inkább a jelenre koncentrálni.

Úgy tesszük a dolgunkat, mint a katonák, mint a gyógyítók, mint a kétségbeesettek.

Callos összes utasítását az utolsó betűig végrehajtjuk. Én mindent megcsinálok, amit kér tőlem, de a végén mégsem emlékszem egyetlen szavára sem. A testem gépiesen engedelmeskedik, de az elmém messze jár. Ott van, ahova Ruvan ment, őt keresi.

A köztünk lévő kötelék még mindig olyan… rettenetesen mozdulatlan. Mintha minden megállt volna abban a pillanatban, amikor Ruvan összeesett.

Ventos szorgalmasan törölgeti a testéről a régi kastélyban kiömlött elixírt. Winny letakarja egy lepellel, amit egészen az álláig felhúz. Egy ismerős szimbólum van rajta, amit már sokszor láttam. Ugyanaz az ábra, ami a régi kastély mélyén lévő ezüstajtót is díszítette.

– Ez mit jelképez? – kérdezem Winnytől, miközben a többiek tovább sürgölődnek.

– Solos szimbóluma.

Erre felmutatok a szobor kezében lévő könyvre, amelyről azt feltételezem, hogy a vértan első kötete lehet.

– Ez nem olyan, mint az.

– Az a vértan jele.

Loretta jele, gondolom, de ezt megtartom magamnak. Most Ruvannal kell foglalkoznunk.

– Mindenki készen áll? – kérdezi Callos, felriasztva a gondolataimból.

– Nekem mi lesz a feladatom? – kérdezem.

– Ugyanaz, amit eddig is csináltál – feleli Callos. – Pontosan azt kell tenned, amit mondok. – Ezzel Ruvan fölé tartja az ezüstkelyhet. – Ősi királyok vére, amely tiszta, mint a holdfény, vértezd őt fel, adj neki erőt. – Megdönti a kelyhet, amelyből Ruvanra ömlik a víz, majd úgy sistereg, bugyborékol és gőzölög, mintha izzó fémet merítettek volna bele. Felé vetem magam.

Ventos még időben elkap.

– Ne!

– Ez fáj neki! – tiltakozom. Ruvan bőre néhány ponton mintha megégett volna. A lepel még mindig gőzölög.

– Ez megtisztítja – magyarázza Ventos szinte együttérző hangon. Pontosan tudja, hogy én nem voltam tanúja az első nagy elalvásnak. Arra gondolok, hogy kicsit talán a régi önmagát látja bennem: nekem is végig kell néznem, ahogy a vérszerződéses társamat magába zárja a gubója, amelyben elalszik. – Ha ebbe belehal, a többit sem élné túl.

Belemarkolok a blúzomba a szívem felett. Rákényszerítem magam, hogy lassabban vegyem a levegőt. Ruvan még mindig létezik valahol. Ha az én szívem dobog, akkor az övé is. Nyugodtnak és higgadtnak kell maradnom a kedvéért. Kiegyensúlyozottnak.

Callos a bal kezével átnyújtja az ezüstkelyhet Quinn-nek. A jobbal Winnynek adja oda az aranykelyhet.

– Az őrzők vére, a gyülekezet vére, azoknak a vére, akik a hosszú éjszakát felügyelik – kántálja ünnepélyesen, miközben körbejárja az oltárt, és Ruvan köré önti a vért.

A többiek az oltár négy sarkánál helyezkednek el. Callos továbbra is középen marad. Odaint nekem. Halkan beszél, hogy csak én halljam – ez nem a rituálé része.

– A vér a pergamen, az élet a lúdtoll. Minden, amit teszünk, minden, amik vagyunk, amik leszünk és amik lehetnénk, bele van írva a vérünkbe. Amikor megkötöttétek a vérszerződéseteket, mindketten visszavonhatatlanul meg lettetek jelölve. Összefonódott a sorsotok. Találd meg azt a részét, ami még él benned. Most te képviseld őt – mondja Callos, egyenesen a szemembe nézve. – Mentsd meg!

– De mit kell csinálnom? – kérdezem kétségbeesetten.

– Rá fogsz jönni – mosolyog rám szomorúan Callos. – Mi mindannyian önmagunkat zártuk be. A rituálé a többiekkel kezdődött, de mi voltunk azok, akik befejezték, és mindenki másképp csinálta. Én nem tudom megmondani, mit kell tenned, és megcsinálni sem tudom helyetted.

Ezzel odasétál az oltárhoz, és megáll velem szemben.

Mindenki könnyedén a Ruvan körüli vérgyűrűre helyezi az ujja hegyét. Együtt csukják be a szemüket, és a levegő megtelik mágiával, ami vörös villámként szikrázik végig a vér felett, és parázsként emelkedik a magasba.

Döbbenten meredek magam elé.

Meg kell tenned, Floriane! Még annyi mindent el kell mondanod neki.

Lehet, hogy mégsem Ruvan lesz az életem szerelme, de ki akarom deríteni, hogy ő-e az.

Lehunyom a szemem, és mély levegőt veszek. Ruvanra gondolok. A keze érintésére a testemen. Arra a pillanatra, amikor megkötöttük a vérszerződést, a mágiájára – mindarra, ami ő, ami ő volt, és ami ő lesz –, ahogy átjár engem.

Vedd el! Vedd el az egészet! Visszaadom, ha ezzel megmenthetlek téged.

Láthatatlan kezek siklanak le a vállamról a karomra. Libabőr fut végig rajtam. Megborzongok. Mély levegőt veszek. Kinyitom a szemem.

A jelen felett megjelennek a múlt rétegei. A vampirportrék villannak fel a szemem előtt, amiket az Akadémia alatti nagy barlangban gyűjtöttek össze. Ruvan szemével látom őket. Tisztán érzem az idegességét, a félelmét, a feszült várakozását.

Az ő réges-régi szemén keresztül látom a vampirokat, akik egy nagy körben állnak a terem közepén. Az első őrzőket. Azokat, akik lefeküdtek a hosszú éjszakára, és mindenkitől elbúcsúztak, akit valaha szerettek.

Ég veled – suttogja Ruvan a világnak, amelyet hátrahagyni készül.

– Ég veled – válaszolom neki. Átmenetileg.

A mágia, a vér, az élet és az erő formát ölt. Ez egy egyszerű, mégis egyértelmű parancs. Védj meg a világtól! Ne legyen másik jel a véremben – mármint az övében sem. Itt már nincs helye az átoknak. Csak neki és nekem.

Kinyújtom a kezem, és lassan kinyitom a szemem.

Vörös szálak nyúlnak ki az alkaromból, a kezemből és az ujjaimból. Ruvan köré tekerednek. A gyülekezet együttes fénye rögzíti őket a helyükre. Kristályok kezdenek nőni rajtuk, ahogy a jég a kovácsműhely előtt felejtett vödör oldalán. Ruvan testét egyre vastagabb rétegben borítja a rubin.

Miután elfogy belőlem a mágia, összeesem a vörös üvegből készült koporsó előtt. Ruvan ismét tökéletesnek tűnik – az átok meg lett fékezve, tetszhalott állapotban várakozik a testében.

Negyvenkettő

SENKI SEM MOZDUL.

Mindannyian meg vagyunk rendülve. Mozdulatlan élőképet alkotunk. Ugyanolyan dermedten állunk a helyünkön, ahogyan Ruvan alszik előttünk.

Sikerült. Mindenki erre gondol. Érzem, ahogy a levegőben még mindig ott lebeg a mágia, ami úgy csillog Ruvan rubinkoporsójának üvege körül, mintha megannyi szentjánosbogár repkedne felette. A többiek arcáról is ez sugárzik. Ventos tűnik a leginkább megdöbbentnek, még a szája is tátva maradt. Ő az első, aki megpróbál megszólalni, de csak összevissza dadog.

Callos megsimogatja a sima rubinfelületet. Amikor meglátom, hogy hozzáér, én is felállok. Senki sem áll az utamba, amikor odalépek. A kezem megáll a levegőben Ruvan koporsója felett, és egy pillanatra megremeg. Az ujjaim hegye végül hozzáér a halványan derengő kristályhoz.

Nem… Valójában nem is kristályból van ez a gubó. Nem kőből, nem üvegből, nem fémből; nem olyan anyagból, amilyennel valaha is találkoztam volna. Az ujjaim kicsit belesüppednek a mágiába. A Ruvant körülvevő köd szinte zselészerű. Egy pont után kemény ellenállásba ütközik a kezem. Sima, szinte selymes szilárdsággal. A mágia átforrósít, éppen olyan kellemes, mint télen a kovácsműhely otthonos melege. De nem hagyja, hogy mélyebbre hatoljak benne. Ruvanhoz már nem érhetek hozzá.

– Sikerült? – suttogom. Úgy tűnik, igen, de én nem értek a mágiához, és biztosra akarok menni. Hallanom kell valakitől, hogy Ruvan jól van, különben nem fogom elhinni.

– Sikerült – jelenti ki Callos. – Hermetikusan le van zárva. A színe is tökéletes, és a mágiája is erős. – Halvány mosoly jelenik meg az ajkán. – Nézz csak rá!

Ránézek Ruvanra. Pontosan olyannak tűnik, mint az átok előtt. Sőt, még annál is jobban néz ki.

– De ha kiengedjük onnan…

– Az átok ismét le fog csapni rá – értelmezi Callos helyesen az ügyetlenül megfogalmazott kérdésemet. – Ez a sztázis olyan formában tartósít mindent, amilyennek lennie kellene…, de nem feltétlenül úgy, ahogyan ténylegesen vannak. A tükrökhöz hasonlóan ez is olyan, mintha ablakot nyitna az illető valódi lényére, arra, amilyen a betegségek és az átkok nélkül lenne. De nem a konkrét valóságot mutatja, nem a tényleges fizikai vagy mágikus állapotát, csak azt, ami a lelkében van.

Egy pillantás a lélekbe. Összeszorul a mellkasom. Ruvan sokkal tökéletesebbnek tűnik, mint amilyennek valaha is láttam. Nem tudnám megmondani, hogy tényleg megváltozott-e, vagy csak nekem okoz ekkora megkönnyebbülést a bőre megszokott sápadtsága, a dérfehér haja, a kisimult homloka.

Még soha nem láttam ilyen nyugodtnak. Ellaposodnak az ujjaim a láthatatlan felületen. Annyira szeretném őt újra és újra ilyen békésnek látni. Annyira szeretnék egy olyan világot adni neki, amelyben ez az ő valósága, belül és kívül is. Amelyben én is megismerhetem őt olyannak, amilyennek lennie kellene.

Bár ezt neki szeretném adni, valójában nekem is erre lenne szükségem. Igen, meg akarom védeni a családomat, a bátyámat, Vadászvéget. És segíteni akarok az itteni barátaimnak is, akik a Fakónak ezen az oldalán élnek. De mindezt mások érdekében kívánom.

Ruvan az első dolog – személy –, akit valaha is magam miatt akartam.

A népe azt fogja mondani, hogy nem kaphatom meg. Máris ezt mondják. Ha be tudom bizonyítani, hogy tévednek, ha meg tudom győzni őket, akkor a többi vampirt is képes leszek meggyőzni, ha akarom. De nem biztos, hogy akarom. Engem soha nem érdekelt különösebben, hogy mások mit gondolnak rólam. Még akkor sem érdekelt, hogy mi a véleményük, amikor mások irányították az életemet.

Én az vagyok, aki egy kalapácsot tart a kezében, és rendíthetetlenül halad előre.

Ökölbe szorítom a kezem. Folyamatosan Ruvan tökéletes arcát bámulom. Nem tudom, mit tartogat számunkra a jövő, vagy hogy egyáltalán mit képes tartogatni, de ki akarom deríteni. És ebben semmiféle átok nem akadályozhat meg.

– Munkához kell látnunk – jelentem ki.

– Munkához? – Winny oldalra billenti a fejét. – Mit kell tennünk?

– Amit eddig is terveztünk. Le kell számolnunk az átokkal.

– Nálunk léteznek bizonyos szabályok – szólal meg bizonytalanul Quinn. – Mindig egy Vampirfejedelemnek vagy fejedelemnőnek kell irányítania és védelmeznie a népét. Nélküle nem csinálhatunk semmit.

– De hát itt van a fejedelmünk – mutatok Ruvanra.

Quinn összekulcsolja a kezét maga előtt.

– Nem hinném, hogy ez összhangban állna azoknak a szabályoknak a szellemiségével, amiket a vezetőink tanácsa a hosszú éjszaka előtt meghozott.

Határozottan elmosolyodom.

– Quinn, te most összetévesztesz engem valakivel, akit érdekel a vezetőitek tanácsa és az, amit háromezer évvel ezelőtt gondoltak.

– Számunkra az alig egy éve volt – jegyzi meg Ventos.

– Ezt értem. De ez nem változtat azon, hogy valójában mennyi idő telt el azóta. – Kihúzom magam, és megpróbálom ugyanazt az autoritást sugározni, amit Ruvan szokott. Elvégre bennem van a mágikus ereje és a lényege, úgyhogy semmi akadálya annak, hogy ez sikerüljön. Akkor is meg tudtam csinálni, amikor Drew itt volt. – Lehet, hogy nektek úgy tűnik, mintha ez csak nemrégiben történt volna. De nem ez a valóság. Azok a vezetőitek már rég meghaltak. Persze, emlékezzünk rájuk tisztelettel, de ne hagyjátok, hogy akár titeket, akár a jeleneteket ennyire lekorlátozza a múlt, és megakadályozza a haladást.

– Ha nincs fejedelmünk vagy fejedelemnőnk, aki irányíthatna minket, honnan fogjuk tudni, hogy mit kell csinálnunk? – kérdezi Lavenzia összefont karral.

– Ti mindannyian önmagatokban is elég okosak és tehetségesek vagytok. A saját szememmel láttam, mennyire szabad kezet adott nektek Ruvan. Ő soha nem akarta volna minden egyes döntéseteket kontrollálni, és nem is tett ilyet. Nektek nincs szükségetek sem rá, sem másik fejedelemre vagy fejedelemnőre ahhoz, hogy tudjátok, mit kell tennetek.

– A következő vezetőnk, aki felébred, nem fogja ezt jó szemmel nézni. Lehet, hogy még nagyon nagy árat fogunk fizetni ezért – dünnyögi Quinn.

– És mit csinál velünk? Megöl minket? Amúgy is haldoklunk, akkor meg mit számít ez? – fakad ki Callos, én pedig kicsit meglepődöm azon, hogy pont ő mondja ki ezt a szomorú igazságot. De Callos mindig is pragmatikus gondolkodású volt, mindig a valóságra koncentrál. – Ha lehetőségünk van véget vetni az átoknak, kötelességünk megpróbálni. Hetekbe telhet, mire mindent elmagyarázunk egy új fejedelemnek vagy fejedelemnőnek, és meggyőzzük őt a terveinkről.

Odabiccentek Callosnak, és Quinnre pillantok.

– És ha felébresztetek egy új vezetőt, az nem fog barátságosan viselkedni velem.

– Ezt nem tudhatod…

– Igazad van, nem tudhatom – szakítom félbe az ellenérveit. – De gondold csak végig. A legjobb esetben is visszaparancsolna a Természetes Világba. A legrosszabb esetben pedig megölne. És ha ez történne, Ruvan meghalna. Akkor nem tudnám tovább táplálni a mágiát, ami a gubóját fenntartja, és aminek köszönhetően sztázisban maradhat.

Most is érzem, hogy folyamatosan szivárog belőlem az energia. Quinn nem válaszol, és Callos sem cáfolja a feltételezéseimet. A hallgatásukat kihasználva magamhoz ragadom a kezdeményezést.

– Csak egy hónapot kérek – mondom Quinn felé fordulva, de valójában mindnyájukhoz intézve a szavaimat. – Szánjatok egy hónapot arra, hogy elvégezhessük, amit kell. Nyomon vagyunk a Hollóemberrel kapcsolatban. Van egy tervünk. Ha sikerrel járunk, akkor az átok megtörik, és Ruvan lesz a király. Tempost felvirágzik. És ha ez megtörténik, akkor biztosan nem fog számítani, mit gondol a módszereinkről a többi vezetőtök…, hiszen akkor ti a megmentőik lesztek, és a királyuk hű szövetségesei. Ha már idáig eljutottunk, szerintem meg tudjuk csinálni. És ha mégis kudarcot vallunk, Quinn, te úgyis itt leszel, a kastély biztonságában. Egy hónap múlva felébresztheted a következő fejedelmet vagy fejedelemnőt. És minden kezdődhet elölről.

De nem fogunk kudarcot vallani. Ezt nem mondom ki hangosan, de nem vagyok hajlandó elfogadni a kudarcot, különösen akkor, amikor már ilyen közel járunk a célhoz, és ennyire magas a tét. Sorra a szemükbe nézek. Vívódást olvasok le az arcukról, Callosét leszámítva.

– Mindnyájan ismeritek a véleményemet – jelenti ki fennhangon. – Én be akarom fejezni, amit elkezdtünk, és úgy gondolom, hogy Floriane-nak igaza van. Szerintem is meg tudjuk csinálni.

– Ha Callos szerint meg tudjuk csinálni, akkor szerintem is – jelenti ki Winny.

– Nem értem, mit árthatna nekünk egy hónap késedelem – mondja Lavenzia, és leereszti a karját. – Ha bajunk esne a küldetés során, a többi vampirnak – Quinn-nek köszönhetően – akkor sem esik baja.

Ventos arca ugyanolyan kifejezéstelen marad, mint a háta mögött húzódó kőfal. A szemöldöke kissé össze van húzva, két karja egymásba fonódik a mellkasán, az izmai kidagadnak a feszültségtől. Végül megcsóválja a fejét, és bocsánatkérően Quinnre pillant.

– Elvben te vagy közöttünk a legjózanabb elme – sóhajt fel Quinn. – Nem te vagy a kastély testőrparancsnoka, aki feltétlen engedelmességgel követi az utasításokat?

– Igen, én vagyok az. De azért nekem is van józan belátásom. És most úgy gondolom, hogy így tudjuk legjobban megvédeni ezt a kastélyt, a népünket, és… – Ventos tekintete ellágyul, gyengéden végignéz rajtunk. – És lehetőségem nyílik arra, hogy megadjam Juliának azt a világot, amit megérdemel, akkor tartozom neki annyival, hogy éljek vele.

Quinn elhatározásra jut.

– Rendben. Egy hónap. Én bevonulok az Akadémiára, és ott is maradok. El fogom barikádozni az ajtókat arra az esetre, ha valami katasztrófa történne, és a Hollóember idejönne.

– Eddig nem tett ilyet – jegyzi meg Winny reménykedve.

– De ez akkor is okos ötlet – biccentek oda Quinn-nek. Loretta látomásomra gondolok. Még mindig ott van az az út a Vampirok Birodalma és a Természetes Világ között, amiről nem tudunk – de amit eltökélt szándékomban áll megtalálni. És ha én meg tudom találni, akkor a Hollóember… Tersius is képes lehet rá.

– Rendben – feleli Quinn, majd távozik. Mindnyájan utánanézünk.

– Szerintem bele fog nyugodni – jelenti ki Callos. – Gyanítom, nagyon megrázhatta, hogy végig kellett néznie, ahogy Ruvant majdnem végleg leteríti az átok.

– Nagyon felkavaró tud lenni, amikor az ember világának az alapjai, azok, akik a létezése sarokkövét jelentik, veszélybe kerülnek – mondom. Én már csak tudom. És hamarosan ők is tudni fogják. – Annál jobb érzés lesz, amikor Ruvan visszatér mint király.

Végignézek a többieken, akik még mindig a fejedelmük körül ácsorognak. Ruvan szövetségesein, akik közé immár én is tartozom, és bármilyen hihetetlennek tűnik ez, most valahogy a vezetőjükké is váltam.

– Rendben, akkor lássunk munkához! – szólítom fel őket.

A régi kastély mélyére vezető lépcső előtt állunk.

– Biztos, hogy ezt akarjuk tenni? – kérdezi Ventos.

– Létezik egy kiút a kastélyból, ami egyszerűbb, mint a ködjárás a Fakón át – erősködöm. – Ha megtaláljuk, akkor nem kell megvárnunk a teliholdat ahhoz, hogy felkutassuk a Hollóembert. Akkor meglephetjük. Ráadásul a ködjárás nagyon kimerítene minket, mire visszaérnénk a Természetes Világba. Most viszont minden erőnkre szükségünk lesz, hogy legyőzzük a Hollóembert, tehát ez sokat segítene nekünk.

Pontosan tudom, hogy az érveim támadhatatlanok, és hogy ez a helyes döntés. Ezért nem is száll vitába velem egyikük sem. De még mindig habozom. Még mindig csak állok a lépcső tetején, és lefelé bámulok a sötétségbe, ahonnan alig néhány órával korábban menekültem ki, és ahol Ruvan majdnem meghalt.

Érte csinálom ezt, önmagamért, mindannyiunkért. Ökölbe szorítom a kezem, hogy ne remegjen, és elindulok lefelé a lépcsőn. Winny, Lavenzia és Ventos szorosan a sarkamban maradnak. Még Callos is velünk tart. Ő szorosan mellettem halad, a többiekkel körülvéve.

– Ha összefutunk még egy Elveszettel, esélyünk sem lesz legyőzni – dünnyögi Ventos.

– Te tényleg napról napra optimistább leszel, vagy csak én érzem úgy? – morogja Winny, miközben csúnyán néz rá.

– Csak realista vagyok.

– Te mindig elég pesszimista voltál, de mostanában mintha még önmagadon is túltennél – jegyzi meg Lavenzia.

Ventos őt valamiért mindig nagyon komolyan veszi.

– Az utóbbi időben nem igazán alakultak jól a dolgaink.

– Gondolj arra, mennyi információt cipeltél vissza ide a műhelyből – emlékezteti Callos. – Óriási előrelépéseket tettünk a vértan megértése felé.

– Most viszont te is megtudod, hol van az a műhely, és innentől fogva ezt az útvonalat is biztosítanunk kell, és a színedet sem fogom látni – jegyzi meg Winny, akit mintha kezdene zavarni, hogy Callos olyan sok időt pazarol a könyvekre és a kísérleteire.

– A jegyzeteken túlmenően lett egy emberünk is. És ez egyértelműen olyasmi, amivel a többi gyülekezet nem rendelkezett, mi viszont elég nagy hasznát vettük – teszi hozzá Lavenzia.

– Arra a sápadt holdra az égen, a vampirok soha nem fogják tudni lemosni magukról azt a szégyent, hogy egy embernek köszönhetik az átok megtörését – morogja Ventos némi szarkasztikus felhanggal, ami eddig hiányzott a szavaiból.

– Ha nem vetted volna észre, én is itt vagyok, és minden egyes szavadat hallom – meredek tettetett haraggal Ventosra, akinek még van képe vigyorogni. Felhúzom a szemöldökömet. – Ráadásul, ha egy ember hozta létre az átkot, akkor megtörni is egy embernek kell.

– Jogos.

– Persze hogy jogos, de most koncentráljunk a feladatra. – Megérkezünk ahhoz a lépcsőhöz, ami a hordós terembe vezet. Már érzem is az elixír illatát, ami felszivárog odalentről. Megacélozom magam.

Az összecsapás nyomai mindenütt ott vannak: a padló csupa vér, és tele van a polcok és hordók szilánkjaival. Azt a pontot figyelem, ahol Ruvan összeesett. Arra számítottam, hogy ez jobban felzaklat, hogy ugyanúgy traumatizál és megbénít, mint amikor visszatértem Vadászvégbe. De lehet, hogy ez a seb még túl friss, és még nem tudom, milyen hatással van a lelkemre. Vagy talán csak azért nem zuhanok a kétségbeesés mély gödrébe, mert tudom, hogy Ruvannak addig van esélye az életben maradásra, amíg én folytatom a küzdelmet.

Odamasírozom, ahol elejtettem a tőrömet. Most, hogy Ruvan sztázisba került, ismét felmerül bennem a kérdés, hogy a penge használata nem fog-e ártani neki. Még az is lehet, hogy nem fogom ezt megkockáztatni – a mágiánk felhasználása megrepesztheti a testét védő burkot, amikor megcsapolja az erőmet.

– Ősvér és orchideák – suttogja Callos, miközben letérdel az Elveszett mellé.

– Visszataszító egy szörnyeteg, nem igaz? – morogja Ventos.

– Nem. De igen. Az. De nem erre… – Callos óvatosan az Elveszett nyakához nyúl, és a kezébe veszi azt a vékony ezüstláncot, amit a korábbi zűrzavarban észre sem vettem.

– Mi az? – kérdezi Winny, miközben letérdel mellé. Callos semmit nem mond, csak forgatja a kezében azt a kicsi, kopottas medált, és a koszt meg a vért törölgeti róla a hüvelykujjával. – Callos?

– Jontun.

– Mi? – kérdezi Lavenzia, és közelebb lép hozzá.

– Ez… ő Jontun – pillant fel lassan Callos. – Ez a király levéltárosának a medálja volt. Az akadémiai medálokat is erről mintázták.

– Tovább kell mennünk – jelentem ki, miközben bedugom a tőrt a combomon lévő hüvelyébe. Ez a felfedezés csak még jobban megerősíti az eddigi elméleteimet erről a szárnyról.

– Elviszlek a dolgozószobába, amit itt találtunk. – Winny Callos felé nyújtja a kezét. A tudós vampir bólint, és megfogja, aztán a többiekre pillant. – Majd később csatlakozunk hozzátok.

– Vigyázzatok magatokra! – figyelmezteti őket Ventos, és szétválunk.

A terem hátsó részében egy újabb lépcsőt találunk. Ventos, Lavenzia és én lesétálunk rajta, mélyebbre, mint korábban bármikor. Szinte úgy érzem, mintha a Föld középpontjába ereszkednénk le.

A lejtő meredeksége végül enyhülni kezd, majd teljesen vízszintessé válik a terep. Úgy tűnik, mintha végtelenül hosszú ideig gyalogolnánk a föld mélyén, egy durván kivájt alagútban. Bedugul a fülünk, és a falakon ismeretlen forrásokból származó vízcseppek gyöngyöznek. Néhány helyen annyira összegyűlik a víz a padlón, hogy majdnem térdig gázolunk benne. De kitartunk.

Az alagút egyetlen előnye, hogy itt senki nem tudna észrevétlenül rajtunk ütni. Ennek köszönhetően elég gyorsan haladunk.

Odaérünk egy olyan szakaszhoz, ahol annyira összesűrűsödnek a sötét árnyékok, hogy még mi sem látunk semmit. Lelassítok, és megállok, ahogy Lavenzia is mellettem. Ventos zárja a sort.

– Ez az, aminek gondolom? – Az örvénylő sötétség a ködjárásra emlékeztet.

– Ez a Fakó, az biztos – erősíti meg Lavenzia. – Előremegyek felderíteni.

– Csak óvatosan! – figyelmeztetem.

Erre elvigyorodik.

– Ugye te is érzed, hogy ez azért elég vicces? Figyelembe véve, hogy amit most csinálunk, annak semmi köze az óvatossághoz.

– Azért vigyázz magadra – mosolygok vissza rá.

Lavenzia előrerohan. Ventos és én lélegzet-visszafojtva várjuk, hogy visszatérjen. Mintha egy örökkévalóságig ácsorognánk ott, pedig tudom, hogy csak pár pillanatig tart.

– Akadálytalan az út – tájékoztat minket Lavenzia, miután visszatér. – Könnyű eligazodni benne. Nem tudom, ki hozta ezt létre, de biztosan talált egy gyenge pontot a Fakóban, és kihasználta.

Vagy csinált egy gyenge pontot. Loretta jár a fejemben, és az, hogy mennyire értett a vértanhoz, miközben én is belépek a Fakóba. A kőfalak eltűnnek, bár még mindig érzem őket mindkét oldalamon. A levegő fülledtnek tűnik, nehéznek. Mintha víz alatt próbálnék lélegezni. De kitartok. És egyszer csak átjutunk a túloldalára.

Az alagút emelkedni kezd, és a Fakó mocsarasában végződik.

– Nos, szerintem ez a felfedezés önmagában is megérte, hogy nem ébresztettünk fel azonnal egy másik Vampirfejedelmet – jelenti ki Lavenzia.

A mocsarast bámulom, és megint az jár a fejemben, hogy mennyi információt adok át a vampiroknak a világomról, az otthonomról, a könnyebb be- és kiutakról. Ha kudarcot vallok, Vadászvég biztosan megsemmisül miattam. Egyáltalán nem fog számítani, hogy milyen üzenetet hagyok hátra a következő fejdelemnek, főleg így, hogy Ruvan cselekvésképtelen.

– Gyertek! – mondom, és elindulok. Egyikük sem mozdul. – Meg akarom mutatni nektek az arénát, ahol megvívunk majd a Hollóemberrel.

Ventos az égre pillant.

– Most nincs telihold. Mégcsak nem is látszik a hold. Nem vagyunk elég erősek. Vissza kellene fordulnunk.

– Elég erősek vagytok. Ilyenkor nem mászkálnak idekint vadászok. Ez a legjobb pillanat erre. – Azok ketten bizonytalanul összenéznek. – Higgyétek már el, hogy nem találkozunk vadászokkal! Még soha nem vezettelek titeket veszélybe, nem igaz? – Kíváncsi vagyok, Ruvan is ezt érezte-e, amikor folyamatosan kételkedtem benne. Ezért is bocsánatot kell majd kérnem tőle, amikor felébred.

Ezúttal követnek, amikor elindulok.

Az ösztöneim irányítanak, miközben végigmegyünk a mocsarason. Egyik csontvázfa sem jelent többet számomra, mint bármelyik másik. De még mindig érzem a romok vonzását, ahol először találkoztam Ruvannal. Korábban úgy gondoltam, hogy a Vérhold éjszakáján az elixír vezetett oda. Hogy megéreztem Ruvan, a Vampirfejedelem erős mágiáját. Most viszont abban szeretnék hinni, hogy a lelki ikertestvéremhez fűződő kapcsolatom vezet oda.

Végül is a vérben minden meg van írva. A történelem, az idő, a tapasztalatok.

Felszáll a köd, és egy régi torony romjai között találjuk magunkat. Drew összetákolt itt magának egy kezdetleges kunyhót azokból az alapanyagokból, amiket Lavenzia hozott ide neki. Összegömbölyödve fekszik benne, de amint meghallja a hangunkat, felkapja a fejét.

– Mi a… Flor! – Felpattan, és odarohan hozzám, én pedig szorosan magamhoz ölelem. – Még hetekig nem számítottam rád!

– Megváltoztak a terveink. – Elhúzódom tőle, de nem engedem el a vállát. – Egy héten belül leszámolunk a Hollóemberrel, Tersiusszal.

– Egy héten belül? – kérdezi meglepetten Lavenzia. – Akkor újhold lesz. Akkor gyengül meg a legjobban a mágiánk.

– Pontosan.

– Tersius? – ismétli Drew. – Az első vadász a Hollóember?

Bólintok.

– Még mindig nem raktam teljesen össze az egész történetet, de szinte biztos vagyok abban, hogy ő az. – A többiekhez fordulok. – Amikor legyengül a mágiátok, az övé is le fog. De ez nem baj, mert minket erősít majd a felkészültségünk, a létszámfölényünk és a meglepetés ereje. A Vadászelixír is megerősít majd titeket…, amiből ő remélhetőleg nem fog inni. Drew-t és engem egyáltalán nem befolyásol majd a hold. Akkor lesz a legtöbb esélyünk ellene.

A társaim egymásra néznek. Végül Ventos szólal meg.

– Akkor egy hét múlva.

– Remek. Mert minden egyes órát ki kell használnunk arra, hogy előkészítsük a csapdánkat.

Negyvenhárom

ÚJABBAN SZINTE EGYÁLTALÁN NEM ALSZOM. Ez a változás már feltűnt egy ideje, hetekkel ezelőtt észrevettem. De még soha nem volt annyira nyilvánvaló, mint ezekben a napokban, közvetlenül a csapdánk felállítása előtt. Lehet, hogy nem változtam át teljesen vampirrá, de már ember sem vagyok teljesen.

Éjszaka, amikor ébren dolgozom a kovácsműhelyben, néha rendezni próbálom magamban, hogy mit érzek ezzel kapcsolatban. Eleinte úgy gondoltam, hogy jobban kellene zavarnia annak, hogy már nem vagyok az az ember, aki voltam – mintha az, hogy átváltozófélben vagyok valami mássá, hogy kezdek olyan lenni, mint ők, árulás lenne mindennel szemben, amit eddig ismertem.

De utána rájövök, hogy ez csak Vadászvég véneinek a hatása, és annak, ahogy velem viselkedtek. Azoké az embereké, akik megtanítottak vakon gyűlölni, és követni az általuk kijelölt utat.

A vadászok nemzedékek óta használják a vértant, ami ugyanúgy a mi részünk is, amennyire a vampiroké. Én csupán a hosszú múltunknak a folytatása és következménye vagyok. Egy olyan történelemé, ami napról napra egyre több értelmet nyer.

Callos és én órákat töltünk azzal, hogy a régi jegyzetek felett görnyedünk. Sikerült rávennem, hogy nagyobb figyelmet szenteljen a leveleknek. Természetesen mélységesen megdöbben, amikor rájön, milyen kapcsolatban állt egymással Loretta és Solos király. Én szándékosan nem világosítottam fel erről. Azok után, ahogy Ruvan állt ehhez a kérdéshez, biztos voltam abban, hogy úgy lesz a legjobb, ha Callos magától jut erre a következtetésre. Akkor egy vampirtól fog származni ez a felismerés. Hadd kezelje ő azt a sokkot és a hitetlenséget, amit kétségtelenül ki fog váltani a többiekből. Ő amúgy is könnyebben meg tudja majd győzni a többieket, mint én.

Még mindig nincs túl sok információ arról, hogy ki is volt Loretta. Egyelőre csak annyit tudunk róla, hogy nem sokkal az utolsó Vérhold után, a Fakó létrehozása előtt jelent meg Solos király életében. De ez még nem bizonyítja egyértelműen, hogy ember volt, tekintve, hogy azok a fesztiválok, amiket Tempostban rendeztek a Vérhold idején, állítólag híresek voltak, és az akkoriban ismert világ minden egyes szegletéből sereglettek oda érdeklődők.

Bár Loretta kiléte egyelőre kérdéses, a jegyzetei rengeteg hasznos információt tartalmaznak a vértan hagyományairól, és ezek nagy hasznunkra lehetnek abban, hogy szembe tudjunk szállni Tersiusszal és az átkával, és mindkettőt megsemmisíthessük. A feljegyzésekből emellett a vérezüstről is rengeteget megtudunk. Az új bizonyítékok még inkább alátámasztják a korábbi elméleteinket, és Jontun ismert írásaival is összhangban állnak.

– A kovács több száz ilyen vérezüst tőrt akart készíteni, hogy azokkal gyűjtse be a vendégek vérét, akik abból a célból zarándokoltak Tempostba, hogy megtudják a jövőjüket – jegyzetel Callos, miközben én szorgosan kalapálom azokat a fegyvereket és páncélokat, amelyekkel felvértezve megindítjuk majd a végső támadásunkat Tersius ellen. – Az ideérkező vendégek felajánlották a vérüket a vampiroknak. Megszúrták az ujjukat egy ilyen tőrrel, aminek a pengéje eltárolta a mágiájukat, amit a vampirok később, amikor szükségük volt rá, felhasználtak. Mivel az önként adott vér erősebb, mint az erőszakkal elvett, ez a módszer elég hatékonynak bizonyult.

– Ha tényleg olyan sok ember látogatott el a temposti fesztiválokra, ahogy mondod, akkor rengeteg vérhez hozzájuthattak – állapítom meg.

– Arra még nem jöttem rá, hogyan akarták később kinyerni a pengéből a benne lévő mágiát – Callos feláll, hogy az ablakhoz sétáljon, és kibámuljon Tempostra –, de ez elég elegáns megoldás. Az emberek önként felajánlották a vérüket, a vampirok hozzájutottak egy adaghoz a mágiájukból, maguk az emberek pedig bepillantást kaphattak a jövőjükbe.

– De valami még mindig nem stimmel nekem ebben. – Egy pillanatra abbahagyom a munkát, hogy megtörölgessem a homlokomat. – Ha a vértan lényege az önként adott vér, akkor nem értem, hogyan teremthette meg Solos fogságban tartott embereken végzett kísérletek segítségével a vértan alapjait. – Néha nehezemre esik nem egyenesen Callos arcába mondani bizonyos dolgokat. De jobb lesz, ha magától von le következtetéseket, ismételgetem folyamatosan önmagamnak.

Callos hümmög.

– Bennem is gyakran felmerült ez a kérdés. Az igazat megvallva, eddig azt feltételeztem, hogy ez a visszataszító és elfogadhatatlan gyakorlat vezette el őt végül a valódi vértan felfedezéséhez.

– Kivéve, ha mondjuk, nem is tartott fogságban embereket? – vetem fel, miközben felsandítok Callosra.

– Gondolod, hogy az emberek önként segítettek neki? – kérdezi Callos, és törölgetni kezdi a szemüvegét.

– Az logikusabb lenne – kockáztatom meg. – Elvégre Loretta is az asszisztense volt, és róla sem tudtunk. – Ráadásul ember is volt, kiabálnám Callos arcába legszívesebben.

Callos visszasétál a jegyzeteihez, és ismét elmélyed bennük és a naplóban.

– Elég fontos személynek tűnik. Amitől felvetődik a kérdés, hogy Jontun miért nem tett soha említést róla a krónikában.

– Ez valóban furcsa. – Hogy lehet valaki ennyire okos, és ugyanakkor ilyen lassú felfogású…?

– A másik dolog, ami kérdőjeleket vet fel bennem, a szökevényekkel kapcsolatos, azokkal az emberekkel, akik állítólag elmenekültek innen… a feltételezéseink szerint Tersius társaságában. Ha helytálló a feltételezésünk, hogy Tersius volt az egyetlen mesterségesen létrehozott vampir… – Callos válla beesik, a tekintete még mindig a távolba réved. Bár gépiesen lapozgatja az oldalakat, a mozdulataiból hiányzik a megszokott lelkesedés. – Miért akart Solos egyáltalán vampirrá változtatni egy embert? Eddig azt hittem, hogy ez is csak a fizikai megerősítésünkre irányuló kísérletek része volt, de már nem merném ezt olyan biztosan kijelenteni.

– Fennmaradt bármiféle feljegyzés arról a rituáléról?

– Sajnos az egyetlen, aki bármit is tud róla, Ruvan mint az egyik vezetőnk. A vértannal kapcsolatos tudásunk egy részét csak Solos leszármazottai ismerhetik. Ha létezett is valaha bármiféle írásos nyoma annak a rituálénak, velem senki nem osztotta meg – mered rám Callos űzött tekintettel.

– Akkor erre kérdezzünk majd rá Ruvannál, amikor felébred. – Én folytatom a kalapálást, de Callos teljesen felhagy az olvasással. Még mindig a gondolataiba merülve bámulja a jegyzeteket, nekem pedig megáll a kezem a levegőben. – Mi a baj?

– Semmi.

– Te ugyanolyan rosszul hazudsz, mint én – sóhajtok fel, miközben visszateszem a fémet a kazánba, és lerakom a kalapácsot az üllőre. – Mondd már el, mi a gond!

Callos leveszi a szemüvegét, hogy megdörzsölje a szemét.

– Attól tartok, hogy még mindig hiányzik egy fontos elem ebből a történetből, és minden erőfeszítésünk hiábavalónak fog bizonyulni.

– Ezt hogy érted? – kérdezem halkan. Nem hagyhatom, hogy pont most kezdjen kételkedni a tervben. Nagy szükségünk van rá… Mindannyiunk együttműködése elengedhetetlen ahhoz, hogy ez a terv megvalósuljon.

– Én mindig is biztos voltam abban, hogy az átok horgonya nem köthető eleven emberhez.

Erről eszembe jut, hogy Ruvan azért üldözte Davost, mert azt hitte, hogy a vadászmester az átok horgonya, és még az is rémlik, milyen önelégülten reagált a fejleményekre Callos, amikor visszatértünk.

– De ő nem egy hétköznapi ember… ő vampir, vagyis egy olyan ember, aki vampirrá vált. Akárhogy is, valahogy hozzá került a vértan tudományának első három kötete, és nagyon valószínű, hogy olyan mágikus képességekkel rendelkezik, amit mi el sem tudunk képzelni. És több ezer éve él. Ha létezik halandó, aki egy átok horgonya lehet, akkor ő az.

Callos rám mosolyog. Úgy érzem, ezt biztatásnak szánja, de a szeme komor marad. Összeszorul a mellkasom.

– Remélem, hogy igazad van.

– Igazam van. Biztos, hogy igazam van – dünnyögöm, és folytatom a munkát. Lorettát és Solost illetően is igazam volt. És az álmaimmal kapcsolatban is… Csakis Tersius lehet az átok horgonya. És ha mégsem, akkor ki fogjuk húzni belőle, hol van az igazi.

Ki más hozhatta volna létre az átkot, ha nem ő?

Éjjel-nappal dolgozunk, tervezgetünk és gyakorlunk.

Szívesen töltenék több időt a többiekkel a kápolnában – amit gyakorlóteremmé neveztünk ki –, de a felelősségtudatom ugyanazt követeli meg tőlem, amit mindig is: hogy maradjak a kovácsműhelyben. Elképzelem, ahogy a kalapácsom dala egészen Ruvanig elér. Vajon hallja a kardok pendülését és a mágia halk dúdolását azon a távoli vidéken, ahol álmodik?

Minden tőlünk telhetőt megteszünk azért, hogy fel legyünk készülve mindenre. És amikor végre elérkezik a nagy pillanat, mégis attól tartok, hogy egyáltalán nem állunk rá készen.

A Fakó mocsarasát magába burkolja a sötét éjszaka.

A nyári meleg ellenére is reszketek, miközben átkelünk a mocsáron. Magamban hordozom Tempost tetszhalott világának hidegét abba a remélhetőleg végső csatába, ami örökre eldönti a sorsát. Mind a négyen páncélt viselünk, amit gondosan olyanra terveztem, hogy elősegítse az erőt és a gyorsaságot. Ez nem magától értetődő kombináció, ha többnyire fémről van szó. De a vérezüst páratlan alapanyag. Még éppen hogy csak elkezdtem felfedezni, mire képes. Jóval előrébb tartanék, ha hónapokat vagy éveket tölthettem volna azzal, hogy felkészüljek erre az éjszakára.

A romok peremén megtorpanunk. Drew időközben rendet rakott a kis táborában, mint azt meghagytam neki az előző heti látogatásaim egyikén. A küzdőtér akadálymentes.

– Örülök, hogy látlak – üdvözöl, és eltolja magát a faltól, aminek támaszkodva várt minket.

– Alig pár napja találkoztunk utoljára. – Most, hogy már ilyen könnyedén át tudunk kelni a Fakón, folyamatosan oda-vissza járkálunk a két világ között.

– Borzasztóan unalmas itt az élet – mondja Drew. – Ezt nekem hoztátok? – A páncélra mutat, ami Ventosnál van.

Kétféle páncélt kovácsoltam erre az éjszakára. Az a fajta, amit Drew és én viselünk, a testi erőt növeli meg. Együttműködik a vérünkkel, hogy erősebbé tegyen minket. Ehhez az a gubó adta az ötletet, amit Ruvan körül hoztam létre – egyszer csak eszembe jutott róla, hogy a hatalmas páncélok elkészítéséhez is használhatnék vérmágiát. A másik fajtát a többieknek terveztem. A saját véremet – emberi vért – használtam hozzá, hogy az elrejtse a vampirságukat. Ha beigazolódnak az elképzeléseim, akkor ők láthatatlanná fognak válni, vagy legalábbis gyakorlatilag láthatatlanná, amíg Tersius ide nem ér.

– Igen. Remélem, jó lesz rád. – Felsegítem a bátyámra a páncélt. Nagyjából jó is. De Drew méretei kissé megváltoztak, mióta utoljára páncélt kovácsoltam neki. Lefogyott. Ismét emlékeztetem magam arra, hogy amikor erre a területre küldtem – ami távol van a Köztesvidéktől, de még nincs egészen Vadászvégben –, pontosan tudtam, hogy mindkettőnknek áldozatot kell hoznunk a célunkért. Hogy neki sem lesz könnyű. De még mindig abban reménykedem, hogy ez csak egy rövidke küzdelem lesz a tartós győzelemért. – Kész is van.

Drew megigazítja magán a páncélt, és meg sem említi, hogy bizonyos helyeken kicsit szűkebb is lehetne. Ő sem akar gyengének tűnni. Ez a makacs kitartás mindkettőnkre nagyon jellemző.

– Nálad van az elixír?

Kiveszek a zsebemből egy kis obszidiánfiolát. Callos nem harcol ugyan velünk, de felbecsülhetetlen értékű segítséget nyújtott a felkészüléshez.

– A saját véredből készült.

– Kíváncsi vagyok, más íze lesz-e, mint a frissen levett vérnek – jegyzi meg Drew, és elveszi tőlem a fiolát.

– Ahogy téged ismerlek, az idő múlásával egyre jobban besavanyodik majd – ugratom.

– Ugye tudod, hogy a mi ereinkben ugyanaz a vér csörgedezik? Ha rajtam gúnyolódsz, önmagadon is gúnyolódsz.

– Megbízható forrásból tudom, hogy az én vérem meglehetősen édes – vágok vissza, de amikor Drew mozdulatlanná merevedik, azonnal rájövök, hogy elszóltam magam. Szinte hallom, amit nem mond ki nekem. Nem kellene újra és újra emlékeztetnem arra, hogy megengedtem a vampiroknak, hogy igyanak belőlem. Még ha rá is jött már, vagy akár csak sejtette, az is teljesen más, mint amikor ilyen egyértelműen az orra alá dörgölöm a dolgot. Megpróbálok gyorsan témát váltani.

– Van bármiféle kérdésed a szerepeddel kapcsolatban?

– Csalinak lenni nem túl bonyolult feladat. – Drew továbbra is a tenyerében lévő fiolára mered. Érzem, hogy fél. Csatába indulni soha nem könnyű, bármennyit harcol és edz előtte az ember. A vállára teszem a kezem.

– Ez a páncél meg fog védeni. Mi pedig itt fogunk várni. Mi többen vagyunk, és gyorsan és pontosan fogunk lecsapni. Ma este véget ér ez az egész, méghozzá nem egy elhúzódó háborúval, hanem egy jól megtervezett leszámolással. Még mielőtt kettőt pisloghatnál, már Anya konyhájában fogsz ülni, friss, meleg péksüteményeket eszegetve.

Drew halkan felsóhajt, és fáradt mosolyt vet rám.

– Én mindig is tudtam, hogy elképesztően erős vagy. Mikor akarod ezt a világnak is megmutatni?

– Kaptam egy jótanácsot, miszerint nekem kellene döntenem a saját sorsom felől.

– Ki mondta ezt neked? – kérdezi meglehetősen önelégült arccal.

– Olyan emberek, akikben megbízom.

Drew elégedett vigyora a többes szám hallatán kicsit elhalványul. Én viszont csak egy magabiztos mosolyt vetek rá, és nem fejtem ki bővebben. Még sok megbeszélnivalónk lesz, amikor ez az egész véget ér, az egyszer biztos.

– Itt fogunk várni – ismétlem meg bátorítóan.

A bátyám elindul a mocsár felé, én pedig összehúzom a szemem, hogy minél tovább lássam. De végül így is elnyeli a köd és az éjszaka.

– Rendben, akkor mindenki foglalja el a megbeszélt helyét – rángat minket vissza Ventos a valóságba. Ha nem teszi, talán addig bámultunk volna a vadász után, aki a vampirok szövetségese lett, amíg Tersius meg nem érkezik.

A csapat három többi tagja és én felvesszük a pozíciónkat a romok között – az omladozó falak és a közeli fák mögött. Mindannyian egy-egy obszidiánfiolát tartunk a kezünkben. A várakozás a legrosszabb az egészben. Már fájnak az izmaim a feszültségtől. Megmagyarázhatatlan és ellenállhatatlan vágyat érzek arra, hogy sikítani kezdjek, vagy legalább megtörjem a csendet.

De nem teszem. Csak várok. És tovább gondolkozom a terven, amin egész héten át dolgoztunk. Az ujjaim már teljesen kifehérednek attól, ahogy a benne lévő fiolát markolászom, és hevesen izzad a tenyerem, amikor végre megérzem az ellenségünket.

Negyvennégy

HIRTELEN ÉLES VIBRÁLÁS CSAP MEG MINKET ABBÓL AZ IRÁNYBÓL, AMERRE DREW ELINDULT – Vadászvég felől. Megitta az elixírt. Tudom, hogy a többiek is érzik, mert látom, ahogy mindnyájan kinyitják a fiolájukat. És ha mindannyian érezzük ezt, akkor remélhetőleg Tersius is megérzi, hol van Drew. És idejön, mert nem bír ellenállni a kísértésnek, hogy elvágjon egy elvarratlan szálat.

Tersiusnak fogalma sincs arról, hogy mi vár rá.

Körülbelül egy órával később Drew lénye közeledni kezd felénk. Nyaktörő sebességgel rohan végig a mocsáron – az elixír hajtja a lábát. Felemelem a kezem, hogy a szövetségeseim is láthassák, és a tekintetem találkozik a vampirok szemének aranyszínű ragyogásával.

Várjatok! – utasítja őket a tenyerem. – Várjatok vele az utolsó pillanatig!

Drew kirobban a ködből, és egy holló repül a feje felett, ami felrikolt.

Leengedem a kezem. Mindannyian iszunk.

A holló hirtelen megfordul. Amikor az elixír szétárad az ereinkben, Tersius a mi jelenlétünket is megérzi, és menekülni próbál. Szerencsére előre láttuk, hogy így fog reagálni, és erre is felkészültünk.

Winny megszúrja az ujját, és elhajít egy tőrt. A vértannak köszönhetően soha nem téveszt célt. A penge szárnyon találja a madarat, ami felkiált, és körkörösen zuhanni kezd. Lavenzia felkészülve várja a hollót – a másik szárnyába döfi a kardját, amivel a földhöz szegezi az emberszörnyeteget.

Ventos és én is előbújunk. Az én páncélomon halványan dereng a rákent vér, ami aktiválta a benne eltárolt mágiát. Végighúzom a tőrt a fedetlen kézfejemen. A bőröm azonnal összeforr, de a tőr fellángol a mágiától, és a madárra szegezem.

– Hagyj fel a harccal! Vesztettél, Tersius. Ma éjjel minden véget ér.

Amikor elhangzik a neve, éles pattogás és recsegés tölti be a levegőt. A holló tollai köddé válnak, és egy ember alakja bontakozik ki belőlük. Az illető vénségesen öreg, megviselt, összeaszott és meztelen, mint egy újszülött. Az átok és a kor összes jele látható a testén – rengeteg görbe sebhely a saját vére kiontásától és a mágia pusztító hatásától, amibe bele sem akarok gondolni. Lavenzia kardja még mindig a karjában van, Winny tőre pedig a másikban. Bármennyire erősek a mágikus képességei, ennyi ezüsttel a testében nem lesz képes ködjárásra. De a biztonság kedvéért Ventos is ráfogja a kardját.

– Szóval megtudtad a nevem. – A hangja éppolyan vékony, mint a bőre, és az erőtlenségéből érződik, hogy évszázadok óta nem használta. – De ha meg akarsz ölni, akkor azt nyilvánvalóan nem tudod, hogy miért harcolok.

– Mindent tudok rólad – hazudom. Persze, akadnak még üres foltok az ismereteinkben, de éppen eleget tudunk erről az emberről.

– Ha mindent tudnál, eszedbe sem jutna melléjük állni.

– Tisztában vagyok Solos király és a régi emberek legendáival. De ami talán még fontosabb a te szempontodból, azt is tudom, hogy elcsábította a szerelmedet, Lorettát.

Tersius felnevet. A hasa és a mellkasa hevesen hullámzik. Mi türelmesen megvárjuk, hogy befejezze a vihogást, bár olyan a hangja, mint az üveget karistoló tőröké.

– A szerelmem? Nem, most már nyilvánvaló, hogy nem tudsz te semmit – vigyorodik el szélesen, felvillantva a meghosszabbodott szemfogait. Azok egy kicsit különböznek a vampirok görbe szemfogaitól. Rövidebbek, és a hegyük inkább háromszög alakú. Tersius szeme is smaragdzöld maradt, csak egy aranygyűrű került az írisze köré. Az emberből vampirrá változtatott lény teljesen másféle teremtménynek tűnik, mint a másik kettő.

A szeme színére és a sötét haja ritkás tincseire alapozva töltöm fel gondolatban az arcát, a szemgödrét, hogy meglássam benne azt a fiatalembert, aki egykor lehetett. Hirtelen eszembe jut az egyik álmom, és fájdalom hasít belém az emléktől. Milyen ostoba vagyok.

– Loretta a testvéred volt – döbbenek rá.

– Elképesztően intelligens volt, a legjobb mágiakutató a világon. Ő beszélt rá, hogy menjünk fel a hegyekbe a Vérholdfesztiválra. Látni akarta a mágiát. De még ez sem volt neki elég. Amint az a semmirekellő kiolvasta a véréből a jövőjét, a húgom olyanná változott, mint egy megszállott, és mindenáron segíteni akart nekik. – Tersius megrázza a fejét, miközben erőtlen lélegzetvételeitől megfeszülnek a bordái. – Én gyógyszerész voltam, jól ismertem az emberi testet. Nélkülem nem tudott segíteni a vampiroknak. Én voltam a vértan valódi megteremtője. Én fedeztem fel a felhasználásának a lehetőségeit és alkalmazásait, és én arattam le a gyümölcseit, mielőtt megvetéssel sújtottak volna a zsenialitásom miatt.

– Te… te önmagadat változtattad vampirrá – suttogom.

Tersius arcára gonosz mosoly ül ki.

– Én pontosan tudtam, mi lesz a mágia ára. És hajlandó is voltam megfizetni. De a húgom mindig gyengébb volt nálam. Ő fogta a munkámat, és elfogadhatóbbá tette. Levitte az árát, és demokratizálta. – Tehát igazak azok a történetek, amelyek a túszul ejtett emberek bántalmazásáról szóltak: valóban brutálisan bántak velük, de nem Solos tette ezt. Hanem az egyik társuk. Tersius a saját népe ellen fordult, hogy a saját hasznára fordítsa a vértant. Két vértan létezik: az egyik az erőszakon alapul, a másik a szabad akaraton. Tersius az előbbi feltalálója volt, a húga pedig az utóbbié, amit Solos is a magáévá tett. – És kit részesített ezért Solos elismerésben? Az egyetlen nőt, aki érdekelte. Az a nyomorult néha egyenesen az ő nevén emlegette ezt a felfedezést.

– Vértan – suttogom. – Lorettan. – Valóban találkoztam már ezzel korábban néhány levélben, de elírásnak tartottam a dolgot.

Lehet, hogy a vampirok még nem álltak készen annak elfogadására, hogy a királyuk vérszerződést kötött egy emberrel, de ez nem akadályozta meg Solost abban, hogy megadja a tiszteletet a szerelmének. Ez az információ teljesen átírja a többi feltételezésemet is. A kastély titkos szárnya, bár rejtve maradt, hatalmas volt. Solos mindent megadott Lorettának, ami csak hatalmában állt, és igyekezett megoldást találni arra, hogy bevezethesse a társadalomba, és a vampirok elfogadják a választottját. Azért tartotta szoros közelségben önmagához, hogy szükség esetén meg tudja védeni. Valószínűleg már el is kezdte bemutatni a legszűkebb köre tagjainak és a tanácsadóinak, hogy először az ő támogatásukat nyerje el – például Jontunét. Az írnoka szorgalmasan lejegyezte Loretta felfedezéseit, és igyekezett a lehető legjobb színben bemutatni azokat… Csak végül nem maradt elég idejük befejezni, amit elkezdtek.

– Szóval, te elloptad az életművét…

– A sajátomat – makacskodik Tersius. – Ők egyszerűen nem voltak hajlandóak megfizetni a nagyszerűség árát. A vampirok már akkor is gyengék voltak, és mindig is gyengék lesznek. De mi, te és én, mert ez benned is megvan, tisztán érzem a benned lüktető mágiát…, mi erősebbek lehetünk náluk. Mi vagyunk a vampirok és az emberek következő evolúciós lépése. Ezt biztosan te is látod és érzed. A vérünkkel megerősített seregek nemcsak a hegyekben tudnak majd uralkodni, hanem az egész Köztesvidéken. Mi ketten egy új korszak megteremtői lehetünk.

– Te semmit sem tudsz rólam – felelem, és meglendítem a tőrömet. – És most mondd el, hogyan törhetem meg az átkot!

Tersius ismét felnevet.

– Én azt reméltem, hogy ezt te fogod elmondani nekem.

– Ne tettesd magad tudatlannak!

– Ez nem az én átkom – rázza a fejét az öregember. – Hosszú évek óta próbálom kideríteni, ki hozta létre, hogy tökéletesíthessem. Zseniális terv, de a jelek szerint nem elég jó ahhoz, hogy végleg kiirtsa a vampirokat. És ahhoz sem, hogy végezzen velem, ami a gyanúm szerint a célja lehetett.

– Te azt hitted, a vampirok hozták létre az átkot, mégpedig azért, hogy elpusztítsanak téged – suttogom.

Tersius csak még szélesebben kezd vigyorogni.

– Hazudsz! – Ventos Tersius nyakához szegezi a kardját.

– Valaki más még nálam is jobban gyűlöl titeket. – Tersius tekintete mindannyiunkon végigfut. – És az az illető sokkal tovább fog élni, mint én. Bárki legyen is, biztosan nagyon okos, ha még egyikünk sem tudta megtalálni.

– Ne hazudozz már! – csattan fel Ventos.

– Én nem hinném, hogy hazudik.

– Minden, amit valaha szerettetek, romba fog dőlni – vicsorog Tersius. – Én csak azt sajnálom, hogy nem az én kezem által fog ez bekövetkezni. A vampirok trónja engem illetett volna, és nekem kellett volna egész Köztesvidéken uralkodnom. Most ott ülhetnék a csontjaitokból faragott trónon, és a ti asszonyaitok segítségével népesíthetném be a világot.

Ventos felüvölt. Elveszíti az önuralmát. És leszúrja Tersiust.

– Ventos! – kiáltom, de már nem tudom megakadályozni ebben.

Egyetlen pillanat alatt vége szakad az egésznek. Az első vadász meghal, és vele együtt minden titka és tudása is eltűnik, amit eddig őrizgetett.

– Mi a fene ütött beléd? – kiált fel Lavenzia. – Még szükségünk lett volna rá!

– Csak az időnket pazaroltuk volna vele. Ő… valamiért időt akart nyerni. Biztosan készülődik valami ellenünk. Talán nem egyedül jött ide – találgat Ventos. Bár nem tudom biztosan, hogy hisz is-e abban, amit mond.

– De információkat szerezhettünk volna tőle – mered Winny Tersius maradványaira. – Talán segíthetett volna nekünk.

– Ez az ember soha az életben nem lett volna hajlandó segíteni nektek – jelenti ki Drew.

Bármilyen szívesen leüvölteném Ventos fejét, ami megtörtént, az megtörtént. Nem helyeslem ugyan, amit tett, de egyetértek Drew-val – Tersius soha nem segített volna nekünk. Azt a vénséges, aszott testét bámulom: mennyi hatalom és mágia, amit az idő és a gyűlölet mégis elsorvasztott és elpusztított. A valaha volt legjobb vadász – nem is, hanem a legzseniálisabb vérmágus – egy pillanat alatt semmivé vált.

De csak azért volt hatalma, mert nála voltak az ütőkártyák. Ő tudta a titkokat. Most, hogy azok is eltűntek vele együtt, semmije sem maradt.

– Hogy érzitek magatokat? – A vampirokra nézek. – Még mindig érzitek az átkot?

– Én nem érzek semmi különbséget. – Lavenzia felemeli a karját, hogy végignézzen önmagán.

– Én sem – csatlakozik hozzá Winny, és Ventos is a fejét rázza. – Bár még nincs tapasztalatom az átok feloldásában, úgyhogy fogalmam sincs, milyen érzés lenne.

– Ezt csak egy módon deríthetjük ki. – De előtte Drew felé fordulok. – Vissza kell menned Vadászvégbe, méghozzá igen gyorsan.

– Mi? Miért?

– Mivel a holló elrepült, hamarosan új vadászmestert fognak keresni. Menj vissza hozzájuk, és mondd azt nekik, hogy foglyul ejtettek a vampirok, de sikerült megszöknöd, mert a holló segített neked. Utána a vampirok sajnos megölték a madarat.

– Most nincs telihold, nem tudnak átjönni a vampirok…

– Ha látják, hogy visszatértél a halálból, szerintem hisznek majd neked. – Megfogom Drew kezét, hogy közelebb húzzam magamhoz. – Szükségem van rád. Mindent kövess el annak érdekében, hogy mindenképpen újra te legyél a vadászmester. Szükségem van arra, hogy a mi oldalunkon tudhassuk a falu vezetőjét, bármi történjék is ezután.

– Rendben.

Elengedjük egymást. A többiekhez fordulok.

– Fogjátok az üres fiolákat, és gyűjtsetek össze annyit a véréből, amennyit csak tudtok! Callosnak még szüksége lehet rá a kutatásaihoz. – Bár az átkokról nem tudok semmit, azt tudom, hogy a vérben mágia rejlik, és csak most van esélyünk szerezni Tersius véréből. – Utána visszatérünk a kastélyba. Csak egy módon deríthetjük ki, hogy megszűnt-e az átok a halálával. Remélhetőleg Ruvan már ébren vár minket otthon.

De ha mégsem…, akkor talán nem maradt több esélyünk.

Negyvenöt

MINDEN EGYES LÉPÉST NEHEZEMRE ESIK MEGTENNI. Szemernyi lelkesedést sem érzek, miközben visszatérünk a kastélyba, a többiek viszont izgatottan várják a fejleményeket. A sebes lépteink csattogása ellenére is tisztán hallom a szívük zakatolását.

Ők még reménykednek. Nem mintha hibáztatnám őket ezért. A helyükben én is reménykednék. De én elég távolságban vagyok ettől a helyzettől ahhoz, hogy objektívebben láthassam.

Ez így túl könnyű volt.

Persze abban reménykedtem, hogy könnyű lesz. És a lelkem mélyén hinni akarok abban, hogy ezt a felkészültségünknek köszönhettük. Hogy azért volt könnyű, mert Tersius egy vénségesen vén, megfáradt és gyenge ember volt, aki a lopott mágiája segítségével kapaszkodott az életbe, miközben egyik évszázad ostorozta a másik után. Már csak egy használhatatlan porhüvely maradt abból az erős és tehetséges vérmágusból, aki ő egykor volt.

Számára éppen elég átkot jelentett az a gyűlölet, amivel önmaga sújtotta magát – szerintem ez tagadhatatlan. De a vampirokra nem ő bocsátott átkot. Igazat mondott. Minden porcikámban meg vagyok győződve arról, hogy ha ő lett volna az, aki az átkot kimondta, a vampirok már rég kihaltak volna.

Megérkezünk a kastélyba, végigrohanunk rajta, és lefutunk a kápolnába. Én már abból a felderengő halványvörös fényből tudom, hogy semmi sem változott, amikor leszaladunk a csigalépcsőn. De a többiek le sem lassítanak, amíg meg nem látják a koporsót.

Mindhárman megállnak a kápolna közepén, a karjuk tehetetlenül lóg a testük mellett. A fejedelmük mellett virrasztó Callos felénk fordul. Quinn már egy hete az Akadémián van.

– Nos? – szólal meg Callos, amikor egyikünk sem mond semmit.

Válaszolni szeretnék neki, de akkora gombóc nőtt a torkomba, hogy le sem tudom nyelni. Lángol a mellkasom. Ruvan még mindig mozdulatlanul fekszik a helyén, olyan tökéletesen, mint egy szobor, és olyan hidegen, mint maga a halál.

Ventos térdre rogy. Összeroppan. Arra számítottam volna, hogy kiabálni kezd, ordítani, és minden haragját rám zúdítja. Végül is ez az én ötletem volt. Az viszont meglepetésként ér, hogy ehelyett csak az arcára szorítja a hatalmas tenyerét, és elzárja magát a világtól. És az is, hogy a válla megremeg a sírástól, amit megpróbál elrejteni előlünk.

Lavenzia az ég felé fordítja a tekintetét, és egy szót sem szól, miközben Winny Callos karjába veti magát. Lavenzia vajon teret próbál adni mindannyiunknak a gyászhoz? Magát is beleértve.

– Értem… – mondja Callos halkan, miközben megsimogatja Winny hátát. – Néha annyira utálom, amikor igazam van – dünnyögi.

Odasétálok Lavenzia mellé, és én is megveregetem az ő hátát. Lavenzia fel se néz. Callos felé fordulok.

– Elkaptuk a Hollóembert. Tersius volt, az első vadász. Meghalt.

– Ventos megölte, mielőtt kiszedhettük volna belőle, hol van az átok horgonya! – fakad ki Winny, és megpördül, hogy szembenézzen kétségbeesett szövetségesével. – Téged mindig is a lobbanékonyságod akadályozott leginkább mindenben! Soha nem tudsz uralkodni magadon, és most miattad nem leszünk képesek megtörni az átkot.

Ventos összerezzen, de továbbra sem fedi fel az arcát.

– Winny, szerintem nem lenne igazságos Ventost hibáztatni – jegyzi meg Callos halkan.

Winny arca eltorzul, és visszabújik Callos vállának biztonságába.

– Ne haragudj, Ventos – motyogja alig hallhatóan.

– Tersius úgysem tudta volna megmondani, hol van az átok horgonya, mivel kiderült, hogy nem ő hozta létre az átkot. – Én legalábbis őszintén elhittem neki, amikor ezt mondta.

– Ha nem ő…, akkor kicsoda? – kérdezi Callos.

– Nem tudom – ismerem be, bármennyire fáj is ez.

– Akkor ennyit erről… – sóhajt fel Callos, olyan gyengédséget tanúsítva, amilyet még soha nem láttam tőle. Gyengéden megcsókolja Winny halántékát. – Semmi baj, mi minden tőlünk telhetőt megtettünk. Ez a feladat a következő vezetőnkre hárul – teszi hozzá, bár a legcsekélyebb meggyőződés nélkül.

– Semmi sincs rendben – tiltakozik Lavenzia dünnyögve. – Az összes út, minden egyes nyom, az összes információ, ami valaha létezett, idevezetett, hozzá, ehhez. Olyan messzire eljutottunk… Messzebbre, mint bárki más. Ha nem ő átkozott meg minket, akkor kicsoda? Ha nem Vadászvégből, akkor honnan? Tulajdonképpen mi ellen harcoltunk egészen idáig? Volt egyáltalán értelme ennek az egésznek, vagy csak egy régóta feledésbe merült, megkeseredett ember átkozott meg minket pusztán azért, mert megtehette, és már soha nem leszünk szabadok?

Lavenzia hangja egyre élesebbé válik a kifakadása közben, végül olyan magas lesz, hogy visszhangot ver a kápolnában, a kastély mélyén, mintha ezt a kérdést mindazoknak címezné, akik előttünk jártak. De csak hallgatást kap válaszul.

Legalábbis addig, amíg Callos elég bátorságot nem merít ahhoz, hogy mindnyájunk nevében reagáljon a szavaira.

– Ugyanaz a célunk, ami eddig is volt: a túlélés. Az értelme pedig az, amit mi adunk neki. Most elmegyünk az Akadémiára, felébresztjük a következő uralkodót, és átadjuk neki mindazt, amit megtudtunk. Végtére is, abban a tudatban térhetünk örök nyugalomra, hogy mindent megtettünk, ami tőlünk telt. És ha szerencsénk van, a következő nemzedék ügyesebb lesz.

– Julia – nyüszít fel halkan Ventos. Mindnyájan úgy teszünk, mintha nem hallanánk.

– Van még egy kis időnk a teliholdig, amikor Quinn felébreszti a következő uralkodót – szólalok meg. – Azt még várjuk ki.

– Mi értelme lenne? – Lavenzia tekintetében egy kis remény villan. Azt hiszem, eddig mindig én voltam az, aki az utolsó pillanatban is elő tudott állni valami eszelős új tervvel. De már kifogytam az elmebeteg ötletekből.

– Nem tudom. – Nincs olyan válaszom erre, ami kielégítené őt, ezzel én is tisztában vagyok. Mégis megmondom neki az igazat. – Még nem állok készen a búcsúra. És azt sem tudom, mit tartogat számomra a jövő. Kétlem, hogy még sok időt tölthetnék itt…, de nem tudom, hova fogok menni, és mit fogok csinálni. – Ruvanra pillantok. Ő Köztesvidékhez köt engem az életem hátralévő részére. Hazátlanul fogok bolyongani ezen a vidéken? Vagy megpróbálhatnék segíteni a következő uralkodónak? Vagy térjek vissza Vadászvégbe, és rettegjek attól minden egyes pillanatban, hogy valaki rájön az igazságra? Rejtegessem a kulcscsontom között lévő jelet, amíg csak élek? – Ezért kérlek titeket arra, hogy adjatok nekem még egy kis időt.

– Én egyetértek vele. – Ventos felemeli a fejét, hogy a szemembe nézzen. Megértően bólogat. Ő pontosan tudja, milyen olyasvalaki után vágyakozni, aki karnyújtásnyira van az embertől, de mégis elérhetetlen távolságban.

– Rendben. Végtére is, mit számít ez? – vonja meg a vállát Lavenzia. – Akkor legyen két hét.

Ventos feláll, és elindul a nagyterem felé, a többiek követik. Én azonban a kápolnában maradok. A lábam az ellenkező irányba visz, egyre távolabb tőlük.

– Te nem jössz? – kérdezi Winny.

– Menjetek csak nélkülem. Én még maradni akarok egy kicsit.

A többiek engedelmeskednek, és magamra hagynak. Odasétálok az oltárhoz, amire úgy borul a mágia, mint egy kupola. Ruvan arcára teszem a kezem.

Ha ez egy tündérmese lenne, akkor elég lenne előrehajolnom és megcsókolnom ahhoz, hogy felébredjen. És ez bizonyítaná, hogy a mi szerelmünk igaz szerelem. Akkor egy felsőbbrendű erő szentesítené a kapcsolatunkat.

De tudom, hogy a való világban csak a tetteimmel menthetem meg őt.

– Kifogytam az ötletekből – mondom halkan. – Sajnálom, Ruvan. Én megpróbáltam. Tényleg nagyon igyekeztem. Nem csak Vadászvéget akartam megmenteni. Mindenkinek segíteni akartam – de legfőképpen neked. Talán ez a büntetésem azért, mert túlságosan eltávolodtam attól, ami vagyok. – Keserű mosoly ül ki az arcomra. – Tudod, igazad volt abban, hogy mindenki a saját sorsának a kovácsa… És úgy tűnik, én nem vagyok elég ügyes kovács ahhoz, hogy olyanra kalapáljam, amilyenné szerettem volna. És nem hinném, hogy kapnék még egy lehetőséget erre.

Megremeg a hangom. Fojtogatni kezdenek a saját szavaim.

– Annyira sajnálom mindazt, amit akkor mondtam neked, amikor utoljára beszéltünk. Nagyon féltem. Dühös voltam, és teljesen összezavarodtam… Önmagamra is haragudtam, és azokra is, akik felneveltek. – Megrázom a fejemet, és a könnyeim lehullanak a szempillámról a rubinkoporsóra. Ruvan továbbra is éppolyan mozdulatlanul fekszik benne, mint a mágikus gubó, ami körülveszi. – Bár pontosan tudtam, hogy te mindent megtestesítesz, amit valaha is akartam, mégis féltem. És ez a félelem arra késztetett, hogy okokat keressek arra, hogy ez miért nem fog működni, hogy bebeszéljem magamnak, hogy nem érzek irántad semmit, vagy hogy ez nem fontos. Nagyon sajnálom, hogy nem tudtam jobb lenni, bátrabb, erősebb, okosabb vagy ékesszólóbb. Ha az lennék, akkor talán most is ki tudnék találni valamit. Talán hamarabb rájöttem volna mindenre.

A körmeim úgy belemélyednek a mágiába, mintha át akarnának törni rajta, hogy hozzáérhessenek Ruvanhoz. De nem sikerül.

– De az az igazság… Az az igazság, Ruvan…, hogy bár féltem, és úgy éreztem, hogy soha nem lehetek elég jó, mégis meg akarom próbálni. Érted is, magamért is, értünk is. Mert… mert nem csak te érezted azt a vonzalmat… szerelmet. Én nem vagyok jó ebben, nincs tapasztalatom a romantika terén. De azt hiszem… azt hiszem, hogy tetszene nekem, ha veled csinálhatnám. Nem is csak azt hiszem, tudom, hogy tetszene nekem. Ugyanis Ruvan, szerelmes vagyok beléd. Szeretlek, Ruvan. Még mindig sokat kell tanulnom arról, hogy mit is jelent ez, és hogyan kell jól csinálni. De azt tudom, hogy igaz. Szóval, az a helyzet…, hogy vissza kell térned hozzám, rendben? Fel kell ébredned, meg kell szabadulnod az átoktól. Neked kell a vampirok uralkodójává válnod, mert tudom, hogy csak te tudnád jó irányba vezetni őket. Neked kell megmentened a népedet, mert én nem vagyok ehhez elég. – Összegörnyedek, és az alkaromra támasztom a homlokomat. Az orrom a gubó sima falához ér, ami hamarosan már úszik a könnyekben. – Ruvan, kérlek! Azt mondtad nekem, hogy te soha nem bántanál, de ez maga a kínszenvedés. Kérlek, könyörgök…

Egymásba folynak a szavaim, végül sírásba fúlnak. Mindazt elsiratom, ami lehetett volna. Azt az életet, amit élhettem volna, de ami még azelőtt véget ért, mielőtt elkezdődött volna.

Pár napig csak gépiesen teszem a dolgomat. Mindnyájan ezt csináljuk. Olyanok vagyunk, mint a szellemek, akik a bevett folyosóikon bolyonganak, de már csak megszokásból. Alig szólunk egymáshoz, mert nincs mit mondanunk, csak kétségbeesett pillantásokat váltunk a többiekkel.

Az időm nagy részét a kápolnában vagy Ruvan hálószobájában töltöm.

Az első éjszakán még úgy érzem, hogy túl fájdalmas abban az ágyban feküdni. Még mindig érzem az illatunkat az ágyneműben, úgyhogy inkább a kanapén alszom, ami elhagyatott és hideg. A második éjszakán megtörök, és bemenekülök a kényelmes ágyba, amelyben legutóbb még Ruvannal aludtam. Fülig bebugyolálom magam a takaróba. Forgolódom, nehezen tudok elaludni. Reggelig nem is sikerül. De amikor mégis…

Ő nincs ott.

Két teljes napig próbálom magam alvásra kényszeríteni. Alig eszem. El akarok menekülni az emlékek álomvilágába. Megpróbálom megidézni Ruvant, ahogy Lorettával is tettem valahogy. És pont, amikor már feladnám a reményt, Ruvan meglátogat. Újra és újra átélem azt a szenvedélyes éjszakánkat. Olyan ügyesen megtanulom megidézni őt a tudatosságom mélyéről, hogy amint becsukom a szemem, azonnal megjelennek az emlékek.

Egyik este egy különösen hangos kopogtatás szakítja félbe a merengésemet. Átkozódva tápászkodom fel az ágyból. Mind a négyen ott vannak. Winny egy tál ételt tart a kezében.

– Tudom, hogy már nincs szükséged annyi ennivalóra, mint régen, de valamennyit azért enned kellene.

– Köszönöm. – Elveszem a kezéből, és már nyúlok is a kilincs felé, hogy bezárjam az ajtót.

Callos megállít.

– Végigolvastam Loretta jegyzeteit, és lenne pár dolog, amit szeretnék veled átbeszélni. Többek között a vérmágia egy nagyon érdekes alkalmazási módjáról is írt… Egy rituáléról, vagyis inkább egy elméletről azt illetően, hogy hogyan lehetne előcsalogatni egy emberből a benne rejlő veleszületett képességeket. Ruvan valamikor mintha említette volna nekem, hogy ez téged is érdekelhet, úgyhogy arra gondoltam, talán kíváncsi leszel…

– Engem már nem érdekel sem Loretta, sem a vérmágia – rázom meg a fejem. – Köszönöm az ennivalót.

Ezzel az arcukba csapom az ajtót. Leteszem a tányért a szalonban, a Tersius vérével teli fiola mellé.

És ekkor hasít belém a felismerés.

Ezek az álmok… a múltból származó látomások… akkor kezdődtek, amikor megittam az elixírt a Vérhold éjszakáján. Nem Ruvan, a vérszerződésünk, Köztesvidék vagy ez a kastély váltotta ki belőlem azokat az álmokat – hanem az elixír.

– A vér egy üres vászon, amelyen nyoma marad az összes tapasztalatunknak…

A vértanban alapszintű mágikus rítusok is vannak – magyarázza nekem Ruvan valahonnan messziről. – Ezen túlmenően mindenki különböző képességekkel rendelkezik, amelyekkel különböző dolgokat tud csinálni, de akad pár kifejezetten kiemelkedő tehetség is a vérmágiában. És bizonyos vampirok nagyon specifikus veleszületett adottságokkal is rendelkeznek valamilyen szempontból.

Az utóbbi időben egyre inkább úgy éreztem, hogy nekem a kovácsmesterséghez van ilyen tehetségem. De mi van, ha tévedek ebben, és valami más téren rendelkezem specifikus adottságokkal? Mi van, ha az álmaim nem csak a vérszerződésünk bizarr mellékhatásai? Ha én arra tudom használni a vért, hogy bepillanthassak mások életébe… De nem kizárólag Ruvanéba.

Felkapom a fiolát, és kirontok a lakosztályból.

– Floriane? – döbben meg Lavenzia, Winny pedig abbahagyja a hegedülést.

– Jól vagyok, aggodalomra semmi ok. – Olyan hangosan csapom be magam mögött az ajtót, hogy mindenképpen meghallják. Reményeim szerint ebből arra a következtetésre fognak majd jutni, hogy megint Ruvanhoz megyek, gyászolni. És békén hagynak.

Csakhogy ezúttal nem állok meg a kápolnában, hanem továbbrohanok a lépcsőn, és végigtipegek a gerendán. Keresztülsuhanok azokon a termeken és folyosókon, amelyek Loretta régi lakosztályához vezetnek, és bevetem magam a titkos alagútjába. Tudom, hogy kockázatos egyedül bemenni oda, de nálam van a tőröm, és az, amire gondolok, ér ennyit.

Lehet, hogy kudarcot fogok vallani. Még csak azt sem tudom pontosan, mit is akarok csinálni konkrétan. De most érzem magamban napok óta a legtöbb a reményt. És rájöttem, hogy mégsem akarom feladni a harcot. Tovább kell próbálkoznom. Callos azt mondta, hogy a vértan egy része ösztönből jön. A mágia folyamatosan ott dolgozik bennünk. Úgyhogy bízni fogok a megérzéseimben, és megpróbálom felhasználni a veleszületett képességeimet.

Ha mást nem is, most legalábbis meg fogom látni, hogy mi történt igazából Lorettával, Solosszal és Tersiusszal… a saját szemükön keresztül.

Kinyitom az egyik ősöreg hordó csapját, és kicsordul belőle az elixír. A csap alá hajtom a fejem, és három cseppet iszom belőle. Nem nyelem le, amíg vissza nem érek Loretta szobájába. Bezárom a titkos ajtót, és megállok az ágy mellett.

Nos, én megtettem, ami tőlem telt. Egészségünkre.

Fogom a Ruvan szobájából hozott obszidiánfiolát, megemelem, mintha koccintanék a múltra, és beleiszom.

A Vadászelixír fő összetevője Loretta vére volt. Az a fiola, amit az erődből menekítettünk ide, valószínűleg Tersius vérét is tartalmazta már, mivel ő folytatta a húga félbemaradt kísérleteit. A felállított elméletem szerint az eredeti elixírben, amit a régi kastélyban találtam, Solos vére is benne lehet, mivel Loretta vele dolgozott együtt.

És ha mégsem, akkor is vérszerződésben állt Solosszal.

Amennyiben igazam van, és amennyiben az elméletem valamennyire helytálló, akkor most már mindhármuk vére bennem van. Azok a mérföldkövek… azok az emlékek… álmomban mind meg fognak jelenni, még ha csak töredékesen is.

Óvatosan megvágom a bőrömet a tőrrel a két kulcscsontom között – pont Ruvan jele felett. A fájdalom, ami annak a puszta gondolatától is a tarkómba hasít, hogy fel kell idéznem az álmaimat, ugyanúgy alábbhagy a vágástól, mint korábban. Megnyílik bennem egy ajtó, és miközben lefekszem az ágyra, belépek rajta.

Amint lecsukódik a szemem, átkerülök egy másik helyre és másik korba.

Loretta lélekszakadva rohan az éjszakában, térdig gázolva a Fakó mocsarában. Érzem, milyen hevesen zakatol a szíve, és ugyanolyan élénken érzem azt a dühöt is, ami Tersius fülét égeti. Az íriszét aranygyűrű veszi körül, ami szinte izzik a félhomályban.

– Ne merészelj elfutni előlem!

– Te elloptad a művemet! – kiabálja vissza neki Loretta.

– Ez az én művem! – vicsorog Tersius.

– A mi művünk.

– Te elloptad tőlem, és megszentségtelenítetted!

Loretta három könyvet szorít a mellkasához – a három naplót, amelyek az előző álmomban már hiányoztak a könyvespolcáról.

– Az az enyém! – üvölti Tersius. – És most gyere vissza azonnal, Loretta! Engedelmeskedj nekem! A bátyád vagyok!

– Te egy szörnyeteg vagy – pillant hátra Loretta a válla felett, és elkerekedik a szeme.

– Én a vampirok, az emberiség, az egész Köztesvidék jövője vagyok! Az emberek vissza fognak térni a Fakó túloldalára. Ezentúl nem mi leszünk a gyengébb faj, akiket a többiek prédának tekintenek. Én értünk csinálom ezt, mindannyiunkért, Loretta!

– Minket soha nem tekintettek prédának. – Loretta megrázza a fejét, és könnyek csorognak végig az arcán. Leszegi az állát, majd tovább rohan az éjszakában. – Te együttműködhettél volna velük… velem…, de elvetetted a sulykot.

– Ne tegyél már úgy, mintha még mindig lett volna hely számomra a szívedben! Hullattál te akár egyetlen könnycseppet is értem, húgom, amikor az a drágalátos Solos királyod száműzött?

Loretta megbotlik, és hátranéz. Ez a seb még mindig elevenen sajog a lelkében. Látom a vágyakozást a szemében – és tisztán érzem a szívében is. Hiányzik neki a bátyja. Hiányzik neki az a férfi, aki a bátyja volt azelőtt.

– Menj, szaladj csak vissza hozzá, végezd el helyette a piszkos munkát, és vidd vissza neki a felfedezéseimet, amiket elloptatok tőlem! – Tersius szavai arcátlanok ugyan, de érzem, hogy a lelke mélyén tombol a pánik. Ő fél Solostól. Felmerül bennem a kérdés, hogy vajon azért retteg-e tőle ennyire, mert még csak nemrég változott át vampirrá, és még nem képes úgy uralni a mágiát, mint gondolta volna. – Bármit csinálsz, te is tudod, hogy ő soha nem fog megbecsülni téged. Jontun soha nem fog rólad írni, Solos pedig soha nem fogja arra utasítani, hogy megtegye. Te csak az eltitkolt, mások előtt szégyellt szajhája leszel!

A titkos alagút bejárata ott van előttünk. A látomásomban egy fal és egy kapu zárja el az utat. Tisztán érzem magamban Loretta páni félelmét. Ő azt hiszi, hogy ha sikerül elérnie a kaput, onnantól fogva biztonságban lesz. Még szorosabban öleli magához a könyveket, de lelassít, hogy még egyszer, utoljára láthassa a bátyját.

– Amikor királyné leszek, meg fogom követelni, hogy igazságosan bánjanak veled, amikor bíróság elé kerülsz az emberek és vampirok ellen elkövetett bűneidért. De megbocsátásért nem leszek hajlandó folyamodni.

Tersius éppen olyan gyorsan mozog, mint egy vampir. Elkapja Loretta csuklóját, és a húga fölé tornyosul. A könyvek leesnek a földre.

– Ezt nem hagyhatom.

– Engedj el!

– Ő elég jóban van a Tündekirállyal ahhoz, hogy engedélyt kapjon a serege átvezetésére a Fakón, ha te elmondod neki a terveimet – feleli Tersius kicsit ellágyultabb arccal, esdeklő hangon. – Hát nem érted? Én ezt… mindezt értünk teszem. A népünkért. Meg fogjuk hódítani a Köztesvidéket, aminek én jó királya leszek. Te pedig ott ülhetsz az oldalamon, és ugyanúgy segíthetsz nekem, ahogy eddig is tetted. Miért nem bízol bennem?

– Már azt sem tudom, ki vagy! – Loretta kirántja a kezét a bátyjáéból, és lehajol, hogy összeszedje a könyveket.

– Hozzájuk ne merj nyúlni! – löki el onnan Tersius. Talán haragjában veti el a sulykot. Vagy esetleg az újonnan szerzett képességei teszik erősebbé, mint gondolta volna, olyan erőssé, hogy nem is bír az erejével. Mindenesetre úgy ront a húgára, mint egy fékevesztett vadkan. Loretta alig kap levegőt, amikor a bátyja megüti. Nem sír fel, és nem is üvölt fájdalmában, amikor a bordái összetörnek. Csak egy kicsit tágabbra nyílik a szeme. Szinte ideje sincs felfogni, hogy mi történik vele.

A teste úgy csapódik a háta mögötti kapuhoz, mintha csak egy rongybaba lenne. Hangosan reccsen valami, majd egy vérfolt jelenik meg Loretta mellkasán. A teste lógva marad a kapun, egy kovácsoltvas tüskére felszúrva, a feje ernyedten lehorgad.

Hosszú időre csend lesz.

– Ne – suttogja Tersius. – Ne, ne! – Odarohan a húgához, és megpróbálja felemelni a fejét. Könnyek csorognak végig az arcán. De hamarosan elpárolog róla a gyengédség, és düh veszi át a helyét. – Én megmondtam neked… Megmondtam, hogy ne gyere ide! De te csak azért sem hallgattál rám. Miért kellett idejönnöd? – Megrázza a húgát, majd hirtelen elengedi. Loretta teste lezuhan a földre. Tersius úgy ugrik hátra, mintha megégette volna magát.

– Ez az ő hibája – suttogja. – A vampirkirályé…, aki elfordította tőlem a szívedet. Ez az egész az ő hibája! – tör ki belőle váratlanul az eszelős nevetés.

Megváltozik körülöttem a világ.

Ismét a vadászok erődjében lévő pincehelyiségben vagyunk. Tersius ünnepélyesen elhelyezi a három könyvet a saját szobrán, hogy az vigyázzon rájuk. Felrakja az oltárra a rituálé eszközeit.

Loretta és a saját vére keverékéből készíti el az elixírt.

Pislogok egyet, és a dolgok ismét megváltoznak.

Tersius egy kisebb közönséghez intézi a szavait Vadászvég harangtornya alatt.

– Látjátok? Most már látjátok? A Tündekirály hazudott arról, hogy a Fakó megvéd minket a Köztesvidék veszedelmes mágiájától. Azok a szörnyetegek ide fognak jönni, és mindnyájunkat meg fognak ölni, ha mi nem végzünk velük időben. Meg kell védenünk a birodalmunkat, vagy minket is elpusztítanak, ahogyan a szeretett húgommal is tették – kiabálja Tersius a fiatal vadászok egy csapatának. – Öljétek meg őket! Öljétek meg őket az emberiség kedvéért, a jövőnkért!

Az emlékek összefolynak, a vér kifakul. A képek elmosódnak.

A tűz és az ezüst csatája.

Solos ellenfelei túlerőben vannak. Lorettát végig titokban tartotta. Nem vihette magával az egész seregét, hogy megvédje a szerelmét, aki ember volt. Csak azt a kis csapat hűséges testőrét, akik tudtak róla – azt a párat, akiket átküldött a Fakón, hogy „felkutassák a megszökött embereket”. Azokat a férfiakat és nőket, akik magukkal vitték a vértan valódi feltalálójának a titkát a sírba.

Követem Tersiust a ködbe. Végigvágtatunk a vérvörös éjszakán. A lelkem mélyén van egy szál, ami ellenállhatatlanul húz előre. Egy torony felé, ami nincs messze a Tempost-kastély titkos bejáratától, egy vándorpihenőtől azon a részen, ahol a Fakó kettészakította az utat.

Ott találom Solost, aki sebesülten próbál menekülni.

Tersius támadásba lendül. Egymást ütik Solosszal. Tersius a korábbi félelmei ellenére meglepően kompetens ellenfélnek bizonyul. Az elixír hatása miatt. De még az sem elég ahhoz, hogy legyőzze a Vampirkirályt.

Mindketten véreznek, összevissza vannak kaszabolva.

Halálos sebesüléseket szenvedtek.

Tersius felkap egy hollótetemet a mocsár sarából. Beleharap, és a következő pillanatban felreped a bőre. A csontjai hangosan recsegnek-ropognak. Tollak nőnek rajta olyan helyeken, ahol korábban nem voltak.

Azután Tersius elrepül.

– Légy átkozott, légy örökre átkozott! – üvölti Solos az égbe. Utána visszafordul a markában szorongatott tőr felé, amivel harcolt, és aminek a fénye kísértetiesen emlékeztet Loretta vérezüstjére. – Átok szálljon rád! A bosszú átka, a véredet sújtó átok azért a vérért, amit kiontottál!

Ezzel bevonul a toronyba.

Felriadok. Hevesen zakatol a szívem, de messze nem olyan hevesen, ahogy a lábam csattog a kőpadlón, miközben még beljebb rohanok a kastélyba. Leszáguldok a Fakón átvezető folyosóra.

Már pontosan tudom, ki hozta létre az átkot…, és azt is, hogy hol van a horgonya, és mi az.

Negyvenhat

NÉHA, AMIKOR AZ EMBER LÁNYA BELÉP A KOVÁCSMŰHELYBE, A VÉGTELEN LEHETŐSÉGEK OLVASZTÓTÉGELYÉBE, MÉG NEM TUDJA, MIT AKAR OTT CSINÁLNI. OTT vannak a szerszámai, az alapanyagai, és ami a legfontosabb, a szakértelme. A lehetőségek egész tárháza tárul fel előtte.

Az, amit végül elkészít, néhanapján lenyűgözőnek bizonyul. Valami újnak. Példátlan remekműnek. Mint a nagymamám visszafejthetetlen zárrendszere. Máskor csupán egy kupac fémhulladék lesz az eredmény – a gyakorlás hulladéka, tanulópénz. És az is előfordul, hogy egyáltalán nem az sül ki a dologból, amit az ember lánya eltervezett. Hanem valami más. Nem feltétlenül jó, nem feltétlenül rossz, csak más.

Ez az egyik első lecke, amit megtanultam anyámtól a kovácsműhelyről.

Az alkotás önmagától megy végbe. Bizonyos dolgok a szándékainktól függetlenül következnek be, és ilyenkor nem tehetünk mást, mint hogy kiértékeljük az eredményt. Magát a folyamatot nem tudjuk befolyásolni.

Ott állok a romok előtt. Engem idevonzott valami a Vérhold éjszakáján. Akkor is idevonzott, amikor Drew itt ütött tábort. Mindig volt valami ürügyem, valami indokom arra, hogy miért akarok idejönni. Először a vampirmágia szólított Ruvanhoz. Utána pedig a bátyám iránti szeretetemmel magyaráztam magamban a dolgot, ami ennyi idő után is visszahúz hozzá.

De most már tudom, hogy mindebben egy rejtett áramlat is szerepet játszott. Hogy volt valami más is, ami újra és újra ideterelt. Loretta, a nő, akinek a vérét megittam az elixírből, amit eredetileg Drew-nak szántak. Ő a saját vérszerződéses társát szólongatta, a férfit, akit szeretett. A férfit, akitől évezredek óta el volt választva. Attól függetlenül, hogy ez megszünteti-e az átkot is, vagy sem, itt az ideje, hogy végre pontot tegyünk a történetük végére.

Odaérek az elfeledett torony romjaihoz. Nem találok ott túl sok mindent. Csupa olyasmi hever a környéken, amit már korábban is láttam. De most új szemmel látom ezt a helyet. Tisztán emlékszem a torony körvonalára, és arra a kis helyiségre az oldalában.

Fentről lefelé kutatom át a romokat. Órákon át keresgélek a sárban és piszokban, amíg meg nem találom azt, ami idevonzott. A pinceajtó szinte teljesen elrozsdállt már. Minden erőmet meg kell feszítenem ahhoz, hogy ki tudjam nyitni. Úgy emelkedik fel a mocsokból, mint egy ősöreg, életre keltett szörnyeteg, és a víz lefolyik a nyílásán a mélybe.

Ha Solos király felment volna a torony tetejébe, már rég megtalálták volna a holttestét. Akkor fennmaradt volna valamiféle írásos nyom azokról, akik ezt a kihalt pusztaságot őrzik, említésre került volna a dolog a vadászok legendagyűjteményében. Akkor hallottam volna erről a bátyámtól. Tersius nem bírta volna ki, hogy Solos halála után ne dicsekedjen el mindenkinek azzal, hogy ő ölte meg a vampirok legyőzhetetlen királyát.

Nem, Solos előnyben volt Tersiusszal szemben. Ő győzte le a vadászt. Tersius csak úgy tudott elmenekülni előle, hogy hollóalakot öltött. Ráadásul Tersius a jelek szerint abban a hitben élt, hogy miatta sújtotta átok a vampirokat. A feltételezéseim szerint úgy gondolhatta, hogy Solos visszatért a Köztesvidékre.

Mindebből csak azt a következtetést tudom levonni, hogy Solos holttestét soha nem találták meg. Felnevetek magamban, miközben lenézek az előttem elterülő mélységbe. Tersius azt a királyt kereste, aki legyőzte őt, aki kicsúszott a keze közül, akiről azt hitte, hogy azóta is ő irányítja az eseményeket a háttérből, és hogy ugyanolyan természetellenes módszerekkel hosszabbította meg az életét, mint maga Tersius. Talán még az átkot is neki tulajdonította.

De arról fogalma sem volt, hogy bár Solos valóban rég eltűnt a világból, valójában soha nem ment el innen.

Lesétálok a lépcsőn, és egy pincében találom magam. Ott sincs sok minden – bármit tartottak is idelent, az már régen elrothadt vagy elporladt. A falakat vastag moszat- és moharéteg borítja. A mocsár elszántan dolgozik azon, hogy el tudja nyelni ezt a helyiséget. Hála az égnek, hogy legalább ahhoz elég sokáig tudta tartani magát, hogy megtalálhassam.

Az egyik sarkában ott hever a valaha volt legnagyobb vampirkirály összeaszott, mumifikálódott holtteste.

Az utolsó igazi Vampirkirályé. A férfié, aki beleszeretett egy emberbe, és aki tudta, hogy a népe nem áll készen arra, hogy elfogadja az általa választott menyasszonyt. Egy olyan férfié, aki folyamatosan igyekezett elárasztani a szerelmét a megbecsülése jeleivel, és jóban-rosszban mellette maradt. Aki úgy próbálta beírni Loretta nevét a történelemkönyvekbe, hogy elbújtatta a kastélyába. Felmerül bennem a kérdés, hogy mit szólna vajon ahhoz, hogy pont egy ember fedezte fel végül az igazságot.

Lehetségesnek tartom, hogy örülne neki.

Odasétálok Solos király maradványaihoz. Már egyáltalán nem hasonlítanak az álmaimban látott férfira. Az a hosszú, holdfényezüst haja eltűnt. Az ajkai felhúzódtak a fogairól, amik még ennyi idő után is hófehérek.

Egy tőr áll ki a mellkasából.

Egy félrecsúszott átok, amit egy összetört szív kifakadása szabadított a világra.

– A bosszú átka, a véredet sújtó átok azért a vérért, amit kiontottál – mondom fel a szavait.

Tersiust akarta elátkozni. Vele akart végezni. Az ő vérét akarta elátkozni, amiért Tersius kiontotta a szerelme vérét.

De megfeledkezett arról, hogy Tersius vampirrá változott. Bár különbözött a többi vampirtól, ő is azzá vált.

Így amikor Solos elátkozta Tersius vérét…, egyúttal a saját népét is átokkal sújtotta, az összes vampir vérét. És az átok ezen a helyen született meg. Solos az életével fizetett érte. Az emlékekben nem szerepeltek ugyan a konkrét feltételek, de sejtem, mik lehettek.

A sorvadás átka. A halál átka. Egy olyan átok, amitől soha nem lehet megszabadulni.

És nem is szabadult meg senki. Végül Tersius sem. De Solos népe sem.

Megfogom a király mumifikálódott kezét, és a saját két tenyerembe szorítom.

– Semmi baj – dünnyögöm neki. – De ideje véget vetni ennek.

Lassan elengedem a kezét, és megmarkolom a mellkasába szúrt tőrt. Amint hozzáér a kezem a fémhez, remegés fut végig a testemen. Megborzongok. Jeges hidegség árad szét bennem. Ez egy rendkívül erős mágiával rendelkező tárgy. Egy vérrel feltöltött eszköz.

Az átok horgonya.

Kihúzom a tőrt a múmia mellkasából. Pattogni kezd a fülem. A tenyeremben lévő pengére meredek, ami nem sokban különbözik attól, amit én készítettem. Vajon Loretta irányította valahogy a kezemet azon az éjszakán, a kovácsműhelyben? Ha a vér megőrzi a múltat, akkor én Loretta életével, a bátyjáéval és a szerelméével jelöltem meg a saját tőrömet. És most már örökké magamban fogom hordozni őket. Megőrzöm az emlékeiket, amíg csak élek.

Valahogy visszaérek a kastélyba, de fogalmam sincs, hogyan. Teljesen el vagyok kábulva. Lehet, hogy egyszerűen túlterhelt ez a sok esemény. Vagy talán az az erős mágia homályosítja el a tudatomat, ami beivódott a nálam lévő pengébe.

Mielőtt észbe kapnék, máris a nagyteremben találom magam. Az összes szempár rám szegeződik, miközben az ősöreg tőrrel a kezemben lesétálok a lépcsőn.

– Floriane? – szólal meg Winny. Még mindig az asztal körül állnak, mintha mi sem történt volna, pedig időközben az egész világ megváltozott.

– Szükségem van rátok – jelentem ki, és megállok a kovácsműhelybe vezető folyosónál. – Mindegyikőtökre szükségem lesz.

– Mind a négyünkre? – lepődik meg Callos. Nem szokott hozzá, hogy ő is szerepet kap a küldetéseinkben.

– Igen, azt akarom, hogy mindannyian lássátok – válaszolom rejtélyesen. Úgy gondolom, mindenképpen maguktól kell megfejteniük, hogy mi történt. Bár a tőrt már kihúztam Solos testéből, de így is biztosan össze tudják rakni a kirakós fontosabb elemeit: még mindig ott van a lyuk a múmia mellkasán, ahonnan eltávolítottam a pengét. Egy vampirnak kell kimondania az igazságot. Bármennyire is szeretném ezt én csinálni, közülük kell megtennie valakinek. Mert nekem soha nem hinnének. Ezt Solos is tudta, ahogy Jontun is, sőt, még maga Loretta is.

Azok az alvók, akik számára megfagyott az idő, csak másfél nemzedéknyire vannak Solos királytól. Ők azoknak a vampiroknak a közvetlen leszármazottai, akik el sem tudták volna képzelni, hogy a királyuk képes lenne emberi származású szeretőt választani maga mellé. Ruvannak éppen elég nehéz lesz majd rávennie őket pusztán arra is, hogy az én szerepemet elfogadják ebben a történetben.

– Mit kell látnunk? – kérdezi Ventos.

– Az igazságot. Menjetek el a romokhoz, ahol leszámoltunk Tersiusszal. Keressétek meg a toronyban a pinceajtót. Nyitva hagytam nektek. Menjetek le a föld alá, és ott megtaláljátok az igazságot.

– Nekem nem tetszik ez a nagy rejtélyeskedés – morogja Lavenzia.

– Legyetek szívesek, és tegyétek meg ezt a kedvemért.

Oda kell menniük. Nem akarom, hogy lássák, amit tenni készülök.

A hangom hallatán mindnyájan mozdulatlanná merevednek. Nem emlékszem, hogy kértem-e valaha bármit is tőlük ennyire komolyan, ennyire szívből.

– Nos, bajunk nem lehet belőle – mondja végül Winny.

Vonakodva bár, de engedelmeskednek nekem, mindannyian felállnak, és elindulnak. Én megkönnyebbülten felsóhajtok, és lesétálok a kovácsműhelybe.

A kazán még forró. Pillanatok alatt megfelelő hőmérsékletűre melegszik. Én közben a Solos mellkasából kihúzott tőr felett állok. Csak bámulom, és azt kívánom, bárcsak elárulná nekem a titkait. Lehet, hogy nekem két veleszületett tehetségem is van a vértan terén. Az egyik egy mágikus képesség: ki tudom olvasni a vérből a múltat. A másikat pedig talán a családom örökítette rám hosszú nemzedékek során: azt, hogy megértem, milyen kapcsolat van a fém és a vér között.

Berakom a tégelyt a kazánba, hogy felmelegedjen. Solos tőre tényleg elképesztően gyönyörű. Kár, hogy ennyi gonoszság és fájdalom kapcsolódik hozzá.

Gondolkodás nélkül bedobom a tégelybe.

– Újraformálom a saját képemre. – A tégely fölé tartom a karomat, a másik kezemben a saját vérezüst tőrömet markolom. Végighúzom a karomon a könyököm felett, és Solos tőrének olvadozó ezüstjébe csepegtetem a vérem. – Magamra veszem ezt az átkot. Legyen az én akaratomhoz és véremhez kötve. Mostantól én viselem a terhét. Eleget tettél, Solos. Most megpihenhetsz.

Az olvadt fémet belecsorgatom egy öntőformába. Még vörösen izzik, úgyhogy felemelem a tartályt egy fogóval, és az üllőre teszem. Miközben biztos kézzel tartom, munkához látok.

Nem ez lesz életem legszebb műve. Nem is kell annak lennie. Csak egy utolsó feladathoz kell elég hegyesnek és erősnek lennie.

Miután a fém lehűl, puszta kézzel megfogom. Egy szimpla tőr az, semmi különleges. Fogtam azt a vérezüstöt, amit Solos az átok létrehozásához használt, és a magamévá tettem. A saját elképzelésemre formáltam, és belekevertem a véremet. Uralmat szereztem felette… – legalábbis azt remélem.

Kinyújtom a tőrt, és megnézem magamnak a hajnali fényben. Annyira egyszerű kis eszköz. Olyan elegáns. Ha belegondolok, hogy mennyi minden múlik ezen a kis semmiségen…

A saját mellkasomra fogom a tőrt.

– Egy átok, amit vérben kovácsoltak, egy átok, ami Vadászvég lakóit és a vezetőjüket sújtja. Egy átok, ami bosszút akar állni. Egy átok, ami megtorlásra vágyik – mondom a tőrnek, bár valójában Soloshoz beszélek. – Én magamra veszem Tersius büntetését a fajtája leszármazottjaként. Elfogadom az átkodat. Vérrel fogok fizetni a jogtalanul kiontott vérért. És velem együtt legyen vége az átoknak is.

Ezzel mély levegőt veszek, és a mellkasomba döföm a tőrt.

Negyvenhét

AMIKOR A TŐR A BORDÁIM KÖZÉ FÚRÓDIK, EGY ERŐTELJES MÁGIAHULLÁM ROBBAN KI BELŐLEM.

Térdre rogyok, miközben a betört ablaktáblák szilánkjai a testemre záporoznak. Távoli robajt hallok, mintha a város hatalmasat ásítana ébredezés közben. Tempostra új nap virrad, és a kovácsműhely ablakainak üvegcserepei a jéghez hasonlítanak, ami a hosszú tél után végre szétrepedezik. Továbbra is hullámokban lüktet belőlem a mágia, amitől tehetetlenül vonaglom, és ami szétárad a városban.

Nyögések, reccsenések, roppanások, mély dübörgés. Maga a föld is felszabadul a hosszú éjszaka terhe alól. Én kétrét görnyedve szorongatom a tőrt, ami még mindig a mellkasomban van, a másik kezemmel megtámasztva magam. Hörögve, köhécselve veszem a levegőt. A vérem lefolyik a padlóra.

Az öreg istenekre, mennyire nem akartam így végezni. Keserűen elmosolyodom, és a körmeimet a kazán köveibe mélyesztem, mintha az életem múlna azon, hogy meg tudok-e kapaszkodni bennük. Lehet, hogy nem így akartam meghalni…, de azt hiszem, a lelkem mélyén valahol örülök egy kicsit, hogy így alakult.

Visszaszereztem a vampirok, az emberek és önmagam számára mindazt, amit elveszítettünk. És őszintén szólva, ha már meg kell halnom, akkor hadd végezzem egy kovácsműhely padlóján. Hadd haljak meg úgy, ahogy éltem!

Kicsit felkönyökölök a kövön, hátrafordulok, és felnézek az égre. Rosszabb halált is el tudok képzelni, kevésbé nemeset. Ebben a tekintetben igazán nincs okom panaszra. De azt kívánom, bárcsak még egyszer lett volna esélyem…

Hirtelen valami megmozdul a szemem sarkában, úgyhogy az ajtó felé pillantok.

Pislogok néhányat egymás után, fókuszálni próbálok. Nem hinném, hogy csak hallucinálnék, hogy a haldokló elmém űzne tréfákat velem. De ha mégis…, akkor is hálás vagyok érte.

Ruvan áll az ajtóban. Kifulladva. Döbbenten. Résnyire nyílt szájjal, felhúzott szemöldökkel.

Egy halk suhanás, és már mellettem is terem. Az egyik karját a vállamra teszi. A másik keze kétségbeesetten a tőr felé rebben, de túlságosan fel van dúlva ahhoz, hogy ki tudja venni a markomból.

Ruvan pont olyan tökéletesnek tűnik, mint álmában. Annyira, annyira tökéletesnek. Pont olyannak, ahogyan a fejemben él.

– Mi… mi a… Mit csináltál? – Az arcomra szegezi a tekintetét. A szeme üveges a döbbenettől, a pániktól, és ezernyi további érzelemtől.

– Sikerült – suttogom, miközben a vérem az államra csorog. – Ez egy vérrel megpecsételt átok volt. Egy olyan átok, ami életet követelt az életért. Tersiust sajnos már megöltük. Úgyhogy valakinek… valakinek meg kellett fizetnie az árát.

– Nem… nem – rázza a fejét Ruvan. – Ezt nem fogadom el, nem vagyok hajlandó rá, nem értem!

– Nincs sok időnk. – A karjába simulok, és hagyom, hogy magához szorítson. – Annyi mindent el kell még mondanom neked. Annyi mindent el akarok mondani…

– Mindent hallottam.

– Micsoda?

Ruvan az arcomat simogatja, a könnyei a bőrömre hullanak.

– Te a vérszerződéses társam vagy, a választottam, az a nő, akivel összekötöttem az életemet, akiért a szívem dobog. Semmiféle átok, még a halál sem vehet el tőled.

Erőtlenül elmosolyodom.

– És mi van, ha engem viszont elvesz tőled a halál?

– Azt meg fogom akadályozni…, amennyiben megkapom hozzá a beleegyezésedet.

– Ez a seb…

– Túl mély, és túl erős mágia okozta – helyesel Ruvan, még mielőtt végig tudnám mondani. – Az én vérem és az én mágiám önmagában nem lenne elég a begyógyításához. Az átkot meg kell törni, és annak meg kell fizetni az árát. Nem menthetlek meg téged a haláltól. De abban segíthetek, hogy újjászüless – mondja, miközben felizzik a napkelte színeiben játszó, vörös és arany árnyalatú írisze. – Ezúttal viszont nem fogom a beleegyezésed nélkül megváltoztatni a sorsodat. Egyszer már megfosztottalak a világodtól. Akkor az egyetértésed és jóváhagyásod nélkül tettem ezt veled, és ezzel örökre megváltoztattam az életedet. Nem akarom ismét a hozzájárulásod nélkül megszabni a sorsodat.

– Ó! – Hirtelen minden értelmet nyer számomra, amit mond…, vagyis amit fel akar ajánlani nekem. – Fájni fog?

Ruvan gyengéden elmosolyodik, és megsimogatja az arcomat.

– Kedvesem, én megesküdtem arra, hogy soha nem foglak bántani. Ezt szentül megfogadtam, és tartani fogom a szavam, mint egy férfi. Megígérem neked, hogy a legcsekélyebb fájdalmat sem fogod érezni.

Lehunyom a szemem, és az otthonomra gondolok, Vadászvégre, a családom kovácsműhelyére. Vajon elsötétül, ha igent mondok? Nem… a kovácsműhely mindig megtalálja a módját, hogy megőrizze magában a meleget. Egy darabig majd Anya folytatja benne a munkát, utána pedig az az ifjú nő veszi át a helyét, akit már minden bizonnyal elkezdett betanítani.

A kovácsok új nemzedéke fog ezzel megszületni, ami olyan emberekből áll, akiknek semmi köze a kovácsműhely szüzeihez, akiket csak a hő és a fém iránti szenvedélyük vonz oda. Az utánam következő ifjú nő hasznos holmikat fog készíteni – zárakat, patkókat, zsanérokat, szegeket.

Mert mostantól nem lesz szükség ezüstre és fegyverekre. A hosszú éjszaka ezennel véget ér.

Végre befejeződik az emberek és a vampirok háborúja.

– Csak még egy dolog – szólalok meg rekedtesen.

– Nincs sok időnk – figyelmeztet Ruvan.

– Már nincs is szükségünk sokra. – Bár minden mozdulat kínszenvedést jelent, megfogom a kezét. – Ha ezt megteszed… mármint megtesszük, akkor én nem fogok bujkálni. Nem lesz könnyű, de mi ne kövessük el azokat a hibákat, amiket az elődeink elkövettek. Mi együtt fogunk élni, hivatalosan. Vagy kötelezzük el magunkat komolyan, vagy egyáltalán ne tegyük.

Ruvan elmosolyodik. A mosolya ragyogóbb, mint amilyet valaha is láttam tőle. Ez az a mosoly, amiért küzdöttem.

– Szerintem én akkor sem tudnálak eltitkolni téged mások elől, ha akarnálak.

Be kell látnom, hogy igaza van.

– Akkor rendben. Készen állok, a vas megolvadt. Kovácsolj belőlem valami újat!

– Acélozd meg a lelked! – Ruvan szorosan megmarkolja a tőrt. Végighúzza az alsó ajkát a szemfogain, amelyekkel apró lyukakat üt rajta. Vér cseppen az arcomra és az ajkamra. Ruvan előrehajol, és az enyémre tapasztja száját.

Ahogy elmélyül a csókunk, hátranyaklik a fejem. Miközben kihúzza a tőrt a mellkasomból, Ruvan mágiája szétárad bennem. A sebemből ömleni kezd a vér, éppen olyan forrón, mint a napfény. A testemet elhagyja az élet. Elvékonyulnak a szálak, amelyek ehhez a világhoz kötnek. Csak annyit tehetek, hogy belekapaszkodom Ruvanba, és reménykedem a legjobbakban.

Lassan elsötétül körülöttem a világ. Olyan, mintha váratlanul napfogyatkozás támadt volna. Nem tudom, hogy ez a homály a rituálé része-e, vagy pedig a kudarcát jelzi, de akár így, akár úgy, Ruvan lesz az utolsó dolog, amit ebben az életben látok és érzek.

Miközben minden semmivé válik, és az összes fény eltűnik, egy új szikra jelenik meg a szemem előtt. Éppen olyan vörös, mint a Vérhold, amellyel minden elkezdődött; egy új élet szikrája ragyog fel bennem annak a nőnek a hamvaiból, aki egykor voltam. Az összes emlékemet bevilágítja, ami valaha is beíródott a vérembe. Felperzseli az ereimet.

Mély levegőt veszek, és amikor kinyitom a szemem, egy vérvörös világot látok. Minden világít benne, és olyan szálakból áll, amelyek rég eltűnt emberekhez kapcsolódnak, azokhoz, akik már feledésbe merültek, de még nem vesztek el teljesen. Tisztán látom a lelki szemeim előtt, ahogy összeforr a szegycsontom. A szövetek csodával határos módon egyesülnek egymással.

Bumm.

Bumm.

A szívem ismét verni kezd, pont úgy, mint amikor megkötöttük a vérszerződést. Csak másképp. Erősebben. Mélyebben. Csak ekkor jut eszembe végre levegőt venni.

Ruvan felé fordulok, aki még mindig a karjában tart. A szája egy kicsit még véres ugyan, de már gyógyulófélben van. Felemelem a fejem, és végighúzom a nyelvemet az ajkán. A vére most más ízűnek tűnik, élesebbnek, még finomabbnak, mint ahogyan a fejemben élt.

Emlékek villannak fel az agyamban – az ő múltjának olyan részei, amelyeket most nem akarok elárulni, és soha nem is fogok, hacsak ő maga nem kéri.

– Hogy érzed magad? – kérdezi Ruvan.

– Mintha az egész világot le tudnám győzni.

– Jó. Akkor szerintem kezdjük ezt a temposti vampirok szívének meghódításával. Utána tárgyalásokat kezdeményezhetünk a világ többi részéről is, királynőm.

Negyvennyolc

DREW MÉG MINDIG NEM BÉKÜLT KI TELJESEN AZ ARANYGYŰRŰS ÍRISZEMMEL. De azt hiszem, ez érthető is, mivel általában én is kényelmetlenül érzem magam, amikor meglátom magam a tükörben. A mozgásom nem zavar, ahogy az sem, hogy még hozzá kell szoknom ezekhez az újkeletű, bizarr vágyaimhoz, és a váratlan mágiahullámokat is tudom kezelni…, de a szemem kiborít. Csak az emlékeztet fizikailag is arra, hogy megváltoztam.

Szerencsémre úgy tűnik, Ruvan sokkal kompetensebben tud embereket vampirrá változtatni, mint Tersius. De a vértan azóta sokat fejlődött, és jóval kifinomultabbá is vált. Tersius csak egy első kísérlet volt, én pedig egy sok gyakorlás során kialakult eljárás eredménye vagyok.

Drew visszaszolgáltatta a három eltűnt, vértanról szóló könyvet, így Ruvan sokkal jobban tud gondoskodni arról, hogy a felépülésem zökkenőmentes legyen, Callos pedig végre összerakhatta magában az első emberek és a vampirok viharos történelmének legnagyobb részét. Őszintén szólva, még ha nem is volt olyan rossz a helyzet, mint amilyennek Jontun leírásaiból tűnt, azért elég sok szempontból zavaros, mocskos és bonyolult lehetett. A nemrég felébredt vampirok többsége a jelek szerint azt szeretné, ha a részleteket eltakarná a múlt jótékony köde.

Ők egy haldokló világot hagytak itt, amelyben dúlt a káosz és az örökös viszálykodás. Egy olyan világot hagytak el, amelyben kevés volt a megoldás, és sok a konfliktus. Viszont egy reményekkel teli helyen ébredhettek fel, ahol azok, akik túlélték a hosszú éjszakát, boldog várakozással tekinthetnek a jövőbe.

Szóval, a körülményekre való tekintettel senkinek sincs túl nagy kedve több ezer évvel ezelőtti részletekkel foglalkozni. Az, hogy ki tehetett az átokról, és az miért jött létre, hogyan jött létre – mindezt már egyikük sem tartja túl fontosnak. Egyszerűen csak túl akarnak lépni az egészen. A Vampirkirály számára azonban lényegesek lehetnek ezek a finom részletek. Ruvan nagy hangsúlyt helyez arra, hogy egyértelművé tegye, ki törte meg az átkot. És úgy tűnik, ezzel sikerül is kordában tartania azokat, akik idegenkednének tőlem.

Legalábbis egyelőre.

– Úgy látom, elég jól megvagy itt – jegyzi meg Drew. Most is a kovácsműhely egyik munkapadján ül, ahogy szokott, mintha mindig is ezt csinálta volna. Ismét elkezdte a vadászmesteri öltözékét viselni, annak ellenére, hogy a falu népe, vagy legalábbis azok, akiknek bármi fogalmuk van a történtekről, a jelek szerint egyetértenek abban, hogy a Vadászcéh hamarosan feloszlik.

– Nincs okom panaszra – vetek rá cinkos mosolyt, miközben egy ronggyal megtörölgetem a kezem.

– A vadászmester húga, a vampirok királynéja, aki mindenhol megtalálja a helyét. Senki sem hinne nekem, ha elmondanám nekik a teljes igazságot.

– A királynéi rangom még nem hivatalos – kocogtatom meg a homlokomat. – Még mindig nincs koronám.

– Természetesen csak azért, mert még nem volt időd készíteni egyet, ugye?

Felnevetek és megrázom a fejem.

– Elviselhetetlen vagy. Miért is kell olyan gyakran oda-vissza kísérgetnem téged a Fakón keresztül?

– Mert összetörne a szíved, ha nem találkozhatnál velem, amikor csak akarsz.

– Az én szívem törne össze, vagy a tiéd?

– Mindkettő?

Egymásra mosolygunk. Leteszem a rongyot az asztalra, és kinézek az ablakon. Pár hónapja kicserélték benne az üveget. Mint kiderült, Callos és Ruvan cseppet sem túloztak a vampirok kézügyességével és mesteri szakértelmével kapcsolatban.

Ha belegondolok, hogy mi egykor vadásztunk ezekre a tudósokból és művészekből álló népre… Olyan sok mindent tanulhatunk még egymástól, ha együttműködünk. Csak remélni tudom, hogy még az én életemben eljön az a nap.

– Tessék. – A bátyám kezébe nyomom azt a kis korong alakú acélmedált, amin dolgoztam. Drew megforgatja a tenyerében. A hátulja üres, sima, az elejét öt pont díszíti.

– Ez meg mi?

– Szerencsetalizmán. Callos mesélt nekem ezekről. A vampirok feltérképezték a csillagokat, és én kiderítettem, hogy mi melyik csillagzat alatt születtünk. – Meghúzom a nyakamban lévő bőrzsineget, és megmutatok neki egy hasonló medált. – Úgy gondoltam, hogy szükségünk lenne valamiféle pótlékra a gyűrűink helyett. Ne haragudj, hogy ez nem ezüstből készült.

Drew felnevet.

– Nem kell mentegetőznöd! Nem örülnék, ha a vampirhúgom véletlenül megölné magát.

Én is elmosolyodom, és elkezdem kitakarítani a kovácsműhelyt.

– És mit jelent a csillagképünk?

– Nem fogod elhinni, ha meghallod.

– Azért mondd csak el!

– Úgy hívják, hogy Tőr csillagkép… és a gyors és visszafordíthatatlan változásokat szimbolizálja. – Mindketten elnevetjük magunkat. – De most vissza kell hogy kísérjelek téged a Természetes Világba. Már pirkad, és nem szeretnénk túl nagy feltűnést kelteni.

– Nálunk senki sem fog csodálkozni. Mindenkinek szóltam, hogy meg fogom vizsgálni az új kaput, és ellenőrzöm, hogy stabilak-e az alapjai.

A Tempostba vezető titkos átjáró bejárata előtt ismét őrök posztolnak – ez a vadászok utolsó megmaradt kötelessége. Drew éjjel-nappal dolgoztatja a fiatalabbakat, hogy falakat és tetőt építsenek a „titokzatos hely” köré. Anyám készítette el a kaput és a zárat. Én is odamentem, hogy segítsek neki felszerelni. Rajta és Drew-n kívül Vadászvég összes lakója azt hiszi, hogy meghaltam, és hogy Drew tényleg megölte a Vampirfejedelmet, amikor elrabolták, ezért szűntek meg a támadások telihold idején.

Bár, ha úgy vesszük, én tényleg meghaltam. Szóval, nem tévednek. Felkuncogok magamban.

– Mi az? – kérdezi Drew.

– Semmi – rázom meg a fejem. – Semmi baj. Menjünk át az előcsarnokba, és juttassunk haza téged.

A fegyvertárban már rend van, bár a fegyverek többsége még mindig használhatatlan. Ruvan ragaszkodik ahhoz, hogy a Köztesvidék többi részét még nem tájékoztathatjuk arról, hogy a vampirok visszatértek. Amíg ez nem derül ki, addig nem kell aggódnunk a védekezéshez szükséges fegyverek miatt, ezért Ruvan azt szeretné, ha inkább a kovácsszerszámok készítésére koncentrálnék, amelyek segíthetnek nekünk a város újjáépítésében.

Ő eléggé aggódik amiatt, hogy a vampirok továbbra sem lesznek jóban a likinekkel. Én viszont igyekszem emlékeztetni arra, hogy a nagy összeveszésük háromezer évvel ezelőtt történt, és egy mostanra megszűnt átok okozta. Már mindenki meghalt, aki részt vett azokban a csatákban, vagy akár csak emlékszik rájuk. De Ruvan szerint jobb félni, mint megijedni.

Az immár fényesre szidolozott gyertyatartókban égő gyertyák fényében végigvonulunk a folyosón, majd megérkezünk a nagyterembe, ahol minden zaj visszaverődik a mennyezetről, és összeolvad Ventos mennydörgő hangjával. Ő vasmarokkal irányítja az új palotaőrséget, Julia pedig éjjel-nappal a zöldfülű újoncokat istápolja, akiknek át kell esniük Ventos szigorú kiképzésén.

Bár a mi kapcsolatunknak mindig is megvoltak a maga hullámhegyei és -völgyei, soha nem éreztem magam nagyobb biztonságban, mint amióta ő irányítja a testőrségemet. Az is sokat használ, hogy Winny lett a jobbkeze. Ráadásul Julia – nagy örömömre – meglepően szimpatikusnak bizonyult.

Drew és én nem a kápolnán keresztül távozunk. Nem kell többé havas gerendákon egyensúlyoznunk. Ehelyett balra fordulunk, és átkelünk oda, amit korábban régi kastélynak neveztünk. A hosszú éjszaka nyomai még mindig nem tűntek el róla teljesen. Hallom a suttogásukat, érzem a réges-régen kiontott vér szagát. Ha úgy akarnám, kinyújthatnám a kezem, és megidézhetném valamelyik nagyúr, előkelő hölgy vagy vazallus vérének az emlékeit, akik azért áldozták fel az életüket, hogy a miénk jobb lehessen. De nem akarom. A mágikus képességeim még elég újak számomra, és meg kell tanulnom kezelni őket. Ráadásul elég indiszkrét dolognak tűnik mások múltjába bepillantani a beleegyezésük nélkül, úgyhogy ezért is kerülöm az ilyesmit.

Drew az arcába húzva tartja a csuklyáját, miközben végigmegyünk a kastélyon. A frissen felébresztett vampiroknak nem sokat mond a vadászegyenruhája. A szeme viszont, amiből teljességgel hiányzik az aranyszín, gyanút keltene.

Én egy ismert anomália vagyok, legalábbis a kastélyon belül. És a kintiek is tudnak a létezésemről. Éppen olyan szabadon mozoghatok, ahogyan szerettem volna. Ruvan egy pillanatra sem próbált elrejteni mások elől.

Már majdnem odaérünk az előcsarnokhoz, amikor kis híján összeütközünk valakivel. Félig leborotvált fej, ragyogóan aranyszínű szempár. Lavenzia.

– Elnézést! Ja, ti vagytok azok – mondja mosolyogva.

– Ruvannal beszélgettél? – kérdezem.

– Átadta nekem az utasításait, amiket ki kell vinnem a városba – feleli, és megsimogatja a mappáját. Lavenzia hihetetlenül jó városrendezési vezetőnek bizonyult. Nekem fel se tűnt, mennyire ért a szervezéshez, amíg meg nem kapta azt a feladatot, hogy ő irányítsa Tempost újjáépítését. Ugyanolyan ügyesen és tehetségesen bánik a tollal és az építészeti vázlatokkal, ahogyan a kardot forgatta a régi kastélyban. – Hamarosan áttérünk a múzeumra. Az az ötletem támadt, hogy építhetnénk egy új szárnyat a hosszú éjszaka relikviáinak.

– Múzeum? – kérdez vissza Drew. El kell fojtanom a nevetést, mert nagyon át tudom élni az értetlenségét.

– Mindenképpen nézd meg, miután elkészül – javaslom neki.

– Szívesen elviszlek oda – teszi hozzá Lavenzia. – Már persze, ha érdekel.

Szinte szégyenlősen simítja a haját a füle mögé. Még soha nem láttam egyetlen olyan gesztust sem Lavenziától, amit szégyenlősnek lehetett volna nevezni.

– Persze, szívesen megnézem majd.

– Mármint velem? – kérdezi Lavenzia kicsit habozva, hogy egyértelművé tegye a dolgot.

– Persze, akár veled is – válaszolja az én vak és süket bátyám. Ismét elfojtok egy kuncogást, miközben Lavenzia tovasiet, arcán egy széles mosollyal, amit leplezni próbál, de hiába.

– Mi az?

– Semmi – rázom a fejem. Úgy döntöttem, hogy csak a partvonalról fogom figyelni, hogy alakul a kapcsolatuk. Vannak olyan dolgok, amikbe jobb nem belefolyni. És Ruvannak meg nekem éppen elég izgalmat biztosít ezen a téren, hogy Callos meg akarja kérni Winny kezét.

Az előcsarnokban Drew megfogja a kezem, és együtt belépünk a világ redői közé. A sötétség egy kicsit a Fakóra emlékeztet, és a ködjárás közben szinte úgy érzem, mintha abban tévelyegnék.

– Mi a csudát keresünk itt?

Megértem a bátyám zavarát. Általában az alagút mélyére szoktam vinni, a Fakó peremére. Az eléggé kint van ahhoz, hogy ott már ne működjön a kastély védővarázsa. Ezúttal viszont egy kavicsos óceánparton állunk, a hátunk mögött azokkal a sziklákkal, amelyek az új otthonomat körülveszik.

– Ez itt a tenger – mondom halkan, és megszorítom a bátyám kezét.

Ő szélesen elmosolyodik.

– Éppen úgy, ahogy megfogadtuk…

Nagyon sűrű napom van. Miután Drew-t visszakísérem a Fakó peremére, és a lelkére kötöm, hogy a nevemben ölelje meg anyánkat, visszatérek a kovácsműhelybe. Callos, az Akadémia új vezetője egy nagyobb adag vérezüstöt kért tőlem, hogy tanulmányozhassa.

Ez éppen elég munkát ad nekem napnyugtáig. De nem csak én dolgozom késő estig.

Karba tett kézzel nekitámaszkodom az ajtókeretnek. Ruvan az íróasztala mögött ül, és a holdfény pont olyan szögben esik rá, ahogy szeretem. Bár a vampirok nappal is ugyanúgy tudják tenni a dolgukat, mint bárki más, éjszaka sokkal jobban érzik magukat. Bármennyire próbálja is ezt tagadni, életem vérszerződéses társa az éjszaka teremtménye. Az ezüstös fény az arcát cirógatja, éles árnyékokat fest rá, és kihangsúlyozza a szemébe hulló haját, amit újra és újra hátrasimít a homlokából.

– Ha még egy pillanatig így bámulsz, akkor festened kell rólam egy portrét – mondja, és leteszi a tollát.

Nosztalgikusan elmosolyodom.

– Nem akartalak megzavarni.

– Dehogynem – vigyorog rám a királyom lustán, miközben hátradől a székében, és felém fordul a papírhegyektől, amelyek teljesen beborítják a hatalmas íróasztalát. A kastély óriási, és még sok szobát helyre kell állítani benne. A legtöbb helyisége egyelőre ideiglenes lakótérként szolgál.

– Csak egy egészen kicsit – vonom meg a vállam, miközben eltolom magam az ajtófélfától, és lassan elindulok felé. – Későre jár. Feküdjek le egyedül?

– Erre igennel kellene válaszolnom – feleli, és megkocogtatja a dokumentumokat. – Egyszerűen nincs elég óra egy napban ahhoz, hogy mindent el tudjak végezni. Végig kellene dolgoznom néhány éjszakát is, ha úgy tervezzük, hogy két héten belül tényleg fesztivált rendezünk a feltámadásunk alkalmából.

– Ki gondolta volna, hogy ilyen fényűző a királyok élete? – Könnyedén az íróasztal jobb oldalára támaszkodom, miközben a papírokra mutatok. – Én amúgy sokkal több trónra, palástra, koronára és parancsolgatásra számítottam.

– Én bármeddig szívesen elüldögélek az íróasztalom mellett, ha ez azt jelenti, hogy a népem biztonságban van, én pedig veled lehetek. – Ruvan megfogja a kezem.

– Biztos vagy abban, hogy velem akarsz lenni? Tudod, milyen idegesítő vagyok.

– Ó, azt pontosan tudom.

– Sőt, már-már elviselhetetlen, csak kérdezd a családomat.

Ruvan arcán lassú, csábító mosoly terül el. Közelebb húz magához. Az ölébe bújok, és addig fészkelődöm benne, amíg a legkényelmesebb helyzetbe nem kerülök.

– Lehetséges, de én nagyon vonzónak találom ezt a fajta elviselhetetlenséget.

– Akkor jó – válaszolom, és magabiztosan szájon csókolom. Ruvan kapva kap az alkalmon, és lelkesen visszacsókol, miközben a keze lesiklik a felsőtestemre. Pontosan tudom, mi jár a fejében, mert én is pont ugyanarra gondolok. – Akkor hát van kedved lefeküdni? – vigyorgok rá, miközben kicsit elhúzódom tőle.

– Nos, ha így fogalmazol, hogy is mondhatnék nemet?

Felállok, és megpróbálom a kezénél fogva magam után húzni, de Ruvan nem mozdul.

– Mi a gond?

– Lenne itt számodra valami. – Kikeres egy papírlapot a többi közül, hogy a kezembe nyomja. Vasháromszögeket és rubinköveket látok rajta. – Ez természetesen csak elnagyolt vázlat. Olyat akarok csináltatni, amilyet te szeretnél… Azt akarom, hogy te döntsd el, milyen legyen.

– Biztos vagy benne? – Nem számítottam arra, hogy ilyen hamar nyélbe akarja ütni a dolgot.

Ruvan a derekam köré fonja a karját, és közelebb húzódik hozzám. Az ujjai hegyével megsimogatja az államat, és hátrébb dönti a fejemet, hogy felnézzek rá.

– Még soha nem voltam ennyire biztos semmiben. Te vagy a sorsom, amit én választottam magamnak.

– És mikorra tervezed?

– Ha hajlandó vagy hivatalossá tenni a kapcsolatunkat, azt szeretném, ha a koronázásodra még az első téli fesztivál előtt sor kerülne. A vampirok királynéjaként szeretnélek bemutatni téged a Köztesvidék népeinek.

Megpróbálom elfojtani a mosolyomat, de nem sikerül. Annyi dolgunk van. De most, ezekben a lopott pillanatokban, amelyeket magunknak szakítunk, színtiszta boldogság az életem.

Amikor elhúzódom tőle, Ruvan felnyög.

– Üljön csak vissza, felség! – szólok rá, és lenyomom a székére. – Mindkettőnknek elég dolga van még. – Nyomok egy újabb évődő csókot az ajkára. – Rohan az idő, és a fesztivál hamarabb a nyakunkon lesz, mint gondolnánk. Úgyhogy vedd fel a koronádat, és fogd a tolladat, én pedig hozom a kalapácsomat. Mi ketten együtt csodálatos dolgokat fogunk még létrehozni.

Köszönetnyilvánítás

Mindazoknak a közösségi médiában, akik azt mondták nekem, hogy ez a könyv a születésnapjuk környékén jelenik meg – boldog születésnapot!

Melissa: nagyon hálás vagyok azért, hogy ennyire rugalmasan kezeled a szerkesztési folyamatot, így a könyvem mindig megkapja, amire szüksége van. Ennek a regénynek minden egyes átolvasásra szüksége volt, amit biztosítottál neki.

Robert: szerelmem, köszönöm, hogy mindig hajlandó vagy segíteni a történeteimben… a cselekménytől kezdve egészen a csókjelenetek megihletéséig.

Danielle: te vagy a legjobb íróbarátnő, akit csak kívánhat az ember. Köszönöm, hogy mindig a rendelkezésemre állsz, hogy bármit és mindent megbeszélhessek veled. Mérhetetlenül hálás vagyok, és nagyon szerencsésnek érzem magam attól, hogy vagy nekem.

Amy: nem tudom eléggé megköszönni az összes visszajelzést, amit a könyv nagyobb átszerkesztései során kaptam tőled. Nagyon sokat segítettél abban, hogy megtaláljam Ruvan és Floriane lelkét!

Robert a largói Wrought Iron Artsnál: elmondhatatlanul hálás vagyok azért, hogy olyan sok időt áldoztál a kérdéseim megválaszolására a kovácsműhelyben töltött napunkon. Elképesztő élmény volt megtanulni tőled a kovácsmesterség alapjait, és ez nagyon sokat segített abban, hogy Floriane életre keljen!

Michelle: minél hamarabb írjunk megint a nyílt tengeren!

Katie: köszönöm, hogy pszeudofőnökként munkára fogtál, amikor kétszeres erőfeszítéssel kellett dolgoznom, és hogy olyan jó társaságot nyújtottál nekem, amikor lazítani szerettem volna.

Rebecca: egy újabb strigula a főkönyvbe (szándékos szójáték!). Köszönöm, hogy segítettél kibogozni az összes olyan problémát, amit én okoztam önmagamnak a túlbonyolított háttérsztorijaimmal.

Kate: hálás vagyok a biztatásért és azért, hogy neked köszönhetően a lehető legkevesebb pimasz elütés maradt a szövegben.

Marcela Medeiros: nagyra értékelem azt a rengeteg időt és energiát, amit a könyvborítóim életre keltésébe fektetsz. Pontosan tudom, hogy ez milyen nagy munka, de ismét sikerrel jártál, és fantasztikus lett!

Merwild: a szereplőkről készült rajzaid ugyanolyan fenomenálisak, mint mindig. Köszönöm, hogy életre keltetted őket.

A Toronyőrség: nagyon szerencsésnek tartom magam azért, hogy ilyen támogatók vesznek körül. Imádom, hogy veletek együtt tehetem meg ezt az utat, a live-ozástól és az online csevegéseinktől kezdve egészen a bizarr fórumos elemezgetéseinkig.

Leo és az Urano egész csapata: köszönöm, hogy bemutattátok a sorozatomat a spanyol ajkú olvasóközönségnek. Hatalmas öröm látni, ahogy újabb olvasók lépnek be ebbe a világba, és ezt nem tudtam volna nélkületek elérni.

Drága patrónusaim: M. Knight, Kate R., Kelly J., Raven B., Jennifer G., Marissa C., Monique R., Ru-Doragon, Claribel V., Sarah L., Nicole M., Anna T. G., Ren, Lisa, Sorcha S., Jessamyn H., Shelby H., Tea Cup, Caitlin P., Bec M., Delilah H., Rebecca T., Madi, Paige E., Tessa J., Rebekah N., Gracie S., Tiffany G., Kate R., Skylar C., Halea K., Alexandria D., Katelynn M., Taylor., Bridget W., Olivia S., Sarah [faeryreads], Macarena M., Kristen M., Anna B., Kelly M., Audrey C W., Jordan R., Allison S., Keshia M., Chloe H., Donna W., Renee S., Ashton Morgan, Mel G., Mackenzie S., Kaitlin B., Amanda T., Kayleigh K., Shelbe H., Alisha L., Katie H., Esther R., Kaylie, Heather F., Shelly D., Hazel F., Nutmeg 1422, Tiera B., Andra P., Melisa K., Serenity87HUN, Liz A., Nichelle G., Sarah P., Janis H., Giuliana T., Chelsea S., Carmen D., Alli H., Siera H., Matthea F., Catarina G., Stephanie T., Heather E., Mani R., Elise G., Traci F., Beth Anne C., Samantha C., Lindsay B., Lex., Sassy_Sas, Eri., Ashley D., Amy P., Stengelberry, Dana A., Michael P., Alexis P., Jennifer B., Kay Z., Lauren V., Sarah Ruth H., Sheryl K B., Aemaeth., NaiculS, Lauren S., Justine B., Lindsay W., MotherofMagic, Hannah., Charles B., Kira M., Charis, Tiffany L., Kassie P., Emily C., Angela G., Elly M., Michelle S., Sarah P., Asami., Amy B., Meagan R., Axel R., Ambermoon86, Bookish Connoisseur., Tarryn G., Cassidy T., Kathleen M., Alexa A., Rhianne R., Cassondra A., Mick H., Emmie S., Emily R., Tamashi T., Patricia R., BookishAmyLeigh, Alisa T., Xyvah., Amelia S., EJ N., Angel K., Betsy H., Liz R., Malou7, Nicola T., Kat S., Esther, Bethanie E., Bianca N., Kaitlyn, Disnerdallie, Fran R., Melissa F., Pamela F. – köszönöm, hogy velem tartottatok ezen az úton, amelynek a végső célja ennek a könyvnek a létrehozása volt. A támogatásotoktól kezdve, a visszajelzéseiteken át egészen addig, amikor a szemetek előtt zajlott le az első fejezet teljes átalakulása. Minden egyes pillanatban nagyon nagyra értékeltem a társaságotokat.

Az összes olvasónak, kritikusnak, booktokernek, bookstagrammernek, könyvkereskedőnek, és mindenkinek, aki olvassa, megosztja, méltatja és szóba hozza a könyveimet – nélkületek nem lennék képes azzal foglalkozni, amivel foglalkozom. Bár nem tudok olyan sok időt szánni a csodálatos posztjaitokra, mint amennyit szeretnék, mindenképpen jelezném, hogy látlak és nagyra értékellek titeket.

A könyv elektronikus változatának kiadója

Kossuth Kiadó Zrt.

www.kossuth.hu

A kiadásért felel a Kossuth Kiadó Zrt. vezetője.

Az e-könyv létrehozásában közreműködött:

Katona Zoltán, Pekó Zsolt

Projektvezető: Földes László

A fordítás alapja:

Elise Kova: A Duel with the Vampire Lord – Married to Magic Book 3
First published in 2022 by Silver Wing Press

Fordította

Farkas Veronika

Szerkesztette

Winter Angéla

Borítóterv

Marcela Medeiros

Epub: ISBN 978-963-636-936-1
Mobi: ISBN 978-963-636-937-8

Copyright © Elise Kova 2022

Hungarian edition © Kossuth Kiadó 2025

Hungarian translation © Farkas Veronika 2025

www.multimediaplaza.com

info@multimediaplaza.com