ANYA
NEM
MOND
IGAZAT

MICHEL
BUSSI

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Michel Bussi: Maman a tort

Copyright © Michel Bussi et Presses de la Cité,

un département de Place des Editeurs, 2015

All rights reserved.

borítókép © iStock

Hungarian translation © Török Ábel, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 133 4

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Darvasi Ferenc

Borítóterv Tabák Miklós

Korrektúra Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Nyomta és kötötte az Alföldi Nyomda Zrt., Debrecen

Felelős vezető György Géza vezérigazgató

Édesanyámnak, természetesen

Több anyukám is van.

Kicsit bonyolult ez nekem.

Főleg, mert nem igazán szeretik egymást.

Egyikük talán meg is fog halni.

Lehet, hogy egy kicsit én is hibás vagyok benne?

Vagy az egész az én hibám?

Nem emlékszem, mi az igazság.

I.
Marianne

1.

Le Havre–Octeville-i repülőtér

2015. november 6., péntek, 16 óra 15 perc

Malone lába elemelkedett a talajtól, és egy szempillantással később meglátta az ablak mögött ülő hölgyet. Komoly, lila ruhát viselt, olyasmit, mint a rendőrök, de kerek arca és mókás szemüvege volt. Üvegkabinjában úgy nézett ki, akár azok a hölgyek, akiktől a körhintákra lehet jegyet venni.

Érezte, hogy az anyukája karja enyhén remeg, miközben igyekszik egyensúlyban tartani.

A hölgy egyenesen a szemébe nézett, aztán az anyukája felé fordult, majd újra a kezében tartott kis barna füzetkékre meredt.

Az anyukája mindent elmagyarázott neki. Már csak ellenőrizni kellett a fényképeiket, hogy biztosak legyenek benne, valóban ők azok. Hogy valóban felszállhatnak a gépre.

Pedig a hölgy nem is tudta, hová mennek. Hová mennek igazából.

Egyedül ő volt tisztában vele.

Az ogrék erdejébe készültek.

Malone megtámasztotta a kezét a kabin párkányán, mert segíteni szeretett volna az anyukájának, hogy a keze ne csússzon le. A hölgy zakóján sorakozó betűket figyelte. Még nem tanult meg olvasni, de néhányat sikerült kisilabizálnia.

J… A… N…

A légiutas-kísérő intett az asszonynak, hogy nyugodtan leteheti a kicsit. Jeanne szokás szerint nem lángolt a lelkesedéstől. Főleg nem itt, ezen az isten háta mögötti terminálon, ahol összesen három beszállókapu, két futószalag és egyetlen kávézó működött. Mondjuk, a biztonságiak már kora délutántól összevissza rohangáltak a parkolóban – egy láthatatlan bűnözővel bújócskáztak bőszen, ami igencsak szürreálisan hatott egy ilyen egérlyuknyi reptéren.

Nem számít. Augresse parancsnok egyértelműen közölte, mit vár el tőle. Ki kellett ragasztania a plakátokat a csarnok falaira azokról a pasasokról meg a nőről, és rájuk kellett állítania az egész biztonsági szolgálatot, a vámőrökkel együtt.

Veszélyesek voltak.

Különösen az egyik pasas.

Kezdjük ott, hogy rabló. Meg gyilkos is, a rendőrség hivatalosan kiadott figyelmeztetése szerint ráadásul több emberölés miatt körözik.

Jeanne kissé előrehajolt.

– Repültél már valaha, kisöreg? Jártál ilyen messzi földeken?

A kölyök félősen hátrált egy lépést, és elbújt az anyja mögött. Jeanne-nak nem volt gyereke. Kiválóan zsonglőrködött a beosztásával, hogyha az az ostoba pasija megint felhozza a témát, mindig legyen valami jó kifogása. Ennek ellenére elég jól bánt a gyerekekkel. Gyakran jobban is, mint a férfiakkal. Isteni adottsága volt hozzá, hogy megkedveltesse magát a gyerekekkel. Meg a macskákkal.

Újra elmosolyodott.

– Ugye, nem félsz? Mert ott, ahová mentek… – szándékosan lehalkította a hangját, és addig várt, amíg egy aprócska orr ki nem bukkant a nő feszes farmernadrágja mögül – …ott az árnyas dzsungel vár. Nem igaz, angyalkám?

A kölyök gyorsan visszahúzódott rejtekhelyére, mintha megrémítette volna, hogy a légiutas-kísérő ilyen könnyedén fényt derített a titkára. Jeanne még egyszer átfutotta az útleveleket, aztán határozott mozdulattal lepecsételte őket.

– Semmi okod félni, kisöreg. Az anyukád úgyis megvéd.

A kölyök erre sem bújt elő az anyja mögül. Jeanne csalódott volt. Ha már a gyerekekkel sem ért szót… Azzal nyugtatta magát, hogy aznap az egész reptér félelmetes volt ezzel a hadseregnyi fel-alá masírozó pisztolyos-vállszíjas kreténnel, akiket Augresse parancsnok úgy sorakoztatott fel, mint a kommandós osztagokat, hogy fésüljék át az összes épületet.

Jeanne megmakacsolta magát. Az volt a munkája, hogy biztosítsa az utasok nyugalmát. Ez a gyerekekre is vonatkozott.

– Mindenről kérdezd anyukádat. Ő majd beavat téged a dzsungel rejtelmeibe.

Az anyuka hálás mosollyal köszönte meg az igyekezetét. Végre a kölyök is reagált, de nem éppen úgy, ahogy azt Jeanne várta. Mondjuk úgy… elég bizarrul.

Egy pillanatra azt sem tudta, mit gondoljon, mert amikor másodszor is kimondta, hogy az anyukád, a gyerek nem az anyja felé fordult, hanem maga mögé nézett, a fal felé. Annak a nőnek a plakátjára, amelyet Jeanne csupán néhány perce ragasztott ki, és a mellette lévő férfiéra. Alexis Zerda. A gyilkos. Aki miatt az egész megye összes rendőrségét mozgósították. Meg a mellé plakátolt jóképű srác miatt is.

Jeanne bizonyára csak képzelődött.

A kölyök bizonyára csak a nagy üvegablakot nézte. Vagy a mögötte sorakozó repülőket. Vagy még jobban elkalandozott, talán ő is olyan ábrándos lélek volt, aki mindig a felhők között jár.

Jeanne habozott, nem tudta, hangot adjon-e annak a szörnyű balsejtelemnek, amely hirtelen a lelkére telepedett. Nem tudta megmagyarázni, de érezte, hogy valami nem stimmel ezzel a párossal. Feszültséget érzett a levegőben, de maga sem tudta, miért.

Minden iratuk rendben volt. Ugyan, miféle okból állíthatta volna meg őket? A kopaszra borotvált fegyveres őrök fel-alá masíroztak a reptéren, csizmájuk súlyosan dobbant a padlón. Szavatolták az utasok biztonságát és a családok jeges rémületét.

Jeanne végre rájött. A nyomás. A reptér pattanásig feszült légköre. Egy bűnöző szabadlábon rohangált, nyomában a zsarukkal. Tehát mégsem ő veszítette el a közös hangot a gyerekekkel.

Átnyújtotta az útleveleket a golyóálló üveglap túloldalára.

– Minden rendben, hölgyem. Kellemes utazást kívánok.

– Köszönjük.

Ez volt az első szó, amelyet a nő kiejtett a száján.

A nagy ablak túloldalán, a láthatáron egy Airbus A318-as repült el a kék ég alatt.

* * *

Marianne Augresse parancsnok pillantása az azúrkék ég alatt sikló Airbusra révedt. Egészen az olajfekete óceánig követte a tekintetével, majd sóhajtott, és folytatta a fáradságos mászást.

Négyszázötven lépés.

Jibé, a helyettese ötven lépéssel feljebb megengedte magának azt a luxust, hogy leszaladjon hozzá, kettesével véve a lépcsőfokokat. Úgy ugrált és pattogott, mint egy ötéves. Rettenetesen idegesítette Marianne-t, most még jobban, mint máskor.

– Találtam egy tanút! – kiáltotta a helyettes, amikor már mindössze nyolc lépcsőfok választotta el őket. – És nem is akármilyet!

Marianne Augresse a lépcsőkorlátnak támaszkodott, és kihasználta az alkalmat, hogy szusszanjon egyet. Érezte, ahogy a gerincén keskeny izzadságpatak csordogál. Gyűlölte, hogy a legkisebb erőfeszítésre is azonnal ázik a verejtékben, és ha egy grammot is hízik, az izzadságcseppek megsokszorozódnak. Ennek is az a kurva nyári henyélés volt az oka, az egészségtelen vacsorák, a kanapén fetrengős esték, a magányos éjszakák meg az elmaradozó reggeli kocogás.

A helyettese meg úgy repült a lépcsőfokok felett, mintha egy láthatatlan liftben utazna.

Megállt Marianne előtt, és egy nagy, szürke patkányt emelt az orra elé. A teste lágy volt, mint a krémsajt.

– Hol találtad?

– Kicsit feljebb, a vadszederben. Alexis Zerda ejthette el, mielőtt eltűnt.

A parancsnok nem válaszolt. Mutató- és hüvelykujja közé vette a plüssfigura puha szőrét, amely szinte már fehérre kopott a sok simogatástól, szívástól, rágcsálástól és a remegő hároméves ragaszkodó ölelgetésétől. A két fekete szem ferdén és vakon meredt a világba, mintha végső, halál előtti rémületükbe fagytak volna.

Jibé nem tévedett, valóban egy tanút tartottak a kezükben. Ragacsos, kitépett szívű, néma tanút, aki többé már nem suttogott nekik. Marianne magához szorította, és elméjében azonnal megindultak a fogaskerekek. A legrosszabbra gondolt.

A kölyök soha nem vált volna meg a plüssétől.

Mechanikusan szétválasztotta a patkány szőrét, mintha egy férfi mellkasát simogatná. A szőrszálak tövét itt-ott barnára festette valami. Vér, kétségtelenül. Talán ugyanaz, amelyet a néhány száz lépéssel lejjebb fekvő rejtekhelyen találtak?

A kölyöké?

Vagy Amanda Mouliné?

– Folytatjuk a keresést, Jibé – dörrent rá a férfira Marianne a kelleténél szándékosan kicsit szigorúbban. – Haladjunk.

Jean-Baptiste Lechevalier nem vitatkozott vele. Engedelmesen hátat fordított neki, és egy pillanat alatt máris öt lépcsőfok előnyt szerzett magának. Marianne megfeszítette magát, és igyekezett elterelni a figyelmét kimerültségéről, hogy nagyjából lépést tudjon tartani helyettesével. Közben ezernyi gondolat és sejtelem kavargott a fejében, amelyeket a keserves mászás közben igyekezett logikus feltételezésekbe rendezni. Még ha valójában mindössze egyetlen kérdés számított is igazán.

Hol?

Vonat, autó, villamos, busz, repülő… Alexis Zerdának millió lehetősége volt elmenekülni, eltűnni a föld színéről, még úgy is, hogy két órával korábban az egész térséget riasztották, kiplakátolták a várost, és többtucatnyi rendőrt mozgósítottak.

Hol és hogyan?

Egyik lépés a másik után. Minden kérdés csupán egy újabb kérdéshez vezet.

Hol, hogyan és miért?

Hogy ne kelljen feltennie azt a bizonyos kérdést. A legfontosabbat.

Miért hagyta itt a plüsst?

Miért kellett kitépni a játékot a kölyök kezéből? Egy olyan kölyök kezéből, aki bizonyára üvöltött, teljes erejéből szoríthatta a patkányt, azt mondhatta, hogy egy tapodtat sem halad tovább nélküle, és aki inkább ott helyben szörnyethalt volna, mint hogy megváljon a barátjától, ami az édesanyja illatát hordozta.

A szél magával hozta a tenger sós illatát. A konténerszállító hajók összetömörültek a csatornában, mint az autók a piros lámpánál.

A parancsnok halántékán kidagadtak az erek. Vér és verejték. Innen úgy tűnt, mintha a lépcsősor a végtelenségig emelkedne: mintha valamiféle gonosz varázslat minden egyes megtett lépéssel újabb fokot teremtett volna a lépcső tetejére. A vége a láthatáron túli világba veszett.

Egyetlen kérdés zakatolt a fejében, szinte szétfeszítette a koponyáját.

Miért?

Zerda talán nem akart tovább bajlódni a kölyökkel? Vajon tőle is megvált, mint a plüsstől? Őt is lehajította egy árokba néhány lépcsőfokkal feljebb, csak hogy minél gyorsabban találhasson magának egy biztonságos zugot?

Újabb Airbus szállt el a felhők előtt. A reptér légvonalban mindössze két kilométerre volt tőlük. Marianne-t csak az nyugtatta meg, hogy Zerda ott biztosan nem jutna át a felállított egységeken.

Már csak néhány tucatnyi lépcsőfok. Az a mitugrász Lechevalier majdnem a parkolónál járt. Augresse parancsnok ezzel szemben tartotta a szokott tempót. Ujjai kampóként vájtak a patkány bőrébe, mintha meg akarnának bizonyosodni róla, hogy valóban kitépték a szívét és a tüdejét, és ez a plüssbestia többé senkivel nem oszthat meg se történeteket, se titkokat; hogy valóban halott, miután annyit beszélgetett a szegény kis Malone-nal, majd a rendőrségnek is kiadta minden titkát.

A parancsnok ujjai egy pillanatig még szórakozottan játszottak a merev szőrszálakkal, aztán megálltak, kivéve a mutatóujját, amely lejjebb csúszott az anyagon. A szeme ösztönösen odatévedt, anélkül hogy bármit is sejtett volna, anélkül hogy bármi fogalma lett volna róla, mit fog felfedezni.

Hogyan vihetne előrébb ez a nyomorult kis plüssdarab?

Marianne Augresse tekintete összeszűkült, a szőrszálakat pásztázta, a kifakult jelekre összpontosított. És hirtelen feltárult előtte az igazság.

Abban a pillanatban a kirakós összes darabja a helyére került. Beleértve azokat is, amelyek a leginkább kétségbe ejtették.

Az űrhajó, az ogrék erdeje, a kalózok az elsüllyedt hajójukkal, az amnéziás trópusi rágcsáló, a kincs, a kastély négy tornya, az összes furcsa téveszme, amelyet ő és az emberei már öt napja csupán buta gyerekmesének tartottak.

Egy ábrándos kisfiú különös történetei… Milyen ostobák voltak!

Minden igaz volt. Malone nem képzelődött!

Minden benne volt abban a három egyszerű szóban, amelyet ennek a néma tanúnak a szőrébe varrtak. Sokan fogták már a kezükben ezt a patkányt, de soha senki nem vett észre semmit. Mindenki csak arra figyelt, mit fog hallani tőle. Feszülten figyeltek, de sosem jutott eszükbe, hogy közelebbről is megnézzék ezt a szegény, meggyilkolt állatot, amit gyilkosa örök hallgatásra kárhoztatva hagyott maga mögött a bozótosban.

A parancsnok egy pillanatra lehunyta a szemét. Arra gondolt, ha valaki, aki semmit nem tud az ügyről, most képes lenne olvasni a gondolataiban, minden bizonnyal azt hinné, hogy megőrült.

Egy plüss nem beszél, nem könnyezik, és nem is hal meg. Az ember ezt jó eséllyel négyéves korára megtanulja. Legkésőbb hat, ha nagyon naiv.

Igen – ha valaki itt kapcsolódna be a történetbe, bizonyára bolondnak nézné. Valaki – vagy éppen ő maga, ha józanul gondolkodik.

Ő maga öt nappal korábban.

Marianne engedett ideges szorításán, és visszanézett a több száz lépcsőfokra, amelyet megmászott. Szédülés kerülgette. A magasban nem látott mást, csak a végtelenségig terpeszkedő eget, az eget, amely csaknem olyan fekete volt, mint a világot körbeostromló óceán, és feketeségét csak a boltozata alatt foszló szürke felhők habja törte meg.

Kevesebb mint húsz lépcsőfok. Jibé időközben beindította a Mégane-t, Marianne már hallotta a motorzörgést. Minden maradék erejét összeszedve újabb lépést tett előre.

Most, hogy megtudta az igazságot, már csupán egyetlen kérdésre kereste a választ.

Van még elég idejük megállítani őket?

Négy nappal korábban…

HÉTFŐ
A hold napja

2.

Kismutató a nyolcason, nagymutató a hetesen

– Anya nagyon gyorsan sétált. Fogtam a kezét, de eléggé fájt. Egy rejtekhelyet keresett, ahol mindketten elbújhatunk. Kiabált, de nem hallottam, hogy mit, mert túl sokan voltak körülöttünk.

– Túl sokan? Kik voltak ezek az emberek körülöttetek?

– Hát… mindenki vásárolt.

– Ezek szerint boltok között mentetek?

– Igen. Jó sok bolt volt. De nálunk nem volt bevásárlókocsi, csak a táskám, amelyiken Jake és Sohaország kalózai vannak.

– De te és az anyukád is vásároltatok?

– Nem. Nem. El kellett mennem nyaralni. Anya ezt mondta. Jó nagy nyaralásra. De én nem akartam. Ezért keresett anya egy rejtekhelyet, ahol elbújhatunk. Hogy az emberek ne lássák a rohamomat.

– Mint az óvodában? Ahogy Clotilde mesélte nekem? Sírtál és mérges voltál, és mindent össze akartál törni a szobában. Erről van szó, Malone?

– Igen.

– Miért?

– Mert nem akartam elmenni a másik anyával.

– Csak emiatt?

– …

– Rendben, akkor majd beszélgetünk később a másik anyukádról. Addig próbálj meg visszaemlékezni a többi dologra. Le tudod írni nekem, mit láttál? Milyen helyen sétáltatok gyorsan az anyukáddal?

– Boltok között mentünk. Jó sok bolt volt. Láttam egy mekit is, de nem mentünk be enni. Anya nem akarta, hogy a többi gyerekkel játsszak.

– Emlékszel az utcára vagy a többi boltra?

– Nem egy utcában voltunk.

– Hogyhogy nem egy utcában?

– Hát, olyan volt, mint egy utca, de nem láttuk az eget!

– Biztos vagy benne, Malone? Nem láttátok az eget? A boltok körül volt nagy parkoló?

– Nem tudom. Aludtam az autóban. Csak arra emlékszem, ahogy ott sétáltunk az utcán, ami nem utca, mert nem láttuk az eget, és anya húzta a kezem.

– Rendben. Semmi gond, Malone. Várj egy kicsit. Mutatok neked néhány fényképet, és meglátjuk, hogy felismered-e valamelyiket.

Malone mozdulatlanul feküdt az ágyában.

Bajszos most nem mondott semmit, mintha meghalt volna. Malone tudta, hogy mindjárt újra beszélni fog. Gyakran csinált ilyet, már egészen hozzászokott.

– Nézd meg a képeket, Malone, itt, a számítógépen. Emlékeztetnek valamire?

– Igen.

– Ezek azok a boltok, amelyeket az anyukáddal láttál?

– Igen.

– Biztos vagy benne?

– Azt hiszem. Ott volt az a piros-zöld madár. Meg a papagáj is, amelyik kalóznak öltözött.

– Rendben. Ez nagyon fontos, Malone. Később mutatok majd más fényképeket is neked. Addig meséld tovább a történetet. Az anyukáddal elbújtatok egy titkos helyen. Hol?

– A vécében. Leültem a földre, anya pedig becsukta az ajtót, hogy mások ne hallják, amit mond, egyedül én.

– És mit mondott neked az anyukád?

– Hogy minden, ami a fejemben van, egyszer csak el fog tűnni, mint az éjszakai álmok. És hogy minden este, amikor lefekszem aludni, gondoljak rá. Gondoljak rá jó erősen. És a házunkra, meg a partra. Meg a kalózhajóra. A kastélyra. Csak ennyit mondott. Hogy hamarosan minden kép eltűnik a fejemből. Elég nehezen hittem el neki, de mindig ezt mondogatta. Hogy minden dolog csak úgy kirepül az ember fejéből, mint az őszi levelek a faágakról. Kivéve, ha minden este erősen gondolok rájuk.

– Ezt azelőtt mondta, hogy átadott volna a másik anyukádnak, ugye?

– A másik, az nem az anyukám!

– Igen, igen, értettem, Malone, ezért mondtam, hogy a másik anyukád. Mondott neked valami mást is? Mármint az igazi anyukád.

– Hogy hallgassam Bajszost.

– Bajszos a plüssállatod, igaz? Szia, Bajszos! Szóval anyukád azt mondta neked, hogy hallgasd őt?

– Igen. És hogy mindig titokban kell hallgatnom.

– Nagyon rejtélyesen hangzik. És hogy segít neked emlékezni mindenre?

– Beszél hozzám.

– Beszél?

– Igen.

– És mikor beszél hozzád?

– Nem mondhatom el, mert titok. Megesküdtem anyának. De egy másik titkot is elárult nekem a vécében. Hogy hogyan védjem meg magamat az ogréktól, ha el akarnak hurcolni a sötét erdejükbe.

– Rendben, tehát titok. Akkor nem kérdezgetem tovább. Semmi mást nem mondott neked az anyukád, Malone?

– De. Épp ezt!

– Micsodát?

– Hogy Malone.

– Tehát a neveden szólított, ugye, Malone?

– Igen. Azt mondta, hogy a Malone szép név. És ha ezen a néven szólítanak, mindig válaszoljak.

– De korábban nem ez volt a neved, ugye? Emlékszel még, hogy hívtak korábban?

Malone nagyon hosszú ideig hallgatott.

– Semmi gond, nagyfiú. Semmi gond. Ezután mondott neked még valamit az anyukád?

– Nem. Csak sírt.

– Rendben. És a ház, amiben korábban laktál… Mesélnél róla egy kicsit? Nem arról, amiben most laksz.

– Egy kicsit tudok mesélni. De nem sokat, mert Bajszos sosem beszél nekem a házról.

– Értem. Le tudod írni, mire emlékszel belőle? Az imént a tengerről beszéltél, ugye? Egy kalózhajóról és egy kastély tornyairól.

– Igen! Ott nem volt kertünk, ebben biztos vagyok, csak a tengerpart. Ha valaki kiugrott volna a szobám ablakán, a vízbe esik. Bentről látszott a kalózhajó, ketté volt törve. Az űrhajóra is emlékszem. És hogy az erdő miatt nem mehettem túl messze a háztól.

– Ez volt az ogrék erdeje?

– Igen.

– Arról is mesélsz nekem egy kicsit?

– Igen. Képzeld, ott az égig érnek a fák! Nem csak ogrék ólálkodtak az erdőben, hanem nagy majmok, kígyók és óriáspókok is. Egyszer láttam az óriáspókokat, miattuk kellett a szobámban maradnom.

– Emlékszel másra is, Malone?

– Nem.

– Értem. Mondd meg nekem… Malone. Így foglak hívni, amíg rá nem jövünk, mi volt a korábbi neved, rendben? Mondd csak meg… Miféle állat ez a plüssöd?

– Hát ez egy Bajszos.

– Rendben. Redben, egy Bajszos. Értem. És azt mondod, igazán beszél hozzád. Nem csak a fejedben? Tudom, hogy titok, ezért nem is kérdezgetem, csak arra vagyok kíváncsi, hogyan beszél veled. Ezt el tudod mondani nekem?

Malone hirtelen visszatartotta a lélegzetét.

– Most már csendesen, Bajszos – suttogta.

Hallotta a lépcsőfokok halk nyikorgását. Mindig nagyon figyelt a ház apró zajaira, főleg, amikor egyedül volt a szobájában, a takaró alatt, a sötétben, és Bajszost hallgatta titokban.

Anyácska közeledik.

– Gyorsan, Bajszos! – mormogta. – Úgy kell csinálnunk, mintha aludnánk.

Bajszos épp időben hallgatott el, még azelőtt, hogy Anyácska belépett volna a szobába. Malone gyorsan átölelte a plüsst. Bajszos nagyon ügyesen tudta tettetni, hogy alszik.

Anyácska mindig lassabban beszélt, különösen esténként, amikor annyira fáradt volt, hogy az ember azt hihette volna, sosem fogja befejezni a mondatait.

– Minden rendben, édesem?

– Igen.

Malone szerette volna, ha gyorsan elmegy, de Anyácska ilyenkor leült az ágy szélére, és lágyan simogatni kezdte a haját. Aznap pedig még ennél is tovább ment: olyan erősen magához szorította, ahogy Malone szokta ölelgetni Bajszost. Még fájt is egy kicsit.

– Holnap beszélek az óvó nénivel, emlékszel?

Malone nem válaszolt.

– Úgy hallottam tőle, hogy mindenféle történeteket mesélsz. Tudom, mennyire szereted a meséket, drágám, hiszen a legtöbb kisfiú ilyen. Sőt büszke vagyok rá, hogy ilyen élénk a fantáziád, és mindenféle csodadolgok csak úgy kipattannak a fejedből. De a felnőttek néha komolyan veszik ezeket a meséket, és azt hiszik, hogy igazak. Ezért akar beszélni velünk az óvó néni, érted?

Malone lehunyta a szemét, és többé nem nyitotta ki. Anyácska még sokáig ült mellette némán.

– Látom, fáradt vagy, édesem. Hagylak aludni. Álmodj szépeket!

Megcsókolta a homlokát, lekapcsolta a lámpát, és végre kilépett a szobából. Malone türelmesen várt. Az űrhajós ébresztőórára pillantott.

A kismutató a nyolcason, a nagymutató a kilencesen.

Tudta jól, hogy nem ébresztheti fel Bajszost, mielőtt a kismutató eléri a kilencest. Ezt az anyukája jól a fejébe véste.

A falon fluoreszkáló nagy csillagtérképre révedt, amelyet éppen az űrhajós ébresztőóra fölé akasztottak. A bolygók halványan világítottak a sötétben. Amikor minden lámpa le volt kapcsolva, egyedül ezeket lehetett látni az egész szobában. Ma a hold napja volt.

Malone türelmetlenül várta, hogy Bajszos elmesélje neki a történetét, az anyukája történetét a tengerpart kincséről. Az elveszett kincsről.

3.

Ma a Mimizan-parton voltunk. Egyedül Marco miatt vettem le a bikinifelsőmet. Ő a barátom. Imádja a mellemet. Láthatóan az a dagadt szomszéd disznó is.

Ölni akarok

A hasába döftem a napernyőt, éppen a köldöke fölé.

Elítélt: 28

Felmentett: 3289

www.olni-akarok.com

A telefon kíméletlen csörgése álmából keltette Marianne Augresse parancsnokot. Egy pillanatra csak hideg, meztelen testét látta maga előtt, mintha jégkoporsóba dermedt volna. Magához térve lassan kiemelte a kezét a kádból, ahová nagyjából egy órája feküdt be, és a mobiljáért nyúlt. Zsibbadt ujjai beleütköztek a mellkasán egyensúlyozott kosárkába, amely megingott és eldőlt, gyerekjátékok seregét zúdítva a testére. Műanyag csónakok, vizet spriccelő delfinek és apró, világító halacskák csobbantak a vízben.

– A kurva életbe!

Még a kezét is elfelejtette megtörölni, mielőtt megragadta a telefont. Ismeretlen szám.

– A kurva életbe! – ismételte a parancsnok.

Remélte, ha már felébresztik édes pihenéséből, legalább valamelyik helyettese lesz az. Jibé, Papi, vagy akárki a Le Havre-i rendőrkapitányságról. Tegnap óta minden gondolatát lekötötte a várakozás, attól a pillanattól kezdve, hogy meglátták Timo Solert a Saint-François negyedben, a gyógyszertár közelében. Négy embert állított fel a királyi és a kereskedelmi kikötő között. Csaknem egy éve üldözték már Timo Solert – kilenc hónapja és huszonhét napja, ha pontosak akarunk lenni. Az egész 2015. január 6-án kezdődött, a deauville-i rablás után, amikor a kamerák megörökítették Timo Soler arcát, éppen azelőtt, hogy eltűnt egy Münch Mammut 2000 márkájú motoron egy masszív, kilenc milliméteres parabellum golyóval, amely a ballisztikai szakértők szerint valahol a tüdeje és a válla között fúródhatott a testébe.

Marianne eléggé ismerte már magát ahhoz, hogy tudja, másnap reggelig már egy pillanatra sem lesz képes lehunyni a szemét. Csak feküdni fog a kádban, aztán a kanapén, majd végül az ágyában, izzadtan és idegesen várva, hátha az éjszaka közepén behívják a kapitányságra, és végre csinálhat valamit, maga mögött hagyhatja a gyűrött lepedőt, az égő villanyokat, a tévé előtt árválkodó Tupperware dobozt és Quézac poharat, a nagy rohanásban még éppen odavetve egy fél konzervet Mogwainak, annak a behemót fekete macskának, aki egy vakond és egy traktorkerék meglehetősen hitvány keresztezése volt. Egy igazi kis vakarék.

– Halló!

Teljesen összevizezte a telefon kijelzőjét. Óvatosan törölgetni kezdte az egyik törülközővel, és imádkozott, hogy közben ne kapcsolja ki véletlenül a túlérzékeny érintőképernyőt.

– Augresse parancsnok? Itt Vasile Dragonman. Nem ismerjük egymást… Óvodapszichológus vagyok. Egy közös ismerősünktől, Angélique Fontaine-től kaptam meg a telefonszámát.

Angie… Rohadt élet! – gondolta Marianne. Nyilván le akart feküdni ezzel a csávóval, sőt felhúzni neki a fekete csipkés melltartóját. Nagyon bedőlhetett a dumájának az a szegény lány.

– Hivatalos ügyben keres, Dragonman úr? Ugyanezen a vonalon egy nagyon fontos hívást várok, amely akármelyik pillanatban megérkezhet.

– Biztosítom róla, hogy nem leszek hosszú.

Kellemes hangja volt. Lágy, szinte hipnotikus, akár egy bódító varázslatokat mormoló keleti mágusé. Mély, duruzsoló, már-már ringató, hangyányi akcentussal, csak hogy egy kicsit pikáns legyen.

– Hallgatom – felelte Marianne.

– Talán kissé rejtélyesnek fog tűnni, amiről beszélni fogok. Amint említettem, óvodapszichológus vagyok, én viszem az összes intézményt a Szajna torkolatától északra. Néhány hete egy egészen különös gyerekkel foglalkozom.

– Hogy érti?

Marianne végigsimított a combján. A vízfelszín lágyan fodrozódott a kézfeje fölött. Mélyen legbelül azért nem volt rossz érzés, hogy egy férfi ébreszti fel álmából. Még ha ez a férfi nem is vacsorázni hívja.

– Azt mondja, az édesanyja nem az édesanyja.

A parancsnok lustán körözött mutatóujjával a vízben.

– Tessék?

– Azt mondja, az édesanyja nem az édesanyja! És hogy az apja sem az igazi apja, ha már itt tartunk.

– Hány éves ez a gyerek?

– Három és fél.

Marianne az ajkába harapott. Tehát egy zakkant pszichológussal van dolgunk. Élőben nagyon meggyőző lehet, ha Angie így bedőlt neki.

– Mindenesetre úgy beszél, mintha legalább egy évvel idősebb lenne – tette hozzá a férfi. – Nem kifejezetten tehetséges, de egyértelműen koraérett. A tesztek alapján, amelyeket…

– De a szülei valóban a szülei? – szakította félbe Marianne. – Gondolom, ellenőrizték, amikor beiratkozott az óvodába. Nem fogadták örökbe, nem hatóságilag helyezték el náluk, nem nevelőszülők…?

– Persze, efelől semmi kétség. Papíron a gyerek egyértelműen az övék. Azt mondják, csak túl nagy képzelőerővel áldották meg. Holnap találkoznak az igazgatóval.

– Ezek szerint valójában minden rendben?

Marianne rögtön elszégyellte magát, amiért ilyen nyersen és türelmetlenül válaszolt a férfi lágyan duruzsoló szavaira. Valahol a kád mélyén egy műanyag delfin uszonya csiklandozta meg a bokáját. Grégoire, az unokaöccse már csaknem hat hónapja nem aludt ott nála – így, hogy a jövő hónapban betölti a tizenegyet, talán soha többé nem is fog, még úgy sem, hogy Marianne-nál késő estig filmezhet és gátlástalanul sok pizzát tömhet magába. Már rég ki kellett volna dobnia ezeket a játékokat a sok Pixar-DVD-vel meg Playmobillal együtt. Sokkal jobb lett volna megválni tőlük ahelyett, hogy folyton gúnyosan fintorognak rá a lakás minden sarkából.

– Nem – felelte a férfi. – Nincs minden rendben. Akármilyen bizarrnak tűnik is, én azt hiszem, a fiú igazat mond.

Hát, igen. Valóban zakkant szegény. A megérzések sosem tévednek…

– És az anyuka mit szól? – kérdezte a parancsnok szinte unottan.

– Dühös.

– Mily meglepő. Elő a farbával, Dragonman úr! Mégis mit vár tőlem?

Marianne elrúgta magától a szemtelen delfint. Az idegen hangja nyugtalanította, főleg, mert a férfi még csak nem is sejtette, hogy anyaszült meztelenül beszél vele, combja kilóg a vízből, lába a kád szélének támasztva.

A pszichológus hosszan hallgatott, Marianne pedig időközben forró és sikamlós gondolatok közé süppedt. Arra gondolt, szívesen megosztaná a kádat egy erős férfival. Bár talán szűkös lenne. A teste egészen összepasszírozódna a kád alja és a mulandó szerető sziklakemény izmai között. Kimondhatatlan, legtitkosabb fantáziája valójában az volt, hogy egy csecsemővel ossza meg a kádat. Egy ugyanolyan dagadt kis gombóccal, amilyen ő maga is volt. Arról ábrándozott, hogy órákig pancsolnak és játszanak a műanyag játékokkal, lefröcskölik egymást, és szakállat csinálnak maguknak a habból, amíg ki nem hűl a víz, és még azután is, a gyerekorvos legnagyobb örömére.

– Hogyhogy mit várok? – szólalt meg végül zavartan a pszichológus. – Nem tudom. Segítséget, esetleg?

– Azt akarja, hogy nyomozást indítsak az ügyben? Erről van szó?

– Nem feltétlenül. De legalább szaglászhatnának egy keveset. Angie azt mondta, biztosan utánanéznek majd. Csak azt kellene kideríteni, hogy igazat mond-e a kisfiú. Szívesen rendelkezésükre bocsátom a beszélgetéseink jegyzőkönyvét, a jegyzeteimet, a rajzait…

A szemtelen delfin újra ostrom alá vette Marianne bokáját.

Minél többet hallott, annál inkább meg volt győződve róla, hogy az lenne a legjobb, ha találkoznának ezzel a Vasile Dragonmannal. Főleg, hogy Angie küldte hozzá… Angie pontosan tudta, mire van szüksége. Nem egy egyszerű pasira. Marianne gyűlölte az egyszerű pasikat. Harminckilenc évesen még legalább húsz éve volt arra, hogy a világ összes pasijával lefeküdjön, ha akar. Nem – Marianne egy borvirágos csajos estén szépen és hosszasan elmagyarázta Angie-nak, hogy a következő hónapokban keserves vadászatra indul a férfiak sűrű és homályos erdejébe, hogy felkutasson egy ritka, már-már mitikus vadat: egy vérbeli apát. Ennek fényében Angie talán mégsem minden hátsó szándék nélkül küldte hozzá ezt a pasast… hiszen egy óvodapszichológus végül is a tökéletes apa mintapéldája! A kisgyermekkor szakértője, aki Freinet-t, Piaget-t és Montessorit olvas, amíg mások beérik a sportújságokkal, hír- és férfimagazinokkal. Maga elé idézte a deauville-i bűnözők képét és a Saint-François negyed gyógyszertára előtt történteket. Ha a kollégái bármi hírt kapnak Timo Solerről az elkövetkezendő egy napban, azonnal értesíteni fogják.

– Dragonman úr, ha tud veszélyeztetett gyermekről a környezetében, a megszokott eljárás szerint a Gyermekvédelmi Központhoz kell fordulnia segítségért. Mindazonáltal az ügy, amelyet elém tár, nekem eléggé… hogy is mondjam… szokatlannak tűnik. Biztosan szeretne hivatalos bejelentést tenni a rendőrségre? Úgy gondolja, a gyermek élete veszélyben forog? A szülők esetleg bántalmazhatják? Pontosan milyen indokkal kellene vizsgálatot indítanunk az ügyben?

– A priori teljesen normális szülőknek tűnnek. Nem gondolom, hogy ilyen szempontból bármi baja eshetne.

– Értem. Ez esetben nincs ok a sietségre. Ígérem, hogy finoman körüljárjuk az ügyet. Mindenesetre nem fogjuk a szülőket börtönbe dugni egy olyan gyerek miatt, akinek kissé túl élénk a képzelőereje.

A parancsnok testén kellemes borzongás futott végig. A víz rózsaszínűre színeződött a levendulás-eukaliptuszos-liliomos fürdősótól, amelyet nagyjából egy órával azelőtt öntött a kádba. A habfürdő magányos jéghegyei között Marianne melle iszonyatos kontinensként tornyosult a hasa fölött ringatózó sárga kishajó fölé. Igazi világvége-látomás, gondolta. Érintetlen föld, amelynek vad partjait bemocskolta egy vegyszerszállító hajó.

A pszichológus hangja zökkentette ki ábrándjaiból.

– Ne vegye rossz néven, parancsnok, de egyáltalán nem értek egyet önnel. Éppen ezért kértem el Angie-tól a magánszámát, és engedtem meg magamnak, hogy ilyen későn zavarjam. Ez egy vészhelyzet. Az ügy nem tűr halasztást. A lehető leghamarabb cselekedni kell.

Marianne felemelte a hangját.

– A lehető leghamarabb? Ember, hiszen épp az imént mondta, hogy a gyerek nincs veszélyben!

– Értse meg, parancsnok: ez a gyerek még nincs négyéves. Mindent, amire ma még emlékszik, holnapra elfelejt. Vagy holnaputánra. Legkésőbb egy-két hónap múlva.

Marianne felegyenesedett a kádban. A vízmagasság esett vagy húsz centit.

– Pontosan mit akar mondani ezzel?

– Ez a kisfiú kétségbeesetten kapaszkodik az emlékfoszlányaiba, és igyekszik elmondani nekem, hogy az anyja nem az igazi anyja. Néhány hét múlva azonban, ahogy egyre többet tanul, és fejébe vési az állatok és a virágok nevét, a betűket és a végtelen világ összes apró részletét, ezek az új ismeretek ki fogják szorítani a régebbi emlékeket az elméjéből. És a másik édesanyja, akire ma még emlékszik, és egész korábbi élete, amelyről lelkesen mesél nekem, valahányszor találkozom vele, hamarosan olyan lesz neki, mintha soha nem is létezett volna.

4.

Kismutató a kilencesen, nagymutató a tizenkettesen

Malone hosszú ideig várt csendben a sötétben, hogy biztos legyen benne, Anyácska aznap este már nem fog visszatérni hozzá.

Apró ujjai végigsimították Bajszos puha szőrét, lágyan köröztek dobogó szíve fölött, átölelték… kicsit meleg volt. Amikor minden elcsendesedett, Malone a takaró alá bújt, hogy meghallgassa kis barátját. Hegyezte a fülét. Ez a hold napja volt. Ezen az éjszakán Bajszos mindig a magvak különös esetéről mesélt. Malone nem is emlékezett rá, hányszor hallotta a történetet.

Megszámlálhatatlanul sokszor burkolta már be a hétfő éjszaka jótékony sötétje. Nem is tudta volna megmondani, pontosan hányszor. Azelőtt nem számolta a hold napjait.

A plüss puha hasához szorította a fülét, mintha Bajszos aprócska párna lenne.

* * *

Bajszos hároméves volt, ezért már idősnek számított a családjában, hiszen az édesanyja összesen nyolc esztendőt élt meg, a nagyapja pedig – aki igen-igen öreg volt már! – tizenötöt.

A tengerpart legmagasabb fáján ütöttek tanyát, amelynek gyökerei olyan alakban tekeregtek, mint egy óriási pók hosszú lábai. A harmadik emeleten laktak, az első bal oldali ágon, egy csér mellett, ami az idő nagy részében az ég távoli térségeit rótta. A másik szomszédjuk egy vénséges vén bagoly bácsi volt, aki ifjúkorában egy kalózhajón szolgált.

Az anyukája azt mondta, hogy Bajszos a nagyapjára ütött. Hogy ő is éppen olyan ábrándos lélek, mint az öreg. Igaz, ami igaz: a nagyapja sok időt töltött révedezéssel, hiszen elveszítette az emlékezetét. Gyakran rajtakapták, ahogy egy másik ágon szunyókál összekócolódott, hegyszürkére fakult bajusszal, vagy éppen egy kerek kavicsot kotor a földbe édes makk helyett. Bajszos is szeretett a vízparton üldögélve arról képzelegni, hogy egy szép napon felsettenkedik egy hajóra, elrejtőzik a rakodótérben, és búzamagokon meg zabon tengeti az életét egészen addig, amíg fel nem fedez egy új szigetet. Ott aztán megtelepedik majd, és saját családot alapít. Gyakran olyan mélyre merült ezekben az ábrándokban, hogy minden mást elfelejtett ezen a világon.

Bajszos azért persze derekasan dolgozott is. Egyetlen munkája volt, mindig ugyanaz, de igen fontos, sőt életbevágó: mogyorót kellett gyűjtenie az erdőben, hogy aztán elássa a ház közelében. Hiszen az egész család az erdő miatt költözött ide. Mogyoró, török mogyoró, makk, dió, fenyőtoboz – csak úgy hullottak a mindenféle kincsek az égből a bíbor őszi levelekre, és neki mindet el kellett rejtenie, hogy ha beköszönt a zimankós télidő, legyen mit ennie a családnak. Az anyukájának nem volt ideje élelmet gyűjteni, hiszen neki vigyáznia kellett Bajszos kisöccsére, Berkenyére, és kishúgára, Borókára.

Így hát Bajszos minden áldott nap mogyorót és diót gyűjtött, utána pedig a tengerparton révedezett. És minden áldott este, amikor felfelé igyekezett a magas fa törzsén, ráeszmélt, hogy elfelejtette, hová rejtette az összegyűjtött magvakat.

Egy nagy szikla zugába? A fa gyökerei között ásító üregekbe? Egy fényes kagyló mellé?

Lehetetlen emlékezni ezekre a dolgokra!

De szegény Bajszos ezt soha nem merte elmondani az anyukájának.

Ahogy teltek-múltak a napok, egyre jobban szégyellte magát, és egyre kevésbé volt mersze odaállni édesanyja elé, hogy elmondja, túlságosan szétszórt ahhoz, hogy ilyen komoly feladatot bízzanak rá.

Egy szép napon aztán beköszöntött a tél.

Az egész család szedte a sátorfáját, és a fa odvából a gyökerek között ásító meleg üregbe költözött, amelyet még Bajszos nagyapja ásott réges-régen. Akkor még elég volt az egész családnak, mostanra azonban, hogy ilyen sokan lettek, már nem fért el mellettük az összegyűjtött élelem.

Hat hónapig szenderegtek, de ez a hat hónap olyan gyorsan elröppent, mint egy szívdobbanás.

Amikor felébredtek, és kidugták az orrukat a felszínre, azt hitték, a föld túlsó oldalán bukkantak ki.

A magas fa szőrén-szálán eltűnt!

A csérnek és a bagolynak sem látták nyomát. És ami a legrosszabb: nem volt már se mogyoró, se dió, se makk, se fenyőtoboz. Az egész erdő eltűnt!

Egy szörnyű nagy téli vihar az összes fát elsöpörte a föld színéről.

Bajszos édesanyja, mint mindig, most is tudta, mit kell tenniük. Nyugodt hangon azt mondta, a legfontosabb, hogy egyenek, és megkérte Bajszost, hogy szaladjon, és ássa ki az ősszel felhalmozott készleteket.

Bajszos ekkor keservesen sírva fakadt.

A tengerpart a végtelenségig húzódott. Olyan volt, mint tűt keresni a szénakazalban: mind éhen fognak halni, mielőtt egyetlen árva mogyorószemet is találnak. A parton álló fák pedig soha többé nem látják el őket élelemmel: mind szomorúan feküdtek a homokban, ágaik összetörtek, gyökereik az ég felé tekeregtek.

Az édesanyja nem dorgálta meg Bajszost. Mindössze ennyit mondott:

– Indulnunk kell, gyermekeim. Keresnünk kell egy új helyet, ahol letelepedhetünk, és megtölthetjük a hasunkat.

Ezután megkérte Bajszost, hogy vegye a hátára Borókát, aki még nagyon kicsi volt, ő maga pedig a vállára ültette a vénséges vén nagyapót, aki mintha még két esztendőt öregedett volna egyetlen szívdobbanásig tartó téli álmuk alatt.

Bejárták az egész világot.

Végeláthatatlan pusztákon, sebesen zúgó folyamokon, ősi hegyeken és forró sivatagokon át vezetett az útjuk. Ásító barlangokban, padlásokon húzták meg magukat, mindenféle különös fák odvában, és olyan mély üregekben, amelyek egészen az óceán alá nyúltak. A házakból seprűvel kergették ki őket, az iskolában a gyerekek sikoltoztak, amikor a szemük elé kerültek, a templomban pedig a vénasszonyok. Kamionok sarkában utaztak és hajók rakodóterében, sőt egyszer még repülőn is.

Aztán egyszer hónapokkal, vagy talán hosszú esztendőkkel később, egy olyan napon, amelyen még a szokásosnál is hangosabban korgott a gyomruk, ősz bajuszú nagyapjuk, aki az utazás kezdete óta egy árva szót sem szólt, azt mondta nekik:

– Ideje hazatérnünk.

Bajszos édesanyja bizonyára nem értett vele egyet, de mivel nagyapó sohasem beszélt, hallgatniuk kellett rá.

Így hát elindultak hazafelé. Igencsak lógatták az orrukat, mert eszükbe jutottak a homokba bukott fák és a kopasz tengerpart, ahol egy árva falevél nem sok, annyi sem maradt, amely alatt elbújhattak volna, csupán kemény kagylók és száraz faágak. Üres sivatagba kellett hazatérniük!

Először azt hitték, rossz tengerpartra érkeztek.

Egyedül nagyapó mosolygott, és táncra perdültek ősz bajszának szálai. Egy homokdomb tövéhez érve megkérte a családot, hogy telepedjenek le köré, és mesélni kezdett:

– Régestelen-régen, amikor még olyan ifjú voltam, mint Bajszos, szüntelenül elkalandoztak a gondolataim, és arról ábrándoztam, hogy egy nap bejárom a kerek világot. Szegények voltunk és csontsoványak, és a parton, ahol éltünk, nemigen nőttek se fák, se bokrok. Gyakran koplalásra kényszerültünk, ráadásul nekem is mindig kiment a fejemből, hová rejtettem a nagy nehezen összegyűjtött magvakat. Aztán egy nap egy elfeledett mogyoróból fa sarjadt, amelynek ágain újabb mogyorók teremtek. Ezután újabb fa született, majd egy következő, és hamarosan sűrű erdő borította be a partot. Az az erdő, ahol megszülettetek.

– Az otthonunk!

– Így van. De még nem múlt el úgy emberöltő, hogy ne csapott volna le a partra egy mennydörgő nagy vihar, amely mindent elpusztított, csak hogy újra megszülessen az erdő.

Elindultak felfelé a homokdombon.

Az egykor kopasz parton, a száznyi mogyoró, dió és makk helyén, amelyeket Bajszos itt-ott a homokba kotort, most a leghatalmasabb, legsűrűbb, legzöldebb erdő susogott, amely valaha gyökeret vert a tengerparton. Édesanyja szorosan átölelte Bajszost, Berkenye és Boróka pedig ide-oda futkároztak a törzsek között, és vidáman tapsikoltak apró mancsukkal. A lombok közül a csér és a bagoly figyelte őket, hiszen ők már rég visszatértek.

Bajszos nagyapja azt mondta, igen-igen kimerült, és hamarosan lefekszik aludni, csak egy pillanatra, de az a pillanat hosszabb lesz, mint az összes téli álom. Előtte azonban odahívta magához Bajszost, hogy mondjon neki valamit.

Miután félrevonta, kisétáltak a partra, egészen odáig, ahol már a víz nyalta a lábukat, és fehér hab fröccsent az arcukra. Bajszos nagyapja ekkor lágy hangon megszólalt:

– Látod, Bajszos, a legnagyobb kincsek nem azok, amelyeket egész életünkben kutatunk, hanem azok, amelyek mindvégig az orrunk előtt voltak. Ha egyszer elültetjük, majd gondosan öntözzük és ápoljuk őket, szinte azt is elfeledve, pontosan miért tesszük, akkor fognak kivirágozni, amikor már nem is reménykedünk benne.

* * *

Malone a párnára fektette Bajszost, és jól betakargatta, hiszen tudta, hogy másnap ébernek kell lennie. Anyácska és Apácska elmennek az óvodába, hogy beszéljenek az óvó nénivel. Malone kicsit félt tőle, mit fognak mondani.

Neki is aludnia kellett volna, de nem tudta rászánni magát. Tisztában volt vele, hogy ha megteszi, hamarosan visszatérnek a rémálmok. Csendben hallgatta a hidegen kopogó jégesőt. Még a szemét sem merte lehunyni.

De nem azért, mert félt a sötétben!

Amikor lehunyta a szemét, a szemhéja mögött, a fejében egyetlen szín vibrált, mintha az egész koponyáját kifestették volna belülről, minden apró csontot és zugot.

Egyetlen szín.

Egyetlenegy.

A vörös.

Mindenütt.

KEDD
A háború napja

5.

Vasile Dragonman csendesen várakozott a folyosón, térdére fektetett táskával. Rendőrök haladtak el előtte idegesen. Ha nem lett volna rajtuk az egyenruha, és ő sem viselte volna kopottas bőrdzsekijét, az ember azt hihette volna, hogy kórházi beteg, aki a szobája előtt várja a túlterhelt ápolókat.

Végre megjelent Augresse parancsnok. Nyugodtabban sétált a többieknél, a folyosó közepén. A beosztottjai félrehúzódtak előle, és amikor elhaladt mellettük, egy pillanatra a falhoz tapadtak, majd sietősen folytatták útjukat. Augresse megállította egyiküket.

– Papi, sikerült elérned a dokit?

Pierrick Pasdeloup hadnagy lassított a tempón. Az összes Le Havre-i rendőrkolléga Papinak szólította, és nemcsak azért, mert már csupán néhány hónapja volt hátra a nyugdíjig, és így ő volt a legidősebb az egész kapitányságon, hanem azért is, mert kicsit több mint ötvenévesen már legalább hat porontya szaladgált Franciaország legkülönbözőbb városaiban. Kopaszra borotvált koponya, sűrű, dérpettyes szakáll, lágy, hűséges kutyatekintet, egy kényszeres kocogó szálkás teste. Az idősebb rendőrök azt mondták róla, még fiatal, a fiatalabbak, hogy már vén, mint az országút.

– Egész délelőtt dolgozik – felelte a hadnagy. – Amint lesz szabadideje, értesíteni fog.

– És megerősítette, hogy Timo Solert varrta össze tegnap?

– Igen. Ezer százalék. Néhány perccel azután találkoztak, hogy láttuk Solert a gyógyszertárnál a Saint-François-ban. Larochelle összetoldozta rablónkat a kikötőben, az Osaka-rakparton, a csinos kis konténerek takarásában.

– És ez a merész orvos komolyan kifecsegte az egészet a rendőrségnek? Úgy tűnik, nem hatja meg túlságosan a szakmai titoktartási kötelezettség…

– Nem – rázta a fejét mosolyogva Papi. – És még semmit nem láttál.

Marianne Augresse elhessegette a fejéből a sérült bűnöző képét, és Vasile felé fordult.

– Készen áll, Dragonman úr? Csak két kihallgatás között tudtam időt szakítani a fogadására, így nem tudom megígérni, hogy senki nem fogja félbeszakítani a beszélgetésünket.

A pszichológus nyugalma ellensúlyozta a kapitányságon uralkodó általános izgatottságot. Komótosan ereszkedett a székbe, ügyelve arra, hogy ne gyűrődjön össze a ruhája, türelmesen felpattintotta a táskáját, és elővette belőle a gyerek rajzait. Világosbarna szeméről Marianne-nak a lakkozott fa, a terrakotta és a frissen sült pékáru színe jutott eszébe. Egy lézer gyorsaságával futotta át a papírokat. Élőben szembetűnőbb volt az akcentusa, mint telefonon.

– Ezek itt Malone rajzai. Egy egész mappányi jegyzetem van hozzájuk. Elkezdtem begépelni őket arra az esetre, ha véletlenül szükségük lenne rá, de…

Marianne Augresse felemelte a kezét, hogy megállítsa a férfit, és megragadja az alkalmat, hogy kissé jobban megnézze magának. Elképesztően bájos volt! Talán mindössze egy-két évvel fiatalabb nála. Imádta ezeket a félénk, zárkózott férfiakat, akiket legbelül mégis valamiféle titkos szenvedély fűt. Arra gondolt, ez lehet a tipikus keleti báj, legalábbis ő így képzelte, főleg Tolsztoj és Csehov tragikus hőseinek jellemére alapozva.

– Ne haragudjon, hogy félbeszakítom, Dragonman úr. Kérem, kezdje az elejéről. Kicsoda ez a fiú?

– Igen, igen, elnézést. A neve Malone Moulin. Kiscsoportos a manéglise-i óvodában. Nem tudom, járt-e már arrafelé…

Augresse parancsnok intett neki, hogy folytassa, és közben lopva megkereste a tekintetével Manéglise-t a szemközti falon függő térképen. Tíz kilométerre feküdt Le Havre-tól, egy nagy síkság közepén. Kevesebb mint ezer lakost számlált.

– Az egyik óvónő hívta fel rá a figyelmemet. Azt mondta, gyakran következetlenül beszél. Három hete találkoztam vele először.

– És ekkor elmesélte önnek, hogy a szülei nem az igazi szülei.

– Így van. Azt mondja, emlékszik egy másik életre, korábbról…

– A szülők pedig tagadják.

– Igen. – Vasile a karórájára pillantott. – Egyébként éppen most találkoznak az óvodaigazgatóval Manéglise-ben.

– Maga nélkül?

– Azt kérték, hogy ne legyek jelen.

– A szülők vagy az igazgató?

– Valójában mindketten…

– Azért, mert feldühítette őket a meséjével?

A pszichológus szomorkásan elmosolyodott, majd szinte könyörgőre váltott a tekintete. Marianne-nak egy kóbor kutya jutott róla eszébe, aki egy falat kenyérért kuncsorog.

– Nehéz hibáztatni őket, nem igaz? – sóhajtotta. – Őszintén szólva, Dragonman úr, ha nem Angélique küldte volna hozzám…

A férfi aranyló tekintete az övébe fúródott, és az arca elé emelte a gyerek rajzait.

– Kérem, legalább engedje meg, hogy megmagyarázzam. Ezek a rajzok… Csak néhány percbe telne.

Marianne Augresse habozott. A férfi egyértelműen az ő esete volt: elnézést kért, szerényen puhatolózott, félénken szólt hozzá, de nem engedett az akaratából. Meg kellene kérdeznie azt az okos kis Angie-t, hol találta ezt a fiút.

– Rendben. Tizenöt percet kap, Dragonman úr.

Ebben a pillanatban kirobbant az ajtó, és Papi lépett be rajta, megtörve a meghitt pillanatot.

– Sikerült elérnünk a dokit!

– Isten az égben! Azonnal irányítsd át hozzám!

– Még annál is jobbat találtam ki – kacsintott Pasdeloup hadnagy. – Kivetítem a faladra a három négyzetméteres képét. Larochelle professzorral van dolgod, Marianne, a Jacques Monod kórház vezető főorvosával! Az irodáját a legmodernebb technikával szerelték fel.

A parancsnok megkérte a pszichológust, hogy néhány percre hagyja el az irodáját.

– Gondolom, maga is hallott a januári rablásról Deauville-ben.

Vasile Dragonman bólintott, inkább szórakozottan, mint bosszúsan, majd engedelmesen kilépett a folyosóra, hogy ott várakozzon. Az ajtóban újabb rendőr jelent meg, kezében egy kameraállvánnyal és egy mikrofonnal.

– Leporoljuk ezt az öreg harci gépezetet – mormogta, miközben felállította a fehér fallal szemben.

Az állvány mellé guggolt. Testhez tapadó fehér pólót és szűk farmert viselt. Harmincas volt, angyalarcú, testépítő izmokkal, edzőcipőben. Sportos, mégis elegáns.

Jean-Baptiste Lechevalier hadnagy. Házas, kétgyermekes. Figyelmes férj, gondoskodó apuka.

Két lábon járó vágyálom.

– Igyekezz, Jibé!

Marianne csak a látszat kedvéért morgott. Miközben a férfi a kábelekkel ügyködött, tekintete végigpásztázta széles hátának finom izomkötegeit, majd a pólója és a nadrágja között fehérlő meztelen bőrre tévedt.

Calvin Klein bokszer. Tökéletesen gömbölyödő fenék. Kár, hogy foglalt. De ugye mindent a szemnek…

– Hölgyeim és uraim, kezdődhet a műsor – porolta le a kezét Jibé vigyorogva.

Mindkét hadnagy maga alá húzott egy széket, és Marianne is helyet foglalt az íróasztala mögött. Jibé megnyomott valamit a távirányítón, és az iroda fala egy szempillantás alatt hatalmas képernyővé változott. A kivetített képen minden négyzetesnek tűnt, a lakkozott faasztaltól a szürke bőrfotelekig, az egzotikus fabútoroktól kezdve a falakon világító plazmaképernyőkig. A hatalmas üvegablaknak köszönhetően az egész helyiség napfényben fürdött.

A következő pillanatban megjelent a sebész is, a jégkockák halkan csörrentek széles poharában. Gyűrött, fehér inge, amelynek gallérja ferdén kikandikált sötét zakója alól, tökéletesen illett ragadozómosolyához.

– Augresse parancsnok? Sajnálom, de nincs sok időm. Egy nő fekszik a szomszéd szobában, és türelmetlenül várja, hogy belé helyezzem a szervemet!

Mielőtt folytatta volna, várt néhány másodpercet, mintha csak arra számítana, hogy erőltetett viccét hangos aláfestő nevetés fogja kísérni. Ragyogó, makulátlan fogsora egész biztosan fogszabályozó szakorvos kollégáinak munkáját dicsérte.

– Májátültetésre vár. Ezért, kérem, siessünk. Miben segíthetek?

– Tegnap este maga kezelte Timo Solert, igaz?

A sebész az ajkához emelte a poharat. Rézszínű ital vöröslött benne. Whisky? Esetleg Red Bull? Az irodája sarkában álló Hugo Boss táskából fehér golfütők meredeztek. Az egész helyiséget úgy rendezték be, mintha filmdíszlet volna – mintha el akarnák kápráztatni a nézőket a töméntelen pompával és eleganciával.

– Ja, a maguk kis bűnözőjét? Már mindent elmondtam róla a nyomozóknak. Tegnap csörgött rám, késő délután. Azt mondta, nagyon sürgős. A kikötőben találkoztunk, az Ázsia-rakpartnál, aztán átmentünk az Osakára, hogy ne lásson minket senki. Egy fehér Yarisban várt rám. Súlyos sérülést szenvedett a kulcscsont alatti véna és a bal tüdő felső lebenye között. Egy kilenc milliméteres golyó okozta, amelyet néhány hónapja kikapartak belőle, de azóta nem kezelték. Azt mondta nekem, hogy egy szerencsétlen esés miatt a napokban felnyílt a seb. Ő eljátszotta a nagyhalált, én meg megtettem, amit tudtam.

A parancsnok őszintén megdöbbent.

– Képes volt ott helyben, az autójában ellátni a sebét?

– Dehogy! Úgy értettem, mindent megtettem, hogy segítsek maguknak.

– Hogy nekünk segítsen?

Jibé tekintete időközben elkalandozott a sebész irodájában. A nagy ablak mögött kék vizű medence sejlett fel, vagy talán maga a tenger hullámzott örök haragjában. A villa egy magaslatra épült, valószínűleg a Sainte-Adresse negyedben, Le Havre legelőkelőbb részében. A sebész bosszúsan összeráncolta a szemöldökét.

– Természetesen. Hónapok óta keresik ezt a gazfickót éjt nappallá téve, én meg egyszer csak kapok tőle egy telefonhívást, hogy kezeljem a sebét. Mi mást tehetne ilyenkor egy becsületes állampolgár? Nyilvánvalóan segíteni akartam a hatóságoknak.

– Értem, doktor úr. És mindezzel pontosan hogyan vitte előrébb a munkánkat?

– Dupla adag nalbufint adtam be neki, ami a morfinnál kétszer hatékonyabb fájdalomcsillapító. Azonnal enyhültek a panaszai, és még jó néhány óráig nem is fog fájni semmije. Ezután nyilván megvizsgáltam a sebét, összetoldozgattam-foldozgattam. Azt kell mondanom, hogy a végére egész pofásan nézett ki kívülről.

Újabb trófea, amely a sebészek halhatatlan dicsőségét hirdeti. A doki közelebb lépett a kamerához, mintha bizalmas dolgot készülne mondani.

– A seb belsejében azonban, parancsnok asszony, bevallom, kissé megkavartam a dolgokat. Egy kis szúrás itt, egy kis vágás ott… Timo Soler barátunkat elviselhetetlen fájdalom fogja ébreszteni bódult álmából. Nem lesz más választása, újra fel kell hívnia – ekkor azonban már magukkal együtt fogok kimenni hozzá.

Marianne a látszat kedvéért nyelt egyet, mielőtt válaszolt volna.

– Ott leszünk.

Larochelle elmosolyodott, és kiürítette a poharát.

– Nagyszerű! Most le kell tennem, mert ez a csinos kislány a szomszédban már türelmetlenül várja, hogy belé dugjam az ujjaimat… és a helyére rakjam az új máját!

A doki éktelen hahota kíséretében eltűnt a képernyőről, és egy szempillantással később az iroda képe is elsötétedett, mintha soha nem lett volna kivetítve. A két hadnagy néhány másodpercig döbbenten bámulta a fehér falat.

– Micsoda angyali lélek – fintorgott Papi.

– Mihez is kezdenének a rend erői az ilyen lelkes civilek segítsége nélkül, nem igaz? – kacsintott vissza Jibé.

Marianne elmosolyodott.

– Ettől függetlenül nem fogjuk megfosztani magunkat a lehetőségtől, hogy elkapjuk Timo Solert, ha ismét jelentkezik. – Jibé felé fordult. – Na, szedd össze a felszerelésed, Spielberg. Te pedig, Papi, maradj kapcsolatban doktor House-szal, és azonnal értesíts a fejleményekről.

Elgondolkodva felemelte az egyik gyerekrajzot az asztalról. Négy egyenes, merőleges vonal, feketék, mint a pokol, rajtuk keresztben kék spirál.

Krikszkrakszok.

– Most pedig adjatok nekem tizenöt percet, hogy megtudjam pszichológusunktól, pontosan hogyan működik egy hároméves gyerek emlékezete.

6.

Kismutató a tizenkettesen, nagymutató az egyesen

A terem kiürült, és Malone teljesen egyedül maradt. A gyerekek többsége már kettes sorba rendeződött – olyanok voltak így, mint egy óriási, folyton zsivajgó hernyó –, és a játszótér végében álló kis vaskapun túli ebédlőterembe igyekeztek. A többiek a szüleik felé rohantak. Most főleg anyukák jöttek, míg az apukák inkább reggel vagy késő délután. A gyerekek megfogták a kezüket, a nyakukba ugrottak vagy nagy lelkesedéssel a lábukba csimpaszkodtak.

Kivéve Malone-t. Vele ma minden másképp történt.

– Várj itt türelmesen. Nemsokára visszajövünk.

Clotilde, az óvó néni széles mosollyal ajándékozta meg.

Igazat mondott, Malone-nak valóban nem kellett sokáig várnia. Anyácska és Apácska rögtön azután érkeztek, hogy a többi szülő hazavitte a gyerekét. Anyácska szinte sosem késett, bár az is igaz, hogy általában egyedül jött Malone-ért, Apácska nélkül.

Malone odafutott hozzá, és megfogta a kezét. Emlékezett, hiszen reggel is elmondták neki, hogy ma fognak beszélni az igazgató nénivel azokról a dolgokról, amiket az óvodában mondott. Jó érzés volt egyedül lenni az üres szobában, úgy érezte, az összes játék egyedül az övé.

– Moulin házaspár? Kérem, erre jöjjenek… Foglaljanak helyet.

Clotilde Bruyère kissé zavartan mutatott a kiscsoportosok egyedüli ülőalkalmatosságaira, a harminccentis kisszékekre. Ha szülőket fogadott, ide ültette őket, és ez általában nem is jelentett senkinek különösebb problémát.

Általában.

A száznyolcvanöt centis, ránézésre nagyjából száztíz kilós Dimitri Moulin úgy nézett ki a szegény kis liliputi széken, mint egy focilabdán egyensúlyozó cirkuszi elefánt. Combja a mellkasára simult, roppant térde közrefogta az állát.

Clotilde Malone felé fordult.

– Megvársz minket az udvaron, nagyfiú? Addig játszhatsz, amivel csak szeretnél. Ígérem, nem tart sokáig.

Így hát Malone az udvaron várakozott. Nem volt ellenére. Szándékosan bent felejtette Bajszost, a kék kanapén sorakozó babák között. Tudta, hogy senki nem fogja észrevenni, és később az egész beszélgetésről beszámol majd neki. Ahogy kilépett az udvarra, sóvárogva fordult a csúszda és az alagút felé, ahol mindig a nagyfiúk játszottak, akik soha nem engedték oda. Azon tűnődött, ott élvezze-e ki hirtelen jött szabadságát.

Időközben beborult az ég. Vihar készülődött.

A vécé nagyon messze volt a csúszdától és az alagúttól, szinte az udvar túlsó végében. Ha hirtelen zivatar kerekedik, Malone nem tud majd elég gyorsan fedezékbe húzódni.

Még a csukott ajtón keresztül is hallotta, hogy Apácska magából kikelve ordít. Szegény Bajszos, gondolta. A plüsse mindig összerezzent, amikor Apácska felhergelte magát.

Dimitri Moulin kinyújtotta a lábát az autómintás szőnyegen. Reszketett a haragtól. A sarkával képzeletben darabokra zúzta a nyomtatott házikókat, utakat és kiskocsikat.

– Csak egyszer mondom el, Madame Bruyère. Van nekem sokkal jobb dolgom is annál, mint hogy a maguk hóbortos képzelgéseire fecséreljem az időmet. Nemrég kerültem új munkahelyre, és máris meg kellett kérnem a főnökömet, hogy ma kivételesen hadd kezdjek egykor. Magának nem kell aggódnia a fizetésén, mert rendesen érkezik minden hónapban, egészen a nyugdíjig. Sajnos nem mindenki ilyen szerencsés.

Mindig csak a szokásos mantra. Clotilde elengedte a füle mellett. Még nem egészen volt hozzászokva, hiszen mindössze hat év munkatapasztalata volt, és csak az előző kettőben dolgozott igazgatóként, de tapasztaltabb kollégái előre figyelmeztették, hogy a szülők előszeretettel játsszák ki ezt a trükköt, hátha valamelyest megkurtíthatják a megbeszéléseket. Klasszikus kifogás volt. Clotilde emlékeztette magát, hogy éppen szelíd és türelmes természete miatt választotta a szakmáját. Ezek a tulajdonságok pedig nemcsak a gyerekek esetében tettek jó szolgálatot, hanem a habzó szájú apamedvékkel szemben is.

– Most más ügyben szerettem volna beszélni önökkel, Moulin úr.

– Akkor haladjunk. Mindent magammal hoztam, nézze meg bátran! – A térdére húzta a táskáját, és kiemelt belőle egy tucatnyi vastag dossziét. – Sokkal meggyőzőbb lesz bármiféle szükségtelen magyarázkodásnál. Itt a születési anyakönyvi kivonat! Az orvos által lepecsételt gyermekegészségügyi kiskönyv! Egy rakás korai fénykép Malone-ról. Gyerünk, nézze csak! Még mindig úgy gondolja, hogy nem a miénk a gyerek?

Amanda csendesen ült mellette, tekintete a kék kanapén sorakozó babákra tévedt. Malone ott felejtette közöttük a plüssét. Bajszos úgy meredt rájuk, mintha ő maga is figyelmesen hallgatná a beszélgetésüket. Mintha kémkedne utánunk, gondolta szórakozottan Amanda.

– Moulin úr, félreérti a helyzetet. Sosem vontuk kétségbe, hogy Malone az önök fia. Csak…

– Teljesen hülyének néz minket? – szakította félbe a tajtékzó Dimitri Moulin. – Nem kell agysebésznek lenni ahhoz, hogy megértse az ember annak a kontár pszichológusnak, Rouminnek, vagy Vasile-nak, vagy tudom is én, kinek a szakértői véleményét… És ne féljen, a maga álláspontját is jól ismerjük, hiszen beleírta a fiam dossziéjába!

Türelem és önuralom. Clotilde tartotta magát az eredeti tervhez. Végül is erősen kételkedett benne, hogy Moulin apukával nehezebb elbánni, mint Kyliannal és Noah-val, a csoport két ördögfiókájával.

– Moulin úr, ha írtam is bármit Malone dossziéjába, azt ugyanabból az okból tettem, amiért most itt ülünk. A fiuk korához képest igencsak… megdöbbentő kijelentéseket tesz, különösen, amikor az óvodapszichológussal beszélget. Azért szerettem volna találkozni önökkel, hogy jobban megértsem ennek az okát.

– Most meg úgy beszél hozzánk, mint valami zsaru!

Clotilde előrelépett, és Dimitri Moulin elé guggolt, hogy a szemük egy magasságban legyen. Már egyébként is hozzá volt szokva, hogy egész álló nap a szédítő nyolcvan centi magasból figyelje a világot. Ennek a bunkónak most kivételesen nem vált előnyére a magassága – az ő csoportjában nem. Éppen ellenkezőleg.

Mélyen Dimitri Moulin szemébe nézett, tekintete fagyos volt.

– Akkor most szépen lenyugszunk mindnyájan, rendben? Senki nem beszélt a rendőrségről. Egy óvodában vagyunk. Az én óvodámban. Örülnék, ha nyugodtan meg tudnánk beszélni a dolgokat, a fiuk érdekében.

A férfi orrlyuka kitágult, és egy pillanatra úgy tűnt, fel akar emelkedni az aprócska székből. A felesége ekkor a combjára helyezte a kezét. Dimitri haragos szemmel, dacosan bámult az igazgatónőre.

– Természetesen. Végül is maga jó óvónőnek tűnik. Egyedül a pszichológust nem tudom hova tenni. – Egy pillanatra elgondolkodott. – A szülők nem tagadhatják meg, hogy a gyerekük pszichológushoz járjon?

Clotilde igyekezett kitérni a válasz elől.

– Ez az ügy sajnos ennél egy kicsit összetettebb. Attól függ, miért…

– Nekem már elegem van ebből az egészből – szakította félbe ismét a férfi. Úgy tűnt, kezd megpuhulni. Talán mert észrevette, milyen jó kis nőcske ez az óvónő. – Mindenesetre én is látom, hogy valami nincs rendben a kölyökkel. Alig beszél, és ha mégis, meglehetősen bonyolult szavakat használ. Túl sok minden kavarog a fejében. Ha segít neki, hogy beszélget ezekről valakivel, ám legyen. Mármint most nyilván egy felnőttre gondolok. De ez a Vasile Dragonski… Nincs valaki más? Valaki, aki kicsit…

– Kicsit mi?

– Érti, mire gondolok. – Kitört belőle a nevetés. – Azt csak nem mondhatom, hogy kicsit franciább, nem?

Lehajolt, és félresöpörte a játékokat a szőnyegről, felfedve az alattuk kanyargó utakat, a színes autókat és házikókat, majd kiterítette az egyik fotóalbumot.

– Csak hogy ne érezzem úgy, hogy hiába cipeltem ide ezeket. Kérem, vessen rájuk egy pillantást. Utána hazamegyünk.

Clotilde szándékosan nem vizsgálta meg a fényképeket.

– Vasile Dragonman nem az én hatáskörömbe tartozik. Ő nem az óvoda alkalmazottja, így nem is nekem felel. Azért akartam beszélni önökkel, mert szeretném, ha elsimítanánk ezt a konfliktust. Miután végeztünk, őt is tájékoztatom a válaszukról. Úgy gondolom, mindezek után elkerülhetetlen, hogy találkozzanak, még ha csak rövid időre is.

Úgy tűnt, Dimitri Moulin fontolóra veszi a javaslatot. A beszélgetés során most először a felesége válaszolt helyette.

– Tehát azt akarja mondani, hogy ez a pszichológus jelentést tehet a feletteseinek anélkül, hogy azt önök előbb jóváhagynák?

– Pontosan – bólintott Clotilde. – Ha kétségei támadnak a gyermek biztonsága felől, minden további nélkül kapcsolatba léphet első körben a gyermekvédelmi szakszolgálattal, ahol kijelölnek egy szociális munkást, és…

– Első körben! – hüledezett Dimitri Moulin. – És mi lenne a második kör?

Clotilde elegáns könnyedséggel felállított egy apró tűzoltóautót, amelyet a férfi mappái ledöntöttek a kerekeiről, majd elővette komoly hangját:

– Ha szükségesnek érzi, értesítheti a rendőrséget.

– A rendőrséget? Szórakozik velem? Egy hároméves kölyök miatt, aki két épkézláb mondatot nem tud összerakni?

Clotilde újabb autót állított fel az előbbi mellé. Újra a kezében volt az irányítás.

– Egyelőre nem tudok róla, hogy megtette volna – mosolygott biztatóan a házaspárra. – Én természetesen tisztában vagyok vele, hogy Malone imádni való kisfiú, akiről önök körültekintően gondoskodnak, csupán kissé élénk a fantáziája. Magunk között szólva kötve hiszem, hogy a rendőrség nyomozást indítana az ügyben, hiszen fontosabb dolguk is van annál, mint hogy óvodás gyerekeket faggassanak, meg a zavart szüleiket, akik semmiről nem tudnak. – Még mindig guggolt, és mélyen Dimitri Moulin szemébe nézett. Ettől a póztól mindig kicsit megilletődtek a szülők, és kissé nagyobb tisztelettel fordultak felé. – Egy ilyen aprócska faluban, mint Manéglise, senkinek nem érdeke a fölösleges konfliktus, nem igaz, Moulin úr? Ezért még egyszer arra kérem, nyugodjon meg, és magyarázza el nekem, hogy ez a kis rosszcsont miért kardoskodik amellett, hogy önök nem az igazi szülei.

Dimitri Moulin válaszra nyitotta a száját, de Amanda nem hagyta megszólalni.

– Azt hiszem, te ma már eleget beszéltél, Dimitri – nézett rá szinte könyörgően. – Hagyd, hogy ezt inkább én magyarázzam meg.

* * *

Malone látta, ahogy az első esőcsepp eléri a csúszdát, lecsorog az ezüstszínű fémen, majd végül a homokba hullik.

Aztán látta a második és a harmadik esőcseppet is.

Mind egyre veszélyesebb volt az előzőnél. Malone-nak szerencséje volt, mert őt egyik sem érte el.

Még.

Vetett egy utolsó pillantást a csoport ablakaira, ahová az óvó néni kiragasztotta a rajzaikat. Mindenki festékbe mártotta a kezét, majd a papírra nyomta a tenyerét.

Malone tenyere élénkvörös volt.

Tudta, hogy a rajzok túloldalán róla beszélnek. És az anyukájáról. Nem Anyácskáról, hanem az igaziról, aki eredetileg az anyukája volt. Talán a kalózok is szóba kerülnek, meg az űrhajók és az ogrék. A felnőttek jól ismerték ezeket a dolgokat. Malone egyedül Bajszos miatt emlékezett rájuk.

Újabb esőcsepp, ezúttal a sapkáján.

Eddig egészen jól megúszta. Szaladni kezdett.

Csaknem húsz méterre volt a vécéajtótól.

Kinyitni és bezárkózni, ahogy az anyukája tanította neki.

7.

Ma délután a kishúgom, Agathe megette az összes bonbont a dobozból, mielőtt még hazaértem volna az egyetemről, vagy anya megjött volna a munkából.

Ölni akarok

Az egyikbe cianidot kevertem.

Elítélt: 253

Felmentett: 27

www.olni-akarok.com

Vasile Dragonman Marianne Augresse parancsnok orra alá tolta a kisfiú rajzait. A jobb oldalira mutatott, amely négy függőleges fekete vonalat és egy vörös cikcakkot ábrázolt. A papír egyébként teljesen üres volt.

– Nézze meg figyelmesen a vonalakat…

Marianne Augresse letakarta a rajzot a tenyerével.

– Kérem, lassítson egy kicsit, Dragonman úr. Kezdjük az elején. Ki ez a kisfiú? Kik a szülei?

Vasile az ajkába harapott, mint egy rosszcsont gyerek, akit az imént kaptak rajta csínytevésen.

– A szülei? Normálisak. Egyszerű emberek. Semmi különöset nem tudok mondani róluk. Az anyuka, Amanda Moulin harminc körüli, de legalább tízzel többnek néz ki. Az apja idősebb, már jócskán a negyvenes éveiben jár. Évek óta házasok. Egy kis házban élnek az Hauts de Manéglise lakótelepen – a Maurice-Ravel téren, ha pontosak akarunk lenni. Az igazat megvallva nincs is Manéglise-ben más ezen a lakótelepen és az aprócska központon kívül. Az anyuka pénztáros a Vivécóban, a falu egyetlen nagyobb üzletében. Az apuka villanyszerelő, azt hiszem, éppen állandó munkahelyet keres. Elég jól ismerik a faluban, mert ő tartja a fociedzéseket a gyerekeknek.

– Találkoztak már személyesen?

– Egyszer, a legelején. Akkor érthető módon nem volt még túl sok kérdésem a kisfiúval kapcsolatban.

Vasile már-már mentegetőzött, mintha szégyellné magát, amiért meggyanúsít egy látszólag teljesen ártatlan családot. Marianne imádnivalónak találta, hogy pontosan úgy viselkedik, mint egy árulkodó kisgyerek, aki tudja jól, hogy nem szép dolog bemártani a játszótársait. Megfogadta, hogy este felhívja Angie-t, és beszél vele erről a fickóról. Lehetséges, hogy az a buta kis csinibaba is teljesen belezúgott? Aligha. Vasile túl csendesnek és intelligensnek tűnt hozzá. Angie inkább a rosszfiúkra bukott.

Hirtelen Papi haladt el az iroda ablaka előtt, a kezében forró kávé gőzölgött. Marianne kérdőn felhúzta a szemöldökét, de a férfi fejrázással válaszolt. Tehát semmi hír Larochelle dokiról és Timo Solerről…

– Értem, Dragonman úr. Akkor térjünk a tárgyra: meséljen nekem ezekről a rajzokról!

– Ahogy már a telefonban is említettem, Malone-nak állítása szerint volt egy korábbi élete, mielőtt Amanda és Dimitri Moulinhoz került, a manéglise-i gyerekszobába. Meglehetősen nyíltan és bámulatos részletességgel szokott mesélni nekem erről, pedig Clotilde Bruyère, az óvónője azt mondja, szokatlanul zárkózott kisfiú.

– Miért bízik meg magában ennyire?

– Kérem. Ez a munkám.

Marianne elismerően bólintott. Vasile szerény és illedelmes ember volt, de nem engedte, hogy szórakozzanak vele. És ha valójában ő a zakkant, kérdezte magától a parancsnok. Ha ő találta ki ezt az egészet, hogy hírnevet szerezzen magának? Mi van, ha ez az egész ugyanolyan szemfényvesztés, mint amilyen az outreau-i tárgyalás volt?

– Kérem, nézze meg figyelmesen a rajzokat – folytatta a pszichológus. – Talán így lesz a legegyszerűbb. Ez a négy függőleges vonal Malone elmondása alapján annak a kastélynak a négy tornyát jelképezi, amely mellett korábban lakott. A lap tetején látható cikcakkos vonal egy űrhajó. Azt mondja, emlékszik, hogy többször látta elhaladni az égen.

Marianne halkan sóhajtott. Micsoda hülyeségekkel képesek egyesek rabolni az ember idejét! Csak azért volt hajlandó meghallgatni ennek a pasinak a zagyvaságait, mert így legalább elüthette az időt, amíg a doki visszajelez, és öt rendőrautó kíséretében kivonulhat a rakpartra, hogy végre bilincsbe verje azt az átkozott Timo Solert. A tekintete egy pillanatra a számítógépre tévedt. A képernyőn az olni-akarok.com nevű weboldal villogott.

Egy pillanatra eltöprengett azon, mi van, ha Angie csak szórakozik vele. Mi van, ha ez az állítólagos pszichológus valójában egy haverja, és ez az egész csak valami ócska színjáték, amivel gúnyt akarnak űzni belőle?

– A kalózokról megfeledkezett – vetette közbe szórakozottan. – Tegnap egy kalózhajóról is szó esett.

Vasile nem vette észre az iróniát a hangjában.

– Igen! Pontosan! – Felkapott egy újabb rajzot. – Ezek a kék hullámvonalak alkotják a tengert. Malone azt mondja, rálátott a régi szobája ablakából. És ez a két kis fekete pont egy hajó.

– Egy hajó, vagy kettő különböző?

– Egy, amely kettétört. Ezt is látta a szobája ablakából. Éppen ez a zavarba ejtő pontosság aggaszt. Minden, amit mond, a helyén van, mindvégig következetes marad. Soha nem keveredett még ellentmondásba.

Marianne tűnődve végighúzta mutatóujját a tenger hullámos kék vonalán.

– És mi van az ogrék erdejével? Úgy rémlik, ogrék is szerepeltek a kölyök történeteiben. – Az asztal fölé hajolt, hogy a férfi jól lássa legszebb és valójában egyetlen női báját: a mellét. Akár Angie küldte, akár nem, ideje volt véget vetni ennek a komédiának. – Mondja meg nekem őszintén, Dragonman úr, mit vár tőlem. Mégis mit javasol, milyen lépéseket tegyünk az ügyben? Ugye, nem azt akarja mondani, hogy elhiszi ennek az elvarázsolt kisfiúnak a meséit, csak mert maga elé firkantott néhány vicces krikszkrakszot, és lelkesen mesél a játékos képzelgéseiről?

Vasile Dragonman tekintete elsötétült. Megrepedt a két szép agyagedény. A férfi ellenállhatatlan volt. Egy szempillantás alatt levetkezte addigi szerénységét, és rideg szigorral meredt a parancsnokra.

– De igen, azt akarom mondani. Első hallásra talán nevetségesnek tűnhet, de nyolcévnyi tanulás és még ennyi szakmai tapasztalat után ki merem jelenteni, hogy a kisfiú igazat mond. Saját, belső világot épített magának, egy rendkívül összetett, különleges szimbolikájú pszichológiai labirintust, amelyet csak lassú, türelmes munka árán lehet felfedezni és megérteni. Nevezze, aminek akarja, megérzésnek vagy intuíciónak, vagy tudom is én, minek, de meg vagyok győződve róla, hogy Malone emlékei helytállóak. Még akkor is, ha mindez nem igazán vág egybe azzal, amit a pszichoanalízisről tudok. A kérdésére válaszolva: igen, biztos vagyok bene, hogy mindent, amit lerajzolt, valóban látott is.

– A manéglise-i háza ablakából?

– Természetesen nem.

Isten az égben!, gondolta Marianne. Türelmetlenül dobolt az ujjaival az asztallapon. Milyen ostoba volt, hogy belement ebbe a lehetetlen beszélgetésbe csak azért, hogy ne a kávéautomata, hanem két mézeskalácsszínű szem előtt kelljen várnia a doki hívását! Azon gondolkozott, mikor indulhat végre arra a rohadt Ázsia-rakpartra.

– Van esetleg más is a tarsolyában, Dragonman úr? Esetleg valami… hogy is mondjam… konkrétabb bizonyíték?

– Igen.

A férfi beletúrt láthatóan saját kezűleg összetoldozott bőrtáskájába, és előhúzta belőle egy bevásárlóközpont reklámújságját.

– Felismeri?

– Miért, fel kellene? Több ezer van belőle Franciaországban, nem?

– Ez itt a Mont-Gaillard bevásárlóközpont, méghozzá a legnagyobb Le Havre agglomerációjában. Malone azt állítja, az igazi anyukája itt adta át az új anyukájának, Amanda Moulinnak. Több képet is mutattam neki róla. Felismerte a McDonald’s, az Auchan és az Ilot Pirate nevű étterem papagájos logóját. Egyedül ebben a bevásárlóközpontban található meg mindhárom üzlet. Ez nem pattanhatott ki csak úgy a fejéből…

Augresse parancsnok figyelmesen áttanulmányozta a fényképeket.

– Ez még mindig nem bizonyít semmit – rázta meg a fejét rövid hallgatás után. – Bizonyára csak össze van zavarodva. Olyan helyet használ fel a történeteiben, amelyet jól ismer. Valószínűleg születésétől kezdve minden szombatot ebben a plázában tölt a szüleivel. Gondolom, a folyótól északra az összes család ide jár vásárolni.

– Ez a fiú egyáltalán nincsen összezavarodva, parancsnok. Nincs elég időnk arra, hogy részletekbe menően elmagyarázzam a szemantikus és az epizodikus emlékezet közötti különbségeket, de biztosíthatom afelől, hogy Malone nincs összezavarodva.

Jóképű, büszke és makacs pasi, az már egyszer biztos. Marianne sóhajtott.

– Mit gondol, nagyjából mikor adhatta át az édesanyja ennek az új anyukának?

– Hónapokkal ezelőtt. Az is lehet, hogy már egy éve. Ezek nem tiszta emlékek, inkább az emlékek emlékei, ha úgy tetszik.

– Attól tartok, most elveszítettem a fonalat.

– Úgy gondolom, Malone tudatosan megfeszíti magát, hogy ne fakuljanak meg benne ezek az emlékek. Ha nem tenne így, gyorsan elfelejtené őket, hiszen senki nem beszél róluk előtte. Minden este úgy alszik el, hogy ezek járnak a fejében. Úgy erőlteti magába őket, mintha szöget verne a koponyájába. A szögre pedig vastag függönyt akaszt, hogy eltakarja, ami mögötte van.

– Ami mögötte van?

– Ami a Mont-Gaillard-beli anyacsere előtt történt. Amit egyedül a rajzai segítségével képes kifejezni. Az ogrékkal, kalózokkal meg a többi dologgal. Ez egy olyan távoli valóság, amelyet nagyon nehéz valódiként értelmeznie, így nyilvánvalóan borzasztó nagy munka szembenéznie vele.

– Tehát, ha jól értem, valamiféle traumát kellene feldolgoznia, amelyet valamikor az anyacsere előtt élt át.

A férfi magabiztosan bólintott. Képtelen volt leplezni elégedett mosolyát.

– Abszolút. Egyértelműen ez a helyzet. Hosszasan beszélgethetnénk a többi tényezőről is, az igazi és az új anyjáról, Amanda és Dimitri Moulin őszinteségéről, de ezek nélkül is kétségtelen, hogy Malone komoly traumát élt át, amelynek emlékét, akár egy múltbéli fantomot, szántszándékkal kirekeszti az elméjéből.

A pszichológus rájött, hogy sikerült megragadnia a parancsnok figyelmét, és igyekezett ezt a lehető legjobban kihasználni. Folytatta, gondosan ügyelve arra, hogy ne kezdjen el hadarni lelkesedésében.

– Az egyetlen baj az, hogy… hogyan is fejezzem ki magam… ez a trauma nem éppen szokványos. Azt például igen különösnek találom, hogy nem fél az új szüleitől, sőt talán még ragaszkodik is hozzájuk. Éppen csak nem gondolja azt, hogy a saját szülei.

– Lehetséges, hogy a családon belüli erőszak – még ha nem is az apja vagy az anyja követte el – ilyen tüneteket vonjon magával?

– Nem igazán. Egyébként sem láttam rajta semmiféle erre utaló jelet.

Marianne az órájára pillantott.

Tíz perc múlva fél egy.

Az iroda ablakán súlyos esőcseppek kopogtak. Le Havre városát sűrűn ostromolták záporok és zivatarok, de sosem tartottak sokáig – legalábbis ami magát az esőt illeti. A fojtogató pára annál hosszabban elidőzött az épületek között hűséges társával, a szürke pocsolyasereggel egyetemben. Néha az embernek az az érzése támadt, hogy a városközpont zord betonját, a kikötő szikláit és a part kerek kavicsait örökre eláztatta a víz.

Az iroda folyosóra nyíló ablaka mögött minduntalan rendőrök haladtak el, ám különösebb izgalom nélkül, ami azt jelentette, hogy Timo Soler még mindig nem adott életjelet. Vagy hogy halott volt – ha esetleg Larochelle doki fene nagy lelkesedésében és igazságérzetében kissé túllőtt a célon.

Marianne úgy döntött, ad még egy esélyt ennek a szürreális beszélgetésnek, és ezúttal nem csak a pszichológus két szép szeme miatt. Vasile Dragonman a kisgyermekkorról mesélt neki, Malone Moulin és minden más óvodás kisgyerek életéről és benyomásairól. Egy ugyanolyan kisgyerekről, mint amilyet Marianne is olyan régóta szeretett volna már a hasában hordozni.

– Őszinte leszek magával, Dragonman úr. Meglehetősen nehezen tudom követni. Az igazat megvallva ez az egész történet csupán egy rossz viccnek tűnik, tegnap este mégis azt mondta, igen sürgős az ügy. Ezért szakítottam már ma időt a beszélgetésünkre. Az imént említette, hogy ennek a kölyöknek az emlékei egyszerűen el fognak tűnni, ha nem cselekszünk azonnal. Elmagyarázná, pontosan hogy értette ezt? Mi történne, ha magán kívül senki nem hinne a kisfiúnak?

8.

Kismutató a tizenkettesen, nagymutató a négyesen

Az ajtó alsó pereme és a fehér csempe között nagyjából tízcentis nyílás ásított, feltehetőleg azért, hogy megkönnyítse a felmosást a takarítóknak. Malone kikukucskált a nyíláson. A vécé előtt, éppúgy, mint a csúszda körüli homokban, tócsába gyűlt a víz, csak itt nem volt olyan mély. Könnyűszerrel átszökkenhetett volna fölötte, pedig nem tudott olyan messzire ugrani vagy olyan gyorsan szaladni, mint a nagyfiúk.

Nem baj, ha vizes lesz a cipője. Miután földet ért, az eső már ártalmatlan, hiszen a homok megöli a cseppeket. Olyan, mint a méhecske: ha egyszer megcsípett, többször már nem tud, mert belehal. Ezt Anyácska mesélte neki, aki gyakran beszélt méhekről, szúnyogokról, hangyákról és mindenféle apró rovarokról.

Igen, könnyűszerrel át fog tudni ugrani ezen a pocsolyán.

Majd, ha minden elcsendesedik.

Nem most rögtön.

Malone hallotta a vécé tetején doboló esőt, és nem tudta eldönteni, hogy a már halott, erejüket vesztett cseppek hullanak a fák ágairól és leveleiről, vagy az élők, amelyek úgy marják a bőrt, akár tízezer kígyó harapása vagy a középkori lovagok csonttörő nyílvesszői.

Lehajolt, és újra kikukucskált a résen. Az udvar túlsó oldalán, az óvoda ablakán túl, az elázott üveg és a festett tenyérlenyomatok mögött felsejlett Anyácska arca.

* * *

– Nem érzem itt jól magam.

Amanda Moulin ujjai szinte öntudatlanul a mellette húzódó polcra tévedtek, összefogtak néhány gyurmamorzsát, és apró golyóvá formálták őket. Dimitri Moulin, aki még mindig a kisszékben üldögélt origamiként összehajtogatott testtel, úgy tűnt, minden érdeklődését elveszítette a beszélgetés iránt.

– Az igazat megvallva sosem éreztem jól magam az óvodában – folytatta a nő. – Képzelje, éppen ide jártam én is. Mikor is? Csaknem harminc éve. 1987-ben kerültem ide, még Couturier néni volt az igazgató. Akkoriban nem volt ilyen sok játék a teremben, sőt összesen egy terem volt, abban is mindössze másfél tucat gyerek. Érti? Akár otthon is érezhetném magam, jóleső nosztalgiával gondolhatnék vissza az itt töltött éveimre, de nem ez a helyzet. Meg kell feszítenem magam, hogy képes legyek itt maradni, mert ez a hely nem ébreszt bennem szép emlékeket. Mindezt csak azért mondom el, hogy lássa, miért ódzkodom a családi napoktól, a gyerekeknek rendezett kis vásároktól meg a többi hasonló programtól. Egyszerűen nem nekem találták ki ezeket. Nem azért, mert ne lenne kedvem, vagy nem gondolnám, hogy ezek fontos dolgok a gyerekeknek. Csak…

Amanda habozott. Egy vörös és egy fehér morzsát görgetett az ujjain, és egy harmadikat formázott belőlük, egy rózsaszínűt, pulzáló erekkel. Clotilde türelmesen hallgatta, nem akarta félbeszakítani.

– Hogy teljesen őszinte legyek, az óvodát mindig egyfajta kötelezettségnek, már-már munkának fogtam fel. Hároméves korom óta. És biztosan nem én voltam az egyetlen, aki ezt gondolta. Sajnos sokkal több a hülye ember, mint a normális. A Vivéco kasszája mögött töltött hat évem alatt mindenkivel találkoztam és beszélgettem már ebben a faluban. Mindenkivel. Nem vagyok az a félénk típus. Itt azonban újra azzá válok. Megint az az érzésem támad, mintha mindenki okosabb lenne nálam a teremben, mindenkinek több joga lenne megszólalni, hiszen az ő véleményük bizonyára helyesebb, mint az enyém.

Ide-oda görgette a gyurmát az ujjai között. Clotilde hálásan gondolt vissza a tapasztaltabb óvónőkre, akik lélekben felkészítették az ilyen helyzetekre. Néhány szülő bizalmatlanná, ellenségessé, olykor agresszívvá vált, amikor átlépte az óvoda kapuját – nem azért, mert ilyen ember volt, hanem mert újra elfogták a régi, elfojtott gyerekkori félelmek. Ezeket pedig csak keserves munka árán lehetett leküzdeni.

– Meséljen nekem Malone-ról, Amanda.

– Mindjárt oda is eljutunk. Csak azért beszéltem eddig magamról, mert szeretném, hogy megértse. Tehát azért vagyunk itt, mert Malone azt meséli, nem mi vagyunk az igazi szülei, és az óvodapszichológus ezt halálosan komolyan veszi. De mondja meg nekem, mégis hogyan vehetné ezt komolyan az ember? Születése óta Malone mellett vagyunk. Minden fényképet elhoztunk megmutatni: itt vannak az első lépései, a születésnapjai, a nyaralásaink, a sétáink az erdőben és a tengerparton, még a közös bevásárlásaink is… A leghosszabb idő, amit távol töltöttünk tőle, összesen két nap volt. A húgom vigyázott rá, amíg elmentünk egy barátunk esküvőjére. Ez is egy éve történt. Ha időközben kicserélnek bennünket, arra valószínűleg rájöttünk volna…

Clotilde erőltetetten elmosolyodott. Dimitri Moulin hallgatott, cipőjével a játékszőnyegen kanyargó utat követte.

– Nem is értem, mit akarnak tőlünk – rázta a fejét Amanda. – Ha attól jobban érzik magukat, kérdezzék meg az összes ismerősünket, a szomszédainkat a Maurice-Ravel téren, a családomat, Dimitri rokonait, Malone bébiszitterét, az Hellandes parkban babakocsizó anyukákat, akárkit! Malone az én fiam, és senki másé. Maga is tudja jól, hiszen tavaly májusban, a beiratkozáskor minden papírját megmutattam. A városházán is tudják! Bejelentettük a születését, minden okirat rendben van.

– Értem, Amanda. Senki nem kételkedik a szavában.

Hosszú, súlyos csend nehezedett a teremre, ami egészen idegennek hatott a folyton gyerekzsivajtól hangos épületben. Amanda hirtelen összenyomta a tenyerében a rózsaszín gyurmát.

– Ugye, nem fogják elvenni tőlünk?

Dimitri meglepetésében összerezzent, és véletlenül feldöntött egy fehér mentőautót a lábával. Clotilde-nak még megdöbbenni sem volt ideje, mert Amanda azonnal folytatta:

– A legjobb tudásunk szerint gondoskodunk róla. Akkor vettük a manéglise-i házat, amikor még várandós voltam. Őrültség volt. Akkoriban mindketten rosszul kerestünk, és teljesen el voltunk adósodva, pedig csak kamatmentes hiteleket vettünk fel – de hát mégsem segélyből akartuk felnevelni Malone-t egy hajléktalanszálláson! Az is közrejátszott a döntésben, hogy tudtam, itt elég jó óvoda működik. Legalábbis eddig azt hittem.

Dimitri bosszúsan pillantott a feleségére. Amanda mintha észre sem vette volna.

– Minden tőlünk telhetőt megteszünk. Ahogy a nagykönyvben meg van írva: jókora kertünk van, ahol játszhat, étkezésnél meg kell ennie a zöldségeket is, nem engedjük sokat tévézni, inkább olvasunk neki. Azon igyekszünk, hogy olyan gyerekkora lehessen, amilyen nekünk nem adatott meg. – Előhúzott egy zsebkendőt a zsebéből. – Ha tudná, mennyire szeretem Malone-t… Biztosítom róla, hogy mindent megteszünk, ami tőlünk telik, csak hogy neki jó legyen.

Clotilde közelebb lépett Amandához, és néhány centire az arcától megállt előtte, mint amikor a gyerekeket szokta vigasztalni.

– Senki nem kételkedik a szavukban, Amanda – ismételte határozottan. – Biztos vagyok benne, hogy maguk mindketten kiváló szülők. Csak azt mondja meg, miért beszél Malone ilyesmikről az óvodában.

– Az űrhajóról, kastélyról és kalózokról, meg a korábbi életéről?

– Igen.

– Minden gyerek talál ki történeteket, nem?

– Igen… De igen ritkán mondják azt, hogy a szüleik nem az igazi szüleik.

Amanda hosszú ideig hallgatott, mielőtt válaszra nyitotta volna a száját. Dimitri újra kinyújtotta a lábát, és látványosan felhúzta a zakóját, mintha már indulni készülne. Amanda rá se hederített.

– Azt hiszi, azért mesél ilyesmiket, mert rosszul bánunk vele?

– Dehogyis – válaszolta kissé talán túl gyorsan Clotilde. – Egyáltalán nem erről van szó.

– Biztos benne? Csak mert nekem nagyon úgy tűnik. Mert ugye nem nehéz belátni, hogy Malone jobb nálunk. Úgy értem, okosabb. Az első alkalom után a pszichológus azt mondta, érettebb a kortársainál – éppen ezért egyeztünk bele, hogy foglalkozzon vele. Rengeteg dolog kavarog Malone fejében, mindenféle történetek, kalandok, egy egész kis világ, amely túlnő rajtam és Dimitrin.

– Mit akar ezzel mondani?

– Talán nem olyan szülők vagyunk, amilyenekre Malone vágyik. Ezt akarom mondani. Biztosan jobban örülne, ha kicsit gazdagabbak, fiatalabbak lennénk, műveltebbek, akik repülőre ültetik, síelni tanítják, múzeumba viszik… Talán ezért talál ki magának más szülőket.

– Egy kisgyereknek nem jut eszébe ilyesmi, Amanda.

– Nekem gyakran eszembe jutott. Ezért hagytam ott a szüleimet. Mert máshogy akartam élni, mint ők. Elegem volt a földekből, a robotból, a vidékből. Azt hittem, sikerült kitörnöm ebből. Egészen addig, amíg be nem idézett erre a kihallgatásra.

– Nem idéztem be kihallgatásra, Amanda. A kamaszok álmodoznak új életről és más szülőkről, nem a kisgyerekek. Főleg nem a háromévesek.

– Hiszen az előbb éppen ezt próbáltam elmagyarázni magának. Malone érettebb a kortársainál.

Dimitri Moulin ezt a pillanatot választotta ki arra, hogy felegyenesedjen a székéből. Ahogy száznyolcvanöt centijével teljes valójában kibontakozott, hirtelen az egész terem összement: a bútorok, a játékok, de még maga az óvónő is.

– Azt hiszem, bőven túltárgyaltuk a dolgot. Már így is késésben vagyok, arról nem is beszélve, hogy a fiam egyedül várakozik kinn, az esőben.

Amandának nem volt más választása, neki is fel kellett állnia. Dimitri lesújtó pillantással mérte végig. Az udvar túlsó végében Malone is kilépett a vécéajtón.

Elállt az eső.

– Nézze meg jól a fiamat – mutatott felé Dimitri. – Ugye, látja, hogy az égvilágon semmi baja? Mondja meg annak a pszichológusnak, ha nem hagyja abba ezt a baromságot, velem kell lerendeznie a dolgot, mint férfi a férfival. Malone ép és egészséges, senki egy ujjal sem ért hozzá, és mintaszerű gyerekkora van. Nincs semmi baja, érti? Semmi. Egyébként meg úgy nevelem, ahogy akarom.

– Értem.

Clotilde Bruyère kinyitotta nekik az ajtót, és bizonytalanul Malone felé pillantott.

– Kérem, ne vegyék rossz néven, de ha megengednek egy javaslatot azok után, hogy Malone hónapokig az én csoportomba járt, és volt szerencsém kitapasztalni a szokásait, fontolják meg, hogy melegebben öltöztetik fel.

– Mert hideg lesz a héten? – kérdezte Amanda.

– Mert a fiuk igen gyakran fázik. Szinte mindig. A meleg napokon is.

* * *

A Škoda Fabia kerekei sebesen forogtak Manéglise utcáinak nedves betonján. Branmaze utca. Apácska idegesen dobolt az ujjaival a kormányon. Mögötte, a gyerekülésben Malone szorosan magához ölelte Bajszost.

Kismutató az egyesen, nagymutató a négyesen.

Türelmetlenül várta, hogy hazaérjenek, elvonuljon a szobájába, a takaró alá bújjon, és Bajszos mindent elmeséljen neki.

9.

– Tehát tudni akarja, pontosan hogyan működik egy kisgyermek emlékezete?

Marianne Augresse határozottan bólintott. A pszichológus gyorsan átgondolta a mondandóját, mielőtt belekezdett volna.

– Ám legyen. Lehet, hogy kicsit hosszú lesz, bár valójában nem olyan bonyolult, mint amilyennek első hallásra tűnhet. Mindenekelőtt egyetlen egyszerű elvet kell elfogadnunk: ahogy a gyermek növekszik, egyre hosszabb időtartamot képes elraktározni az emlékezetében. Egy nagyjából három hónapos csecsemő mindössze arra emlékszik, mi történt az előző héten. Egy játékra, zenére vagy ízre, de ennél nem sokkal többre. Egy hat hónapos baba körülbelül három hétre képes visszaemlékezni, egy másfél éves nagyjából három hónapra, egy hároméves hat hónapra…

Az eszmefuttatás nem győzte meg maradéktalanul a parancsnokot. Felemelte a kezét, hogy véget vessen a felsorolásnak.

– Rendben, a matematikai részét értem a dolognak. De egy kisgyerek emlékezete nem csak ebből áll, ugye? Gondolom, azt sosem felejti el, amit vagy akit minden egyes nap lát. Meg az olyan élményeit sem, amelyek különösen nagy döbbenetet vagy boldogságot okoztak neki.

– Nem, nem – rázta a fejét Vasile. – Ez sajnos nem így működik. Mindaz, amit elmondott, tökéletesen igaz a felnőttek emlékezetére, amely képes különbséget tenni a fontos és a lényegtelen, a hasznos és a haszontalan, a valódi és a hamis között. Egy kevesebb mint hároméves kisgyermek emlékezete teljesen másképp működik. Minden egyes olyan emlék, amely nem ismétlődik meg vagy amelyre nem emlékezteti valami mindennap, egyszerűen elillan. Mondok egy példát. Tegyük fel, hogy születésétől kezdve egészen a harmadik születésnapjáig minden egyes nap levetíti ugyanazt a rajzfilmet a gyerekének. Folyton azt nézi, fejből tudja minden egyes szavát, a szereplők a legjobb barátai. Ezek után többé nem vetíti le neki, de még csak nem is beszél róla, mondjuk, egy évig. A negyedik születésnapján aztán újra előveszi a filmet, és lejátssza neki. A gyermeknek teljesen új élmény lesz, mert addigra egyetlen emléke sem marad róla!

– Komolyan beszél?

– A legkomolyabban. És ha egy rajzfilm vagy mese esetében ez így működik, ugyanígy működhet egy rokonnal is, akiről nem beszél a család, egy halott nagypapával, egy elbocsátott bébiszitterrel vagy egy elköltözött szomszéd kisfiúval. Az persze nagyon ritka eset, hogy hónapokig nem beszélünk valami fontosról. A gyerekeknek egyébként bámulatos emlékezetük van: ha megkérdezzük, elmondják, hol hagyták a cumijukat reggel, megjegyzik a hinta színét a parkban, ahová minden hétvégén kijárnak játszani; a kutyát, aki a pékség felé vezető úton szokott ugatni az egyik kertből… Ha ezek a cselekvések, motívumok ismétlődnek vagy rendszeresen említésre kerülnek előttük, tűpontosan képesek felidézni őket.

– Tehát egy gyerek emlékezetét valójában a szülei alakítják?

– Igen, csaknem teljes mértékben. Ez egyébként ránk is igaz. Ezt nevezzük epizodikus emlékezetnek. A felnőttek emlékezete szinte teljes mértékben közvetett emlékekből áll össze. Fényképekből, történetekből, filmekből. Mint az a játék, amelyben a gyerekek sorba rendeződnek, és az első ember suttog valamit a következő fülébe, majd az is tovább suttogja az utána következőébe, és így tovább… Ezek már csak az emlékek emlékeinek emlékei. Naivan azt hisszük, pontosan fel tudjuk idézni, mi történt a harminc évvel ezelőtti nyaralásunkon, és minden napra, helyszínre, érzelemre emlékszünk, de ezek mind-mind különálló képek, amelyeket személyes ízlésünk és belátásunk szerint, öntudatlanul elrendeztünk az agyunkban. Olyanok vagyunk valójában, mint egy kamera, amelyik csak egy szögből készít videót. Ugyanígy emlékszik az ember arra is, amikor először biciklizett, ilyen formában marad meg az első csók, meg az érettségieredmények közzététele után érzett megkönnyebbülés. Az agyunk kíméletlenül törli azokat az emlékeket, amelyeket nem tart fontosnak, és a „fontos” emlékek is igen szubjektív válogatás során kapják meg ezt a jelzőt. Ha visszatekerhetné az idő kerekét, azt látná, hogy a valóságban teljesen másképp történtek a dolgok, mint ahogy azt a fejében megőrizte. Milyen idő volt? Mit csinált előtte és utána? Kivel volt éppen? A leghalványabb fogalma sincs róla, mert az agyunk csak pillanatképeket őriz meg!

Marianne minduntalan átnézegetett a férfi válla fölött, hogy lássa az iroda előtt elhaladó kollégáit. Többen elhaladtak az ablak előtt kávéval vagy szendviccsel a kezükben, láthatóan különösebb izgalom nélkül. Timo Soler ezek szerint még mindig nem lépett kapcsolatba Larochelle dokival.

– Szeretnék hinni magának, Dragonman úr, de meglehetősen nehéz – sóhajtotta. – Térjünk vissza a gyerekekhez. Milyen idős kortól képesek úgy eltárolni az emlékeket, hogy örökké megjegyezzék őket?

– Nehéz meghatározni, éppen amiatt, amit az imént elmondtam. Néhányan magabiztosan állítják, hogy vannak emlékeik két-három éves korukból, de ezek szinte biztosan olyan emlékek, amelyekről később meséltek nekik, vagy amelyeket utólag raktak össze a fejükben. Vegyük például az örökbe fogadott gyerekeket, különösen azokat, akiket külföldről adoptálnak: hogyan tudnák megkülönböztetni valódi emlékeiket azoktól, amelyeket utólag hallottak vagy egyszerűen elképzeltek? Kanadai kutatások nemrég kimutatták, hogy azok az örökbe adott gyerekek, akik tudják, hogy örökbe adták őket, határozottan állítják, hogy vannak emlékképeik korábbi életükből, míg azoknak, akik nem tudnak az örökbeadásról, nincsenek. – A pszichológus gondterhelten pillantott az asztalon fekvő rajzokra. – Röviden szólva, parancsnok, és a kérdésére válaszolva, szinte senkinek nem marad tartós emléke a négy- vagy ötéves kora előtti időszakból. Minden, amit a szülő a gyermek első hatvan hónapjában tesz, akár állatkertbe viszi, akár a tengerhez, akár mesét olvas, szülinapi zsúrt rendez vagy ajándékot ad neki karácsonykor… Ezek mind dédelgetett emlékei egy szülőnek, amelyeket halála napjáig őriz, a gyerekeknek azonban később semmi nem fog rémleni belőle.

Marianne úgy nézett rá, mintha szörnyű istenkáromlás szaladt volna ki a száján.

– Semmi? De hát ezekből az élményekből alakul ki a személyiségünk, nem? Azt mondják, minden négyéves kor előtt dől el…

Vasile Dragonman elégedetten elmosolyodott. Éppen oda lyukadtak ki, ahová a kezdettől fogva el akarta vezetni a parancsnokot.

– Pontosan így van. Az első évek a legmeghatározóbbak. És az anyaméhben töltött kilenc hónap, ha hiszünk a pszichogenealógiai elméleteknek és a transzgenerációs traumákat vizsgáló kutatásoknak. Az értékek, az ízlés, az egész személyiség… minden már az első gyermekéveinkben eldől. Mondhatni, kőbe van vésve. Az emlékezetünk szempontjából azonban ez éppen fordítva történik. Semmi nem marad meg belőle! Megdöbbentő paradoxon, nem igaz? Az egész életünket olyan események, lelki sebek és érzések irányítják, amelyekre egyáltalán nem is emlékszünk. Az agyunk egy fekete dobozban tárolja őket, amelyet sohasem nyithatunk fel.

Marianne még ekkor sem adta fel:

– De az emlékeket ezek szerint mégiscsak eltárolja az agy valamilyen formában, nem igaz?

– Így is mondhatjuk. Valójában az egész nagyon egyszerűen működik. Amíg a gyermek nem sajátítja el a nyelvet, képekben gondolkodik, és az emlékezete is képekben működik. Pszichoanalitikus szempontból ez azt jelenti, hogy az emlékeket csak a tudatalattijában képes tárolni, a tudatában nem.

A parancsnok zavartan megrázta a fejét, hogy jelezze, elveszítette a fonalat. A pszichológus türelmesen folytatta:

– Egyszerűbben fogalmazva tehát: egy kisgyermeknek még azután is maradnak bizonyos nyomok az elméjében, ha mindent elfelejt. Ezt hívjuk szenzoros emlékezetnek, amelyet a különféle érzelmek, benyomások és érzetek diffúz emlékei alkotnak. Klasszikus példa erre az a jelenség, amikor, tegyük fel, egy három hónapos kisfiút körülmetélnek, és tízéves koráig anélkül, hogy tudná, miért, retteg a kórháztól – a színeitől, a szagától, a zajaitól –, holott már járt ott korábban, és látta, hogy nem veszélyes hely. Ezeket a tudatalattiban megőrzött gyermekkori traumákat a szakzsargonban általában fantomoknak nevezzük.

Augresse parancsnok figyelmét egyre inkább lekötötte a beszélgetés, és nem csak azért, mert a pszichológus mézeskalácsbarna szeme magyarázás közben olyan gyönyörűen ragyogott az iroda arany fényeiben.

Úgy érezte magát, mint egy lelkes diák: mintha új földrészt fedezett volna fel, egy világtól elzárt, vad szigetet, ahol egyedül óvodások éltek, és egész álló nap bőszen rajzolgatták a szüleiket zsírkrétákkal és színes ceruzákkal. Ez minden édesanya álma!

– Engedjen meg egy minden bizonnyal elég buta kérdést, Dragonman úr – szólt közbe. – Mi a feladata egy pedagógusnak, ha felismeri, hogy a kisgyermek traumát élt át? Mi jobb ilyenkor: segíteni neki elfelejteni, vagy addig beszélgetni róla, amíg meg nem szabadul a fantomtól?

Vasile habozás nélkül válaszolt:

– Minden kollégám ugyanúgy felelne erre a kérdésre: egy trauma szőnyeg alá söprése igen szerencsétlen védekezési módszer, amely az égvilágon semmit nem old meg. Ahhoz, hogy az ember egy trauma után is teljes életet élhessen, ki kell mondania, meg kell küzdenie vele, és el kell fogadnia. Ezt mondja ki Boris Cyrulnik híres rezilienciaelmélete is.

– Elég nagy hülyeségnek hangzik, nem? – tette fel Marianne a szándékosan provokáló kérdést.

– Hogy érti?

Siker! A férfi kíváncsian várta a válaszát. Marianne igyekezett előnyt kovácsolni abból, hogy végre magára vonta a figyelmét.

– Hát, hogy is mondjam… Látta az Egy makulátlan elme örök ragyogása című filmet? Egy olyan társadalomról szól, amely a fájdalmas emlékek eltörlését szorgalmazza. Meglehetősen vonzó életmód, nem igaz? A darabokra tört szívet hosszas gyötrődés helyett puha feledéssel összehegeszteni…

– Az egy science-fiction film, parancsnok.

Ezúttal Marianne-nak sikerült oda terelnie a beszélgetést, ahová szerette volna.

– Így van. A felnőtteknek csupán science-fiction… De az eddigi beszélgetésünkből kiindulva egy gyermek számára minden további nélkül lehetséges! Az, akinek már kifejlődött az emlékezete, nyilván nem képes egyszerűen elfelejteni egy traumát. Nincs más választásunk: ki kell műtenünk magunkból, akár egy tumort. De egy olyan kisgyermeknél, aki még négyéves sincs, teljesen másképp működik, nem? Hiszen az összes jó és rossz emléke örökre eltűnik. Nem egyszerűbb ilyenkor mellőzni a traumákat, és nem beszélni róluk, amíg meg nem fakulnak, el nem illannak az emlékezetből? Hiszen egy idő után úgy fog tűnni, mintha soha nem is történtek volna meg. Még ha a gyerek később magában hordozza is az emlékét, nem fogja tudni megkülönböztetni egy erőszakos képtől, amelyet egy könyvben vagy filmben látott. Mintha valami radioaktív hulladékot temetne a földbe.

Úgy tűnt, a pszichológus jól szórakozik rajta.

– Folytassa…

– Képzeljen maga elé egy egy-két éves kisfiút, aki túlélt egy nagy népirtást. Mondjuk, egy kis kambodzsait vagy ruandait, aki, miután a szeme láttára lemészárolták az egész családját, Franciaországba kerül. Melyik a jobb, Dragonman úr: ha mindent az elméje és emlékezete mélyére temet, elfelejti a szörnyűségeket, és boldog gyerekkora lesz, mint bármely más gyereknek, vagy ha egész életében cipeli ezt a kibírhatatlan terhet?

– Őszintén szólva, parancsnok, szigorúan pszichoanalitikus szempontból nézve az ön elmélete nagyon ingatag lábakon áll. A gyermek szenzoros emlékezete ebben az esetben határozottan ellentmond mindannak, amit a felnőttek igyekeznek elültetni az elméjében. A fantomokat örökké magában fogja hordozni… – A férfi egy pillanatra elhallgatott. – A hasonlata azonban találó volt. Amit javasol, pontosan olyan lenne, mint radioaktív hulladékot temetni a földbe. Az egész bármelyik pillanatban felrobbanhatna. Ezt a veszélyt nem lehet kiküszöbölni. – Cinkosan pillantott a parancsnokra. – Valójában nem létezik hibátlan módszer. A traumák elnyomása akár részleges amnéziát is okozhat, még felnőttkorban is. De akadnak olyan mélyre ásott, elfeledettnek hitt emlékek is, amelyek felnőttkorban egyszerűen újra előbukkannak, és megbolygatják az ember életét. Gyakran ilyenek például a szexuális bántalmazásról őrzött emlékek. Hogyan tudná eldönteni ilyenkor az ember, hogy valódiak-e, vagy hamisak? A tudatalatti fantomjaink velünk maradnak, parancsnok, végigkísérik az egész életünket, mint láthatatlan, gonosz őrangyalok. Csupán egyféleképpen lehet megtanulni együtt élni velük.

– Hogyan?

– Szeretettel, parancsnok! Egy kisgyermeknek mindenekelőtt szeretetre és biztonságérzetre van szüksége. Stabilitásra. Arra, hogy bizalommal fordulhasson a gondviselője felé. Ha úgy érzi, az édesanyja, édesapja vagy a nevelője szeretettel fordul felé, a traumának nem lesz valódi súlya. Egy kisgyermeknek egyedül erre van szüksége, semmi másra.

Marianne hagyta, hogy a férfi szavai elbódítsák. Vasile Dragonmant vonzó keleti akcentusa és tiszta tölgyszeme mellett, amely úgy ragyogott, mint egy lakkozott iskolapad, különleges pedagógiai tehetséggel is megajándékozta az ég. Ha minden pszichológus olyan lenyűgöző és szenvedélyes volt, mint ő, nem csoda, hogy az egyetem padsorait dugig töltik a fiatal lányok.

Gondterhelten a kisfiú kiterített rajzaira pillantott.

– Rendben, Dragonman úr. Világos. A lényeg tehát a szeretet… – Megköszörülte a torkát. – De visszatérve Malone Moulinra, van még valami, amit nem egészen értek. Az imént azt mondta, hogy ez az anyacsere a Mont-Gaillard valamelyik titkos sarkában több hónapja történhetett, vagy talán egy éve. Ha egy kisgyermek emlékezete ilyen bizonytalan, hogyan lehetséges, hogy Malone pontosan emlékszik a történtekre? Az állítólagos előző életéről, a kalózhajókról, űrhajókról és ogrékról nem is beszélve…

– Mert valami emlékezteti ezekre a dolgokra. Minden egyes nap, minden este, minden héten, hosszú hónapok óta.

A parancsnok úgy előrehajolt, hogy csaknem kiesett a székéből.

– A fenébe. És mégis ki mesél neki a korábbi életéről?

Abban a pillanatban, hogy a pszichológus szólásra nyitotta a száját, Pierrick Pasdeloup hadnagy rontott be az ajtón. Széles mosolyt villantott Marianne-ra, és átnyújtott neki egy szürke-kék golyóálló mellényt a rendőrség logójával.

– Itt az idő, kedvesem! A drága doktor úr épp most telefonált. Timo Soler kapcsolatba lépett vele, és a lehető leghamarabb látni akarja. Kevesebb mint egy órán belül találkoznak az Osaka-rakparton, egy félreeső helyen. Szinte ugyanott, ahol a doki tegnap összefércelte.

Augresse parancsnok felugrott a székéből.

– Szedj össze tíz embert és öt autót! Most nem csúszhat ki a kezünk közül!

Vasile Dragonman értetlenül, de nyugodtan figyelte a felhajtást. Marianne szó nélkül becsapta volna maga mögött az ajtót, ha nem szól utána félénken felemelt kézzel:

– Nem is akarja megtudni a választ a kérdésére?

– Milyen kérdésemre?

– Hogy ki mesél Malone-nak a korábbi életéről.

– Mert elmondta magának?

– Igen.

Marianne türelmetlenül topogott az ajtóban a golyóálló mellényét igazgatva.

– Akkor nyögje már ki végre!

– A plüssállata.

– Tessék?

– A plüssállata. Malone Bajszosnak nevezi. Azt állítja, Bajszos minden egyes este, mielőtt lefeküdne aludni, mesél neki a korábbi életéről. És az igazat megvallva… – Ez a férfi még arról is képes lett volna meggyőzni az embert, hogy igenis létezik élet a Marson, és nagyon is érdemes lenne űrhajóba pattanni, és benépesíteni a bolygót. – És az igazat megvallva, parancsnok, akármilyen lehetetlenül is hangzik… úgy gondolom, igazat mond.

10.

Pasdeloup hadnagy a tarka acéltéglákként egymásra helyezett konténerek falai mögé bújva figyelte a medence túloldalán álló fehér Yarist. Ez volt az egyetlen autó az egész félszigeten.

Minden menekülési utat lezártak, minden mozgást ellenőriztek.

Nyugaton az óceán őrködött.

Délen, az Ázsia-rakpartnál pedig Papi, két Mégane kíséretében.

Északra, az Amerika-rakparton két másik rendőrautó várakozott szintén láthatatlanul, egy óriási daru mögött, amely éppen egy venezuelai hajó fölé nyújtotta fényes, sárga nyakát.

Keleten állt az ötödik Mégane, Augresse parancsnokkal és Cabral őrmesterrel. Ők kicsit közelebb helyezkedtek a Yarishoz, a mesterségesen emelt homok- és kavicsdűnék mögött, amelyeket a medencék aljáról kotortak ki, hogy minél nagyobb acélszörnyetegek köthessenek ki a dokkoknál.

Sziszifuszi munka. Feltermelni néhány köbméter homokot, csak hogy a tenger kétszer annyit sodorjon a helyére a következő dagállyal.

Pasdeloup hadnagy már jó ideje nem járt a dokkoknál rendőrségi ügyben. Főleg nem ezen a részen, a híres I. Ferenc-zsilippel és az emelőhídjával szemben. Hajdanán azt mondták, ezek a legnagyobbak az egész világon. Azóta persze a belgák, a hollandok és a kínaiak is építettek már nagyobbat.

A látvány visszarepítette Papit negyven évvel korábbra, amikor gondtalanul szlalomozgatott a biciklijével a rakpartra pakolt hatalmas dobozok között, szorosan apja nyomában. Akkorra Le Havre városának még mindig nem sikerült felépülnie a ’45-ös bombázások okozta károkból, amelyek az épületek jó négyötödét porig rombolták.

Papi persze nem emlékezett a ’45 előtti időkre, amikor Le Havre a fényűző villák, gazdag hajótulajdonosok, forgalmas kaszinók és népszerű fürdőhelyek városa volt, de az öregek mindig kínzó sóvárgással gondoltak vissza rá. Többek között az apja és az anyja is. Nem emlékezett arra a Le Havre-ra, ahol a Kávé- és Óceán-rakpartot még nem építették be mozikkal, koncerttermekkel, ruhaboltokkal, elektronikai üzletekkel és gyorsétkezdékkel. A rakpartokra ma is jártak fiatalok, de nem ugyanazért, mint negyven évvel azelőtt – hogy megkeressék a mindennapi kenyerüket –, hanem hogy szórakozzanak.

– Hallasz, Papi?

Jean-Baptiste Lechevalier éppen szemben állt vele, az Amerika-rakpart északi részén. Ötszáz méternyi tengervíz és egy négy kilométeres gátszakasz választotta el őket. Pasdeloup hadnagy lerázta magáról a mélabús nosztalgiát, és lenyomta az adóvevő gombját.

– Kristálytisztán. Te is rálátsz a Yarisra, ugye?

– Fasza. Persze, még Timo Soler csinos pofikáját is látom az ablakban. Bourdel lőtt róla néhány igazán jól sikerült fényképet, de az arckifejezése alapján elég ramaty állapotban lehet. Azt hiszem, éppen azért imádkozik, nehogy Larochelle megfeledkezzen a találkozóról.

Pasdeloup hadnagy az órájára pillantott. Három perc múlva negyed kettő.

– Egyébként mit csinál ennyi ideig ez a mi drága dokink?

– Azt mondja, már a közelben van. Csak eltévedt… Azt hinné az ember, nem tudja bekapcsolni a GPS-t a telefonján.

Pasdeloup hadnagy leeresztette az adóvevőt, és ismét a szeméhez emelte a távcsövet. Timo Soler fájdalmas arckifejezéssel dőlt a fejtámlának. Gyakran becsukta a szemét, de soha nem tartotta lehunyva néhány másodpercnél tovább. Éberen fürkészte a környéket, ujjai kifehéredtek a kormánykeréken. Láthatóan nem viselt fegyvert.

Vajon azért, mert szeretett volna minél hamarabb nekilátni?

Vagy mert borzasztó fájdalmai voltak?

Papi az ajkához emelte az adóvevőt.

– Marianne? Mi a terv? Nem várhatunk a dokira egész délután. Jibé szerint lassan érdemes lenne megindulnunk.

– És neked mi a véleményed?

– Ha engem kérdezel, Timo Soler barátunknak valóban nincs sok esélye a menekülésre. A rakparttól délre mindössze egy út vezet, és északon is csupán két híd. Nekem nagyon úgy tűnik, hogy minden kijáratot lezártunk.

– Igen. De Soler nem véletlenül parkol ott, ahol. Az egész környéket tökéletesen belátja, háromszázhatvan fokban. Már egy kilométerről észre fogja venni, hogy közeledünk, és még mindig nem tudjuk, van-e fegyver nála. Sikerült elérned a dokit?

– Jibé szerint hamarosan ideér…

– Ez esetben tartjuk magunkat az eredeti tervhez. Larochelle eljön, és beadja neki a tiopentált. Attól elvileg öt percen belül el kell aludnia. Ha nem dől ki, a doki lefekteti, és addig babrálja a sebét, amíg oda nem érünk. Jut eszembe, neki milyen kocsija van?

– Egy Saab 9-3-asa.

Marianne sóhajtott.

– Ezek után kár lenne nélküle elkezdeni, nem? Már az is tiszta őrület, hogy vállalta ezt az egészet.

Papi bólintott, bár Marianne nem láthatta.

– Becsület kérdése, kedvesem. És szolidaritásé. Ne feledkezzünk meg róla, hogy Timo Soler Deauville négy legnagyobb luxusüzletének kirakatát fosztotta ki. Képzeld magad Larochelle helyébe: hová jutna a világ, ha az aljanép büntetlenül kiszolgálhatná magát a felsőbb osztályok vagyonából?

– Értem, Papi – szakította félbe gyorsan Augresse parancsnok helyettese kissé sötét gondolatmenetét. – Vettem az adást. Várunk még tíz percet, és ha akkorra sem fut be a doki, megindulunk.

A kikötő teljesen elhagyatottnak tűnt. Az embernek olyan érzése támadt, mintha a roppant óceánjárókat mind elhagyták volna, és a daruk is csak megszokásból emelgetnék az óriási konténereket, nem pedig azért, mert egy kezelő irányítja őket. Mintha egyedül a gépek és robotok maradtak volna életben ebben a hideg acélból és betonból épült pokolban. A konténereket egy olyan régi logika szerint csoportosították, amely az utolsó ember halálával a feledés homályába veszett.

Annak ellenére, hogy valószínűleg minden egyes konténer tartalma egy vagyont ért, Papi nehezen tudta elképzelni, hogy lehetséges logikus rendszerbe csoportosítani ezt a hadseregnyi vasdobozt; azt pedig egyenesen lehetetlennek tartotta, hogy a kikötőparancsnoki iroda könyvelői a fejükben tartsák, mit rejt akár egy is a sok-sok kilométeren át húzódó konténerek közül.

Pasdeloup hadnagy még mindig a fehér Yarist figyelve felidézte apja régi szavait: az igazán jó kikötőben nincsenek hajók.

A kikötőben vesztegelő hajó nem termel pénzt. Az apja rakodófiú volt annak idején, és mindig az elsők között láthatta az újonnan érkezett teherhajókat, amelyek kiürítése nem tűrt halasztást. A csapatok versenyeztek egymással, saját rekordokat döntöttek.

Úgy tűnik, az igazán jó kikötőben ma már emberek nincsenek, konstatálta Papi.

– A doki még mindig Harfleurben van – hallatszott Jibé recsegő hangja a tenyeréből. – Azt mondja, eltévesztette az utat, de szerintem csak elnézte az időt. Megígérte, hogy tíz perc múlva itt lesz.

Papi az órájára pillantott. Már így is hét perc késésben volt.

– Mi legyen?

– Semmi – hallatszott Marianne hangja. – Tartsátok szemmel a Yarist, és várjatok türelmesen.

Akkor hát várunk.

A medence hullámai között szürke tartályhajó siklott lassan. A fedélzetén orosz zászló lobogott. Bizonyára földgázt vagy kőolajat szállított. Ha ilyen tempóban halad, hamarosan az Amerika-rakpart elé ér, és eltakarja a félszigetet Jibé elől.

Nem probléma, gondolta Papi a medence túlsó végében, hiszen Marianne és ő is tökéletesen rálátnak a Yarisra. A korábbi zápor fényes, csillogó köntösbe borította a rakpart szürke betonját. Lassan kezdtek eloszlani a fellegek.

– Soler megmozdult! – hallatszott hirtelen Marianne izgatott kiáltása az adóvevőből.

Papi még éppen időben emelte a szeméhez a messzelátót, hogy lássa, ahogy Timo Soler egy elégedetlen grimasz kíséretében elfordítja a slusszkulcsot, és sebességbe teszi a Yarist.

A medence pereme felé hajtott, majd nagy porfelhőt kavarva megfordult, és a pár száz méterre északra magasodó vörös acélhíd felé vette az irányt.

– Feléd tart, Jibé! – kiáltotta az adóvevőbe Papi. – Úgy döntött, nem vár tovább, és úgy tűnik, a hídon át akarja elhagyni a rakpartot.

Pasdeloup hadnagy, aki a rakpart déli oldalát biztosította az olajtartályok és a kikötőbe vezető út között, arra kárhoztatott, hogy távolról, tehetetlen nézőként figyelje az üldözést. Bár légvonalban kevesebb mint ötszáz méterre állt a Yaristól, szárazföldön csaknem két kilométer választotta el tőle.

Látta, hogy Marianne Mégane-ja üvöltő szirénákkal eltűnik a homokbucka mögött, és teljes sebességgel üldözőbe veszi Solert.

A sebesült bűnözőnek semmi esélye nem volt.

Újra a szeme elé emelte a távcsövet, és ezúttal kissé távolabbra nézett, hogy bemérje a Yaris útvonalát.

– A kurva életbe!

Pasdeloup hadnagy beharapta az ajkát, hogy visszafojtson egy újabb cifra káromkodást.

Timo Soler mindvégig a megfelelő pillanatra várt.

Amikor a Yaris az I. Ferenc-zsilipre kanyarodott, az orosz tartályhajó orra már csaknem elérte a híd peremét. Amikor a híd lassan emelkedni kezdett, hogy átengedje a hajót, Soler beletaposott a gázba. Csak néhány méter választotta el a szabadságtól.

A rendőrségi szirénához a zsilip riasztója is csatlakozott, és fülrepesztő kórusuk visszhangot vert a kikötőben. A zsilip előtt három piros lámpa villant fel, a fényük szinte lilásnak hatott a kék villogásban. Papi úgy érezte magát, mintha egy akciófilmet nézne.

A Yaris elérte a vörös hidat. A távcsőben egészen aprócskának hatott az iszonyatos tartályhajó mellett. Mint egy rinocérosz szarva körül zümmögő légy.

– Be kell szorítani, még mielőtt kicsúszna a markunkból! – kiáltotta Papi. Szörnyen érezte magát, amiért ilyen tehetetlen.

– Nem látok semmit – hallotta Jibé hangját az adóvevőben. – Ez a kibaszott tartályhajó mindent eltakar. Valószínűleg épp ugyanakkor érünk a híd túloldalához, mint Soler.

Vagy épp lecsúsztok róla, gondolta nyugtalanul Papi.

Marianne Mégane-ja már csaknem elérte az acélhidat. Cabral vezetett. Tapasztalt, megbízható, erős jellemű ember.

– Gyorsíts, gyorsíts, a kurva életbe! – kiabálta a parancsnok. – Ha Soler átjut a hídon, nekünk is át kell!

Marianne Augresse kikapcsolta a biztonsági övét, és lehúzta az ablakot, hogy minél jobb látószögbe kerüljön.

És képes legyen lőni, ha szükséges.

Cabral meg se rezzent.

Papi látta, ahogy Timo Soler még egy utolsó lendületet vesz, és lehajt a megemelkedett hídról a túlsó partra. A kocsi összesen nagyjából egy métert zuhanhatott, ilyen távolról nehéz volt pontosan megállapítani.

A hadnagy úgy látta, a Yaris többször pattan a betonon, mindvégig erősen jobbra dőlve, több alkalommal majdnem felborulva. Végül csodával határos módon mégsem tört össze, sőt Solernek valahogyan sikerült egyenesbe hoznia, és stabilan folytatta útját a város felé.

Ez biztosan rohadtul fájt annak az átkozottnak, gondolta magában Papi. Larochelle szerető gondoskodása után, ilyen komoly sebbel azon sem csodálkoznék, ha sokkot kapott volna az ugratástól.

Sajnos nem így történt. A Yaris egy szempillantással később már az Amiral-Chillou sugárutat övező konténerek között repesztett.

– Egyenesen előre! – kiáltotta Papi Jibének. – Mindjárt meglátod a kocsiját!

A híd még mindig emelkedett, és a rés már meghaladta az egyméteres magasságot. Marianne Mégane-ja vészes gyorsasággal száguldott felé. A szirénák vijjogása megsüketítette, a villogó fénytenger megvakította őket.

– Nem fog menni!

Cabral hirtelen tövig nyomta a féket. A rendőrautó kerekei csikorogva megálltak, mindössze néhány méterrel a rés előtt. Augresse parancsnoknak nem volt ideje tiltakozni: arca azonnal nekicsapódott a homoktól fekete szélvédőnek.

Timo Soler Yarisa, majd nem sokkal később Jibé és Lenormand kocsija is kikerült Pasdeloup hadnagy látószögéből. Megborzongott, és lenyomta az adóvevő gombját:

– Bassza meg! Minden rendben?

– Megvagyunk – hallotta Cabral recsegő hangját. – Mindketten megúsztuk. Úgy tűnik, a parancsnok nem díjazza a döntésemet, és azt hiszem, miután megtörli az orrát, iszonyatos fejmosásra számíthatok, de inkább ez, mint hogy mindkettőnket összetörjem.

A híd lassan visszaereszkedett a helyére. Úgy tűnt, a kikötőben mégiscsak maradt egy kis élet. A konténerek labirintusából férfiak szaladtak elő – Papinak apró Playmobil-figurák jutottak róluk eszébe. A tartályhajó egész személyzete a fedélzeti korlátnál tolongott, és döbbenten kiabáltak valamit oroszul. Jibé hirtelen hangja megriasztotta Pasdeloup hadnagyot.

– Papi?

– Igen?

– Megtaláltuk a Yarist.

– Komolyan?

– Üresen – tette hozzá Jibé. – A Tizenhatodik sugárúton. Lezárjuk a zónát. Gyalog menekül tovább, sebesülten… nem juthat messzire.

– Ha te mondod – felelte Papi bizonytalanul. Őt azért nem egészen győzte meg Jibé optimizmusa.

Ismerte azt a környéket. A Tizenhatodik sugárút a Neiges negyedbe vezetett, egy mindössze ezerfős városrészbe, amely részben ipari épületekből, részben rendes lakóházakból állt. Mindenfelől a kikötő vette körbe, így Le Havre-tól szinte teljesen független, önálló kerület volt.

Timo Soler már a találkozó helyét sem véletlenszerűen választotta ki, a menekülési útvonalát pedig még kevésbé. Valószínűleg már hónapok óta a Neiges negyedben rejtőzött, így bőven volt ideje tökéletes búvóhelyet kialakítani magának, kihasználva a kerület minden előnyét. Hetekbe telne átfésülni az egész környéket.

Ennyi idő alatt pedig simán feldobhatja a talpát.

11.

Kismutató az egyesen, nagymutató a hetesen

Malone a szőnyegen játszott kék-fehér űrhajójával. Bajszos az egyik szék lábának dőlve figyelte. Malone legszívesebben azonnal felszaladt volna a szobájába, hogy meghallgassa, mi történt az óvodában, de a szülei nem engedték meg neki.

Anyácska azt mondta, ma sietniük kell.

Épp csak arra volt idő, hogy megfőzze a tésztát, megterítsen, és gyorsan megebédeljenek, mielőtt visszatérnek az óvodába.

Malone lefelé fordította az űrhajót, és azon töprengett, melyik bolygóra szálljon le. Végül a Puf-puf mellett döntött, amely egy puha, lila, körte alakú bolygó volt. Hallotta, ahogy Apácska még mindig idegesen beszél a konyhában. Ivott egy kávét, és újra elismételte ugyanazt, amit már előtte is legalább százszor elmondott.

Az óvónő és Vasile. Vasile és az óvónő.

Apácska nagyon mérges volt, és bár egész ebéd alatt egyszer sem nézett rá, Malone pontosan tudta, miért.

Miatta.

Amiatt, amit Vasile-nak mesélt.

Nem érdekelte. Apácska kiabálhatott vele, amennyit csak akart, vagy hallgathatott örökre, ha úgy jobb volt neki. Meg is büntethette. Malone nem törődött vele. Úgysem fog soha elmondani neki semmit, és úgyis folytatja a beszélgetéseket Vasile-lal. Megígérte az anyukájának.

Anyácska gyorsan megitta a kávéját, elmosogatta az edényeket, nyomott egy nagy puszit a homlokára, sebbel-lobbal felsöpört, majd megint átölelte, és a helyére pakolta az összes papírt, fényképet és dossziét, amelyet elvittek megmutatni az óvodába. Amikor kinyitotta a lépcső alatti nagy szekrényt, Apácska megkérdezte tőle, hol a sálja, mert nem találja. Anyácska mindig azt mondogatta, hogy valójában két gyerekről kell gondoskodnia.

Felszaladt a szobába, hogy megkeresse a sálat. Apácska közben a konyhában várt, a tévé előtt, kávéval a kezében, és azt kiabálta, hogy el fog késni.

Malone óvatosan leszállt az űrhajóval a Puf-puf bolygóra. Egészen a folyosó végéig repült, a lépcső alatti nagy fekete ajtóhoz, amelyet sosem nyitottak ki.

A szekrényhez lépett, és belebújt. Benn csak a két szárny között beszűrődő kevéske fény világított, és amikor Malone a rés elé állt, még sötétebb lett. Az oldalsó falnak támaszkodott, a fényképalbumok mellé. Nem akarta megnézni őket, hiszen már mindet látta, Anyácska többször végigmutogatta neki az elejétől a végéig. Zavarta, hogy nem ismeri fel magát a fotókon. Bajszosnak köszönhetően sok mindenre emlékezett, de önmagára egyáltalán nem. Fogalma sem volt, hogy nézett ki, vagy hogy viselkedett csecsemőkorában.

Miközben a lépcső alá pakolt többi dobozt és tárgyat nézegette, felfigyelt egy nagy képre, amely elég különös volt, mert hatalmas betűket írtak rá. Malone nem tudta fejből az egész ábécét, de a saját nevét azért ki tudta olvasni.

M.A.L.O.N.E.

Az óvodában mindig fel kellett ismernie a saját címkéjét. Ezért tudta, hogyan írják a nevét.

M.A.L.O.N.E.

Az ő nevét írták az üveg alatt világító fehér papírra, de nem filccel. Még csak nem is festékkel vagy ceruzával.

Malone közelebb hajolt, hogy jobban megvizsgálja.

Felmászott egy nagyobb kartondobozra, a kezébe vette a képet, és a fény felé emelte, hogy jobban lássa.

Döglött állatokkal írták fel a nevét a papírra!

Aprócska állatokkal.

Hangyákkal.

Valaki többtucatnyi hangyát gyűjtött össze, nyomott agyon és ragasztott fel a papírra. Akárki csinálta is, nagyon nagy műgonddal tette, mert szinte egy hangya sem lógott ki a sorból. Szép kép volt, ügyesen összerakva, de Malone kicsit sajnálta ezt a sok-sok kis állatot, amelynek meg kellett halnia, hogy valaki leírhassa velük a nevét. Kivéve, ha a kép készítője már eleve halott hangyákkal dolgozott.

Vajon ki csinálhatta?

Az biztos, hogy nem Apácska. Ő utálta a színezést és a vagdosást, és még legózni sem szeretett. Lehet, hogy Anyácska készítette neki, meglepetésnek?

Elég furcsa meglepetés lett volna. Malone nem igazán szerette a hangyákat. A döglött hangyákat meg még kevésbé. Sokkal jobban tetszett volna neki, ha színes papírból vágják ki a nevét, vagy ujjal festik, mint az óvodában.

Hallotta, ahogy a bejárati ajtó becsukódik. Apácska nem is köszönt el tőlük.

– Mindjárt mi is indulunk, csibém! – kiabált le neki Anyácska az emeletről. – Addig megkeresed a kabátod?

Malone gyorsan kisurrant a lépcső alatti szekrényből. Épp elég ideje volt rá, hogy mást is lásson a hangyákon kívül. Más furcsa döglött állatokat.

Sokkal nagyobbak voltak a hangyáknál.

12.

Marianne orrát mindkét oldalról kemény kötés szorította.

Arra gondolt, bizonyára úgy néz ki, mint egy összevert bokszoló, aki épp most jött ki a plasztikai sebészetről. Meglehetősen kényelmetlenül érezte magát így, hogy mind a tizenöt kollégája őt bámulta. Különösen Jibé és Cabral miatt volt zavarban, különböző okokból. Egy rövid megbeszélés sajnos mégis elkerülhetetlen volt. Mivel Timo Solernek sikerült újra meglépnie, most a lehető legtöbb emberét be kellett vetnie, többek között olyan zöldfülűeket is, akik kevesebb mint egy éve kerültek a rendőrségre, és vajmi kevés tapasztalattal rendelkeztek az ilyesfajta ügyekben. Ennek ellenére Marianne tudta, hogy akkor működhetnek együtt a leghatékonyabban, ha mindenki tisztában van vele, pontosan hogyan vitték véghez a deauville-i rablást, és mi történt utána.

Lemondóan sóhajtott, és elindult a szoba közepe felé. Amikor először meglátta vért spriccelő orrát a Mégane visszapillantó tükrében, az I. Ferenc-zsilipen, legszívesebben elsírta volna magát. Furcsa módon nem is az volt az első gondolata, hogy annak az átkozott Timo Solernek megint sikerült kicsusszannia a kezük közül, hanem az, hogy vajon mennyi időbe telik majd, amíg rendbe jön az arca. Egy hét? Egy hónap? Ha eltörött az orra, még több… Ennyi időt pedig nem veszíthetett. Hogy fog olyan pasit találni, aki hajlandó lesz lefeküdni vele és gyereket csinálni neki ilyen orral?

Talán kissé túlságosan rákattantál a témára, Marianne.

Vett egy mély levegőt, hogy megnyugodjon, bedugta a gépbe az USB-t, és körbeadta a papírokat a kollégái között. Végül is szerencsére nem tört el az orra. Miután Larochelle sebtében megvizsgálta a rakparton, a konténerek között, a kíváncsian bámuló tengerészek és rakodófiúk gyűrűjében, sikerült valamelyest megnyugtatnia, és biztosítania róla, hogy rendbe fog jönni.

Azt mondta, még varrni sem kell, Marianne szerencsésen megúszta egy kisebb zúzódással, amely néhány nap alatt rendbe fog jönni. Legalább erre jó volt az a rohadt doki.

Larochelle kevesebb mint három perccel azután érkezett meg, hogy Timo Soler kocsija eltűnt a házak erdejében. Marianne magából kikelve üvöltött vele, sőt már azzal fenyegette, hogy vizsgálatot indít ellene, hiszen miféle átlátszó hazugság az, hogy a GPS épp aznap bolondult meg, és nem jelezte neki a rakpartot.

És ha szándékosan késett? Ha mégis úgy döntött, megakadályozza, hogy végre bilincsbe verjék Timo Solert?

Végül Papi nyugtatta meg, pedig ő sem igazán kedvelte a dokit. Félrevonta Marianne-t, és halkan emlékeztette rá, hogy Larochelle megadta nekik a pontos időt és helyszínt, és Timo Soler valóban ott volt, csak le kellett volna csapniuk rá. Valójában ők cseszték el.

És sajnos igaza volt. Larochelle nem tehetett róla, hogy ilyen szerencsétlenek voltak. A doki ennek ellenére mindvégig derűs maradt, és inkább vidáman, mintsem idegesen szemlélte a nagy felhajtást.

Marianne kelletlenül egyetértett Papival, hiszen a helyettesének teljes mértékben igaza volt. Nem haragíthatták magukra a dokit, hiszen még kulcsfontosságú szerepe lehetett az ügyben. Arról nem is beszélve, hogy Timo Soler csúnyán megbabrált sebe egyfajta személyes bosszú volt tőle…

Marianne egészen addig bosszankodott magában, amíg vissza nem ért a rendőrségre.

Ma egy seggfej doki miatt hagytam meglépni egy bűnözőt, és összetörtem az arcomat.

Ölni akarok

Előrántottam a fegyvert az övemből, és…

Sajnos nem volt olyan gazdag képzelőereje, hogy kitaláljon hozzá valami vicces vagy megdöbbentő folytatást, mint az olni-akarok.com szerzői, akik egymással versengve jobbnál jobb módokat gondoltak ki arra, hogyan szabadulhatnának meg a mindennapjaikat megkeserítő személyektől. Ez az ostoba weboldal egyszerű szabályok alapján működött: a szerzőnek röviden be kellett mutatnia valakit, aki annyira idegesíti, hogy legszívesebben megölné, majd le kellett írnia a gyilkosság módját, lehetőleg humoros, meghökkentő vagy elgondolkodtató módon. A szösszeneteket végül az oldal zsűrije és az olvasók értékelték szavazatokkal. Valójában az egész oldal csak a rohadtelet.com ügyetlen másolata volt. Egy újabb haszontalan közeg a frusztrált, névtelen felhasználók számára, hogy kieresszék a gőzt anélkül, hogy valóban cselekednének. És az oldal mégis megváltoztatta a parancsnok életét.

Elhessegette a borús gondolatokat a fejéből, és elindította a diavetítést. Végre sikerült Deauville térképére irányítania kollégái figyelmét saját megkínzott arcáról. Előzőleg megkérte Lucas Marouette-et, a mindig unatkozó és tétlen gyakornokot, hogy készítsen egy egyszerű 3D-s animációt a környékről a Google Street View segítségével. Mint kiderült, gyerekjáték ilyesmit előállítani, ha az ember letölti hozzá a megfelelő alkalmazásokat. Manapság a legtöbb nyomozó már ilyeneket használt a munkája során – haladni kellett a korral.

– 2015. január 6-a, hétfő – kezdte Marianne az előadást. – Tizenegy óra tizenkét perc. Hideg, szeles idő. Szinte senki nem jár Deauville utcáin. Két motorkerékpár parkol le a központi körforgalom mellett, az Eugène-Colas és a Lucien-Barrière utca között, egy kőhajításnyira a kaszinótól. Ugyanebben a pillanatban egy ölelkező pár halad el a járdán. Jól öltözöttek. A férfi szürke skót sapkát visel, a nő haját selyemkendő takarja. A város térfigyelő kameráin egyáltalán nem látszik az arcuk.

Az animált képen egy piros és egy kék színű, arc és ruha nélküli alak sétált Deauville bevásárlóutcáján, a jól elkülöníthető üzletek között. A gyakornok mindegyiket élethűen ábrázolta, éppen, ahogy a parancsnok kérte.

– Amikor a két motoros leparkol, a pár különválik, és a férfi az Hermès-be, a nő a Louis Vuittonba megy. Ettől kezdve minden nagyon gyorsan történik. Amíg a két motoros egy-egy Maverick 88-assal felfegyverkezve belép az Eugène-Colas utca két legnagyobb ékszerüzletébe, a Godechot-Paulier-be és a Blot-ba, a skót sapkás férfi előránt egy Beretta 92-est, és az Hermès két eladójára fogja, a nő pedig ugyanezt csinálja a Louis Vuittonban. Mindössze két perc alatt megtöltenek négy táskát, mindenki egyet-egyet. Pontosan tudják, mit keresnek: elsősorban könnyen szállítható árukat. Karórákat, ékszereket, sálakat, öveket, pénztárcákat, táskákat, szemüvegeket… Néhány ritkább gyűjtői darabot. Minden mozdulatukat megtervezték előre. Mind a négyen pontosan ugyanabban a pillanatban lépnek ki az Eugène-Colas utcára. A két motoros átadja a nőnek a táskáját. Ekkor kapcsol be az üzletek riasztója. A rendőrség mindössze hatszáz méterre van, az utca végén. Ha valaki éppen cigiszünetet tartott, még akár láthatta is a négy jómadarat.

A kamera gyorsan elhaladt a normandiai favázas házak előtt, majd megállapodott a négy rajzolt bűnözőn. Marianne megköszörülte a torkát.

– Megspórolom nektek a sajtó értelmetlen találgatásait. Ragaszkodjunk a száraz tényekhez. Az egész tervet hibátlanul kidolgozták. A motorosok gyorsan elindulnak az Eugène-Colas utcán, és majdnem egészen a rendőrkapitányságig hajtanak. Kétszázötven méterrel korábban, a Morny téren lekanyarodnak, nyilvánvaló célból: hogy eltereljék a figyelmünket. Minden egység őket üldözte, amíg a turbékoló gerlepár lelépett a zsákmánnyal. A motorjaik, egy-egy Münch Mammut 2000-es, elméletben elég gyorsak voltak ahhoz, hogy könnyűszerrel lerázzák a rendőrautókat.

– Nem csak elméletben – jegyezte meg gúnyosan az egyik rendőr.

– Így van – bólintott Marianne. – Ez is csak alátámasztja, hogy hibátlanul megtervezték a rablást. Bár látszik, hogy nem profik, bizonyára régóta készülhettek már az akcióra: ismerték a terepet, tudták, mikorra kell időzíteniük. Csak éppen nem volt szerencséjük.

Újra elmosódott a kép, majd egy üres versenypálya jelent meg a vetítőn, körülötte pazar villák.

– Éppen egy járőrautó körözött a városban. Ahogy értesítették a kapitányságról, megkerülte a lóversenypályát, és kihajtott a Mauger körútra, hogy ott fogadja a motorosokat. Azt hiszem, a történet végét mind jól ismeritek.

Az animáció helyét átvette a helyszínelők fotósorozata. Nagyon közeli, éles képek voltak. Vér a járdán. Bukósisak az árokban.

– Az egyik motoros lő először. A mieink válaszolnak. Azt találják el, aki még nem lőtt. A motorkerékpár alá kerül, a sisakja a járdának ütközik és betörik. A lámpaoszlop és a szemeteskonténer fedezékébe kerül, így a rendőrök nem tudnak többször rálőni. Amíg az első motoros az utca szélén parkoló kocsik mögé húzódva tovább lövöldöz, a másik leveszi a sisakját, és a betonra hajítja. Két térfigyelő kamera, a versenypályáé és a Côte Fleurie hotelé is megörökítette az arcát.

A képernyőn Timo Soler arca jelent meg. Fiatal, meglehetősen jóképű fiú volt, kedves, mégis kissé kihívó tekintettel.

– Újabb lövések dördülnek. Senki más nem sérül meg. Az egész lövöldözés összesen tizennyolc másodpercig tart. A két motoros ekkor megfordul, és a másik irányba indul, a szűkebb utcák felé. Egy ideig a vasúttal párhuzamosan haladnak, majd a Touques menti utakra kanyarodnak, a fák közé, minden bizonnyal Pont-l’Evêque irányába. Lehetetlen követni őket. Sikerül meglógniuk, és azóta egyiküket sem láttuk. – A parancsnok rövid szünetet tartott. – Egészen a mai napig.

Marianne kattintott egyet az egérrel. A képernyőn újra megjelent az animáció, és ezúttal a piros és a kék alak útját követte Deauville-ben.

– Ez a rafinált elterelő manőver azonban csak részben működött. Ugyanis homokszem került a gépezetbe. Miután a skót sapkás férfi kilép az Hermès-ből, Florence Lagarde, az üzletvezető nem elégszik meg azzal, hogy beindítja a riasztót: az utcára merészkedik, és telefonálni kezd. Alig öt másodperc múlva eléri Gallois hadnagyot a deauville-i rendőrőrsön, és gyorsan tájékoztatja, hogy a rablók kettéváltak, és a két másik bűnöző gyalog menekül az ellenkező irányba. Megint minden nagyon gyorsan történik. Két perc alatt lezajlik az egész. A férfi még mindig revolverrel a kezében ráfordul a Lucien-Barrière utcára, a selyemkendős nő pedig a tengerpartra fut a négy zsákkal. A stratégia egyértelmű: amíg a nő biztonságba helyezi a zsákmányt, a férfi biztosítja neki a menekülési útvonalat, és leszereli az esetleges üldözőket. Mikorra eléri a kongresszusi központot, a nő már el is fordult balra a Planches-nál. Pontosan tizenegy óra tizenhét perckor elhalad a kaszinó térfigyelő kamerája előtt, majd egy perccel később újra elfut előtte, csak éppen az ellenkező irányba, a táskák nélkül.

A parancsnok pillanatnyi szünetet tartott, hogy érzékeltesse, milyen fontos részlet hangzott el.

– Mindeközben a skót sapkás férfit, aki a nő visszavonulását fedezi, két rendőr sarokba szorítja a Lucien-Barrière végén, a sétálóutcában. Az ezután következő lövöldözés részleteivel mind tisztában vagyunk. A nő odakiált a férfinak, hogy az menjen oda hozzá. A férfi szaladni kezd. Eltalálják a combját, de visszalő. A lövedék szétzúzza Delattre dandártábornok térdkalácsát. Mindenki nyugodjon meg, rendbe fog jönni, bár egész életére sánta marad. A nő és a férfi egy másik utcába menekül, de két ellentétes irányból érkező járőrautó kereszttüzébe kerülnek. Még ekkor sem adják fel, az utcán parkoló autók mögé húzódva rohannak tovább. Újabb emberünk szenved sérülést: Savignat nyomozót vállon lövik. Megpróbálnak átkelni az utca túloldalára, a tengerpart felé igyekeznek. Közben vaktában lövöldöznek. A parton turisták sétálgatnak, elsősorban nagyszülők és kisunokák. A rendőrség nem vállalja a kockázatot. Ahogy kiérnek az épületek közül, azonnal lelövik a két bűnözőt, szinte egyszerre, az utca közepén. Függöny.

Újabb kattintás. Két arc jelent meg a képernyőn. Egy férfi és egy nő.

– Cyril és Ilona Lukowik – mutatta be őket Marianne. – A mi békés kis környékünk Bonnie és Clyde-ja. Cyril helyi származású, és igen vastag aktával büszkélkedhet. Tizenöt éves korától kezdve benne van a kábítószerbizniszben, és számtalan betörés fűződik a nevéhez a Pays d’Auge vidékén. Összesen huszonhat hónapot ült a börtönben, mindezt négy év alatt, három alkalomra elosztva. A feleségét, Ilona Adamiackot nagyon fiatalon ismerte meg Potigny-ban, az aprócska faluban, ahol mindketten felnőttek, Caentól mindössze húsz kilométerre délre. Már középiskolás éveik alatt együtt dolgoztak: általában Ilona derítette fel a majdani betörések helyszínét, hiszen rá soha senki nem gyanakodott.

Marianne az utca közepén lepuffantott szerelmespár arcára közelített.

– Az elmúlt években, úgy tűnik, meghúzták magukat. 1997-ben házasodtak össze. Cyril dokkmunkásként kereste a kenyerét, először Le Havre-ban, majd a világ különböző kikötőiben. Ilona mindenhová vele tartott. 2013 végén tértek vissza a városba, de Cyrilnek néhány határozott időre szóló szerződésen kívül nem sikerült munkát találnia. Az ő szemükben valószínűleg már ez is elég okot adott arra, hogy újra a bűn útjára lépjenek…

A parancsnok a következő néhány másodpercben mutatott még néhány fényképet Cyril és Ilona Lukowikról. Egymás mellett álltak, fiatalok voltak és mosolygósak, az ember azt hihette volna, hogy egy esküvőre vagy születésnapra készített meglepetésvideó első vágóképeit nézi. Már csak Elton John hegedűjének vagy Adele hangjának kellett volna felcsendülnie a háttérben, és jöhettek is volna a fényképek a csecsemő Cyrilről és Ilonáról, ahogy a szüleik karjában nevetnek vagy babakocsiban szunyókálnak, bicikliznek vagy Han Solónak és Leia hercegnőnek öltöznek farsang idején, majd esküvői ruhába öltözve nevetnek a napfényes tengerparton, a szálló rizsszemek alatt…

Marianne kattintott.

Újabb kép. Két holttest hevert az úttest közepén, körülöttük bámészkodók tömege.

– A részletes életrajzukat megtaláljátok a kiosztott mappákban. Hosszasan lehetne még beszélni erről az ügyről, de a mi feladatunk valójában három egyszerű kérdésben megfogalmazható.

Újabb dia.

Újabb kattintás.

A betűk külön-külön villantak fel a képernyőn, és hamarosan szavakká álltak össze, majd végül egy egész mondatot alkottak.

Az már biztos, hogy ez a málészájú Lucas Marouette jól bánt az animációkkal. Meglátjuk, hasonlóan lehet-e majd használni az éles bevetéseken is…

Marianne megköszörülte a torkát, és hangosan felolvasta a kivetített kérdést.

HOVÁ REJTETTÉK A ZSÁKMÁNYT?

– A deauville-i üzletek tulajdonosai nagyjából kétmillió euróra becsülik a károkat: másfél milliót érnek az ékszerek és az órák, háromszázezret a bőráruk, és majdnem ugyanennyit a luxusruhadarabok, parfümök és szemüvegek. A kár még úgy is jelentős, hogy az üzleteknek több társaságnál is volt biztosításuk. A négy jómadár persze nyilvánvalóan ezeket az árukat célozta meg, hiszen könnyű értékesíteni őket külföldön.

De az elrabolt holmik értéke most nem számít – a mi szempontunkból inkább az az érdekes, hová tüntették a négy zsákot. Ilona Lukowiknak kevesebb mint egy perc állt rendelkezésére, hogy elrejtse őket, méghozzá úgy, hogy sem a járókelők, sem a közeli hotelek portásai vagy a kaszinó kidobófiúi ne vegyék észre. Többtucatnyi rendőr kutatta át a környékbeli házakat, átfésülték az összes hotelszobát, de semmit nem találtak. Semmit az égvilágon! Így már csak egy logikus lehetőség maradt: a négy zsákot valószínűleg a tengerparti bungalók egyikében dugta el. Ezeket, remélem, nem kell bemutatni senkinek, hiszen éppen miattuk olyan egzotikus város Deauville. Négyszáz tengerpartra néző kabin, mindegyik egy-egy hollywoodi csillag nevét viseli. A visszafogott, de elképzelhetetlenül gazdag párizsi elit üdülőhelye. Nem maradt más választásunk: mindet át kellett kutatni. – Marianne a plafonra emelte a tekintetét. – Deauville-i kollégáinknak öt hétbe telt, mire az összeset átfésülték. A polgármester asszony minden eszközzel támogatta a nyomozást, és bíró által aláírt hivatalos engedélyt biztosított minden egyes kabin feltárására. Iszonyatos munka lehetett elintézni! – A parancsnok hirtelen megemelte a hangját. – És mindezt a semmiért! Semmit nem találtak. A kétmilliós zsákmánynak nyoma veszett.

Marianne elsétált a csaknem harminc, vagy még annál is több kollégája előtt, akik olyan feszült figyelemmel követték az előadását, mintha megszeppent diákok lettek volna. Egyikük sem merte nyomkodni a kütyüjét közben.

– Gondolkozzunk másképp, hiszen más módon is meg lehet közelíteni a kérdést: jusson eszünkbe Cyril és Ilona Lukowik különös viselkedése. Mégis miért gondolták, hogy megússzák? Nem alapozhattak mindent arra, hogy a két motoros majd elvonja a rendőrség figyelmét. De tegyük fel, hogy az elterelő hadművelet sikeres, sőt a Planches-nál sem találkoznak szembe az őrjárattal. A térfigyelő kamerák ugyan nem adtak róluk jó képet a skót sapka és a selyemkendő miatt, de hát istenem! Deauville nem egy Párizs, Antwerpen vagy Milánó! A rendőrség az első riasztás után azonnal lezárta volna a város összes kijáratát, hogy minden egyes járművet átkutasson, minden utas személyazonosságát ellenőrizze… Cyril és Ilona Lukowik persze várhattak volna néhány napot Deauville-ben, amíg az ügy lecsendesedik, de nem találtunk se lakást, se hotelszobát, ahol esetleg meghúzhatták volna magukat. Röviden szólva: az első kérdés még mindig rejtély számunkra.

Kattintás.

Második kérdés.

A betűk pörögtek és forogtak, majd egyenes sorba rendeződtek.

HOL REJTŐZIK TIMO SOLER?

A parancsnok csak most vette észre, hogy az orrát szorító kötést birizgálja a mutatóujjával, szinte reflexszerűen. Zavartan elhúzta a kezét.

– Csak annyit tudunk biztosan, hogy Soler január 6-án megsérült, méghozzá elég súlyosan a szakértők szerint. Arról nem is beszélve, hogy utána fel kellett állítania a motorkerékpárt, hogy elmeneküljön a lövöldözésből, tehát rögtön meg is erőltette magát. Mondanom sem kell, hogy a rablás óta a vidék összes kórháza és klinikája huszonnégy órás megfigyelés alatt áll. Egy percig sem kételkedtünk benne, hogy miután eleget nyalogatta a sebeit a sötétben, társai által magára hagyatva, a kibírhatatlan fájdalmak végül napvilágra űzik, és jelentkezik valamelyik orvosnál. Caentól Rouenig a környék összes rendőrőrse erre a pillanatra várt. – Marianne halványan elmosolyodott, amitől tompa fájdalom hasított az orrába. – És végül a mi őrsünk ütötte meg a főnyereményt! Soler Le Havre-ban húzta meg magát. Mondanom sem kell, hogy a mai események után a régió összes rendőrőrse rajtunk fog röhögni. Minél gyorsabban sarokba kell szorítanunk Timót. Tíz emberre volna szükségem, aki éjjel-nappal járőrözik a Neiges negyedben.

A parancsnok mélyet sóhajtott.

A képernyő alján világító számláló szerint elértek az utolsó előtti diához.

Épp ideje volt.

Marianne még csak húsz perce beszélt, de már ez is rendesen kifárasztotta. Minden tisztelete a tanároké volt, akik ugyanezt napi nyolc órában csinálták…

KI A NEGYEDIK RABLÓ?

Újra megköszörülte a torkát.

– Nem állíthatunk biztosra semmit, mert a másik motoros mindvégig bukósisakot viselt. Mindenesetre vannak gyanúsítottjaink…

Egy utolsó kattintás.

És egy utolsó fénykép. Negyvenes éveiben járó, szögletes arcú férfi. Dús szemöldök, rosszul vágott borosta, amely a felső ajka fölött egyfajta furcsa X-et formál. Keskeny, egyenes orr, világoszöld, szinte áttetsző szem, amely inkább egy kígyóéra hasonlít, mint egy abesszin macskáéra. Két további apró részlet: a bal fülében meglehetősen súlyos ezüst fülbevaló, a nyaka alján, éppen a kulcscsontja fölött koponyatetoválás.

– Alexis Zerda – szólalt meg a parancsnok. – Cyril és Ilona Lukowik, valamint Timo Soler gyerekkori barátja. Mind a négyen Potigny-ban nőttek fel. Egykorúak, óvodáskoruk óta ismerik egymást. Ugyanazon a játszótéren játszottak, ugyanabban a bevásárlóközpontban vásároltak, ugyanabban a buszmegállóban várakoztak nap mint nap. Négyük közül egyértelműen Zerda a legveszélyesebb. Bár eddig kisebb büntetésekkel megúszta, több emberölési ügyben ő az első számú gyanúsított. 2001-ben, a La Ferté-Bernard-i bankrablás során valószínűleg ő nyitott tüzet a rendőrökre. Egy frissen megházasodott járőrünk és egy többgyermekes édesapa még a helyszínen meghalt. Két özvegy és három árva. Két évvel később, amikor megtámadták a Carrefour hérouville-i furgonját, ugyanez történt. Hajnali öt óra harminc perc. Egy biztonsági őrt és egy takarítónőt homlokon lőttek. Nincs se bizonyíték, se ujjlenyomat, se tanú, de a nyomozók szerint kétség sem férhet hozzá, hogy Zerda a tettes. Hibátlanul illeszkedik a deauville-i rablócsoportba is, csak éppen arra nincsen bizonyítékunk, hogy ő is velük volt. Állandó megfigyelés alatt tartjuk. Sokat ingázik Le Havre és Párizs között. Egyelőre nem tehetünk ellene semmit, és a megfigyeléssel is mindössze annyit értünk el, hogy most még óvatosabban viselkedik, mint általában, és nem járkál Hermès sállal a nyakában, Breitlinggel a csuklóján és a Vuitton bőrönddel a kezében.

A parancsnok megkönnyebbülten sóhajtott. Az orra viszketett, de ezúttal ellenállt a kísértésnek, hogy megbirizgálja a kötést.

– Hát ez a helyzet, fiúk. Egy háromismeretlenes egyenlet. És az összes normandiai rendőrség bízik benne, hogy nekünk legalább a másodikra sikerül rájönnünk.

Jibé, az a seggfej elkezdett tapsolni. Mindenki más követte a példáját, mint egy ostoba birkanyáj. Nyilvánvalóan együttérzésüket és megbecsülésüket fejezték ki vele, biztosítva Marianne-t arról, hogy még a dokkoknál történt csúfos kudarc után is bíznak benne, és követik az utasításait. Legalábbis így kellett volna felfognia. Csakhogy abban a pillanatban sokkal inkább azzal volt elfoglalva, hogy így, kivörösödött arccal és kilapított orral valószínűleg úgy néz ki, mint egy nagy, ronda pulyka, ráadásul sokkal inkább a hároméves kisfiú rajzai és a pszichológus meleg tölgyfatekintete járt az eszében, mint Timo Soler menekülése. A jelentésre gondolt, amelyet Lucas Marouette-től kellett kapnia a nap végéig – ugyanis jutalomképpen a mesteri animációért titokban Manéglise-be menesztette a gyakornokot egy kis megfigyelésre.

13.

Vasile a manéglise-i városháza parkolójában állította le a motorját, a lehető legközelebb az óvoda kerítéséhez. Nem szállt le róla azonnal. Mielőtt bekopogott volna Clotilde csoportszobájának ajtaján, még meg akarta várni, hogy az utolsó szülő is hazavigye a gyerekét.

A zebránál álló neonsárga mellényes nő egy ideig gyanakodva sandított rá, kissé leengedve nyalókára emlékeztető piros-zöld jelzőtábláját, majd visszafordult az óvoda kapuja felé, hogy el ne szalassza az úttesten óvatlanul átszaladó gyerekeket, akik mit sem törődtek a forgalommal.

Vasile összerezzent.

A motor visszapillantó tükrében egy nő alakja jelent meg.

Clotilde.

Nem tűnt túl vidámnak.

Az igazgatónő bizonyára észrevette a parkolóban, és nem állt szándékában megvárni, amíg Vasile odajárul elé a csoportszobába. Határozottan szólásra nyitotta a száját, de a torkára fagytak a szavak: egy anyuka sétált el mellettük, meglehetősen lassan, a babakocsiba kapaszkodó két kisfia tipegő tempójában. Vasile kihasználta az alkalmat, és kimért, nyugodt mozdulatokkal levette a sisakját és kesztyűjét. Clotilde annyit sem várt, hogy az anyuka tíz méterre eltávolodjon tőlük, máris megindította a támadást:

– Elég ebből az őrültségből, Vasile! Ma délben találkoztam a Moulin szülőkkel. Biztos vagyok benne, hogy Malone az ő fiuk. Nyilvánvalóan szeretik, és ez szerintem el is dönti a kérdést!

Vasile aprólékos, precíz mozdulatokkal összehajtogatta a kesztyűjét, és a sisakba helyezte. A kerítés mögül az óvodában maradt gyerekek kiáltásai hallatszottak. A pszichológus testbeszéde nyugalmat sugárzott, hangja azonban aggodalomról és haragról árulkodott.

– Ezek szerint ennyi volt? Mégis mitől félsz, Clotilde? Hogy a városháza is beavatkozik az ügybe? Vagy tüntetni kezdenek a szülők? Vagy hogy a lakók esetleg összeállnak az óvoda ellen? Hiszen egy olyan aprócska faluban, mint Manéglise, nem gyanúsítgathatjuk csak úgy az embereket, ugye?

A szeme sarkából a neonsárga mellényes nőre pillantott, aki most a zebra közepén állt, és pirosat mutatott az autóknak, hogy a járókelők biztonságban átkelhessenek az úton. Lehalkította a hangját.

– A fenébe is, Clotilde! Abból sosem származik semmi jó, ha az ember azzal nyugtatja magát, hogy nem az övé a felelősség. Vagy hogy nincs is miért felelősséget vállalnia. Te is tudod jól.

Vasile egy pillanatra elhallgatott. Két gyerek kukucskált ki a kerítés rései között. Az egyiket ismerte, diszlexiás volt. Marinnak hívták. Clotilde hátat fordított nekik, és dühösen Vasile-ra rivallt:

– Talán azt gondolod, így viselkednék, ha azt gyanítanám, hogy egy kisfiút bántalmaznak a szülei? Erre célzol, Vasile? Hogy nyugodt szívvel elnézném, ha megvernék az egyik gyerekemet vagy szexuálisan visszaélnének vele? Tettem úgy valaha ilyen helyzetben, mint aki nem látott és nem hallott semmit? Ezzel vádolsz?

– Játsszatok kicsit arrébb, gyerekek – intett a kerítés mögül kukucskáló arcok felé Vasile.

Clotilde nem hallotta. Vagy úgy tett, mintha nem hallaná.

– Ne játszd velem ezt az érzelmi zsarolósdit, Vasile! Ne keverd a dolgokat. Az elejétől kezdve azt mondtad, hogy a kisfiút nem fenyegeti veszély. Emlékszel? Igyekszem ennek megfelelően kezelni az ügyet. De ha mégis azt mondod, hogy a legkisebb esély is van arra, hogy rosszul bánnak Malone-nal, teljes mértékben megbízom benned, és akár most azonnal elkísérlek a rendőrségre, ha kell. Ilyen esetben sosem kockáztatnék. De ez az értelmetlen hablatyolás Malone korábbi életéről az űrhajókkal és az ogrékkal, őszintén szólva…

Vasile határozott mozdulattal arrébb hessegette a kíváncsiskodó gyerekeket. Ezúttal szót fogadtak, és nevetve az udvar másik részébe szaladtak.

– Nem kell elmennünk a rendőrségre, Clotilde.

Az igazgatónő elsápadt.

– Hogy érted?

– Nem igazán éri meg…

– Bassza meg! Ugye, nem beszéltél velük?

Clotilde a végén már kiabált, és ezúttal Zebra asszonyság is meghallotta. Nagyot szökkenve megfordította a kezében tartott táblát, és utat engedett a türelmetlenül várakozó autósoknak. A városháza napi négyszer harminc percre alkalmazta, reggel, délben és este, de örömmel túlórázott, hogy beszélgethessen egy kicsit a falu kevésbé elfoglalt anyukáival, és meghallgassa a legfrissebb pletykákat. Ízig-vérig társasági ember volt.

Vasile átkarolta Clotilde-ot, és néhány méterrel arrébb vezette, hogy nyugodtabban beszélgethessenek.

– Megnyugtatlak, nem tettem hivatalos bejelentést. Csak szerettem volna tisztázni egyet s mást. Ez egy különleges ügy, Clotilde, higgy nekem. Most nem tarthatom magam a szokásos eljáráshoz. Nem küldhetem be Malone aktáját a központba ilyen formában, hogy vizsgálják meg, mert nem értenének belőle semmit. Érzem, hogy van még valami, amit eddig nem vettünk észre…

Az igazgatónő szeme villámokat szórt.

– Ha a Moulin apuka megtudja, megöl. A rohadt életbe, Vasile! Anélkül értesíteni a rendőrséget, hogy előtte megbeszélnéd velem vagy az egyik feletteseddel… Ha Moulin nem szaggat darabokra, az ellenőrzés biztos keresztre feszít ezért!

Az udvar lassan kiürült, a gyerekek visszamentek a csoportterembe. A fél ötös forgalom is alábbhagyott, így végre csendben, nyugodtabban tudtak beszélni. Bár messze voltak tőle, a motorzaj megszűntével immár Zebra asszonyság is tökéletesen hallotta minden szavukat.

Clotilde hátat fordított neki, és lehalkította a hangját.

– Nem érdekel, Vasile. Nem fogsz mindent a feje tetejére állítani, hogy az egész óvoda nevetség tárgya legyen. Megtiltom, hogy ezentúl találkozz Malone-nal.

– Most csak viccelsz, ugye?

– Látod, hogy bárki nevetne? – mutatott körbe Clotilde. – Mert én nem.

– Mégis mitől félsz?

– A fenébe is, Vasile! Attól, hogy mindent el fogsz rontani, beleértve ennek a szegény gyereknek az életét is!

Vasile megragadta az igazgatónőt a vállánál fogva, aki alacsony volt, és karcsú, majdnem olyan vékony ujjakkal, lábbal és nyakkal, mint kerek szemüvegének arany kerete.

– Nincs jogod megtiltani, hogy továbbra is beszélgessek Malone-nal. Az egész régióért én vagyok a felelős. Nincs, aki kitilthatna engem az óvodából. Én döntök a gyerekek érdekeiről. A Moulin szülők az első beszélgetésünk előtt aláírták az engedélyt. Ha nem akarsz többet az óvodában látni, azt hivatalos formában jelezned kell a központnak, magyarázattal.

Egy meglehetősen fiatal, szürke öltönyös-nyakkendős apuka lépett ki az óvodából kislánya oldalán, aki szinte lélegzetvétel nélkül hadarta el neki, mi történt vele aznap. Ahogy az apuka fáradtan megdörgölte a halántékát, Zebra asszonyság máris az úttest közepén termett, hogy megkönnyítse nekik az átkelést.

– De talán nem lenne előnyös, ha ilyen történetek keringenénk az óvodáról, nem igaz? – folytatta Vasile. – Hogy a polgármester rosszallóan összeráncolja a szemöldökét, és esetleg tizenöt százalékkal csökkentse a zsírkréták meg radírok vásárlására adott támogatást… Vagy hogy a szülők ne jöjjenek el a következő családi napra…

– Mekkora seggfej vagy, Vasile.

– Csak meg akarom védeni a kisfiút. Ennyi.

– Én meg meg akarom védeni a családját. Őt is beleértve.

Vasile a motorjához lépett, és röviden intett Zebra asszonyságnak, aki zavartan biccentett neki.

– Csütörtök reggel a megszokott módon jövök beszélgetni Malone-nal.

– Mi van, ha a szülők nem engedik? Ha már nem akarják, hogy találkozz vele?

– Csak ne mondd meg nekik, hogy joguk van hozzá. Hiszen mindig így teszünk azokkal a szülőkkel, akik nem akarják beismerni, hogy a gyereküknek valami baja lehet. – Aggodalmasan pillantott az igazgatónőre. – Vagy… elmondtad nekik, hogy visszavonhatják az engedélyt? Ezt tanácsoltad nekik?

Clotilde megvetően rázta a fejét.

– Nem, Vasile. Semmit nem mondtam nekik. De ha már ennyire elszántad magad e mellett az őrültség mellett, legalább hadd adjak egy tanácsot: találkozz Malone anyukájával! Hidd el, hogy nem csak te törődsz ennek a fiúnak a sorsával. Beszélgessetek egy kicsit. Mindenkinek jobb lenne.

Legvégül egy cinkos mosolyt villantott a férfira:

– Ja, és az apukáját kerüld el messzire.

14.

Ma este, miután együtt fürödtem a barátommal, azt mondta, az utóbbi időben híztam egy kicsit.

Ölni akarok

Van egy rossz hírem, lányok! Tényleg nagyon oda kell figyelnetek, ha a kádban szárítjátok a hajatokat…

Elítélt: 231

Felmentett: 336

www.olni-akarok.com

Marianne tiszta szívből gyűlölte az Amazonia edzőtermet. Az egészet. Minden egyes négyzetcentiméterét.

A gumiszőnyegek és a falak rikító színét, az izzadságszagot, a feltűnően nyögdécselő izompacsirtákat, a magamutogató lányokat, a combra feszülő edzőnadrágokat, a drága bérletet, a recepciósok gúnyos tekintetét, a többi nő gúnyos mosolyát az öltözőben, de mind közül a leginkább a kínzóeszközöket utálta, mert valahányszor belépett a terembe, úgy érezte magát, mintha a spanyol inkvizíció karmai közé került volna.

Végül is pontosan erről volt szó. Kegyetlen kínzásról.

Marianne utált egy helyben futni. Ostobaságnak tartotta, hogy ennyi energiát elpazarol valamire, mégsem halad sehová. Talán még nevetségesebb volt, mint gépen ülve evezni.

A parancsnok erőnek erejével kényszerítette magát, hogy felvegye a futószalag tempóját. A képernyő 7,6 kilométer per órát jelzett. Az edző azt mondta, nem szabad 7 alá mennie…

Másfél év. Még másfél évig hajlandó játszani ezt az ostoba játékot, hajlandó számolgatni a kilókat, hátha így képes lesz kicsit megizmosodni, ledolgozni néhány puha hájhurkát, feszesebbé tenni a combját és talán irdatlan melltartóját is leváltani egy-két mérettel kisebbre. Gyerünk, bírd ki még egy kicsit, Marianne, feszítsd meg azokat a satnya izomrostokat, csak amíg valami jó pasi bele nem habarodik a melledbe, és rá nem ébred, hogy minden áldott este azt szeretné masszírozgatni…

És másfél év múlva végre mindennek vége. A sportnak. Az önsanyargatásnak. Az egészséges életmódnak. Még a cigire is vissza fog szokni. Ha már ennyit szenvedett érte, és ha az Isten is kegyes lesz hozzá, és küld egy jó pasit, aki felcsinálja, végre jöhet a gólya, és többé senkitől nem hallgatja végig újra a szentbeszédet a fogyókúráról meg az egészségről.

Még tíz percet bírt, aztán feladta. Edzés után mindig alaposan megjutalmazta magát, hogy legalább legyen valami öröme a pokoli szenvedések közepette: begyújtotta a lángokat a kondér alatt, hogy belevesse a bűnösöket… Éljen a jó kis pezsgőfürdő és a szauna! Ahhoz a kisebb vagyonhoz képest, amelyet a fürdésre költött, a kondibérlet szinte semmi nem volt. Havi 73 euró. Ennyi pénzből igazán megbolondíthatták volna a jakuzzi buborékjait egy kis Moët & Chandon pezsgővel.

Amikor a szaunában feküdt egy szál törülközőn, teljesen meztelenül, többliternyi verítéket kiizzadt magából. Ezt talán még jobban szerette, mint a pezsgőfürdőt. Különösen, amikor az egész szauna az övé volt, mint ezen a késő délutánon.

A törülközője sarkával megtörölte a telefonja képernyőjét, hogy megnézze az üzeneteit.

Semmi hír Timo Solerről. Mondjuk, még nem is várta. Ilyen korán szinte csoda lett volna. Tíz hónapja nem hallottak semmit Soler felől, aki minden bizonnyal végig a Neiges negyedben húzta meg magát. Már töviről hegyire átfésülték a környéket. Semmi kétség: Solernek volt egy cinkosa. Talán több is.

Visszahúzódott a barlangjába, egy ideig nyalogatta a sebeit, akár egy vérző oroszlán, és csak akkor merészkedett újra napfényre, amikor már biztos volt benne, hogy segítség nélkül meg fog halni.

Marianne ujja ide-oda csúszkált a párás képernyőn. Újabb e-mailt kapott. Izgatottan megnyitotta.

lucas.marouette@yahoo.fr

A törzsszövegben egy rendőrsapkás emoji kergetett egy rablósat. Semmi más, csak egy csatolt dokumentum. Küldője még tárgyat is lusta volt írni hozzá.

Augresse parancsnok nagyot sóhajtva rákattintott a csatolmányra. Délután elküldte a gyakornokot, hogy járja be Manéglise utcáit, és diszkréten kérdezzen körbe, hátha megtud valami érdekeset Amanda és Dimitri Moulinról. Így két legyet ütött egy csapásra, hiszen amellett, hogy a fiú elvégezte a pepecselős munkát, legalább megtudta, hogyan vitézkedik élesben, egy a priori sokkal kevésbé veszélyes terepen és szituációban, mint, mondjuk, egy autós üldözés során.

Marianne le volt nyűgözve. Lucas Marouette egy egész kis regényt kanyarított neki. Úgy tűnik, nemcsak az animációkhoz és az informatikához értett, hanem a szavak forgatásához is.

Végigsimított gyöngyöző mellkasán, ahonnan tavaszi zivatarként zuhogtak az izzadságcseppek a telefonja képernyőjére. Gondolatai minduntalan visszatértek Vasile Dragonmanra. Úgy érezte magát a szaunában, mint egy odaliszk, a török paloták háremeinek kerek testű, ringó csípőjű szolgálólánya, aki egész nap csak lógatja a lábát a hamamban, hiszen ő a szultán kedvence, aki szabadon járhat-kelhet hidzsábja alatt szinte teljesen meztelenül, egész álló nap tömheti a hasát ízletes török édességekkel, és annyi herceget szülhet, amennyit csak kíván, hogy tovább gyarapítsa az Oszmán Birodalom iszonyatos seregét.

Lassan végighúzta ujját nedvességtől megpuhult bőrén, már-már megbékélve a hurkákkal, majd megbökte a képernyőt, és mutató- és hüvelykujját széthúzva kinagyította a szöveget.

2015. november 3-ai jelentés

(Lucas Marouette gyakornok)

Amanda, Dimitri és Malone Moulin
lakóhelyének előzetes megfigyelése
Maurice Ravel tér 5., Manéglise

Mindenekelőtt egy rövid megjegyzés, főnök: Malone Moulin 2012. április 29-én született 3 kiló 450 grammal a megyei kórházban.

Büszke lesz rám, mert még fényképem is van a születési értesítőről, két kis pasztellkék karika meg egy csipkeszív közepére Írták a szöveget. Dévote Dumonteltől szereztem, aki a Ravel tér 9. alatt lakik, éppen a Malone-házzal szemben. Nem hangzik túl nagy bravúrnak, de higgye el, hogy az volt. Ahhoz, hogy elkészíthessem a fotót, meg kellett erőszakolnom a gyomromat Dévote irgalmatlanul rossz kávéjával, amelyet egy régi fazékban melegített fel, és egy papírvékony műanyag pohárba töltött ki büszkén és szélesen mosolyogva, mintha meg lenne róla győződve, hogy az ital arannyá változtatja a fazekat, és gyémánttá a poharat. Talán mondanom sem kell, hogy rögtön utána rohantam a vécére – ezt inkább nem is részletezném tovább. Így tudtam meg, hogy ez a drága öreg hölgy minden egyes születési értesítőjét kiragasztotta a csempékre, Malone Moulinét és az unokáiét is, akik egyébként nem hiszem, hogy túl gyakran meglátogatnák. Akkor már rég vásároltak volna neki egy rendes kávéfőzőt, nem?

Na, de térjünk a tárgyra, főnök! Dévote Dumontel magával ragadó élettörténete mellett azt is elmesélte, hogy Malone Moulin valóban a megyei kórházban született, és valóban Amanda és Dimitri Moulin fia. A gyermekorvossal is találkoztam, aki figyelemmel kísérte a kölyök első két évét. Pilot-Canon doktornőnek hívják, olyan vékony, mint a nádszál, és a lakása fala tele van mindenféle zöldségeket, gyümölcsöket meg növényeket ábrázoló festményekkel. Azt mondta, a Moulin szülők nagyon rendes emberek. Az anyuka igazi védelmező típus, eléggé ragaszkodik a gyerekhez, de nem jobban az átlagnál; az apuka magának való, olykor mogorva, de ő is rendszeresen megjelenik az orvosi látogatásokon. Olyan ember, aki szívesen leveszi a képeskönyveket a polcról a gyereknek, de nincs az az isten, hogy fel is olvassa neki. Tudja, mire gondolok. Olyan férfi, aki szívesebben ülteti, locsolgatja és műtrágyázza a növényeket, amelyeket Pilot-Canon doktornő javasol neki fogyasztásra, mint hogy vacsoránál eljátssza a gyereknek, hogy a műanyag kanál egy repülő, vagy egy ujjal is hozzáérjen az összemaszatolt előkéhez. Röviden: az orvos mindent feljegyzett a gyerek egészségügyi kiskönyvébe, az oltásokat, a súlyát, a méreteit… Aztán kétéves korában átkerült a montivilliers-i orvoshoz. Őt is felhívtam, de nem mondott semmi érdekeset, összesen négyszer vagy ötször látta Malone-t kisebb megfázások meg egy gyomorrontás miatt. Azt mondta, majd kicsattan az egészségtől.

Na, haladjunk tovább, főnök! Remélem, tudja még követni. Jöjjenek a szomszédok. A Moulin család nagyjából három éve költözött Manéglise-be. Pontosan négy hónappal azután vásárolták meg a házat, hogy Amanda Moulin megtudta, hogy terhes. Korábban egy kis lakásban éltek Caucriauville-ben. Nagyjából egy órát sétálgattam a környéken, a délután közepén. Egy darab macskát nem láttam, főnök! Kutyákat annál inkább, úgy ugattak rám a kétméteres tuják mögül, mintha én lennék a postás. Na jó, kicsit túlzok, mert csak Dévote kutyája ugatott meg, de ő egyedül felért egy falkányival. Mikor már épp visszamentem volna a kocsihoz, összefutottam egy sráccal, aki nemrég fejezte be a műszakot, és épp hazafelé igyekezett, hogy aludhasson. Egész éjszaka raklapokat pakolt a Fécamp ipari területén, úgy tűnt, örül, hogy végre beszélgethet valakivel. Ismerte a Moulin családot, néha segítenek egymásnak egy-egy egyszerűbb szívességgel. Amanda Moulin például évente egyszer gondoskodik Dévote papagájáról, amíg a néni elutazik Vendée-be, hogy meglátogassa az unokáit, a raklapos fickó és Dimitri Moulin pedig együtt szoktak fát pakolni. Ennyi, semmi szorosabb kapcsolat nincs közöttük. Régebben látták, ahogy az anyuka tologatja a gyereket a babakocsiban, aztán később, hogy távolról nézi Malone-t, ahogy a biciklijén hasít.

Ne haragudjon, főnök, de nem mertem nagyon részletesen kikérdezni őket, hogy tudnak-e valamit a Moulin család rokonairól, barátairól vagy kollégáiról. Mivel külön megkért rá, hogy lehetőleg ne legyek túl indiszkrét, csak lazán csevegtem, nem erőltettem a beszélgetést. Néhány egyszerűbb kérdést azért persze feltettem, csak hogy ellenőrizzem, helytállóak-e az információink. Biztos, ami biztos – nyilván érti, főnök. Kiderült, hogy Amanda Moulint mindenki ismeri a faluban, mert gyerekkorában is itt lakott. Tizenévesen lelépett, aztán évekkel később mégis visszatért. A tékozló lány!

Mondjuk, igazából, mint kiderült, nem tékozló lány. Találkoztam egy nyugdíjas tanárnővel, aki jól emlékszik rá. Azt mesélte, elég nagyszájú gyerek volt, nem túl okos és nem is túlságosan illedelmes, de határozottabb a többieknél, az biztos. Egy igazi harcos amazon. Nem olyan ember, aki hagyja, hogy keresztülgázoljanak rajta. A kisboltban, ahol pénztárosként dolgozik, nagyon kedvelik. Pontos. Barátságos. Jó vele beszélgetni. Ez utóbbit inkább a vásárlók emelték ki, ebből, gondolom, az életkorukat is könnyen kitalálja.

Most biztosan úgy képzeli Manéglise-t meg a Moulin családot, főnök, mint A farm, ahol élünk sorozatot, tudja… ahol Caroline Ingalls kirabolta Harriet Oleson kisboltját. Na, de félre a tréfát, térjünk át Dimitri Moulinra. Villamosmérnöki diplomája van, de évek óta egyik munkahelyről a másikra vándorol, gyakran munkanélküli. Egyszóval nehéz dolga van. De készültem magának egy kis meglepetéssel, főnök, aminek biztosan örülni fog: megtaláltam a bűnügyi nyilvántartásban. Egy régi, nem teljesen legális autós biznisz az egyik párizsi régióban. Több mint tizenegy éve történt. Akkor még nem ismerte Amandát. Három hónapig ült Bois-d’Arcyban. Úgy tűnik, ennyi elégnek is bizonyult számára. Azóta nem volt összetűzése a mi csodálatos intézményünkkel. Szeretné, hogy ennek kicsit jobban utánanézzek?

Végül, ha már ott voltam, igyekeztem nyitott szemmel járni, hátha látok valamit a kulcsszavak közül, amelyeket elküldött.

Űrhajó. Kastély. Kalózhajó. Erdő. Ogrék.

Kapaszkodjon meg, főnök! A kis Malone születése óta egyetlen űrhajót sem lőttek fel a körzetből! Mi több, kalózhajó sem portyázott Le Havre vizein az elmúlt négy évben. Ami az ogrékat illeti, az emberek mélyen hallgatnak… bizonyára félnek.

Nem akarom megbántani, főnök, de mégis miféle kulcsszavak voltak ezek? Vagy csak meg akart viccelni?

Végül, de nem utolsósorban: Dévote Dumontel szerint a Moulin família három éve egyszer sem hagyta el a falut egy hétnél hosszabb időre. Legutóbb, amikor Malone kétéves lett, Carolle-ba mentek, az egy kisebb település Granville mellett. A vécé falán, a születési értesítők mellett kiragasztottak néhány képeslapot, amelyek segítenek Dévote-nak emlékezni a régi időkre. Említett egy esküvőt is Le Mans-ban, meg egy rövidebb karácsonyi kirándulást Bretagne-ba.

Hát, ennyi, főnök! Megtettem, amit tudtam. Úgy érzem, elég sikeres volt ez a kis információhalászat, végül egész sok mindent sikerült összekaparni. Csak, tudja, ebben a kis faluban nagyon gyorsan terjednek a hírek… No, de a lényeg: ha kívánja, új kalandokra indulok. Talán jobban át kellene gondolnom a kulcsszavakat. Utánaolvasok a repülő csészealjaknak, a marslakóknak meg a trolloknak is, ha kell.

De komolyra fordítva a szót: szimatoljak tovább, hátha találok valami érdekesebbet, vagy inkább a meglévő ismereteinket próbáljam meg bővíteni?

Marianne elmosolyodott. Végül is, első jelentésnek nem is volt ez olyan rossz. Kezdte megkedvelni ezt a gyakornokot. A válasza rövid volt, és lényegre törő: Szimatolj tovább!

Ebben a pillanatban kinyílt a szauna ajtaja. Két vékony, szőke lány lépett be rajta. Egy pillanatig sem szégyenlősködve letekerték magukról rózsaszín törülközőjüket, és a fal mentén húzódó padra csüccsentek. Szoláriumbarna bőrükön még a bugyi vonala sem látszott. A kéz és a láb gondosan lakkozott körmei. Lapos fenék, apró almamellek. A megvető tekintetükkel nem törődött, hiszen azt már régen megszokta – minden csinos nő úgy nézett rá, mint egy csúnya, romos házra, amely elrontja a gyönyörű tájképet. Inkább a beszélgetésük zavarta, de az kegyetlenül.

Egyetlen témájuk volt. A férfiak.

Hogy mindegyik lusta, önző, vad, és a legjobb lenne pórázon tartani őket, mint a kutyákat. Férjeket, szeretőket, főnököket, mindenkit ugyanúgy.

Marianne kisétált a szaunából, hogy vegyen egy jeges zuhanyt. Ahogy kilépett az ajtón, újra megnézte a telefonját. Szakmai ártalom.

Egyelőre se Jibé, se Papi nem jelzett neki. A parancsnoknak volt egy olyan érzése, hogy Timo Soler pokoli éjszakának néz elébe…

Hét perc múlva fél nyolc.

Még volt egy órája, mielőtt találkozna Angie-val az Unóban. Lesz miről beszélgetniük… és Marianne-nak bizonyosan lesz hozzá néhány kérdése a barna szemű román pszichológusról.

15.

Kismutató a nyolcason, nagymutató a hetesen

Malone szemhéja lassan lecsukódott, pedig minden erejével igyekezett nyitva tartani. Anyácska simogatása elálmosította. Szerette az öleléseit, az ujjait a hátán, a puszikat a homlokán, a parfümjének illatát…

De azért már szerette volna, ha lassan elmegy.

Amíg ott volt vele, nem hallgathatta meg Bajszos meséjét. És ma volt a háború napja! Még mielőtt Anyácska feljött volna hozzá elköszönni, megpróbálta meghallgatni, miről beszélgettek az óvodában, amíg neki kinn kellett maradnia az udvaron. De semmit nem értett belőle. Nagyon bonyolult szavakat használtak, és vagy túl gyorsan, vagy túl halkan, vagy túl unalmasan beszéltek.

Jobban szerette volna most már az esti mesét meghallgatni.

– Aludj nagyot, drágám.

Amanda szorosan betakargatta Malone-t, nyomott egy utolsó csókot a homlokára, és lekapcsolta a lámpát. Már csak a csillagok és a bolygók foszforeszkáltak a sötét szobában.

– Jó éjszakát, kicsim – mondta Anyácska, és aztán még hozzátette: – Tudom, hogy apa néha nagyon hangosan kiabál, de ez csak azért van, mert annyira szeret téged. És azt akarja, hogy te is szeresd őt. Hogy ugyanannyira szeresd őt is, mint engem.

Malone nem válaszolt. Az ajtó lassan becsukódott.

Még sokáig várt a sötétben. Tágra nyitotta a szemét, és az űrhajós ébresztőóra világító mutatóira meredt.

Hébe-hóba a szekrényén lógó naptárra nézett, hogy biztosan ne merüljön álomba. A hét minden napját egy-egy bolygó jelölte, és Malone mindig onnan tudta, milyen nap van, hogy a kis mágneses űrhajó éppen melyikre szállt le. Aznap a Marson pihent meg. Malone minden reggel átrakta a következő bolygóra. Legutóbb a Holdról emelte át a vörös bolygóra.

MARS.

A háború napja.

Fejből tudta az összes bolygót és napot. Az aktuálisat és a többit.

És Bajszos történeteit is. Minden napra egy mese.

Minden elcsendesedett.

Bajszos szíve ismét dobogni kezdett. Malone a takaró alá bújt, és a teljes csendbe és a falon világító csillagokat leszámítva sötétségbe burkolózó szobában meghallgatta Bajszos történetét.

Minden este meg kellett hallgatnia, közvetlenül azelőtt, hogy elmormolta volna az ogreűző varázslatot. Soha nem mulaszthatta el. Hiszen megígérte az anyukájának. Az igazi anyukájának.

* * *

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy óriási kastély, amelyet annak az erdőnek a fáiból építettek, amelynek a közepén állt.

Ebben az óriási kastélyban, amelyet négy égbe törő tornyának köszönhetően hosszú mérföldekről is lehetett látni, lovagok éltek.

Azokban a régi időkben minden lovagot a születése napjáról neveztek el, és minden napot egy olyan tulajdonságról, amellyel aznap mindenkinek rendelkeznie kellett.

Elég bonyolult, nem igaz?

Mondok egy példát, hogy könnyebben megértsd. Azokat a lovagokat, akik Szent Igazságos napján születtek, Igazságosnak hívták, azokat, akik Szent Udvarias napján, Udvariasnak, másokat Hűségesnek, Kedvesnek, Nagylelkűnek, Türelmesnek, Szerénynek, Boldognak vagy Eszesnek. A Kedvesek születésnapján pedig mindenkinek kedvesen kellett viselkednie. Így már nem is olyan bonyolult, igaz?

Persze minden évben voltak olyan napok is, amelyeket az emberek hibáiról neveztek el. Ilyenkor mindenkinek megengedték, hogy hibázzon, de csakis azt a hibát követhették el, amelyről a napot elnevezték. Semmi mást! Ezért sok lovagot Falánknak, Kíváncsinak vagy Bolondosnak hívtak.

A mi történetünk főszereplőjét Naivnak hívták. Talán a legegyszerűbb úgy bemutatni, hogy amíg a többi lovag kardot csatolt az övére, ő mindig csak egy furulyát hordott magánál. A többi lovag nehéz vaspáncélba burkolózott, ő puha virágszirmokból szőtt mellénybe. A sisakját madártollakból fonta, és egyetlen pajzsa egy vaskos könyv volt, amely nélkül egy tapodtat sem mozdult soha. A bátrabb lovagok, Merész, Vakmerő és Hősies, nem gúnyolódhattak rajta, kivéve egyetlen napon: a Gúnyos nevű lovagok születésnapján.

Van még valami, amit tudnod kell erről a kastélyról: a lovagok igen szigorú szabályok szerint éltek, talán nem is tudták pontosan, miért, vagy még inkább: nem beszélhettek az okáról. (Kivéve az Őszinte nevű lovagok születésnapján, de az nem ma van.) Két egyszerű, szigorú szabályuk volt.

Tilos volt elhagyni a kastélyt.

És tilos volt éjszaka kimenni a falak közül.

Egy szép napon azonban, a Nagylelkű nevű lovagok születésnapján, Naiv szerette volna megajándékozni a kastély népét. Hét ágra sütött a nap, bárányfelhők vándoroltak az égen. Naiv azt tervezte, hogy elmegy, és szed egy nagy csokor virágot, a világ legnagyobb és leggyönyörűbb csokrát.

Tudom, mit gondolsz! Hogy Naiv letépett egy virágot, majd még egyet, és még egyet, és időközben olyan messzire keveredett a kastélytól, hogy már nem ismerte a környéket, és ott valami nagy bajba került. Egyáltalán nem így történt! Ne feledd, hogy ez Naiv lovag meséje, nem Meggondolatlan lovagé.

Naiv tehát az erdőben szedte a virágokat, mindig gondosan ügyelve rá, hogy még véletlenül se tévessze szem elől a kastély tornyait. Virágszedés közben találkozott egy kabócával, és elfurulyázott neki egy dalt. Amikor egy madár útját keresztezte, a sisakjához nyúlt, kihúzott belőle egy tollat, és neki ajándékozta, hogy beépíthesse a fészkébe. Aztán összefutott egy mezei nyúllal is, aminek felolvasott egy történetet a vaskos könyvből, amelyet mindig magánál hordott. Ezután egy pillangóval vetette össze a sors, aminek megengedte, hogy megpihenjen szirommellvértjén.

Már hatalmas csokrot gyűjtött, és éppen vissza akart térni a kastélyba, amikor megpillantotta a hercegnőt. Hasonlított Hófehérkére. Sőt, ő maga volt Hófehérke!

Megajándékozta Naivot egy mosollyal, vidáman intett neki, majd nevetve elsétált. Naiv a csokorral a kezében követte.

A többit már te is ki tudod találni. Hófehérke eltűnt a páfrányok között, majd újra előbukkant egy tisztáson, Naiv pedig egyszerre kereste a szemével és a fülével, figyelte a fák árnyékában suhanó sötétebb árnyékot, hallgatta a madarak énekébe vegyülő lágy nevetést.

Hosszan húzódott ez a bújócska, ám végül Naiv egy széles tisztásra ért, amelynek közepén egy nagy házikó állt. A kéményéből füst bodorodott. Hófehérke az ajtóban várt rá. Közelről még ragyogóbb volt. Megfogta a kezét, és így szólt:

– Kerülj beljebb!

A szoba közepén egy asztal állt, amely körül emberek ültek. Amikor beléptek, mindenki feléjük fordult.

Naiv nem hitt a szemének! Az asztal körül más hercegnők ültek, akik mind Hamupipőkére, Csipkerózsikára, Aranyhajra vagy világszép Nádszál kisasszonyra hasonlítottak, egyik szebb volt, mint a másik. El tudod képzelni? Mindegyikük csillagfényű ékszereket és finom selyemruhát hordott. De ültek az asztalnál kisfiúk is, akik Pinokkióra, Hüvelyk Matyira meg Jancsira hasonlítottak, és az asztal végében ott ült Juliska is, meg egy piros kabátos kislány.

Mindenki a lovagra mosolygott.

– Isten hozott, Naiv. Gyere, lakmározz velünk!

Hófehérke mellett éppen akadt egy szabad hely.

Naiv letelepedett a székre, és átnyújtotta neki a nagy csokor virágot. Hófehérke elpirult. Ilyen közelről még gyönyörűbb volt. Naiv még sosem érezte magát ilyen jól. Sohasem evett még ilyen ínycsiklandó ételeket, és sohasem dobogott ilyen boldogan a szíve.

Nem is érezte az idő múlását. Nem látta, hogy lassan leszáll az éjszaka. Csak akkor jött rá, hogy beesteledett, amikor meghallotta az első kiáltást. Kintről érkezett, de kinn nem látszott semmi, csak a feneketlen sötétség.

– Mi volt ez? – kérdezte Naiv aggódva.

– Semmi – felelte gyorsan Hófehérke. – Igazán semmi, Naiv.

Hófehérke még sokkal gyönyörűbb volt, amikor félt.

Malone kidugta a fejét a takaró alól. A mutatóujját Bajszos szájára rakta, és megkérte, hogy gyorsan csendesedjen el.

Ő is zajt hallott valahonnan! Egy kiáltást, mint Naiv lovag. A földszintről jött. Talán Anyácska és Apácska veszekedtek. Mint szinte minden este.

Vagy csak álmodott.

A mesének ez a része mindig kicsit megijesztette.

Rövid ideig még hallgatózott, aztán, amikor már megbizonyosodott róla, hogy senki nem közeledik a lépcsőn, nem kopogtat az ajtaján és nem lopakodik az ágyához a sötétben, visszakucorodott a takaró alá.

Bajszos türelmesen megvárta. És mint a háború összes korábbi napján, újra elmesélte a történet végét úgy, mintha cseppet sem félne a szörnyetegektől és az éjszaka vad bestiáitól.

Zavartalanul lakmároztak tovább. Naiv újabb kiáltásokat hallott, amelyek mind kintről érkeztek. Valami morgott a sötétben, és úgy tűnt, mintha kapargatná az ajtót és súlyos csapásokkal döngetné a falakat.

Hófehérke töretlenül mosolygott, ahogy a többi hercegnő is.

– Későre jár, Naiv. Haza kell térned.

A kis lovag összerezzent.

Hazatérni? Most? A csillagtalan éjszakában? Az ágas-bogos rengetegben? Ilyen messze a kastélytól?

– De hát…

Hirtelen egy újabb gondolat ötlött a fejébe. Te biztosan különösnek találod, hogy egészen eddig egyszer sem jutott eszébe.

Hol voltak a gonoszok? A mesék összes jó szereplője az asztal körül ült, de a gonoszoknak nyomát sem látta. Hol lehetnek a farkasok, az ogrék és a vasorrú bábák?

Hófehérke, mintha rájött volna, min töpreng, közelebb hajolt hozzá. Amikor fenyegetően nézett rá, még sokkal-sokkal gyönyörűbb volt.

– Ahhoz, hogy békében élhessünk egymás mellett, egyezséget kötöttünk.

– Egyezséget? – Naiv nagyot nyelt.

– Igen. Az erdő ösvényei közösek, de nem egyszerre járjuk őket. Nappal az egész rengeteg a miénk. Éjjel ők ólálkodnak benne. Így békességben élünk.

Naiv arra gondolt, igen okosan osztoztak meg az erdőn. Aztán eszébe jutott még valami:

– De hát… így mit esznek a farkasok? És az ogrék, és a többi szörnyeteg?

Hófehérke egészen elvörösödött, és így még gyönyörűbb volt, mint valaha. Lesütötte a szemét, mintha bocsánatot akarna kérni. Az a fiú válaszolt, aki Pinokkióra hasonlított. Egyszer sem nőtt meg az orra.

– Az erdő mélyére csaljuk a kis Naiv lovagokat, majd eléjük vetjük őket. Ezt az árat kell fizetnünk a békéért.

Naiv lovag végre megértette a dolgot. Hófehérkére nézett, és elájult.

Amikor felébredt, kinn találta magát. A rengetegben. Az éjszakában.

A házikótól nem messze feküdt. Az ablakokból fény szűrődött ki, a kéményből füst bodorodott. Valahol farkas vonított. Naiv szaladni kezdett, gyorsan és sokáig futott, körbe-körbe, és sehogyan sem talált haza.

Árnyak surrantak körülötte, és minden tekervényes faágra azt hitte, hogy egy gonosz boszorkány göcsörtös ujja. Amikor végleg kimerült, és képtelen volt tovább futni, megállt, hogy kifújja magát. Ebben a pillanatban az éjszaka összes bestiája köré gyűlt. Farkasok, rókák, varjak, kígyók, óriáspókok, és még sok más állat, amelynek csak sárga szemét és agyarát látta. Hirtelen kinyílt a kör, és Naiv előtt megjelent a szörnyetegek vezetője.

Az iszonyatos erdei ogre.

Naiv félelmében összehúzta magát. Az ogrénak fekete koponyát tetováltak a nyakára, és a fülében masszív ezüst fülbevaló lógott. Harsány hahotában tört ki.

– Ma van a Nagylelkű nevű lovagok születésnapja – fordult a cimborái felé. – Úgy látom, ezt a hercegnők sem felejtették el.

Előhúzta övéből hosszú kését. A penge villanása kettéhasította az éjszakát, mintha az égen világító hold csak egy nagy, kerek sajt lenne, amelyet apró darabokra tudna szeletelni.

Nagyon félelmetes a történet, ugye? Biztos azt szeretnéd, hogy most megálljak egy percre. Pedig ismered a végét, hiszen számtalanszor hallottad már. Mindenesetre sejtheted, hogy Naiv sokkal jobban félt még nálad is, és sokkal később tudta meg, amit most el fogok mondani neked.

Amikor a szörnyetegek közelebb léptek Naivhoz, és már a szájuk szélét nyalogatták hosszú, lucskos nyelvükkel, a kabóca, aminek reggel furulyázott, hirtelen felriadt álmából, és a kastélyba sietett, hogy kiáltásaival felverje a lovagokat. A madár, aminek Naiv tollat adott a sisakjából, hogy beépítse a fészkébe, a legmagasabb torony legfelső erkélyére repült, és egy jól irányzott csípéssel felrázta a lándzsájának támaszkodva hortyogó őrt. A nyúl, aminek Naiv felolvasott egy történetet a vaskos könyvből, a felvonóhídig ugrált, a pillangó pedig, aminek megengedte, hogy megpihenjen virágszirommellvértjén, a lakomázó lovagok közé repült, és leszállt az asztal közepére.

– Naiv veszélyben van!

A lovagok habozás nélkül leeresztették a felvonóhidat, és kivágtattak az éjszakába, valódi pajzsokkal, kardokkal, sisakokkal és páncélokkal felfegyverkezve.

Ott vágtatott közöttük Merész, Vakmerő és Hősies, de Vitéz, Erős és Edzett, sőt még Gyáva, Nyúlszívű és Iciripiciri is. A kastély összes lovagja!

Éppen időben érkeztek. Láttukra az összes vadállat és farkas, sőt még az iszonyatos erdei ogre is nyakába kapta a lábát.

Naiv megmenekült.

Még mindig reszketett, amikor a kastély legöregebb lovagja, Nyugodt, leültette egy fatönkre, és beszélni kezdett hozzá.

Két nagyon fontos dolgot tanított neki. Elmondjam, mit?

Az első az, hogy nem minden ember kedves, aki annak mutatkozik.

De a második még fontosabb, mert nélküle sem a kabóca, sem a madár, sem a nyúl, sem a pillangó nem siethetett volna a lovagok segítségéért, hogy megmentsék Naivot a bajból. Ez pedig a kedvesség. Még ha nem minden ember kedves is, ha választanod kell, te mindig légy az másokhoz! Ez a legjobb dolog, amit tehetsz. Nem tudom, érted-e, amit mondani szeretnék, de ha sokszor elismétled magadban, végül biztosan meg fogod érteni.

Annak ellenére, hogy akadnak gonoszok is, mindig jobb kedvesnek lenni. Hiszen a végén mindig a kedves emberek nyernek.

16.

Tényleg nem főztél semmit vacsorára?

Ölni akarok

Nem tudom, galócás omlettet egyek-e, vagy arzénos tartármártást.

Elítélt: 49

Felmentett: 547

www.olni-akarok.com

Angélique kicsivel többet ivott a kelleténél.

Az üveg alján már alig lötyögött egy kis rioja, pedig Marianne nemigen nyúlt hozzá. Velük szemben, az étterem ablakai mögött villamos haladt el a kihalt utcán. Az üres megállóhoz érve még csak le sem lassított, rendületlenül folytatta útját a paneldzsungel mélyére, a Saint-François negyed templomának bús betongyertyája felé.

– Elég volt már, Angie – rázta a fejét Marianne.

Az Uno pincére, egy barna hajú, barna bőrű, erős katalán akcentussal beszélő fiú hozott neki egy tál gőzölgő tortillát. Tekintete egy pillanatra elidőzött Angie-n, éppen elég ideig ahhoz, hogy a nő felé forduljon. Ovális arcát sűrű, fekete hajzuhatag keretezte, amelyet két rosszul felrakott csat tartott a helyén. Angie egy hanyag, már-már öntudatlan mozdulattal a füle mögé fésülte a tincseket, és egy pillanatra szabaddá tette arcát, szempilláit, arccsontját és mandulaszemét. A távoli északon elveszett katalán srác szemében minden bizonnyal eszméletlenül szexinek tűnt.

Ártatlan játék volt csupán.

Angie láthatóan nem volt tudatában, mennyire igézően hat a férfiakra, vagy nem érdekelte. Az ajkához emelte a poharat, belekortyolt a riojába, és a rendőrparancsnokra mosolygott.

– Vasile Dragonman? Tényleg belezúgtál, Marianne? Egész életemben összesen kétszer találkoztam vele… Először egy baráti összejövetelen Camille és Bruno házában. Körülbelül tízen lehettünk. Másodszor múlt szombaton láttam, elkezdte mesélni nekem ezt a furcsa sztorit arról a gyerekről, aki emlékezett egy korábbi életére, arra, amelyet azelőtt élt, hogy a szüleihez került volna. Nyilván nem mondott neveket. Képzelheted… Teljesen kivolt, nem tudta, merre tovább. Eléggé megsajnáltam. Úgy láttam, egyedül küzd mindenki ellen, harcol a szülőkkel, az óvodával, a feletteseivel… De sajnos nem volt semmi konkrét bizonyíték a kezében, ami alapján hivatalos bejelentést tehetett volna. Támogatásra volt szüksége. Valakire, aki szép óvatosan segítene neki felgöngyölíteni az ügyet. Szinte könyörgött a tekintete…

– Erre te megadtad neki a magánszámomat.

– Hát, igen. Elég furának tűnt ez a sztori.

– Csak ezért?

Angie cinkosan rákacsintott Marianne-ra.

– Na meg nyilván azért is, mert olyan aranyos pasinak tűnt. Nincs jegygyűrű se az ujján, se a zsebében. Megkérdeztem Camille-t. Látod, mindennek utánajártam. Na, ki a legfigyelmesebb barátnő a világon? Rögtön rád gondoltam.

Marianne elfintorodott, mire a pincérfiú gyorsan kicserélte a tortilláját egy arroz con costrára. Elégedetten bólintott.

– Köszönöm, Angie. Túl kedves vagy a nagymamihoz.

– Fejezd be a hülyeségeidet. Olyan jól tartod magad, mint egy olimpiai bajnok! Kész főnyeremény vagy.

– Ja, jól tartom magam… – Tekintete a Perret negyed szögletes épületeire vándorolt. – Mint egy jó állapotban megőrzött történelmi negyed. Lassan én is a világörökség részévé válok! – A kötésre mutatott, amely még mindig szorította az orrát. – Csak meg kell várnunk a felújítási munkálatok végét…

Angélique elmosolyodott.

– Szakmai kockázat, kedvesem. Persze megértem a bánatodat, hiszen valóban csupa ropi vesz körül a munkahelyeden is. Ha gondolod, szívesen cserélek helyet veled, és beállhatsz a fodrászszalonba, hogy platinaszőkére fesd a kamaszok haját, meg feketére az őszülőkét.

Marianne elnevette magát.

Angélique gyakran segített neki a nyomozásban. Marianne mindig ügyelt rá, hogy ne meséljen neki túl sokat, és ne sértse meg a titoktartási kötelezettségét, de olykor, ha kételye akadt egy-egy üggyel kapcsolatban, váltott vele néhány szót négyszemközt, bizalmasan. Ennek a nőnek több tízéves tapasztalattal rendelkező nyomozókat megszégyenítő megérzései voltak.

Még akkor is, ha Angie-t láthatóan a szerelmi ügyei érdekelték elsősorban. Egyébként is, ha bárki kihallgatta volna a beszélgetésüket – a pincér, a szomszéd asztalnál ülő srác, vagy bárki más –, és belelátott volna Marianne fejébe, minden bizonnyal azt gondolta volna, hogy egy megszállott ragadozó, hiszen az összes férfival kapcsolatban, akivel valaha összehozta a sors, eltöprengett, vajon mekkora eséllyel fektethetné le.

Annál különösebb volt, hogy amíg Marianne kemény munka árán elvégezte a rendészeti egyetemet, és rendőrfőnöki posztra küzdötte magát, szinte csak férfi kollégákkal találkozott, mégsem feküdt le szinte senkivel. Mindig is inkább ambiciózus volt, mint élvhajhász, és az igazat megvallva rettenetesen bosszantotta a nemek közötti egyenlőtlenség, és hogy nőként sokkal többet kell küzdenie ugyanazért a posztért, mint egy férfinak.

Ami a nemek közötti egyenlőtlenségeket illeti, Marianne ráadásul még csak most kezdte felismerni a legborzalmasabb igazságtalanságot: a férfiaknak nem ketyegett a biológiai órájuk! Nem kellett visszaszámolniuk! Egy férfi ötvenéves korában még vígan falhatta a nőket, és ha úgy akarta, még hatvanéves korában is lehetett apuka. De ha egy vénkisasszony nem eszmélt időben… Viszlát, kis Jézus, testének teste, méhének gyümölcse!

Game over!

Még akkor is, ha a szőke herceg bocsánatot kér, amiért ilyen későn érkezett.

Game over!

Nem volt más választása, ha saját gyereket akart magának, gyorsan meg kellett találnia a megfelelő személyt.

Igen, vérlázító igazságtalanság, fortyogott magában Marianne. Ráadásul dupla igazságtalanság! Hiszen a legmegfontoltabb, legigényesebb lányok voltak a legkevésbé hajlamosak elcseszni a fiatalságukat az első jöttment seggfejért, és éppen ezért ők kapták azon magukat negyven-akárhány évesen, hogy szinte vadászniuk kell a normális pasikra. Kicsit olyan volt ez, mint amikor egy nő nem szeret vásárolni, de egy nagyobb ünnepély előtt hirtelen rájön, hogy nincs egy gönc, amit felvehetne, úgyhogy a leárazások utolsó napján vad bikaként könyököl a tömegben, hátha sikerül szereznie még magának valamit.

Marianne ezerszer beszélt már erről Angie-val. A gyönyörű Angie-val, akinek még a lába előtt hevert az élet, és aki imádta a nagy bevásárlásokat, a tömeget és a jöttment seggfejeket.

Ez a gyönyörűség most mindentudó tekintettel mosolygott az asztal túloldalán.

– Ne felejtsd el, hogy ebben a nagy vadászatban nem csak a kis Vasile lehet potenciális préda… Mi a helyzet Jibével?

– Jibével?

– Aha. A helyes helyettessel. Legutóbb egész este róla beszélgettünk! Azóta gondolkodtam egy kicsit, és rájöttem valamire. Túl szép és túl kedves ahhoz, hogy őszinte legyen. Megcsalja a feleségét. Vagy legalábbis álmodozik róla. Nyilvánvalóan. Szerintem csak egy kis bátorításra lenne szüksége.

– Viccelsz?

Angie cinkosan odakoccintotta a poharát Marianne-éhoz.

– Tökéletes pasi nem létezik, édesem. Hajrá!

– A fenébe, Angie, de hát házas! Ő az egyetlen férfi az egész kapitányságon, aki munka után nem sörözni meg meccset nézni megy haza, hanem felveszi a gyerekeit az iskolában. Plusz a helyettesem! Meg hát…

– Pontosan! Tartsd is a közeledben, hogyha eljön a megfelelő pillanat, a te válladon zokogjon majd. A fenébe is, Marianne, ébredj már fel! Első osztályú nő vagy. Tökéletes választás. Nem valami pékségi eladó, dada néni vagy fodrászasszisztens! Rendőrparancsnok vagy! Igazi ikon!

– Voltam… Ma délután jól beégtem előttük. Ez a csávó már a markunkban volt. Tíz emberem és öt kocsim volt, mégis sikerült elmenekülnie. Úgy viselkedtem, mint aki teljesen inkompetens.

Végigsimított sajgó orrnyergén. Angélique szerencsére ráharapott a beszélgetés elterelésére bevetett csalira.

– Basszus… Ez az a csávó, akit már kilenc hónapja kerestek? Hogy találtátok meg?

Marianne egy pillanatig habozott, nem tudta, beszéljen-e a dokiról. Végül is Larochelle legalább annyira hibás volt a délután történtekben, mint ő. Mindegy, Marianne akkor sem fogja ugyanazt a becstelen játékot űzni, mint ez a bunkó – ő nem fogja megszegni a titoktartási kötelezettségét.

– Ránk mosolygott a szerencse. Egy járőrautó meglátta a kikötőben. Az I. Ferenc-zsilip közelében parkolt. – Marianne erről már nyugodtan beszélhetett, hiszen holnap úgyis ott fog villogni a Le Havre Presse címlapján. – Hamarosan elkapjuk. A Neiges negyedben lapul.

Angélique csillogó szemmel hallgatta, mintha valami krimiről beszélne.

– Sokakat ismerek a Neiges-ben. Csomó ügyfelem ott lakik. Kérdezősködhetnék, csak úgy diszkréten.

Igaza volt. Marianne tökéletesen tisztában volt vele, hogy egyetlen olyan fodrász, aki képes bizalmas információkat kihúzni a vendégeiből, sokkal nagyobb segítséget nyújthat a rendőrségnek, mint beépített kettős ügynökök vagy inkognitóban a terepre küldött megfigyelők egész hadserege. Angie végigmérte palacsintává lapított arcát. A parancsnok zavartan megvakarta a kötést.

– Legalább nem esett komoly bajod – kortyolt az italába Angie. – Ne aggódj, holnap reggel raksz rá egy kis alapozót, és nem is fog látszani.

– Az egész testem szétlapulhatott volna, Angie! Azt mondtam Cabralnak, nem érdekel, milyen gyorsan kell hajtanunk vagy mekkorákat kell ugratnia, most el kell kapnunk. Lehet, hogy megmentette az életemet! Akár meg is halhattam volna… Az embereim előtt nem mutattam, de életemben nem éreztem még olyan szívbe markoló félelmet, mint ott, az emelőhídon…

Angélique keze kissé remegett. Idegesen kifésülte a szeméből néhány kósza hajtincsét.

– Megértem…

– Mit értesz?

– A rettegést. A halálfélelmet. A becsapódás előtti pánikot.

Marianne mélyen a barátnője szemébe nézett. Angie vele ellentétben ritkán beszélt magáról. Ő persze már az első találkozásukkor megnyílt neki, mintha kötelező lenne. Mindent megosztott vele: a gyűlöletét, félelmeit, az ölni akarok-függését, a megváltását. Örökre megpecsételte a barátságukat: olyanok voltak, mint két fiola, az egyik mindig megtöltötte a másikat méreggel. Aztán Angie ismét üres fiola lett, egy gyönyörű fiola, pohár vagy akár tükör, bármilyen üvegtárgy – olykor átlátszó, olykor a saját képedet tükrözi vissza.

A tökéletes barátnő.

Kiegészítették egymást. Marianne reálisan szemlélte a világot, örök tervező volt, vérbeli stratéga. Angie ezzel szemben romantikus, idealista, kissé naiv. Oly jellemző tanácstalanságát, a határozott ízlés hiányát nyilvánvalóan a férfiak is észrevették. Ezek persze nem végzetes hibák, egy kis pszichológiai beavatkozással könnyedén helyrehozhatók. Mindenesetre könnyebben meg lehet oldani őket, mint egy új orrot vagy egy zsírleszívást.

– Volt baleseted?

– Igen. Régen.

Habozott. A pincér széles mosoly kíséretében két profiterolt tálalt ki eléjük sóskaramella-ágyon. Reménykedve Angie felé fordult, de a nő arcát ezúttal ezernyi fekete hajszál erdeje rejtette.

Amint a pincér hátat fordított, kifésülte a szeméből.

– Még soha senkinek nem meséltem róla, Marianne.

– Nem erőltetem…

Angie hirtelen kiürítette a poharát. Túl hirtelen. Néhány vörös csepp az állán csorgott le.

– Huszonegy éves voltam. Egy Ludovic nevű sráccal jártam éppen. Velem egyidős lehetett, elég jóképű pasi. Nagyszájú. Akkoriban az ilyenek tetszettek. Hét hónapja voltunk együtt, amikor teherbe estem. Persze számítottam a reakciójára, nem voltam idióta. Nyilván nem akarta szegény gyereket. Hirtelen már nem volt olyan nagy a szája. Mindenfélét összehízelgett nekem, nagy, könyörgő kutyaszemekkel nézett, felajánlotta, hogy végig támogatni fog majd lelkileg, azt mondta, a nagybátyja orvos, a szülei pedig örömmel kifizetik az abortuszt. Akkor lágyan a fülébe súgtam, hogy meg akarom tartani. Mintha áramütés érte volna szerencsétlent! Én persze ragaszkodtam hozzá, és még jobban megnöveltem az elektródák intenzitását. „Az én gyerekem. Meg akarom tartani. Nem várok el tőled semmit: nem kell fizetned tartásdíjat, és ha nem akarsz, ne vegyél róla tudomást, mintha nem is létezne. Érted? Felnevelem egyedül. De meg akarom tartani.”

Marianne megfogta a barátnője kezét. A távolban nagy tömeg csődült ki a Vulkánból, aztán szétszóródott az Oscar Niemeyer téren. A parancsnok még soha életében nem tette be a lábát Le Havre legendás színházába.

– Nyilván már ebből is látod, hogy annak idején halvány fogalmam sem volt a férfiak természetéről. Vagyis Ludóéról. Úgy nézett rám, mintha megőrültem volna. Beviharzott a konyhába, magába döntött egy jó nagy pohár whiskey-t, aztán nyugodtan közölte velem, hogy ez nem így működik. Mert még ha az elején talán nem vesz is tudomást a gyerekről, örökre ott fog motoszkálni a fejében, hogy létezik, és hogy az ő véréből való. Újabb whiskey-t töltött. Azt mondta, mindennap eszébe jutna, sőt hosszan töprengene rajta, hogy valahol a világban éldegél egy ivadéka – újabb whiskey –, de ha elfeledkezne is róla valahogyan, évekkel később még mindig szembekerülhet az utcán egy idegen kamasszal, aki az ő vonásait hordozza. És hogy nem akar úgy megöregedni, hogy tudja, valahol a világon ott kószál saját fiatalabb változata.

Marianne hüvelykujjával végigsimított Angie kezén. A desszert vaníliagolyói olvadásnak indultak, és megrepesztették sóskaramell-ágyukat.

– Ludo több mint egy órán át tartó kiselőadásban ecsetelte nekem, hogy szerinte mi a legerkölcsösebb megoldás ebben a helyzetben. Lassan az egész üveg whiskey-t benyakalta, de egészen józan maradt, hozzá volt szokva az alkoholhoz. Türelmesen válaszolgattam neki, minden mondatára külön-külön, a legegyszerűbb igazságokkal Ádám és Éva óta. Hogy ez az én testem, az én méhem, és senkinek a világon nincsen joga rajtam kívül úgy dönteni, hogy valami orvos belenyomjon egy szikét. Erre ő, hogy az meg az ő spermája volt, és a beleegyezése nélkül senki nem készíthet belőle kicsi klónokat. Nem hallgattam rá, nem is érdekelt, mondhatott akármit, ezt a vitát elvesztette. Megmondtam neki, tök mindegy, hogy segít-e felnevelni, vagy nem, de megtartom a gyereket. Jogom volt hozzá. Végül, úgy tűnt, ő is megértette. Lassan megnyugodott. A végén még szerelmeskedtünk is. Aztán valamikor éjfél körül odafordult hozzám, és azt mondta, hazavisz. Akkoriban Graville-ben laktam, egy kis lakásban.

Angie ajka bánatos mosolyra húzódott.

– A Graville felé vezető úton nagyjából tíz kanyar van. A negyedik után Ludo nyílegyenesen haladt tovább, anélkül hogy egy pillanatra is megpróbálta volna használni a kormányt vagy a féket. Belehajtott a szemben lévő falba. Nagyjából ötven kilométer per órás sebességgel haladhattunk, legfeljebb hatvannal. A biztonsági övek be voltak kapcsolva. Néhány karcolással megúsztuk.

Marianne erősen megszorította a kezét. Angie hangja elcsuklott.

– A kicsi persze azonnal meghalt. Az orvosok közölték velem. Ludovicnak 1,2 gramm alkohol volt a vérében. Beismerte, hogy hibázott, ittas volt, és zavarodott, szinte fel sem fogta, hogy terhes vagyok. „De azt állítani, bíró úr, hogy szándékosan hajtottam bele a falba, hogy Angie elvetéljen…”

A vanília a karamellel keveredve bézsszínű löttyé olvadt. Az egyik gombócba szúrt aprócska napernyő tehetetlenül dőlt a sáros tengerbe. Az étterem előtt üres villamos robogott el, és az utolsó nézők is kiléptek a Vulkán ajtaján. Az Oscar Niemeyer tér elcsendesedett, leszálltak az éjszaka első árnyai.

– Azóta annyit gondolkodtam rajta… Igyekeztem Ludovic helyébe képzelni magam. Igaza volt. Sohasem lettem volna képes egyedül felnevelni azt a gyereket. Nélküle, a segítsége nélkül nem. Ezúttal ő volt az okosabb, a rohadék. Készpénzzel fizettem. Néhány további vizsgálat után a Monod orvosai közölték, hogy a méhszáj károsodása visszafordíthatatlan, és soha nem lehet gyerekem. Ludovic még mindig Graville-ban lakik. Időnként összefutok vele a villamoson. Három gyereke van. Úgy tűnik, őket már szívesen neveli.

Marianne-nak a torkára forrtak a szavak.

– Semmi gond – rázta a fejét Angie. – Ez az én életem. Ezen úgysem tudsz segíteni… – Kiürítette a poharát. – Vannak nálam sokkal szomorúbb sorsú emberek.

Felállt, felhúzta vékony bőrdzsekijét, és ragyogó gyöngysora fölé kanyarította a sálját. Marianne ragaszkodott hozzá, hogy meghívja barátnőjét. Angie a szemközti ruhaüzlet rácsok mögé száműzött kirakatára révedt. Elmosolyodott.

– Ha elkapom Timo Solert, megkaphatom a zsákmány egy részét? Egy Hermès ruhában, Gucci övben meg Dior cipőben biztosan gyönyörű lennék.

– A leggyönyörűbb, Angie. A leggyönyörűbb. Mindezek nélkül is.

17.

Kismutató a tizenegyesen, nagymutató a hármason

A függöny úgy csapkodott, mint a forgószélben röpködő madarak néhány perccel a vihar kitörése előtt.

Hirtelen kivágódott az ablak.

Az üveg darabokra tört, mintha egy láthatatlan szörnyeteg átgázolt volna rajta, hogy bejusson a szobába. Ezernyi fényes üvegszilánk hullott az ágyra.

Malone-nak éppen csak arra volt ideje, hogy védekezésképpen a feje fölé emelje a kezét. Arcára tapadt mutató- és középső ujja között még látta, ahogy Bajszos kétségbeesetten kinyújtja felé a mancsát, majd őt is felkapja a forgószél.

Nem vehette le a kezét az arcáról. Nem tudott segíteni rajta.

Bajszos eltűnt, és két kéz nyúlt Malone felé. Nem tudta megfogni őket. Az anyukája keze volt az.

Vérvörös.

Őt is felkapta a forgószél, egyre távolodni kezdett, pörgött, majd végül beszippantotta a feneketlen üreg.

Malone felsikoltott.

Azt akarta, hogy őt is elsodorja a forgószél. Az anyukájával akart lenni, és Bajszossal, a sötétben, az összetört ablakon és a viharon túl.

Két erős kéz visszatartotta.

– Vége van, drágám. Vége. Itt van Anya.

Malone testéről patakokban folyt az izzadság. Felült, Anyácskához bújt, aki hosszú ideig ringatta, majd végül visszafektette az ágyba és újra betakargatta.

– Csak egy rossz álom volt, drágám. Aludj tovább. Csak egy rossz álom.

Malone ólomsúlyú szemhéja már le is csukódott.

SZERDA
Az utazás napja

18.

Kismutató a nyolcason, nagymutató a négyesen

Malone-t Apácska kiabálása ébresztette. Még mindig pizsamában ment ki a szobájából, tett három óvatos lépést, és megállt a lépcső tetején.

A kiabálás lentről érkezett, a konyhából. Ezúttal nem kellett véletlenül a sarokban felejtenie Bajszost, hogy kihallgassa a beszélgetést, és később mindent elmeséljen neki. Apácska olyan hangosan beszélt, sőt kiabált, hogy Malone minden szót tisztán értett.

– Fél nyolckor! Érted? Fél nyolckor képes volt írni egy üzenetet!

Egy csap megnyílt, csészék csörrentek, a hűtő ajtaja kinyílt, majd becsukódott. Anyácska reggelit készített, Apácska a kávéját kortyolgatta.

– Tudod, kicsoda Max, ugye? Az a srác, aki a zöld területeket gondozza. A fia, Dylan, a gyerekcsapat kapusa. Na, ő beszélgetett az Amarouche anyukával, aki iskola meg óvoda után átkíséri a gyerekeket az úton. Hallotta, hogy az agyturkász beszélt az igazgatónővel… Az az átkozott román továbbra sem hagy békén minket!

Malone lejjebb mászott három lépcsőfokot. Csak a konyhaszekrény felső polcát látta, azt, amelyiken az éles dolgokat tárolták. Anyácska és Apácska, akik folyton el voltak foglalva a veszekedéssel, észre sem vették, hogy felébredt. Ettől támadt egy ötlete. Lejjebb ment még három lépcsőfokot, hang nélkül, mezítláb.

Apácska hangja innen még hangosabban szólt.

– Az Amarouche anyuka szerint holnap újra találkozni akar Malone-nal. El fog jönni az óvodába. Az a kis igazgatónőcske nagyon rendes, de nem fog ellentmondani ennek a szemétládának.

Pillanatnyi csend. Bizonyára belekortyolt a kávéjába.

– Kibaszott egyszerű a dolog, Amanda. Holnap nem visszük oviba Malone-t.

Csörgés. Csilingelő poharak, összeverődő tányérok. Anyácska bizonyára elkezdte kipakolni a mosogatógépet.

– Ez nem old meg semmit, Dimitri. Ha holnap nem visszük is el, holnapután vagy a jövő héten már muszáj lesz.

Malone már az előszobában állt. Óvatosan felemelte a kisszéket, amelyen játszani és rajzolni szokott, meg felvenni a cipőjét. Az ajtó elé helyezte.

– Miért, van más ötleted? Talán váltsunk óvodát?

– Beszélek Teixeirával. Ő ott a helyettes. Hálás, amiért még mindig engedem a fiának, hogy középcsatár legyen, pedig már a szezon eleje óta egy gólt sem volt képes rúgni. Megkérem, hogy beszéljen a polgármesterrel. Hátha így helyezhetünk rájuk egy kis nyomást.

Géppuska hangja, három lövés. Villák és kések kerültek ki a mosogatógépből, és zörögve landoltak a tálaló fiókjában, amely rögtön utána nagy csattanással becsapódott.

– Mert ők ugyan mit csinálnának, Dimitri? Az óvoda életébe nem szólhatnak bele. A rendőrök sem. Az óvoda és az iskola olyan, mint egy templom. Az ilyen intézmények azt csinálnak, amit csak akarnak! A legjobb, amit tehetsz, hogy összeszorított állkapoccsal tűröd, és várod, hogy vége legyen.

Malone még mindig egyetlen zajt sem ejtve felmászott a székre. Halkan lenyomta a kilincset, aztán arrébb vitte a széket, és behúzta maga mögött az ajtót, épp csak annyira, hogy egy kis fény megvilágítsa a lépcső alatti tároló belsejét.

– A rendőrökkel kapcsolatban valószínűleg igazad van, Amanda. De a szülők igenis bemehetnek az óvodába! Majd én elintézem. Beszélek velük, és együtt nyomást gyakorolunk erre a hülye bandára. Még akkor is, ha az elején aláírtuk, hogy Malone találkozhat ezzel az agyturkásszal… Talán meg tudjuk még állítani. Az is lehet, hogy választhatunk helyette valaki mást.

Apácska hevesen beszélt, és közben többször az asztalra csapott. Az ő rémisztő ogrehangja után Anyácska beszéde már-már egy erdei tündér suttogásának hatott:

– Ezzel semmit nem érnénk el, Dimitri. Inkább beszélek vele.

– Kivel?

– Malone-nal. Elmondom neki, hogy nagyon bánt minket, hogy ilyen történeteket mesél az óvodában. Meg fogja érteni. Már nagyfiú. Amikor…

Mivel Malone már a lépcső alatt volt, és szinte teljesen behúzta az ajtót maga mögött, nem igazán hallotta Anyácska hangját. Bár előző nap már járt itt, nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy újra megnézze a keresztnevét ábrázoló nagy képet.

M.A.L.O.N.E.

Újra látni akarta a döglött hangyákat, amelyek testükkel járultak hozzá a nevéhez. Miközben megbabonázva meredt a képre, úgy érezte, mintha ezrek szaladgálnának a hátán föl és alá. Gyorsan elfordult. A többi, szépen egymásra pakolt doboz valójában sokkal jobban érdekelte. Mindegyik kisebb dobozokat tartalmazott, átlátszókat, mint amilyenekben a ceruzákat, gyöngyöket és matricákat szokták tartani az oviban.

Letérdelt, és matatni kezdett az egyikben, amelyik kis híján nála is nagyobb volt. Anyácska szavait még mindig nem hallotta, de Apácska hangja még mindig úgy dörrent a szekrényben, mint egy barlangját védő medve bömbölése.

– Akkor így fogjuk csinálni. Először megpróbálsz gyengéden hatni a gyerekre, aztán, ha az nem működik, én is megpróbálok gyengéden hatni a kis agyturkászunkra.

Elégedett hahotában tört ki.

Valami furcsa csengés következett. Kuka nyílása és csukódása. Malone újra hallotta Anyácska hangját. Talán közelebb került a lépcsőhöz, vagy csak hangosabban beszélt.

– Mindene megvan. Játékok. Könyvek. Mi. Minden. Mit akar még?

Malone kiemelt a padlóra egy méretesebb műanyag dobozt. A fedelét nagy gumiszalagokkal rögzítették, a belsejében fekete formákat látott.

Bonbon? Medvecukor? Apró emberkék?

A doboz könnyű volt, de a gumiszalagokat olyan szorosan rögzítették, hogy alig tudta bedugni alájuk az ujját, hogy arrébb csúsztassa őket.

– Hogy mit akar még? Talán nem a te gyengéd módszeredet! Első körben végre elvehetnéd tőle azt a patkányt. Túl sok időt tölt vele. Hogy várhatod el, hogy továbblépjen, és másra gondoljon, ha az egyetlen barátja egy plüsspatkány, amit születése óta nyálaz és rágcsál?

– Dimitri, az ő korában minden gyereknek van egy…

A zaj elnyomta a hangját. Amanda kirohant a konyhából, és ijedten pillantott a lépcső teteje felé.

– Malone?

Senki.

A lépcső alatti szekrény ajtaja nyitva volt.

Valahonnan mélyről egy kisgyerek sikoltása hallatszott.

– Malone!

Az ajtó kivágódott, és fény tódult a szekrénybe.

Malone a padlón térdelt, Bajszos az ölében feküdt. Előtte nyitott Tupperware doboz. Amanda épp csak egy pillanatra látta, mielőtt Dimitri hordónyi alakja és a szekrény közé lépett, és újra elsötétített mindent.

Egy pillanatnyi borzalom.

Kisfiának a doboz egész tartalmát sikerült magára borítania.

Levegőért kapkodott, kétségbeesetten Anyácska felé nyújtotta a kezét, hogy szabadítsa ki onnan, ebből a sötét lyukból, minden szörnyűségek feneketlen verméből.

A sötétben még hangosabban sikoltott, úgy érezte, kiszakad a tüdeje.

Mindenütt rovarok borították.

Döglött rovarok.

Több száz légy, katicabogár, poloska, százlábú és méh, telement velük a haja és az öle és a pizsamája, és még Bajszos bundája is.

19.

Ma azt mondta nekem, szerelmes belém, vágod… De hát gyereket szülni, felnevelni meg minden, az szerinte más tészta…

Ölni akarok

De csak azért is megszülöm a gyereket. A tudta nélkül. És Oidipusznak fogom nevezni.

Elítélt: 323

Felmentett: 95

www.olni-akarok.com

Vasile Dragonman felegyenesedett, és az ablakhoz lépve a szürke kikötőre révedt. A Résidence de France tizenkettedik emeletéről a motorcsónakok, vitorlások és katamaránok serege egészen olyan hatást keltett, mintha mind egy-egy mintajármű lenne egy hatalmas márkabolt kirakatában. Majdnem az összes fehér volt, ilyen távolról pontosan ugyanakkora. Egyetlen luxusjacht sem lógott ki a kisebb hajók közül, egyetlen magas vitorla sem zavarta az árbócok diszkrét sorát. Ez a kikötő azoké a városlakóké volt, akik őszintén szerették a tengert, és mindenfajta hivalkodás nélkül szelték a hullámait.

Vasile még közelebb lépett az ablakhoz, szinte hozzátapadt a testével. Több mint negyven méterrel a medence fölött állt. Sem a Clemenceau körút, sem a két kikötői gát járókelői nem láthatták.

Még jó, hiszen teljesen meztelen volt.

Az ágyból kilépve azzal sem törődött, hogy legalább egy köntöst magára kanyarítson. Az egész világ láthatta csupasz fenekét, szőrös mellkasát, lógó hímtagját, és a gyűrött lepedőn fekvő gyönyörű lány meztelen testét is mögötte.

A lány kilépett az ágyból, és elindult felé. Puha mellét a hátához, ölét a fenekéhez nyomta, és a derekát átkarolva játszadozni kezdett a fanszőrzetével.

– Mennem kell.

– Szerda van, nem? – kérdezte duzzogva a lány. – Ma zárva vannak az óvodák.

– Találkozóm van a rendőrrel.

– A parancsnokoddal? A te kis Augresse-eddel? Kezdek féltékenykedni…

Vasile megfordult, és hosszan megcsókolta szerelmét, majd, amikor érezte, hogy a vágy kezd felülkerekedni rajta, elhúzódott. A lány arrébb lépett, és úgy odatapasztotta a testét az üvegfalhoz, mintha kaucsukból lenne. Kicsit ideges volt, de Vasile ügyetlensége elterelte a figyelmét: a férfi azzal küszködött éppen, hogy felhúzza a nadrágját ágaskodó péniszére.

Szűk farmer, szürke gyapjúpulóver. Bolyhos, mint egy kiscsibe. A lánynak tetszett.

– És hol randizol a kis rendőrnőcskéddel?

Vasile nem válaszolt azonnal. A nyakába kanyarított egy ekrü sálat, és sötét vászonkabátba bújt, amely tökéletesen passzolt a szeme színéhez. Már nem volt ideje megborotválkozni, de lehet, hogy a borostáját is direkt hagyta meg, hogy férfiasabb legyen.

– A rendőrségen. Ott lesznek a helyettesei, a beosztottjai, az egész brigád…

– Hát remélem is.

Vasile lenyomta a kilincset. Nem adott búcsúcsókot.

– Kezd kicsit az agyadra menni ennek a gyereknek meg a korábbi életéből maradt fantomjainak a története. Nem kellene, hogy emiatt eltávolodj…

Beharapta az ajkát, nem fejezte be a mondatot. Az ablaknak tapasztott bőre libabőrös lett.

– Hogy mitől távolodjak el emiatt?

Ebben a pillanatban egy kósza napsugár félénken kibújt a vastagon tornyosuló fellegek közül, bevilágította a lakást, és arany ragyogásba vonta a lány meztelen testét. Megpördült, és a forrónak képzelt üveghez szorította a mellbimbóját.

– Hogy emiatt eltávolodjunk egymástól – suttogta.

Vasile kilépett a lakásból.

20.

Jean-Baptiste Lechevalier és Pierrick Pasdeloup hadnagyok csaknem egy órája vártak az Hoc gyógyszertár előtt parkoló Touranban. Reggel nyolc óta ott strázsáltak, mert Augresse parancsnok szigorúan meghagyta nekik, hogy jóval az üzletek nyitása előtt helyezkedjenek megfelelő pozícióba.

Ez volt az egyetlen gyógyszertár a Neiges negyedben. Ha Timo Solert valóban bújtatta és segítette valaki, könnyen elképzelhető volt, hogy beugrik ide, és vásárol egy csomag fájdalomcsillapítót a cimborájának. Larochelle doki segítségével elkészítették azoknak a gyógyszereknek a listáját, amelyeket Timo Soler sebére javallott az internet az öngyógyítóknak.

Polividon-jód, cetrimid, klórhexidin-glükonát, lidokain, tetanusz, metronidazol…

A gyógyszerészt is beavatták. Ha egy ügyfele ezek közül kért gyógyszert, neki a vásárlás után azonnal le kellett vennie fehér kabátját, és felakasztania a falra. Ez volt a jel. Aztán már csak követni kellett a gyanúsítottat.

Feltéve persze, hogy az illető olyan ostoba, hogy a közelben vásároljon ilyesmit…

Jibének és Papinak az első órában maradt ideje a környék összes apró részletét megfigyelni. Már most türelmetlenül várták a váltást. Az utca, leszámítva néhány gyógyszertári vásárlót, kihalt volt – mintha az egész környék kollektíven megegyezett volna, hogy ma délig fetreng az ágyban…

Papi sejtette, miért van így, de az elméletét egyelőre megtartotta magának. A rendőrség adatai szerint a Neiges lakosságának több mint negyede munkanélküli volt, a tizennyolc és huszonöt év közöttieknek pedig több mint fele nem dolgozott. Mégis mi a fenéért kelnének fel az álláskeresők korábban, mint az állásközvetítők többsége?

Jibé addig tekergette a rádió gombját, amíg végre be nem fogott egy adót.

101,5-ös frekvencia.

Chérie FM.

Papi felvonta a szemöldökét.

– Komolyan?

A hangszóróból Daniel Lévi kornyikálása hallatszott: „Ce sera nouuuus, dès demain…”

– Ez szólt az esküvőnkön – mosolygott a kollégája. – Még mindig kiráz a hideg, amikor meghallom.

– Elképesztő vagy, Jibé…

Körülnézett. Még mindig semmi mozgás. Még egy árva szemétszállító kocsi sem járt arra. Úgy tűnt, a Neiges negyedben még a konténereket is a macskák meg a sirályok ürítik ki.

– Miért?

– Semmi. Vagyis igazából minden. Fiatal vagy, testépítő alkattal, csinos kis gengszterarccal… Zsaru vagy! És mégis úgy élsz, mint egy postás.

Daniel Lévi és annak a rég feledésbe merült musicalnek a kórusa mindig azt énekelte, hogy „akarjunk szeretni”.

– Ne haragudj, Papi, de ebből egy büdös szót nem értettem.

– Bassza meg, Jibé! Azt akarod, hogy mindent elmondjak neked, amit a kapitányság a hátad mögött beszél?

– Nem. Nem igazán.

Elton John következett, és a Your Song. Lechevalier hadnagy még mindig a gyógyszertárt bámulva feltekerte a hangerőt. Odabent egy anyuka várakozott a pénztárnál, mindkét karjában egy-egy kisgyerekkel.

Papi elengedte a föle mellett a válaszát.

– Kezdjük a feleségeddel. Marie-Jo. Egyikünk sem tudja megérteni, mégis mit akarsz egy ilyen lánytól. Mindig összeszid, amikor éjszakai műszakos vagy, napi tízszer felhív, és legkésőbb éjfélkor hazakényszerít, még akkor is, ha egy hetek óta húzódó ügy végét ünnepeljük. Mindent te intézel, hétvégén bevásárolsz, szerelsz, hétköznap te hordod a gyerekeket iskolába, és te mégy el a szülői értekezletekre… És hát, valljuk be, Marie-Jo nem egy szépségkirálynő.

Jibé láthatóan nem sértődött meg. Mindössze némileg csodálkozva fordult Papi felé.

– Tényleg ilyenekről beszéltek a hátam mögött?

– Igen. Az egész csapatból te nézel ki a legjobban. Hivatalosan is meg lett szavazva valamelyik bulin. Minden rendőrlány rólad fantáziálgat otthon, tudod, mint a Bachelorben… Tehát, hogy is mondjam, ez a Marie-Jo igen érdekes választás. Még a parancsnok is jobban néz ki nála!

Lechevalier hadnagy ezúttal derűsen elmosolyodott.

– Főleg így, kilapított orral! Ha Marie-Jo egyszer kidobna, épp egy ilyen nő mellett képzelem el magam.

– Egy milyen nő mellett? Akinek nagy dudája van?

– Ja. Ha így tetszik…

– És ugyan, miért dobna ki Marie-Jo?

– Nem tudom. Mert rendőr vagyok. Hülye órákban dolgozom, és szar a fizetésem.

Papi összeráncolta a szemöldökét. Egy sapkás, összehúzott gallérú férfi lépett a gyógyszertárba. Úgy válaszolt Jibének, hogy közben egy pillanatra sem vette le róla a szemét.

– Ismétlem, elképesztő vagy. Igazából csak annyit kell tenned, hogy elsőként találod meg a deauville-i rablók zsákmányát, lehetőleg néhány nappal Valentin-nap előtt. Senki nem fogja észrevenni, ha két-három ékszer becsúszik a zsebedbe.

Elton John hangja elhalkult, és egy régi Rolling Stones-szám vette át a helyét.

Paint it Black.

Jibé válasz nélkül lejjebb tekerte a hangerőt. Papi nem hagyta annyiban:

– Vagy még jobb: egy másik lánynak adod őket. Egy szebbnek, kicsit pajkosabbnak…

Jibé hallgatott, mintha eltöprengene a javaslaton, aztán cinkosan Papira kacsintott.

Különös, gondolta Papi.

Nem maradt rá idő, hogy megkérdezze, mit jelent ez a furcsa pillantás, mert abban a pillanatban, ahogy a sapkás férfi kilépett a gyógyszertár ajtaján egy zacskó gyógyszerrel a kezében, a patikus levette a köpenyét, és a falra akasztotta.

Pasdeloup hadnagy a szeméhez emelte a fényképezőgépet, ráközelített a vásárló arcára, majd visszaengedte a kamerát az ölébe.

– A kurva életbe! Zerda az!

Jibé szinte láthatatlan biccentéssel jelezte, hogy ő is felismerte a negyedik deauville-i rablót – legalábbis azt, akire a rendőrség gyanakodott. Lassan kiszállt a Touranból, óvatos mozdulatokat tett, igyekezett semmit nem elhamarkodni.

A férfi nyugodt léptekkel haladt a járdán, és húsz méterrel később befordult a sarki boltba. Lechevalier hadnagy követte, amíg Papi bement az út túlsó oldalán álló gyógyszertárba.

Nagyjából tízen lehettek az üzletben. Többen, mint az utcán vagy a posta előtt. Alexis Zerda, ha valóban ő volt az, megállt a sörök előtt. Lechevalier hadnagy feltűnés nélkül ugyanabba a sorba lépett, és levett egy üveg rumot a polcról.

Aztán mérgében beharapta az ajkát.

Bassza meg!

Alexis Zerda leemelt a polcról egy karton Coronát.

Mindkét keze szabad volt.

A gyógyszereknek semmi nyomuk.

Jibé kétségbeesetten körülnézett. A vásárlók folyton jöttek-mentek. A pénztár előtt hárman sorakoztak. A bejáratnál, közvetlenül az ajtó előtt két nő válogatott a kipakolt gyümölcsökből.

Lechevalier hadnagy még közelebb lépett Zerdához, hogy jobban megnézze, semmit nem rejtett-e a ruhája alá, de már rég megértette, hogy elbuktak…

Zerda átadta valakinek a gyógyszereket a boltban.

Egy férfinak vagy nőnek, akit nem figyeltek eléggé. Órákig, sőt napokig követhették volna Alexis Zerdát, ahogy már hónapok óta tették, és még akkor sem vezette volna el őket Timo Solerhez.

Amíg a gyógyszerész megerősítette Pasdeloup hadnagynak, hogy a férfi steril borogatást, Betadine-t, Coalgant és Micropore tapaszt vásárolt – a legjobb vény nélkül kapható gyógyszereket egy nyílt seb kezelésére –, Lechevalier hadnagy elhaladt Alexis Zerda mögött.

A férfi végig az italokat figyelte, a Ricard-ok és Berger-ek között keresett magának valami jó kis pastist. Csak egy pillanatra fordult oldalra, de az elég volt.

A személyazonosítás megtörtént.

A férfi, aki most éppen visszatette a karton Coronát a Desperados-üvegek mellé, tökéletesen megfelelt a negyedik deauville-i rablóról készült személyleírásnak. Sapkája alatt hatalmas ezüst fülbevaló villant, szinte kettévágta a bal fülcimpáját. Amikor a hadnagy véletlenül nekiment, és a kabátja egy pillanatra arrébb csúszott, azonnal felismerte a kulcscsontja fölé tetovált fekete koponyát.

21.

Marianne Augresse parancsnok nem akarta felvenni a telefont, de ahogy meglátta, hogy a képernyőn a helyettese neve világít, izgatottan rányomott a zöld gombra.

– Mi a helyzet, Jibé?

Szinte reszketett az izgalomtól, és azt a fél másodpercet is alig bírta kivárni, amíg a férfi válaszolt neki.

– Elbuktunk…

Jibé néhány rövid mondatban összefoglalta a gyógyszertár előtti őrködésüket, Alexis Zerda megjelenését, és annak az egyelőre névtelen és arctalan cinkosnak a közbelépését, akit nem tudtak beazonosítani. A parancsnoknak meg kellett feszítenie magát, hogy ne üvöltse le a fejét a telefonban. Hogy lehet az, hogy két rendőr hadnagy együtt nem képes elvégezni egy ilyen egyszerű feladatot? Nem, az előző napi csúfos kudarc után Marianne jobbnak látta, ha egy ideig meghúzza magát, és türelmesebben bánik a beosztottjaival.

Előtte, a tengerben három apró gumilény úszkált: a félig madár, félig delfin teremtmények követték a víz lágy hullámzását.

– Rendben, Jibé. Nem gond. Ne tévesszétek szem elől Zerdát. Több száz gyógyszertár van a környéken, biztosan nem véletlen, hogy éppen Neiges-ben vásárolt. Január 6-a óta most először látunk bármiféle kapcsolatot Alexis Zerda és a deauville-i rablás között, úgyhogy maradjunk pozitívak.

Jibé ezúttal gyorsabban válaszolt, hallhatóan megnyugodva, amiért a parancsnok ilyen lazán vette az ügyet.

– Egyetértek, Marianne. Ez is csak azt jelzi, hogy a farkasok sarokba szorultak, és hamarosan ki kell bújniuk az erdőből. Ráállítom Bourdaine-t Zerdára. A rendőrségen találkozunk?

– Már úton vagyok. Lehet, hogy egy kicsit késni fogok.

Marianne ösztönösen eltakarta a telefon mikrofonját, hogy Jibé ne hallja meg a fölötte repkedő sirályok vijjogását. Letette a telefont, és széles mosollyal Vasile felé fordult.

– Bocsásson meg. Sürgős ügyek… Most már az öné vagyok, de nem sokáig.

A Le Havre-i strand a lábuk előtt hevert. A polgári épületek félholdját széles betongát vette körül, amelyet cserepes pálmafákkal, a szélben csapkodó európai zászlókkal és frissen nyírt fűcsíkokkal színesítettek. Előttük végtelen kavicsföveny terpeszkedett, kissé távolabb, a láthatáron a La Manche túlsó partjáról érkező kompok ringatóztak a hullámokon. Az ember jogosan kérdezhette volna, mégis hogyan rabolta el Nizza a Promenade des Anglais sétányt, és ezzel együtt a leggyönyörűbb tengerparti város megnevezést is Le Havre-tól.

Keskeny, deszkákból ácsolt pallón haladtak a kavicsok fölött, ami azt az illúziót keltette, mintha száraz lábbal kisétálhatnának a tenger fölé. Egymás mellett mentek. Hogy egyiküknek se kelljen lelépnie a pallóról, a válluk összesimult. A fölöttük sorakozó sok száz fehér házikó sáncot képezett a gát és a kietlen tengerpart között, mintha Le Havre városának utolsó védvonala lenne a tajtékok ellen.

Mire a palló végére értek, Marianne csaknem kitörte a nyakát, hogy rendesen a nála nyolc centivel magasabb pszichológus szemébe tudjon nézni.

– Megtartottam az ígéretemet, Dragonman úr, és szaglásztam egy keveset a Moulin család körül. Az eredmény világos. Sajnálom, de a szülőknek nincs semmi rejtegetnivalójuk. Malone kétségtelenül a saját fiuk, születésétől fogva – bármennyire furcsa is ezt hangosan kimondani…

A zárt kabinok, a szeptemberben szétszerelt és elszállított nyári bódék üres foltjai és a tenger magányos, bús zúgása már nyomokban sem emlékeztetett a nyári nyüzsgésre. Marianne azonban szerette ezt a kissé melankolikus őszi hangulatot. Már csak egy fedett terasz hiányzott neki, ahonnan egy gőzölgő kávé társaságában nyugodtan elnézegethette volna a távolban sikló hajókat. És persze Vasile aranybarna szemét.

– Teljesen normális család – folytatta. – Egyiküknek sincs komoly bűnözői múltja. Dimitri Moulint sok évvel ezelőtt néhány hónap szabadságvesztésre ítélték, de azóta feddhetetlen férj és édesapa, és a falu életében is komoly szerepet játszik.

Vasile összeráncolta a homlokát.

– Ha magának ez a mintaapa…

Marianne nem hagyta, hogy végigmondja.

– Még ezerféle szempontból vizsgálhatnánk a kérdést, Dragonman úr, de az eddigiekből ítélve lehetetlennek tartom, hogy Malone nem az ő fiuk.

– Értettem az előbb is – felelte a pszichológus. – Köszönöm, hogy megpróbálta.

Néhány tengerparti ház oldalára nagy fekete-fehér plakátokat erősítettek a Titanicról és más legendás transzatlanti hajókról, amelyek fedélzetéről boldog párok integettek. Száz évvel ezelőtt Le Havre borzasztóan romantikus város lehetett.

Miközben a nagy plakátokat bámulta, Marianne gondolatai messzire kalandoztak. Folyton azon járt az esze, hogy vajon Vasile még mindig egyedül van-e, vagy esetleg szerelmes egy másik nőbe. Esetleg feszengett, amiért vele sétált a tengerparton?

Ha ez volt a helyzet, akkor nem igazán látszott rajta. Úgy tűnt, továbbra is szentül meg van győződve az igazáról, és nem fogadja el sem az óvónők, sem a rendőrség véleményét. Mint egy kisgyerek, aki nem hajlandó beismerni, hogy szirének és egyszarvúak márpedig nem léteznek. A férfi lassan odafordult hozzá.

– Mi a legkorábbi emléke, parancsnok?

– Tessék?

A pszichológus arcára széles mosoly terült.

– Ez egy teszt, amit nagyon kedvelek. Egyszer mindenkinek el kell gondolkodnia rajta életében. Gyerünk, gondoljon bele, mi a legkorábbi emléke! Nem olyasmi, amit valaki elmesélt önnek, hanem egy igazi emlék, amiről pontos képek élnek az emlékezetében.

– Hmm…

Marianne lehunyta a szemét néhány pillanatra, hagyta, hogy a hullámok zaja elcsendesítse a gondolatait, majd újra kinyitotta.

– Nehéz kérdés, és kissé bizonytalan vagyok… De azt hiszem, egy délután a nagynéném tanyáján. Láttam, ahogy megfeji a tehenet, aztán odaültetett maga mellé a kisszékre, és engedte, hogy én is megpróbáljam. Nem hiszem, hogy valaha is beszéltem volna erről bárkinek.

– Hány éves volt?

– Nem tudom. Talán négy. – Habozott. – Nem, inkább öt. Esetleg hat. Az biztos, hogy tavasz volt.

– Tehát élete első öt-hat éve egy nagy fekete folt, jól értem? Ha meg akarja tudni, mi történt akkoriban, másokra kell hagyatkoznia. Fotóalbumokra, az édesanyja nosztalgikus történeteire a vasárnapi ebéd után… Azokra a helyekre, ahová gyakran járt abban az időben – az óvodába, a házukba, a nyaralóba, a nagymama házába…

Mélyen beszívta a levegőt, mintha foglyul akarná ejteni a sós tengeri szellőt, majd nagyot sóhajtva kifújta.

– Malone Moulin még nincs négyéves, parancsnok. Mindazt, amit eddig megélt, és még hosszú hónapokig meg fog élni, egy napon elfelejti majd. Csak a fantomjai maradnak meg. Ahogy legutóbb is igyekeztem elmagyarázni önnek, a kisgyermekek emlékezete olyan, mint egy darab gyurma, amelyet a felnőttek kedvük szerint formálhatnak. Teljes szívemből hinni akarok önnek, amikor azt mondja, Malone Amanda és Dimitri Moulin vér szerinti fia, de ez az ügy kissé bonyolultabb ennél. Ezek az emlékek nem csak úgy, véletlenszerűen kerültek bele Malone fejébe!

– Mit akar ezzel mondani?

– Egy kisgyermeknek hároméves kora előtt nincs öntudata. Az én alatt azt érti, amit a szakzsargonban közösségi pszichének nevezünk. Az édesanyját, édesapját, a dadáját… bizonyos értelemben rájuk is kiterjeszti önmagát. Tehát amikor Malone a korábbi életéről mesél, és az igazi anyukájáról, egyvalamiben egészen biztosak lehetünk: ezek a dolgok valóban léteztek. És ahhoz, hogy még most is létezhessenek, valakinek be kellett ültetnie őket Malone fejébe, majd gondoskodnia kellett róla, hogy ne feledkezzen meg róluk. Valaki, aki a közösségi pszichéje részét képezte. Valaki, aki mindent megtett, hogy Malone emlékezzen rá. Mintha ő lenne valaminek az utolsó tanúja. Egy titok őrzője, bizonyos értelemben. Ebből következik, hogy… – Itt rövid szünetet tartott. Az egyik házikón, egy szépiaszínű plakáton egy bajuszos, keménykalapos úr éppen felhajtotta alacsony, csinosan öltözött, fiús hajú társnője fátylát, hogy megcsókolja. – Ebből következik, hogy ha valaki ilyen sokat fáradozott annak érdekében, hogy Malone emlékezzen ezekre a dolgokra, másoknak valamiért érdekében áll, hogy ugyanezeket elfelejtse.

– Malone szüleinek?

– Például. Lehet, hogy hülyén hangzik, de ennek a fiúnak a történetei azt az érzést keltik bennem, mintha szándékosan plántálnának nyomokat a tudatába – egyfajta jelzőfényeket, amelyeknek egy bizonyos helyzetben vagy időpontban fel kell villanniuk.

Vasile elragadtatta magát. Hevesen gesztikulált a karjával, ajka kissé remegett. A parancsnok elbűvölőnek, izgalmasnak, és már-már meggyőzőnek találta. Kivéve, hogy az indoklása súlyos tévedésen alapult. Hiszen azt mondta, hogy valami machiavellista emberke emlékeket ültet el Malone agyában, és rendszeresen mesél neki egy másik, korábbi életről.

És éppen itt volt a hiba.

Ez a lény biztosan létezett, hiszen Malone minden kétséget kizáróan kijelölte. Bajszos volt az, a plüssállata. Nevetséges!

Marianne néhány hosszú pillanatra lehunyta a szemét, és hagyta, hogy a sós habok zúgása megtisztítsa a gondolatait, és segítsen neki befogadni ennek az álomszerű, szürreális történetnek legalább egy részét. Nem akart úgy reagálni Vasile lelkes szónoklatára, hogy a férfi azt érezze, egy szavát sem tudja komolyan venni. A tenger fehér hullámzása és a felhők lassú vándorlása sem ezt sugallta neki. Erőnek erejével ellenállt minden racionális gondolatának, és úgy döntött, komolyan fontolóra veszi a pszichológus aggályait, vagy legalábbis úgy fog tenni, mintha fontolóra venné.

– Tehát ez a magyarázat? Malone-t veszély fenyegeti, ezek az emlékek pedig arra szolgálnak, hogy megvédjék?

– Lehetséges. Hiszen hogyan máshogy magyarázhatnánk ezt a szinte pánikszerű félelmet az esőtől? Vagy azt, hogy mindig reszket a hidegtől? Az ő esetében azonban nem szokványos traumáról beszélünk. Ahhoz túl pontosak az emlékei.

Marianne hajába belekapott a szél, még jobban kihangsúlyozva döglöttpolip-frizuráját, paradicsomvörös arcát és álláig gombolt kabátját – ez a sok szexi részlet bizonyára szépen illett kilapított orrához.

– Jöjjön – szólalt meg Vasile. – Menjünk ahhoz a kabinhoz, mutatok valamit.

Egy tőlük alig néhány méterre álló nyitott, üres tengerparti házikóra mutatott, amely pontosan ugyanolyan volt, mint az összes többi.

Kétszer két méter. Belül magas páratartalom társult borzasztó hőséggel. Vasile Dragonman nyilvánvalóan nem azért hozta ide a parancsnokot, hogy testével a falhoz szorítsa a testét, és vad csóközönnel borítsa az ajkát.

Letérdelt, levette a hátizsákját, és kiterített a padlóra egy 1: 25 000 arányú térképet. Ahhoz, hogy még véletlenül se taposson rá, Marianne-nak a falhoz kellett simulnia. A képet mindenféle nyilak, különböző színű körök és más furcsa geometriai alakzatok tarkították.

– Igyekeztem a lehető legjobban átlátni a dolgot – köszörülte meg a torkát Vasile a parancsnokra nézve. – Megpróbáltam valódi helyszínekre helyezni Malone történeteit. Látja, nem vagyok annyira elvarázsolt. Hipotetikus-deduktív módszer. A rendőrségen is így közelítenek meg egy ügyet, nem?

Marianne közelebb hajolt a térképhez. Már-már szórakoztatta a férfi lelkesedése. Általában a rendőrségen is többé-kevésbé megbízható tanúvallomások nyomán indultak el, és később valójában ezekre építették az egész nyomozást.

– Malone elmondása szerint az előző otthona a tengerparton állt – folytatta Vasile. – A szobája ablakából látta a hullámokat. Ezért összegyűjtöttem az összes lakott tengerparti vidéket – ha a természetvédelmi területeket, az iparterületeket és a sziklákat nem számítjuk, valójában nincs is olyan sok. Aztán: Malone mindig egy kalózhajóról beszél. Ezt jelöltem körökkel. Bejártam az összes olyan helyet, ahol hajó látszik a vízen – kis motorcsónak, vitorlás vagy luxusjacht, mindegy, csak hajó legyen. Bekarikáztam az összes halászkikötőt és kereskedelmi kikötőt is. Még a játszóterek fahajóira is gondoltam a Mare-Rouge, a Saint-François és a Bléville negyedben. Nézze, parancsnok! Még ha csak azokat a lakásokat számoljuk is, amelyek tengerpartra és valamiféle hajóra egyaránt rálátnak, akkor is irdatlan területek maradnak meg. Le Havre-ban például a Perret központ jó része érintett.

A körökre és a többi furcsa alakzatra mutatott, de ekkor a parancsnok közbevágott.

– És a többi? Az erdő? Malone azt is mondta, hogy egy ogréktól és mindenféle más szörnyetegektől hemzsegő erdő mellett lakik, nem?

A férfi önbizalma egy pillanatra sem ingott meg. A térkép zöld részeire mutatott.

– Végtelenül sok lehetséges helyszínünk van. Természetesen a montgeoni erdő, vagy a Sainte-Adresse erőd körüli függőkertek, a Jenner-alagút bejáratánál növekvő fák… De egyik sem igazán illik az elbeszélésbe, vagyis igazából mindegyik. Ha az ember felmászik egy kisebb magaslatra, mindenhonnan láthatja a tengert.

– És mi van az űrhajókkal?

Vasile láthatóan értékelte, hogy Marianne ilyen pontosan emlékszik a történet összes kis részletére. Nyugodt tölgytekintete ropogva meggyulladt, és éhes lángokkal lobogni kezdett. A parancsnok egy pillanatra kissé feszélyezve érezte magát tőle.

– Fogalmam sincs. Nyilván ott van a Le Havre–Octeville repülőtér, amely alig egy kilométerre található a tengerparttól, és a Mont-Gaillard bevásárlóközponttól sincs messze, de Malone nem repülőkről, hanem űrhajókról beszél, és ebből egy pillanatig sem enged. Őszintén szólva, parancsnok, a négytornyú kastélynak sincs semmi nyoma. A legközelebbi az Orcher-kastély, de annak csak egy tornya van, aztán a Gadelles-kastély Sainte-Adresse-ben, de annak meg nyolc… Ennek ellenére minden nagyobb épületet bejelöltem a térképen, amely kicsit is hasonlíthat kastélyra. Még a víztornyokat is. Ezek a kis kék keresztek.

Marianne a térképre nézett, és rövid ideig csendben bámulta az összevissza jelek kavalkádját. Ebből a Dragonmanból igazán jó nyomozó lehetett volna. Sokkal találékonyabb volt, mint a legtöbb kollégája. Vasile bánatosan elmosolyodott.

– Sajnos egyetlen helyszín sem felel meg az összes kritériumnak. Úgy érzem, mintha több különböző kirakóst kellene összeraknom, amelyek darabjait mind ugyanabban a dobozban tárolják. Mintha Malone emlékezetének különböző rétegei összecsúsztak volna. Honnan lehetne tudni, melyek az összeillő darabok? Melyek azok, amelyeket egyelőre félre kell tenni, és azok, amelyekkel talán egyáltalán nem is érdemes foglalkozni?

Augresse parancsnoknak halvány fogalma sem volt róla. Hirtelen kékes fény világította be a kabin kellemes félhomályát. Üzenetet kapott.

Mikor jössz? Jibé

Marianne elfordult Vasile térképétől, és tett egy lépést a kabin bejárata felé. Úgy érezte magát, mintha az üzenet álomból rázta volna fel.

Mégis mit keresett itt? Egy átkozott kincses térképet nézegetett, amelyet egy hóbortos pszichológus rajzolt egy hároméves gyerek álmodozásai alapján! Eközben pedig két veszélyes bűnöző, akik hidegvérrel lövöldöztek, ha arra került sor, szabadon járkált a városban nagyjából kétmillió eurós zsákmánnyal a zsebében, több mint kilenc hónapja hülyét csinálva a rendőrségből.

– Mennem kell, Dragonman úr. Később még beszélünk erről. Már ráállítottam egy emberemet az ügyre. Fiatal, meglehetősen találékony. Tovább szimatol, hátha talál valamit…

Kezet fogtak, kissé kínosan. Ahogy kilépett a kabinból, Marianne arcát csípős tengeri szél csapta meg. Gyors léptekkel elindult a Victor Sültkrumplija névre keresztelt aprócska bódé felé, amely előtt a Mégane-ja parkolt.

* * *

Miközben visszahajtogatta a térképet a hátizsákjába, Vasile Dragonman a parancsnokot figyelte. A villamosról kamaszok szálltak le, görkorcsolyát csatoltak a lábukra, és a közeli pálya felé gurultak. A járdán fiatal lány gördeszkázott, lófarka csapkodott a szélben, a fülhallgatójából zene szólt.

Vajon meddig tart a parancsnok türelme?

Mennyi idő, amíg ő is az arcába röhög, mint mindenki más?

És ha nem is neveti ki, hogyan lehetne meggyőzni, hogy még mélyebbre ásson, a lehető leggyorsabban, még mielőtt a Malone elméjébe plántált nyomok elhalnak, mint a száraz magvak a földben, amelyek sosem sarjadnak ki? Még mielőtt az egész életét, a valódi életét ellopják tőle…

Malone megbízott benne. Vasile-ra pályája kezdete óta sohasem nehezedett még ekkora felelősség. Óvatosan behúzta a hátizsákja cipzárját.

Ő volt ennek a fiúnak az utolsó esélye. Olyan volt, mint egy magányos uszadék fa, amelyet Malone-nak sikerült véletlenül megragadnia a viharos tajtékok között vergődve, mielőtt belefulladt volna a habokba.

Ez megrémisztette.

A kocogó lány elég csinos volt. Mikor elhaladt mellette, mélyen a pszichológus szemébe nézett, anélkül hogy egy pillanatra is lassított volna. Egészen biztos volt benne, hogy ez a jóképű férfi utána fog fordulni, és egészen a strand végéig követi majd a tekintetével fenekének és csípőjének finom ívét.

A hétköznapi csábítás apró örömei.

Csakhogy ezúttal tévedett.

Vasile olyan mélyre merült a gondolataiban, hogy szinte észre sem vette, amikor elhaladtak egymás mellett. Az agya zsongott a hirtelen megvilágosodástól.

Végre megértette, hogyan beszélget Malone a plüssével.

22.

Kismutató a tízesen, nagymutató a hetesen

Ahogy Malone ott állt az udvar közepén, a hosszú fűszálak között piros-narancssárga sapkájában, hasonló színekben pompázó sáljában és kesztyűjében, egészen úgy festett, mint egy aranyos kis kerti törpe.

Amanda kitolta a garázsból a kis pótkerekes biciklit, és a kerítés mellé támasztotta.

– Elmegyünk a kacsás tóhoz, jó?

Malone-nak csak a feje mozgott. Fajansztörpe volt, de csúcskategóriás, bólogató nyakkal és beépített időjárásjelző funkcióval. Földbe gyökerezett lábbal bámulta a szürke égboltot.

Esni fog.

Amanda felemelte a gyepről, és finoman a biciklire ültette.

– Gyerünk, te kis naplopó, ideje sportolnod egy kicsit!

Malone egy egész métert haladt, mielőtt a bicikli kerekei nagyobb kövekbe ütköztek, és nem gurultak tovább. Amanda nagyot sóhajtva megtolta a járgányt.

– Gyerünk, drágám! Biztos vagyok benne, hogy Kylian és Lola már nem is használnak pótkereket.

Érvelése szinte semmilyen hatást nem ért el. Amanda kicsivel erősebben megtolta Malone-t, aki közben kihasználta az alkalmat, hogy megigazítsa a szemébe csúszó sapkát.

Még mindig vizes volt a haja. Most is sikoltozott a zuhany alatt, mint minden egyes alkalommal. Egyedül fürödni volt hajlandó, ráadásul minden este egy örökkévalóságig. Utálta, ha felülről érkezett a víz, halálosan megrémült tőle, ám Amandának ezúttal nem volt más választása. Megragadta, levetkőztette, és beleállította a kádba. A haját, arcát, kezét-karját, mindenét döglött rovarok borították.

Döglöttek. Csak döglöttek. Nem koszosak.

Mikor meglátta Malone-t a szekrényben, ezt próbálta elmagyarázni neki és Dimitrinek kínos mosolyok közepette, mintha jó poén lenne. Azok a rovarok nem voltak koszosabbak a konfettinél vagy a konyhában szálló lisztnél, vagy a réten szedett gyermekláncfűnél.

Dimitrit ez a legkevésbé sem hatotta meg.

– Fürdesd meg a gyereket, és takarítsd fel ezt a mocskot innen!

Amanda engedelmesen leguggolt, a karjába vette Malone-t, és szabad kezével óvatosan, egyesével összecsipegette a padlóra hullott rovarokat, majd gondosan visszapakolta őket a műanyag dobozba.

Dimitri döbbenten figyelte az ajtóból, és közben majd felrobbant haragjában. Malone a fülébe dugta az ujját.

– Söpörd össze, és hajítsd ki a kukába!

Ezúttal – most először – Amanda ellentmondott neki.

– Nem, Dimitri. Nem. Ne kérd ezt tőlem, kérlek…

Egy pillanatra azt hitte, a férfi fogja megtenni: kiborítja a dobozt, életében először a kezébe vesz egy seprűt és egy lapátot, és az egész mehet a szemétbe. De a férje csak újabb üvöltéssel válaszolt:

– Te megőrültél! Ugyanolyan zakkant vagy, mint ez a gyerek!

Kilépett a házból, és becsapta maga mögött az ajtót.

A lakótelep enyhén lejtett a tó irányába. Malone-nak útközben alig kellett pedáloznia. A kormány előtti kiskosárba ültette Bajszost, és úgy gurult a fekete aszfalton, mint a Formula-1-es sofőrök a versenypályán.

Semmi veszély. Soha egyetlen autó sem fordult be az utcába, kivéve a Saint-Ravel tér többi lakóját. Azok az építészek, akik elkészítették Manéglise tervrajzát, a labirintusok szakértői lehettek. Amikor Dimitri és Amanda megvásárolta a házat, elmagyarázták nekik, hogy a lakótelep úgynevezett társadalmi irányítással működik: senki nem jöhetett be vagy távozhatott észrevétlenül, ki-ki rálátott a többiek otthonára. Mindenkinek megvolt a saját járdarésze és parkolója. Az egészben az volt a legzseniálisabb, hogy az ember az egész életét abban az illúzióban tölthette, hogy egyedül van otthon, és teljes nyugalomban gondozhatja a virágait és takaros kis konyhakertjét, hiszen mindenfelől házak veszik körül – azt hihette, hogy teljesen el van zárva a világtól és a várostól, holott továbbra is bevásárlóközpontok, iparterületek és autópálya-csomópontok vették körül.

Cselesek ezek a várostervezők.

Ez az ötletes építésmód mindenesetre igen előnyös volt a családok számára, hiszen a gyerekek szinte mindenhol biztonságban játszhattak.

Mindennek a tetejébe pedig az egész lakótelep egy tó köré épült, amely megmaradt eredeti állapotában. Ez is csak az építészek előrelátó gondolkodását dicsérte. Minden négyzetcentiméter pontosan ki volt mérve, előre ki volt számolva, de ez a rettenetes szigor elképesztő szabadságot eredményezett.

Amanda fogta Malone-t, nehogy túlságosan felgyorsuljon. Felnevetett, aznap először. Imádta ezeket a pillanatokat. Renaud dalának néhány sora jutott eszébe, amelyet mostanában hallgatott, hogy segítsen örökre a fejébe vésni ezeket a drága pillanatokat. Hiszen az emberek erre használják a dalokat, még a legostobábbak is: hogy ne feledjék ostoba érzéseiket.

A tó közelében szeptember első hideg reggelei óta nyomuk sem volt a kacsáknak. Amanda tudta, hogy jó ideig nem is térnek még vissza, de azért igyekezett csalódottnak tettetni magát. Úgy tűnt, Malone-t nem izgatja különösebben a dolog: a hóna alá kapta Bajszost, és lelkes felfedezőútra indult a gyékényesben, hátha talál néhány fészket és tojást, mint kora tavasszal, amikor a kiskacsák kikeltek, csak hogy megtöltsék a környékbeli macskák gyomrát.

Amanda hagyta, hadd játsszon. Meg akarta puhítani, mielőtt beszél vele.

Ez a házuktól nagyjából ötven méterre található kis tó Malone-nak a világ peremét jelentette, egy végtelen, part nélkül hullámzó óceánt, amelyet idővel egyre kisebbnek és kisebbnek fog látni. Az évek múltával az egész lakótelep összezsugorodik majd körülötte. A tágas univerzum egyetlen aprócska bolygóvá szűkül, amelyet három rövid lépéssel be lehet járni.

Olyan lesz, mint egy börtön. Mint ahová Minósz király vetette az ifjú görögöket. Cédrusokkal és alacsony kőfalakkal felszabdalt labirintus, ahol minden ösvény zsákutcába vezet.

Cselesek voltak ezek a várostervezők.

Csak a kacsák hagyták el a falut.

Amanda mégis itt ragadt, pedig tizenhat évesen szentül megfogadta, ha egyszer végre sikerül elmennie, soha többé nem fog visszatérni. És lám… visszatért, akárcsak a kacsák. Mert így van ez rendjén: akármilyen messzire megyünk is, hogy megtaláljuk a szerelmet és a boldogságot, vissza kell térnünk oda, ahonnan indultunk, hiszen kiskacsák csakis ott születhetnek.

És csakis ott pusztulhatnak el egy macska karmai között.

Egy kósza esőcsepp megtörte a tó sima felszínét.

Malone nem vette észre. Amanda szerencsére még éppen időben. Tudta, hogy gyorsan haza kell érniük, még mielőtt Malone az egész környéket felveri kétségbeesett sikolyaival.

– Hol vannak a kiskacsák, Anyácska?

Itt kell megszületniük, gondolta Amanda anélkül, hogy válaszolt volna Malone-nak.

És itt kell elpusztulniuk.

Hacsak valaki nem akadályozza meg.

Felkockázott paradicsom. Csíkokra vágott steak. Házi sült krumpli. Egy epizód a Jake és Sohaország kalózaiból, amíg elkészül az ebéd, aztán még egy, miközben elfogyasztják.

Malone nagyon szeretett volna megnézni egy harmadik részt is, csak egy utolsót, de Amanda nem engedte.

– Eljött a délutáni csendes pihenő ideje, csibém!

Malone nem tiltakozott. Már úgyis fejből tudta a Jake és Sohaország kalózai összes epizódját, hiszen mindig ugyanazokat adták le a tévében. Egyébként is szeretett a szobájában lenni. Talán kicsit túlságosan is, de Amanda ezért igazán nem tudta hibáztatni.

Malone az ágyban feküdt, csak a feje és Bajszos szürke kobakja látszott ki a takaró alól. Amanda letelepedett mellé.

– Tudom, hogy apa néha hangosan kiabál, de attól még szeret téged. Nagyon szeret. Épp annyira, amilyen hangosan kiabál. Csak néha felkapja a vizet.

Malone nem mert válaszolni.

– Úgy érzed, apa túl gyakran mérges? – próbálkozott tovább Amanda.

Malone az ágya mellett függő naptárra pillantott. Az űrhajó a Merkúrra szállt. Eljött az utazás napja. Sokkal jobban szerette az éjszakai alvást, mint a délutáni csendes pihenőt, mert akkor már sötét volt, és a bolygók és a csillagok is világítottak.

– Csak akkor szokott mérges lenni, amikor ezeket a furcsa történeteket meséled az óvodában. Például, hogy nem én vagyok az igazi anyukád. Nekem ez nem nagy baj, mert tudom, hogy nem igaz, de apának nagyon rosszulesik.

Amanda lágyan megsimogatta kisfia haját, aki tágra nyílt szemmel meredt rá. Az ablak elé húzott narancssárga függönyök rézszínű ragyogásba vonták a szobát. Malone végre megszólalt:

– Azt akarjátok, hogy ne mondjam ezt az oviban?

– Azt akarjuk, hogy ne mondd és ne is gondold ezt.

Úgy tűnt, Malone ezen mélyen elgondolkodik.

– De hát az lehetetlen. Hiszen te nem az igazi anyukám vagy.

Amanda jobb keze továbbra is zavartalanul simogatta Malone haját, de az ölébe ejtett balja észrevétlenül ökölbe szorult.

– Ki mondta ezt neked, drágám? Ki mondott ilyen butaságokat?

– Titok. Nem mondhatom el.

Amanda közelebb hajolt. Vissza kellett fognia magát, hogy ne kiabáljon. Végül úgy döntött, taktikát vált, és még halkabban kezdett beszélni:

– Tudod, hogy ezektől a titkoktól anya nagyon szomorú lesz.

Anélkül, hogy megvárta volna a választ, szorosan átölelte Malone-t. A hosszú, meleg összebújást a kisfiú hangja törte meg:

– Nem akarom, hogy szomorú legyél, Anyácska… Nagyon szeretlek… Végtelenül szeretlek!

– Akkor nem szabad azt mondanod, hogy nem én vagyok az anyukád, jó?

– Még akkor sem, ha azt gondolom?

– Még akkor sem. Ne aggódj, drágám, ezek a kósza képzelgések idővel elmúlnak, ahogy a betegségek szoktak. Mint amikor bárányhimlős voltál, emlékszel?

Malone mocorgott egy kicsit, és kihúzta magát Amanda öleléséből.

– De én nem akarom, hogy elmúljanak, Anyácska! Örökké emlékeznem kell rájuk. Örökké.

Amanda ekkor már képtelen volt visszatartani a könnyeit. Észrevétlenül megtörölte a szemét Malone párnájában, majd újra átölelte a kisfiút, ezúttal még szorosabban, és a fülébe súgta:

– Nem szabad ezt mondanod, drágám. Nem szabad. A végén még hinni fognak neked, és elvesznek tőlünk. Ezt akarod? Azt szeretnéd, hogy többé ne lássuk egymást?

– Nem! Veled akarok maradni, Anyácska!

Amanda a mellkasához szorította Malone-t, szinte összeroppantotta a tüdejét. Borzasztóan félt.

– Én is – zokogta. – Én is.

A következő három másodperc talán élete legboldogabb néhány pillanata volt. Malone meleg teste, könnyek sós íze az ajkán, a gyerekszoba sérthetetlen burka – úgy érezte, mintha egy világon kívüli titkos helyre került volna, ahol a boldogság még tízezer év elteltével sem múlhat el. Aztán Malone kibontakozott az öleléséből, és befejezte a mondatát:

– Veled akarok maradni, amíg az anyukám el nem jön értem.

23.

Ma délután a bankban az előttem álló srác 127 000 eurós csekket helyezett letétbe.

Ölni akarok

Flörtölni fogok az özvegyével.

Elítélt: 98

Felmentett: 459

www.olni-akarok.com

A kapitányság csendjét délután ötkor halk csengőszó törte meg. Nem sokan hallgatták hangosan a rádiót munka közben, általában mindenki lenémította, kivéve a néhány perces híradót.

A hírolvasó a sajnálatos rakparti fiaskó óta szerencsére nem beszélt többet Timo Soler szabadulásáról. Aznap az összes helyi újság és médium többször felhívta a rendőrséget, hátha új információkhoz juthatnak, persze sikertelenül. Az egyik újságíró képes volt két órán át ott strázsálni a kapitányság bejárata előtt, hátha elcsíp valamit.

Marianne meglehetősen unta már, hogy mindenkinek azt kell válaszolnia, nincs fejlemény az ügyben. Ez az őrült újságíró volt a legidegesítőbb, aki mérgezett egérként motorozott fel-alá a rendőrség előtt, és folyton felkiabált, hogy mi a helyzet. Marianne mérgében megfenyegette, hogy kilyukasztja a gumiját, ha nem megy el azonnal.

Nem, nincs új fejlemény. Igen, tényleg nincs.

Lechevalier hadnagy belebújt a kabátjába.

– Öt óra… Haza kell mennem.

– Persze. Siess! – viccelődött Marianne. – Ha véletlenül dugóba kerülsz, nem érsz haza a kvízműsorra.

– Kicsit késni fogok róla – nevetett Jibé. Gyűrött papírlapot húzott elő a zsebéből, női kézírással. – Előtte még elviszem szervizbe a kocsit a Mont-Gaillard-ba.

– Végül is jól teszed – mosolygott Papi a fejét rázva. – Ha Soler újra felbukkan, egy hétig mást se fogunk csinálni, csak csendben figyelni a terepet az autóból. Akkor már adjuk meg a módját.

Marianne komolyan bólintott.

– Ez aztán a bölcs beszéd, Papi! Sőt jobban tennéd, ha arról is gondoskodnál, hogy ne haljon éhen a család, amíg a szélvédő mögött virrasztasz.

– És ha elfogadsz egy tippet: használd ki a szabadidődet anyucival, amíg még lehet… ’95-ben, Khaled Kelkal üldözése alatt tizenegy napig nem mentem haza – felelte Papi.

Jibé már a folyosón haladt, és rájuk sem hederített.

– Megelőző intézkedések, Jibé – rázta a fejét Papi somolyogva. – Megelőző intézkedések. A volt feleségemmel mindig külön figyelmet fordítottunk rá. Szigorúan munkaügyi szempontból.

Ezúttal Lechevalier hadnagy is elmosolyodott.

– Ha beindulnak a dolgok, tudjátok a számomat. De szerintem…

Arra sem vette a fáradságot, hogy befejezze a mondatát, és Marianne igazán nem tudta hibáztatni érte. Semmi értelme nem volt egész este a rendőrségen gubbasztani és ugyanazokat a jelentéseket olvasgatni újra meg újra. Egész nap megfigyelés alatt tartották Alexis Zerdát, az élelmiszerbolttól egészen az otthonáig, elhaladva a Ford-márkaszerviz, a Nelson admirális nevű kocsma és a Physic Form névre keresztelt edzőterem mellett.

Semmi.

Bourdaine, akit Marianne ráállított a férfira, többször telefonált, reménykedve, hogy új feladatot kap, mert belefáradt ebbe az értelmetlen hajszába.

– Zerda nem is próbál meg rejtőzködni! Éli a nyugodt kis nyugdíjas életét, mint De Niro. Ez a pasas vagy olyan tiszta, mint a hó, vagy az orrunknál fogva vezet bennünket.

Tiszta, mint a hó – ízlelgette Marianne a kifejezést. Ebben a kontextusban egészen különösen hangzott – a parancsnok azonban nem változtatta meg az elhatározását.

Az orrunknál fogva vezet.

Marianne nem hitt a véletlenekben. Lehetetlennek tartotta, hogy Alexis Zerda véletlenül tévedt be éppen a rakparti üldözést követő napon a Neiges negyed gyógyszertárába, hogy gyakorlatilag mindent megvásároljon, ami egy nyílt seb kezeléséhez szükségeltetik, aztán néhány percen belül véletlenül megszabadult az összes gyógyszertől.

Ő volt a negyedik rabló, és most is Timo Solernek segített. Már csak valahogyan sarokba kellett szorítaniuk.

– Ne téveszd szem elől – dörögte vissza a telefonba türelmetlenül. – Egyszer muszáj elvezetnie minket Solerhez. Különben szegény fiú ott rohad meg a rejtekhelyén. – Hirtelen ellágyult a hangja. – Vigyázz magadra, Bourdaine. Ne kockáztass. Timo Soler most gyenge és tehetetlen, de Alexis Zerda még mindig egy őrült rendőrmészáros.

A rádióban a válságról beszéltek. A százötvenhét dolgozót foglalkoztató munkaközvetítő társaság, az Atlantique LOG nemrég csődöt jelentett. A munkanélküliek persze méltatlankodtak egy ideig, de aztán más társaságok dolgozóihoz fordultak, hogy rajtuk vezessék le a feszültséget. Mindenkinek megvoltak a saját harcai.

Papi a rádióműsor alatt kiterítette az asztalára a deauville-i rablás során eltulajdonított értékek listáját. Kinyomtatott egy-egy képet a zsákmány minden egyes darabjáról, majd gondosan kivagdosta őket.

Egy Piaget tiara, egy Lucrin szemüvegtok, és még néhány tucatnyi luxustermék hevert az asztalán, papírból. Igazi hercegnőhöz illő gyűjtemény! Amikor lezárják az ügyet, elküldi majd Emmának, a kisunokájának. Egyelőre szórakozottan tologatta őket az asztalon, és képzeletben egész ruhakollekciókat állított össze belőlük a rablóknak.

– Engem pont az ellenkezője aggaszt – morogta maga elé.

– Minek az ellenkezője? – ráncolta össze a szemöldökét a parancsnok.

– Pánikba esünk a deauville-i rablás után. Váratlanul ér, aggodalmaskodni kezdünk. Akár pszichózisba is átfordulhat ez. De engem inkább az aggaszt, hogy milyen ritkán fordulnak elő hasonló rablások. Hogy az embereknek nem jut gyakrabban eszébe, hogy zavartalanul kiszolgálják magukat az üzletekben. Szerinted nem furcsa, hogy ilyen sokan elmennek a kirakatok előtt anélkül, hogy betörnék őket? Hogy úgy néznek rájuk, mintha csak képernyőn látnák, mert tudják, hogy soha nem engedhetnének meg maguknak ilyen holmit? Holott épp ugyanannyi joguk lenne hozzá, mint a többieknek… Sosem fordul meg a fejükben, hogy a pénz a gazdagok fizetőeszköze, de a szegényeké lehetne a homlokra szegezett pisztoly is?

Marianne nagyot ásított a képernyője előtt, de Papi láthatóan nem zavartatta magát.

– De most őszintén, parancsnok. Nem találod döbbenetesnek, hogy a sok birka vásárló tényleg engedelmesen kifizeti a tömött bevásárlókocsija tartalmát, csak hogy még tovább dagassza a már így is elképesztő dollármilliárdokban dúskáló elit pénztárcáját? Inkább ezt választják, mint hogy jó nagy lyukat robbantsanak a bevásárlóközpontok oldalába, aztán uccu neki, mindenki pakolja a zsákjába, amit tud? Szerinted nem döbbenetes, hogy a gazdagok még mindig nyugodtan gurulgathatnak az utcán a Porschéjukban, csillogó Rolexekkel a csuklójukon, anélkül hogy feldarabolnák őket? Hogy azok, akiknek már nincs több veszítenivalójuk, még mindig hűen követik a szabályokat, csak mert „tisztességesek” akarnak maradni, vagy nem akarnak mélyebbre süllyedni a barátnőjük vagy a gyerekeik szemében? A pókerben sem veszítheted el az összes zsetonodat anélkül, hogy all-in-t mondanál, bassza meg!

Amikor Papi végre levegőt vett, hogy folytassa, a parancsnok gyorsan kihasználta az alkalmat, hogy közbeszúrjon egy megjegyzést. Ha egyszer belelendült, Papinak órákig be nem állt a szája.

– Azért nem teszik, mert jól végezzük a dolgunkat, Papi. És még fizetést is kapunk érte. A béke őrei vagyunk – a polgári és társadalmi béke őrei. Százötven éve az a mottónk. Még akkor is, ha azóta a világ igazi pokollá változott.

– Tehát inkább Kerberosz, mint Szent Péter. Vettem az adást, Marianne. – Pasdeloup hadnagy egyik kezéből a másikba ejtett egy Longines karórát, majd újra megszólalt. – Persze, Alexis Zerda egy őrült, és már régen rács mögött kellene kuksolnia. Ezt aláírom. De a dossziéja alapján Timo Soler elég jó srácnak tűnik. Őszintén szólva Cyril és Ilona Lukowik is. Ezek a potigny-i kölykök eleve sokkal szimpatikusabbak voltak nekem, mint az üzletvezetők, akik feljelentették őket…

– Nem tudom, Papi. Nem vagyok biztos benne, hogy ilyesmiken kellene töprengenünk. Emlékszel arra a három tonna hamisított Nike-ra, amelyet a múlt hónapban fogtunk a vámon abban a Cebuból érkező konténerben? Miért kellett az összeset kidobni a kukába? A Fülöp-szigetek nagyon le van maradva az Egyesült Államoktól. A szegény országoknak nincs veszítenivalójuk. Vagy pókerparti az egész világ? Akkor a kis országoknak lőttek… – A plafonra emelte a tekintetét. – Te is tudod, hogy ez nem így működik, Papi. Szabályokra van szükség, és megfelelő katonákra, akik betartatják őket.

Papi alig észrevehetően, zsibbadtan bólintott. Egy barna papírdarabot sodort az ujjai között: a fotó egy Hermès övet ábrázolt.

– Igazad van – sóhajtotta. – Egyébként tudod, ki volt Hermész?

– Egy görög isten, nem?

– Pontosan. Az Olümposz csúcsán lakó banda egyik sztárja. A kereskedelem istene… és a tolvajoké. A görögök már akkor mindent tudtak, nem igaz? Több mint kétezer évvel azelőtt, hogy a nemzeti bank felváltotta volna a delphoi jósdát.

A parancsnok elmosolyodva hátratolta a székét, és felállt, hogy átmozgassa ernyedt tagjait. Az egész kapitányság kiürült. Miközben feltett magának egy kávét főni, gyorsan bepötyögött egy üzenetet Angie-nak.

Mit szólnál egy italhoz ma este az Unóban?

Néhány perc elteltével meg is kapta a választ.

Ma este nem jó. Meglátogatom a szüleimet. Kell egy kis pénz.

Marianne keserűen elmosolyodott, és összegyűrte a papírpoharat a kezében. Nem akart egyedül hazamenni, nem akart egyedül izzadni az Amazonia futópadján, nem akart egyedül vacsorát főzni, lefeküdni, aztán másnap reggel egyedül ébredni. Vasile Dragonman jutott eszébe. Elkérte a számát, de nem akarta megcsörgetni, hogy elhívja vacsorázni. Mégis milyen ürüggyel?

– Sokáig maradsz? – fordult Papi felé.

– Hát, igen. Legalább hajnali háromig.

– Ugye, tudod, hogy a túlórákat nem fizetjük ki?

– Ja, sajnos. Csak arra várok, hogy este nyolc legyen az Egyesült Államokban, és felhívhassam a Clevelandben élő lányomat a szolgálati telefonon. Ha otthonról csinálnám, rámenne a fél fizetésem…

Marianne végül nem kérdezte meg, hogy Papi csak viccelődött-e vagy komolyan beszélt. Felvette a kabátját, és elhagyta az épületet.

Egyedül.

24.

Kismutató az ötösön, nagymutató a tizenegyesen

Malone három órát aludt. Délután sokkal könnyebben ment neki, mint éjjel.

Az uzsonnát követően Amanda hozott neki egy új játékot: egy zöld-sárga propelleres repülőt, amelynek égszínkék kerekei voltak, és öt apró, barna sapkás, napszemüveges pilóta tartozott hozzá.

Minden szerdán új játékot adott Malone-nak, és úgy vitte oda neki, mintha varázslatosan bukkantak volna fel a semmiből. Minden alkalommal mérhetetlenül boldoggá tette Malone-t: napokig nem volt hajlandó megválni új szerzeményétől, nem is számított semmi más a világon – természetesen Bajszos kivételével.

A héten egy Happyland repülőgép, múlt szerdán egy tűzoltóautó, előtte egy dinoszaurusz, egy lovagló cowboy, egy versenyautó… És bár mindig az épp soron következő új játék került a középpontba, Malone gondosan ügyelt rá, hogy minden egyes figura megtalálja a helyét az ő kis világában, még ha a háttérben kellett maradnia is, vagy távolabb feküdt a szőnyegen. Különös rendben tartotta a játékait, amelyet senki más nem értett rajta kívül. Olyan volt, mint egy kezdő isten, akinek a végtelenségbe nyúlik az emlékezete, és világának soha egyetlen teremtményéről sem feledkezik meg.

– Köszönöm szépen – mondta Malone a repülőgépet bámulva.

Nem köszönöm szépen, Anyácska vagy köszönöm szépen, anya, pedig Amanda nagyon szerette volna hallani. És ezt Malone is jól tudta. És ő is nagyon szerette volna ezt mondani, valahányszor játékot vagy puszit kapott tőle, vagy azt mondta, hogy szeretlek. Legszívesebben nagyon gyakran mondta volna neki.

De nem tehette.

Ahogy Anyácska hátat fordított neki, hogy elkészítse az uzsonnát, Malone az étkezőbe szaladt, lerakta Bajszost a padlóra, begurította a repülőt az asztal alá, aztán jól elrejtőzött a székek között, és előhúzta a papírlapot a zsebéből.

Apróra volt hajtva, ezért mindenhová magával tudta vinni anélkül, hogy bárki észrevette volna. Valahányszor túlságosan erős késztetést érzett, hogy Anyácska helyett azt mondja, anya, és nem tudott róla beszélni Bajszossal, hiszen meghallották volna, mindig elővette a rajzát, hogy ne csináljon semmi butaságot.

Valójában nemcsak az ő rajza volt. Hanem közös, az anyukájával. A titkos rajz, amelyet senkinek nem mutatott meg, még Vasile-nak sem.

Óvatosan széthajtotta apró ujjaival, és közben végig a konyhaajtót figyelte. Gyorsan megnézte a képet: az asztalt, a nagy, színes tortát, a gyertyát, az ajándékokat és a három alakot. Az első születésnapja. A tekintete egy pillanatra elidőzött önmaga és az anyukája képén. Mindkettőt az anyukája rajzolta. Malone szerint nagyon szép hosszú haja volt. Ő még túl kicsi volt a rajzon, ezért nem ismerte fel önmagát.

Nagyon hevesen vert a szíve, mint ilyenkor mindig, mégis elolvasta a kép tetejére és aljára írt betűket, amelyeket már rég tudott fejből. Voltak közöttük kicsi és nagy betűk is.

Tizenkilenc a fa tetején ragyogó csillagon:

Anyukád neked gratulál.

És tíz lenn, az ajándékok alatt:

Így emlékezz.

Gyorsan összehajtogatta a papírt. Anyácska máris visszatért a tálcára rakott uzsonnával. Még szívószálat is dugott az eperszörpbe.

Kismutató a hatoson, nagymutató a hármason

Amikor Dimitri hazaért, Malone még mindig a szőnyegen játszott. Némán, köszönés nélkül a hűtőhöz lépett, és felszisszentett egy üveg sört.

Amanda csendben hámozta a zöldségeket. Dimitri előbb legurította az üveg felét, és csak azután szólalt meg:

– Beszélnünk kell.

Amanda behajtotta a konyhaajtót, de nem elég gyorsan. Malone még éppen be tudott toppanni, hogy rámosolyogjon Apácskára, és letörölje a morzsákat a szája széléről a konyharuhával.

– Kicsit most hagyj minket, drágám. Menj a nappaliba játszani az új repülőgépeddel.

Malone engedelmesen megfordult. Nem érdekelte, hiszen később úgyis mindent hallani fog. Bajszos a konyhai tévé mellett ült, a műanyag doboznak támaszkodva.

Dimitri Amanda felé fordult. A sörösüveg már majdnem teljesen kiürült a kezében.

– Gondolkodtam. Egész nap. Nem igazán tudtam a munkára koncentrálni. Nincs más választásunk. Fel kell hívnunk.

Amanda, aki egészen addig egy pillantásra sem méltatta, csak mereven pucolta a répákat, most haragos tekintettel fordult felé.

– Kizárt. Megegyeztünk. Nem fogunk újra kapcsolatba lépni vele. Értetted?

Dimitri idegesen a kuka pedáljára taposott. Az üveg nagy csörömpöléssel érte el az alját. A férfi cifrán káromkodott magában, amiért Amanda mindig kiüríti, amikor még csak félig telt meg. Kinyitotta a hűtőajtót, újabb kupakot dobott az asztalra, és lenyalta a habot az ajkáról.

– Bassza meg, Amanda, hát nem érted, hogy nincs más választásunk?

Amanda nyugodtan, kimérten és röviden válaszolt:

– A gyerek többé már nem fogja hangoztatni a történeteit. Beszéltem vele. Megígérte.

– Kicsit későn sikerült ezt elérni, baszd meg. Az egész falu rólunk beszél. Most már a rendőrök is szaglásznak, kérdezgetik az embereket.

Amanda felállt, felnyitotta a szemetest. A zöldségek héja halkan csusszant az üvegszilánkokra.

– És akkor mi van?

– Hogyhogy mi van? Tönkre fognak tenni. Előveszik a dossziémat, és látni fogják, hogy már ültem a sitten. Onnantól kezdve nincs megállás.

– Nem értem, miért aggódsz ennyire. Nem fogják elvenni tőlünk a gyereket néhány ogrés, űrhajós meg kalózos mese miatt. Hadd szimatoljanak. Végül úgyis belefáradnak.

– Az agyturkász biztos nem. Képtelen elviselni, hogy egy ilyen gyereket hozzánk hasonló szülők neveljenek. Ő beszélt a rendőrökkel is. Felhívom. Véget kell vetnünk ennek. Ki kell húznia minket a szarból…

Az üres sörösüveg halkan puffant a répacsíkokon. Amanda ugyanolyan mechanikus mozdulatokkal folytatta a zöldségpucolást, de legbelül pánikszerű félelem fogta el.

Véget vetni? Felhívni? Hogy kihúzzon a szarból…?

Valóban ilyen naiv volt Dimitri?

Ahogy azon gondolkodott idegesen, mit feleljen, észrevette, hogy a férje keze megremeg, amikor a telefonért nyúl.

Habozott!

Amanda úgy döntött, jelen helyzetben a legjobb védekezés a támadás.

– Komolyan nem tudod magadtól lerendezni ezt a kis hülyeséget? Csak beszélnünk kell azzal a románnal, hogy hagyjon minket békén. – Felállt a székről, és Dimitri elé lépett. – Amikor megismertelek, még nem volt szükséged más segítségére.

Ösztönösen felkapta a tévé mellett üldögélő plüsst, és Malone székére ültette. Dimitri szinte megkönnyebbülten csúsztatta vissza a zsebébe a telefont, mintha mélyen legbelül pontosan ilyen reakcióra számított volna a feleségétől.

– Ahogy akarod. Akkor intézhetem a saját módszereimmel, igaz? – A műanyag dobozra meredt, amelybe Amanda összegyűjtötte a szétszóródott rovarokat. – Ha neked ez megnyugtatóbb… Bár úgy látom, a te kezedből is kezd kicsúszni az irányítás.

Amanda a rovarokra nézett, majd a plüssre, majd vissza a rovarokra. Végül odalépett Dimitrihez. A felé szegezett zöldséghámozóval a kezében úgy nézhetett ki, mint egy színész, aki éppen le akarja döfni ellenfelét a gagyi műanyag késsel, amelynek pengéje vissza tud csúszni a markolatába.

– Más már rég megőrült volna a helyemben.

25.

A parancsnok léptei lassan elhalkultak, és hamarosan az egész kapitányságra síri csend ereszkedett. Pierrick Pasdeloup hadnagy lenémította a rádiót.

Papi szerette, amikor teljes nyugalomban egy-egy ügy bizonyítékainak szentelhette a figyelmét. Maga elé terítette őket, szétszórta és a végtelenségig rendezgette, akár egy óriási kirakóst. Hosszadalmas, aprólékos munka volt mindet egy másikhoz kapcsolni, olyan, mint amikor egy asztalos tökéletesítgeti a bútorait órákon át, mindig másik szerszámmal. Szerette hagyni, hogy gondolatai néhány pillanat erejéig elkalandozzanak, majd újra elmerüljenek a nyomozás rejtelmeiben, hogy aztán később megint messzire kóboroljanak.

A gyerekei felé, mint mindig.

Mindössze húszéves volt, amikor Cédric megszületett. Őt Delphine követte, két évvel később. Mára mindketten túl vannak a harmincon, és saját családot alapítottak Dél-Franciaországban. Cédricnek kettő, Delphine-nek három gyereke született, összesen öt unoka, akiket Papi szinte soha nem látott. A legidősebb, Florian már gimnáziumba járt. Még néhány év, és ő is kirepül a családi fészekből… Mindenkinek eljön az ideje.

Két fénykép a holttestekről. Cyril és Ilona Lukowik. 2015. január 6-án lőtték le őket Deauville tengerpartján.

Papi öt évvel Cédric születése után elvált. Hónapokig küzdött, hogy közös felügyeleti jogot kapjon a volt feleségével. Még azt is felajánlotta, hogy munkahelyet vált. Az a rohadék bíró mintha meg sem hallotta volna! Hosszú évekig csupán minden második hétvégén láthatta a gyerekeit.

Ha beleszámoljuk, hogy szombatonként iskolában voltak, ez kevesebb mint évi harminchat nap. Minden tizedik napot tölthette csak velük. Nyomorúság.

Huszonhat évesen ismerte meg a második feleségét, Stéphanie-t, és már akkor tudta, hogy nem együtt fognak megöregedni. Stéphanie sosem szerette igazán. Túl fiatal volt, túl szép, túlságosan habzsolta az életet. Papi előtt még nem is járt másik pasival. Szinte törvényszerű volt, hogy idővel megcsalja. Azért előtte ő is szült neki két gyereket: Charlotte-ot és Valentint. Amikor négy évvel később szeretőt vett magához, és elváltak, Papi már sokkal komolyabb stratégiával állt a bíró elé. Stéphanie maga is belátta, hogy az egész az ő hibája, és végül Papi volt az, aki nagylelkűen felajánlotta neki a közös felügyeleti jogot. A gyerekek kedvéért. Na, ki nevet a végén?

Élete legszebb időszaka volt.

Pasdeloup hadnagy végigsimított a tizenötezer euróra becsült rubintiara kivágott fotóján. Nem sok embert hatott meg a normandiai Bonnie és Clyde tragikusan rövid élete – a nyomozás teljes mértékben a szökevény Timo Solerre és feltételezett cinkostársára, Alexis Zerdára összpontosult. Meg a mesebeli zsákmányra, amely igencsak megmozgatta az újságírók és az olvasók fantáziáját. Cyril és Ilona Lukowikról azonban nem igazán esett szó azóta, hogy elszállították a holttestüket a deauville-i tengerpartról egy-egy műanyag zsákban. A caeni rendőrség is mindössze egy rövid rutinlátogatást tett Potigny-be, a faluba, ahonnan az egész ügy elindult.

Papi néhány évvel később megismerkedett Alexandrával, aki abban az évben töltötte be a harmincat. Úgy nevelte Charlotte-ot és Valentint, mintha a sajátjai volnának, és soha nem is vágyott ennél többre. Tökéletes anya és feleség volt, aki harminchárom évesen még tovább kényeztette Papit: egy újabb gyerekkel ajándékozta meg! Neki az első, Papinak az ötödik volt.

Anaïs 1996-ban született, és egy pillanat alatt mindenkit levett a lábáról. Papi kis hercegnője volt. A kedvence, az egyetlen személy az életében, akiért szívesen kelt ki reggelente az ágyból. Valóra vált álom – amíg nagykorú nem lett. Tavaly júniusban érettségizett, kitűnő eredményekkel. Irány Cleveland és az évi tízezer dolláros egyetem. Olyan szívszaggatóan könyörgött neki, és hát Papi hogyan mondhatott volna nemet, miután tizennyolc évig azért dolgozott szakadatlanul, hogy a lehető legjobb életet biztosítsa neki? Bár, igaz, nagyon fájt a szíve azért a tizennyolc álomszerű évért, amely most egy pillanat alatt elillant, mintha soha nem is létezett volna…

Papi az érettségi utáni napon elhagyta Alexandrát.

Ötvenegy évesen még mindig szexinek, elegánsnak, szabadnak, sőt felszabadultnak tartotta. Végre lerázta magáról az anyaság terhét, és újra önálló, független nő lett. Csodálatos család voltak ők hárman.

Papi pedig hirtelen rettenetesen öregnek érezte magát.

Minden erejét megfeszítve igyekezett felvenni a harcot a kimerültséggel, de szeme le-lecsukódott. Már nem kellett sokáig bírnia – negyedóra múlva végre beszélhet Anaïsszal, az ő hangja majd kirángatja az álomból.

Megdörgölte a szemét, és minden figyelmét a nyomozásra összpontosította.

Timo Soler, Alexis Zerda és a Lukowik házaspár mind Potigny-ből, egy apró dél-normandiai faluból származtak, amely nyolcvan éve Nyugat-Franciaország legnagyobb szénbányáinak adott otthont. Bányásztelepülés az északi erdővidék kellős közepén.

A potigny-i bányák 1989-ben végleg bezártak, így húsz nemzet két generációját taszították munkanélküliségbe. A lengyelek sínylették meg a leginkább, akik Caen mellett létrehoztak egy kis Varsót.

Négy rabló. Négy srác Potigny-ból. Három fiú és egy lány, munkanélküliek munka nélküli gyerekei. Pasdeloup hadnagy éppen ezt nem értette: hogyan és miért szerveződött hosszú évekkel később bűnbandává ez a négy gyerek, akik ugyanabban az utcában nőttek fel, egymástól alig néhány háztömbnyire.

A caeni kollégák persze szimatoltak egy keveset a faluban. Alig néhány órát töltöttek ott: kihallgatták az idősebbeket, felmérték a terepet. Minden benne volt a jelentésükben.

Pasdeloup hadnagy karikás szeme előtt szinte táncoltak a szavak.

Mi van, ha a caeni kollégák épp a lényeget nem vették észre?

Mi van, ha ő megsejtette, ami előttük rejtve maradt?

Ha megértette, amit ők képtelenek voltak?

Meggyőződése volt, hogy az összes kérdésükre Potigny-ban rejlik a válasz. Miért döntene úgy egy baráti társaság, hogy kirabolja Deauville négy legdrágább üzletét, ráadásul szinte öngyilkos módszerrel? Papit inkább ez érdekelte, mintsem az, hogy megtalálja a zsákmányt vagy bebizonyítsa Alexis Zerda bűnösségét.

Tekintete egy pillanatra elidőzött a négy rabló fényképén. Összetolta a két holttestet, hogy egymás mellett feküdjenek. Ahogy elnézte őket, egyre helyesebbnek érezte a sejtését. Különös volt, hogy korábban egyik kollégájában sem merült fel a gondolat. Mindeddig egyedül Cyril és Ilona Lukowik bűnösségét sikerült bebizonyítani, hiszen Berettával a kezükben menekültek a városból. A bűnrészességük kétségtelen volt, de a bíró sosem mondhatta ki fölöttük az ítéletet. Ez volt az, ami semmiképp nem hagyta nyugodni Papit.

Miért vettek részt egy ilyen nyilvánvalóan öngyilkos akcióban? Cyril évekig rakodófiúként dolgozott. Az elmúlt időszakban főleg határozott időre szóló szerződéseket írt alá, de már rég maga mögött hagyta bűnöző múltját. Megházasodott. Szerelmes volt. Családot alapított. A sajtó örült ennek a helyi Bonnie és Clyde-mítosznak, hiszen jól hangzott, de a rendőrség tudta, hogy a házaspár régóta rendes, tiszta életet él. Mivel vehette rá őket Zerda, hogy vegyenek részt ebben a kezdettől fogva bukásra ítélt akcióban? Mivel vette rá Timo Solert?

Gyerekkori barátságukra hivatkozva?

Vagy titkos egyezséget kötöttek?

Adósság? Szerződés? Fenyegetés?

Mi állhatott a háttérben?

Papi úgy sejtette, hogy a választ Potigny-ban kell keresniük. Ott volt, mélyen elrejtve a négy bűnöző múltjának legmélyére. Végül is a falu kevesebb mint kétórányira feküdt. A legcélravezetőbb az lett volna, ha mindent, ami a jelentésekben szerepel, maguk is ellenőriznek közvetlenül a helyszínen. Ha felderítik, pontosan mit veszített el Cyril és Ilona Lukowik Deauville tengerpartján. A gyerekkorukat, a fiatalságukat, a rokonaikat és barátaikat…

És akadt valami, amit Pasdeloup hadnagy különös figyelemmel szeretett volna kivizsgálni. Valami, amit a caeni kollégák alig harminc perc alatt letudtak. Pedig ez a dolog mindent megváltoztathatott.

26.

– Nem tudnád gyorsabban felvenni? Három perce csöngetem ezt a szart. A kibaszott zsaruk a sarkamban…

– Haldoklom, Alex.

Rövid csend.

– Ne beszélj baromságokat. Nem segítettek a gyógyszerek?

Szaggatott köhögés. Tulajdonképpen ez is egyfajta válasz. Alexis Zerda szinte maga előtt látta, ahogy Timo vastag vércsíkokat köp a telefonja képernyőjére. A füléhez szorította a készüléket. Bár a Valuban rakpart teljesen kihalt volt, biztosra vette, hogy néhány zsaru bizonyos távolságból minden mozdulatát szemmel tartja. Szerencsére ahhoz elég messze voltak, hogy ki tudják hallgatni. A kevesebb mint tíz méterre csapkodó hullámok robajától ő maga is alig hallotta Timo gyenge hangját.

Helyesebben mondva nyöszörgését. A telefonban úgy tűnt, közelebb van a halála, mint hitték.

– Nem bírom sokáig ilyen állapotban, Alex. Még néhány órám van hátra. Egy-két napom, ha nagyon szerencsés vagyok.

– Kihevered, Timo! Jó helyen vagy. A zsaruk sosem találnak meg. Én nem tudok odamenni, mert reggeltől estig minden lépésemet követik. Nem tudom lerázni őket. Úgyhogy észnél kell lennünk. Ugye, nem akarsz hülyeséget csinálni? Ha kidugod az orrod, és megpróbálsz elmenni egy dokihoz, bármelyikhez, azonnal sarokba szorítanak.

– Szerinted mit kellene tennem?

Olyan volt, mintha letöltött volna egy haldokló alkalmazást az Apple Store-ból. Minden stimmelt: rekedtesen beszélt, a tüdeje folyamatosan sziszegett, a hangja – és minden bizonnyal egész teste – gyengén remegett. Világos volt, hogy Timo Soler élete lassan porrá omlik.

A hullámok a betonra fröccsentek, és benedvesítették a nadrágszárát. Tett egy lépést előre, de nem többet, hiszen a rendőröknek akár nagy hatótávolságú mikrofonjaik is lehettek, vagy olyan segítőik, akik tudtak szájról olvasni.

Le Havre-ban általában nem kellett tartani ilyesfajta technológiától, de fő az óvatosság.

– Várunk, Timo. A rendőrök rám kattantak a kibaszott gyógyszertár miatt. Elhoztam neked a gyógyszereket, ennél többet most nem tudok segíteni. Óvatosnak kell lennünk. Nem veszíthetünk el mindent épp most…

Beszéd közben azon gondolkozott, milyen ürüggyel tehetné le a telefont. Timo megnyugtatta, hogy nem fogja feladni magát a rendőrségen. Még nem. Zerda tehát nyert egy kis időt. Nem messze tőle egy alig megvilágított jacht fordult be a kikötőbe. Mintha egyedül a világítótorony fényére hagyatkozott volna.

– Add oda a telefont! – Női hang volt, kissé távolabbról érkezett. Zerda megdermedt. – Mondom, add már oda!

A hang legközelebb egyenesen Zerda fülében szólalt meg.

– Alexis. Én vagyok. Ugye, tisztában vagy vele, hogy Timo haldoklik? Legalább ennyit felfogtál?

– Mégis mit akarsz, mi a faszt csináljak? Hívjak mentőt? Vagy intézzem el azt a rohadt rendőrfőnököt?

– Miért ne? Meghagyom neked a választást. Bármit csinálhatsz, ami eltereli a figyelmet rólunk, és végre tengerre szállhatunk.

– Adj még egy kis időt. Csak ezt az éjszakát. Ha most pánikba esünk, mind halottak vagyunk.

– És ha Timo nem ébred fel reggel?

Alexis Zerda a jacht kék fényei felé nézett. Legalább tizennégy méter. Acél hajótest, fafedélzet. Kisebb vagyon – legalább néhány millió euró. Egy pillanatra eltűnődött, vajon ki lakhat a sötétített ablakok mögött. Miféle milliárdos akarhat kikötni Le Havre-ban, ebben az isten háta mögötti piszkos egérlyukban?

Ő biztos nem tenné.

Kényszerítette magát, hogy újra a haldokló Timo Solerre gondoljon, és ideges barátnőjére.

– Imádlak, szépségem. Túl jó vagy hozzá.

* * *

Miután letette a telefont, Timo visszarogyott a párnákra, és a falnak támasztotta a hátát. Így volt a legkevésbé kényelmetlen. Órák óta ilyen helyzetbe kényszerült, félig ülve, félig fekve, mint egy kórházi ágyon szenvedő beteg, akinek nincs több remény az életében, csupán az orvosi ágy puha sötétsége.

– Mekkora fasz! – sziszegte a lány.

Timo kényszeredetten elmosolyodott. A sebe néhány órája már nem vérzett. Ha sikerült mozdulatlanul maradnia, nem is fájt annyira.

– Nem kérhették volna számon rajta, ha nem veszi meg a gyógyszereket, mégis megvette.

A lány levett a polcról egy tiszta frottírtörülközőt, átáztatta langyos vízzel, majd leült Timo mellé. A nedves ruhát a sebére tekert skarlátvörös gézre szorította.

Timo remegett. Még jobban elsápadt, mintha a bőre végleg elveszítené a színét a sok lenyelt kapszulától, és egészen a lepedők közé olvadna. Az ágy mellett álló szemetes már tele volt használt borogatással. A néhány nap alatt, mióta be volt zárva ebbe a sötét szobába, teljesen elveszítette napbarnított arcszínét, amelyet ötnemzedéknyi büszke galíciai parasztfelmenőjétől örökölt.

Azt az arcszínt, amelyet a lány annyira szeretett.

Lágyan megsimította a haját.

– Zerda fél, hogyha kimerészkedsz, a rendőrök sarokba szorítanak, és őt is felnyomod. Az a rohadék inkább végignézné, hogy meghalsz ebben a lyukban.

– Nem fogok meghalni, ha vigyázol rám.

A lány keze a férfi homlokára csúszott, akinek izzadságcseppek gyöngyöztek a bőrén. Lázas volt.

– Persze. Persze, Timo, nem fogsz meghalni.

A vállára fektette az arcát, és nem tudta visszatartani a könnyeit. A férfi mellkasára csöppentek, onnan pedig a nedves törülközőre csorogtak. Azt kívánta, bárcsak varázserejük lenne, és begyógyítanák Timo sebét, mint a mesékben. Aztán rögtön bűntudata lett, amiért ilyen hülyeségeket gondol, mint valami idióta kisgyerek.

Belé kellett kapaszkodnia.

Hosszú ideig ugyanebben a pózban maradt, mozdulatlanul. Timo elaludt – legalábbis a félálom és a rángatózó alvás közötti bizonytalan állapotba süllyedt. Végül körültekintő óvatossággal elhúzódott tőle, vigyázva, hogy egy pillanatra se érintse meg a bőrét, és ne emelje meg a matracot.

Egyik láb a padlón. Halk lépés.

Látta, ahogy Timo szeme fáradtan kinyílik a félhomályban.

– Pihenned kell – duruzsolta halkan.

A vérzés szerencsére egy ideje elállt. A Betadine és a Coalgan az éjjeliszekrényen várakozott egy pohár víz mellett. A lány Timo vállára tette a kezét, és lágyan megcsókolta. Bőre ragadt a verítéktől, ajka száraz volt, mint az afrikai sivatagok.

– Minden rendben lesz, Timo. Megoldjuk valahogy.

A férfi egy pillanatra lehunyta a szemét, majd újra a lányra nézett.

– Mindketten rendben leszünk?

– Mindhárman – mosolygott.

Timo nem tudta elrejteni a hirtelen rátörő görcsöt. Az arca összerándult, majd újra megszólalt:

– Nem érdekel az a kibaszott Alex.

A lány nem válaszolt. Csendben megvárta, amíg Timót újra elnyomja az álom.

Egy pillanatra rosszulesett neki, hogy a férfi nem értette a célzást.

27.

Kismutató a nyolcason, nagymutató a kilencesen

Bajszos mindent elmesélt neki a takaró alatt. Malone semmit nem értett abból, amit Apácska mondott Anyácskának. És őszintén szólva már nem is igazán érdekelte. Sokkal jobban szerette volna hallani az esti mesét.

A Merkúr meséjét.

Ez volt talán a kedvence mind közül.

Ha lehetett volna, örökké csak ezt hallgatja, de hát nem lehetett. Bajszos szófogadóan mindig azt csinálta, amit az anyukája mondott neki. Ahogy Malone is.

* * *

A szigetén mindenki Babakalóznak nevezte. Ez nem igazán tetszett neki, mert már rég kinőtt a csecsemőkorból, de mivel ő volt a legfiatalabb, és unokatestvérei mind idősebbek voltak nála, mindig ő maradt a kicsi a családban.

Babakalóz egy aprócska, iciripiciri szigetecskén élt. Olyan aprócska, olyan iciripiciri volt ez a sziget, hogyha hajóra szállt, hogy körbekerülje, néhány percnyi vitorlázás után nem távolodni kezdett a házától, hanem újra közeledni felé.

Babakalóz mégsem unatkozott. Gyakran mászott pálmafára az unokatestvéreivel, hogy leszüreteljék a legkövérebb kókuszdiókat, de sosem tudott felkapaszkodni a legmagasabb ágakra.

– Majd ha nagy leszel – mondogatta mindig az édesanyja.

Gyakran bújócskázott is az unokatestvéreivel, bár elég nehéz volt búvóhelyet találni egy ilyen aprócska szigeten. A homokföveny buckái közé rejtőztek, a nyulak üregeibe és a víz alatti barlangokba – kivéve Babakalózt, akinek nem volt szabad ilyen helyekre mennie.

– Majd ha nagy leszel – mondogatta az édesanyja.

Így hát Babakalóz ideje nagy részét az egyetlen olyan emberrel töltötte, aki vele egykorú volt: Liliommal. Hozzá hasonlóan Liliom is egy tengerbe állított oszlopokra épült kunyhóban lakott, amely rögtön ott állt Babakalózé mellett, olyan szorosan, hogy Babakalóz és Liliom szobáját csupán egyetlen bambuszfal választotta el, és ők ennek a falnak a két oldalához tolták az ágyukat. Liliom olyan gyönyörűszép lány volt, hogy Babakalóz mindössze arra vágyott kerek e világon: hogy egy nap feleségül vehesse.

– Majd ha nagy leszel – mondogatta az édesanyja.

Évente egyszer, de csak egyetlenegyszer Babakalóz hasznát tudta venni apró termetének: karácsony estéjén. Ekkor mindig az édesapja vállára mászott – ő volt az egyetlen kalóz, akit az édesapja még elbírt –, és a csillogó gömbökkel és füzérekkel díszített fenyő tetejére illesztette a nagy csillagot.

– Csak addig csinálhatod, amíg nagy nem leszel – figyelmeztette az édesanyja.

Egy szép napon Babakalóz megelégelte, hogy minduntalan csak körbe-körbe jár az aprócska szigeten, várva, hogy egyszer majd nagy legyen. Gondolt egyet, nosza, beleugrott az egyik part mellett ringatózó hajóba, és elindult szerencsét próbálni. Teljesen egyedül.

Alig távolodott el a szigettől tíz másodpercre, máris megdöbbentő felfedezést tett. Aprócska szigete nem is sziget volt, hanem egy bolygó! A kalózhajó nem kalózhajó, hanem űrhajó! A sziget partját mosó tenger pedig nem is tenger, hanem a magas égbolt!

Annál jobb, bólintott elégedetten Babakalóz. Egy űrhajó sokkal gyorsabb egy vitorlásnál. És fénysebességgel halad. Így hát fényéveket utazott.

Az űrhajóba beszereltek egy GPS-t, amely az univerzum összes bolygójához el tudta vezetni, még a legtávolabbi galaxis legtávolabbi bolygójához is. Babakalóznak csak követnie kellett a műszer utasításait.

– A harmadik műhold után forduljon jobbra, a Tejútrendszer felé. Három fényév múlva tartson balra.

– Fekete lyuk felé közeledik. Haladéktalanul változtasson irányt.

– Az útvonalon meteorzápor várható. Biztosan szeretné folytatni? Amennyiben igen, nyomja meg a zöld gombot. Amennyiben nem, nyomja meg a piros gombot.

A GPS számtalan csillaghoz is elvezette. Ezek mellett elég volt csupán egy-két fénymásodperc erejéig elhaladnia, a fényük máris bőven ellátta az űrhajót napenergiával. A GPS-ben még beépített sebességkorlátozó is volt – bár igazából fölöslegesen, hiszen senki nem léphette át a fénysebességet.

Babakalóz húsz fényéven át utazgatott. Azon töprengett, ez már biztos elegendő ahhoz, hogy ne legyen többé csecsemő. Ezért hát visszatért a saját bolygójára.

Amikor hazaért, édesapja, édesanyja, unokatestvérei és Liliom is elé szaladtak, hogy meleg öleléssel üdvözöljék.

Az unokatestvérei magas, szúrós szakállú emberekké váltak, a szülei vénséges vén nagyapóvá és nagyanyóvá. Liliom pedig a legszebb hercegnővé, akire valaha leragyogtak a csillagok. Mind húsz évvel idősebbek voltak, mint legutóbb, amikor elhagyta őket. Babakalóznak eszébe jutottak édesanyja egykori szavai: „majd ha nagy leszel”.

Most végre elérkezett az idő! Ő is nagy volt!

Legalábbis ezt gondolta…

Mert egészen addig nem vett észre egy jelentéktelennek tűnő apróságot, amely mégis mindent megváltoztatott: amikor fénysebességgel haladunk, olyan sebesen megyünk, mint az idő, így egyáltalán nem öregszünk!

Babakalóz húsz évig utazott az űrben, de közben egyetlen nappal sem lett idősebb.

Rajta kívül pedig mindenki más felnőtt!

Így még rosszabb volt, mint azelőtt. Már egyik unokatestvére sem akart felmászni vele a pálmafákra, mert mind komoly és erős emberek lettek, és elég volt csupán megrázniuk a fa törzsét, hogy lehulljanak az érett kókuszdiók. Babakalóz volt az egyetlen, aki elfért a nyúlüregekben és a víz alatti barlangokban, de már senki nem bújócskázott vele. Amikor elérkezett karácsony estéje, idős édesapja elmagyarázta neki, hogy már túl gyenge ahhoz, hogy a vállára vegye, így nem helyezhette fel a csillagot a fenyőfa csúcsára. Liliom pedig nem mehetett hozzá a nála húsz évvel fiatalabb Babakalózhoz, hiszen már igazi hercegnő volt!

Babakalóz egy csapásra az egész univerzum legszomorúbb kalóza lett. Éjt nappallá téve töprengett és gondolkodott, vajon hogyan oldhatná meg ezt a borzasztó helyzetet, de nem talált rá megoldást. Talán nem is volt megoldás! Babakalóz nagyon magányos lett, az univerzum legeslegmagányosabb kalóza. És – bár hihetetlennek tűnik – hamarosan még ennél is magányosabb lett.

Egy reggel ébredés után észrevette, hogy mindenki elhagyta a bolygót. Mindenki! Az unokatestvérei, a szülei, Liliom, mind űrhajóba szálltak, és magára hagyták aprócska otthonában.

Babakalóz ekkor keserves zokogásban tört ki. Nem értette, miért tették ezt vele. Három napon és három éjszakán át zokogott egy sötét barlangban, aztán a negyedik nap reggelén felmászott a sziget legmagasabb pálmafájának tetejére, hiszen senki nem tiltotta meg neki, hogy megtegye.

És onnan, a magasból észrevette, hogy hatalmas betűket írtak a parti homokba. Felismerte az édesanyja kézírását. „Várj meg minket.”

Babakalóz pedig türelmesen várakozott. Igen bátran, bölcsen és higgadtan viselkedett, és több ezer napot töltött egyedül a szigetén, távol a szüleitől, a barátaitól és a menyasszonyától.

Végül megértette.

Egy napsütéses reggelen, napra pontosan húsz évvel később az űrhajó visszatért, és leszállt a parton.

Liliom lépett először a homokba. Egyetlen napot sem öregedett, mióta Babakalóz utoljára látta – ő időközben éppolyan magas, komoly és erős férfivá nőtt, mint az unokatestvérei.

Éppen egyidős volt Liliommal, akivel másnap megtartották a menyegzőjüket.

– Most már igazán nagy lettél – veregette meg a vállát az édesanyja.

És amikor eljött karácsony estéje, Babakalóz – akit már senki nem nevezett így – lehajolt, és a vállára ültette vénséges vén apját, hogy a fenyő csúcsára illeszthesse a csillagot. Az apja ekkor a füléhez hajolt, és a következő szavakat suttogta neki:

– Kicsi vagy, még nehéz megérteni, de figyelj jól arra, amit mondok. Ha valakit szeretsz, ha valakit igazán szeretsz, azt néha meg kell tanulnod elengedni, és hagyni, hogy messzire kóboroljon. Az embernek meg kell tanulnia türelmesen várni. Ez a szeretet valódi bizonyítéka – talán az egyetlen.

* * *

A mese itt ért véget. Malone csendben végignézett a szobája falára festett foszforeszkáló csillagokon. Mint minden este, miután Bajszos elhallgatott, és álomba szenderedett, felsejlett a jel. Eleinte homályos volt, mintha a keze árnyéka lenne. Csakhogy mindkét keze a paplan alatt rejtőzött.

Nem az ő keze volt.

A jel apránként tűnt elő, és ahogy a szeme hozzászokott a sötétséghez, egyre határozottabbak lettek a körvonalai. Lassan minden ujja tisztán látszott. Pontosan ugyanolyan volt, mint azok a festmények, amelyeket Clotilde óvó nénivel készítettek, amikor festékbe mártották a kezüket, aztán rányomták a papírra, majd kiragasztották az ovi ablakába.

Miután minden ujjformát öltött, megjelent a színe is. Egyszínű volt: vérvörös. A hálószoba összes falán.

Malone ilyenkor mindig szorosan lehunyta a szemét, hogy ne lássa. Hogy eltűnjön a csillagokkal, a bolygókkal, az űrhajóval és az egész szobával együtt.

Mindent magába ivott a sötétség. Még Bajszost is.

Kivéve a vörös kezet.

Aztán hirtelen minden vörösbe fordult.

28.

Laurent képes volt épp ma benyögni, hogy már nem szerelmes belém.

Ölni akarok

Csak ő és én, ketten a föld alatt.

Elítélt: 15

Felmentett: 953

www.olni-akarok.com

Vasile Dragonman érezte, ahogy a forró víz a bőrének csapódik, majd lassan végigfolyik az egész testén. Szokásává, kötelességévé, már-már rögeszméjévé vált mindig letusolni szex után.

Azon ritka alkalmakkor, amikor nem volt lehetősége megfürdeni, mert a szabad ég alatt, egy idegen épületben vagy egy vécében szerelmeskedtek, mindig úgy érezte, hogy a lány ujjai, ajka és az egész aktus letörölhetetlen nyomokat hagy a testén. Ha nem tisztítja meg magát tőlük azonnal, szépen, lassan beszivárognak a húsába, beleolvadnak, és el fogja veszíteni önmagát.

A következő pillanatban már átkozódott. A szakma hátulütői. Nem volt képes úgy elgondolkodni valamin, hogy ne elemezze rögtön a reakcióit.

A lány szemérmetlenül kitárta a zuhanyzó üvegajtaját.

Narancssárga, afrikai motívumokkal díszített háremnadrágot viselt. Félmeztelen volt, melle szabadon, haja lófarokban. Mint egy bájos kongói parasztlány, csak európai változatban. Tejszínű bőrrel. Vasile-nak gyermekkora rajzfilmje, a Kirikou jutott róla eszébe, és ez még inkább bosszantotta.

– Azt hiszem, ez neked jött – nyújtotta felé a lány a mobilját.

Vasile elzárta a vizet.

Új üzenet!

Hüvelykujjával letörölte a párát a képernyőről.

Valószínűleg hülyeség, de szeretnék hinni magának. A sürgősség tudatában kész vagyok bármit megtenni az ügyben. Bármikor keressen bátran. Marianne

– Már megint a kis parancsnokod?

Vasile sajnálkozó arcot vágott, mint egy csínyen rajtakapott kisfiú, aki el akarja hárítani magáról a felelősséget. Ez mindig bejött. Ezúttal azonban sajnos nem volt elég ahhoz, hogy elterelje a figyelmét a parancsnok üzenetéről.

– Éjfélkor küldözget SMS-eket? Nagyon bejöhetsz neki.

A lány elégedetlen grimasza egy fokkal őszintébb volt Vasile előbbi fintoránál.

– Szükségem van rá. Ezért játszanom kell a játékait.

– A kisgyerekért? Aki a plüssállatával beszélget?

– Igen.

A mosdókagylóra tette a telefont, majd visszalépett a zuhany alá. Újra kinyitotta a csapot. A lány belépett mellé, még arra sem vette a fáradságot, hogy kibújjon a nadrágjából. Néhány másodperc alatt az anyag új bőrt képzett a bőrén, alabástromtestére tetoválta az elefántokat, a zsiráfokat és a majomkenyérfákat.

Vasile hátához szorította nedves ajkát, és elmélyülten játszadozni kezdett a hajfürtjeivel.

– Holnap találkozol vele az óvodában?

– Igen. Ha engedik, hogy lássam.

– Megtilthatják?

– Természetesen. Bármelyikük. A szülei, az óvoda, a rendőrök…

– Szüksége van rád. Hetek óta másról sem beszélsz. Hogy egyedül benned bízik meg. Hogy végtelen óvatossággal igyekszel feltárni a múltját. Ha épp most zárna be, mint egy osztriga, mindennek vége.

Tusfürdőt nyomott a tenyerébe, összedörzsölte, majd végigsimított Vasile vállán, hogy beszappanozza a testét. Vasile közelebb lépett hozzá.

Keze a háremnadrág alá, a lába közé csúszott. A lány bebalzsamozta a mellkasát finom kókusz-vanília habbal, majd eltekerte a csapot, és a forró víz hirtelen langyosra változott.

– Talán mégis ez lenne a legjobb megoldás, Vasile. Hagyni, hogy ez a kisfiú elfelejtse a múltja fájdalmait.

Vasile-nak olyan teste volt, mintha nem is pszichológiát tanult volna az egyetemen, hanem rekreáció szakon szerzett volna diplomát. Rögbis alkat volt, aprólékosan kidolgozott izmokkal. A lány végigfuttatta ujjait kemény mellkasán, és lecsúsztatta őket a kockás hasára.

– Nem lehet örök időkre eltemetni ezt a koponyája zugaiban lapuló fantomot? – kérdezte suttogva.

Vasile még épp ki tudta mondani a választ, mielőtt elakadt a lélegzete.

– Megfeledkeztél egy lépésről.

A víz hirtelen jéghideg lett. Nem mozdultak.

– Melyik lépésről?

– Mielőtt örökre eltemetem ezt a fantomot Malone fejében, meg kell találnom, a szemébe kell néznem, és meg kell szelídítenem. Ha szükséges, harcba is kell szállnom vele.

A lány lábujjhegyre állt, és a füléhez hajolt. Miközben elzárta a hideg vizet, Vasile érezte forró leheletét a bőrén.

– Veszélyes, igaz?

Valahol a zuhanyfülkén kívül három éles pittyenés hallatszott.

– Már megint a kis parancsnoknőd?

Vasile bosszús mosollyal intézte el a lány provokatív fintorát, és kinyúlt a telefonjáért. Ahogy ránézett, hirtelen elsápadt.

– Valami baj van?

Megmutatta neki a képernyőt. Ismeretlen szám. Egy fénykép és egy üzenet. Először a fénykép. Márvány síremlék, a keresztje sötét sziluett a vörös égbolt előtt. A neveket és az évszámokat lehetetlen volt kiolvasni.

Egy idegen sírja? Egy gyermeké? Egy családé?

Alatta pedig az üzenet fekete betűi.

Vagy te, vagy a gyerek. Még van választásod.

A lány az ajkába harapott, és a hideg cseppek legördültek szobortestén.

– Mit fogsz csinálni?

– Nem tudom. Hívom a rendőrséget.

– A parancsnokodat?

Vasile megtámaszkodott a mosogatónál.

– Nem tudom. Bassza meg. Mi ez a cirkusz?

A lány odaállt elé. Gyönyörű volt. Hosszú haja meztelen mellére hullott, sima bőre nedvesen csillogott a fényben. A lába vad szavanna. Éppolyan szép, mint aznap, amikor megismerte Brunóéknál. Kihúzta háremnadrágja zsinórját, de a mozdulatban nem volt semmi erotikus. Inkább egy primitív törzsi rituálénak, valamiféle ősi varázslatnak tűnt.

Éppen hogy lejjebb engedte a ruhát, felfedve szeméremdombját. A legkisebb provokatív szándék nélkül tette ezt, mint amikor egy orvos megkér rá egy nőt, húzza le a bugyiját.

Mutatóujja finoman körözött köldöke körül, majd sima hasára vándorolt.

– Nézz rám, Vasile. Nézz rám, és jól figyelj. Látod ezt a hasat? Soha nem fog gyereket szülni. Látod ezt a méhet? Soha nem hordoz majd életet. Most biztosan azt kérdezed magadban, hogy jön ez ide, minek beszélek erről, és biztosítalak róla, hogy nem is fogom ennél hosszabban taglalni, mert mára már enélkül is bőven eleget kaptál, csak ki akartam hangsúlyozni, hogy ellentétben azzal, amit ez a rejtelmes üzengető mond, nincs választásod.

Vasile döbbenten meredt rá. Képtelen volt gondolkodni. Még nyolcéves munkatapasztalata és az azt megelőző nyolcévnyi tanulás sem készítette fel ehhez hasonló helyzetekre.

– Védd meg ezt a kisfiút, Vasile! Rajtad kívül senki másra nem számíthat. Érted?

Nem, nem értette. Már semmit nem értett. De a lánynak legalább egy dologban igaza volt: valóban nem volt választása.

A karjába vette, és a fülébe suttogva hazudott neki:

– Értem, Angie. Értem.

CSÜTÖRTÖK
A bátorság napja

29.

Kismutató a tizenegyesen, nagymutató a hatoson

– Malone, jól figyelj rám, mert nagyon fontos dolgot fogok mondani. Ha azt akarod, hogy higgyek neked, el kell mondanod, hogyan meséli el neked Bajszos ezeket a történeteket.

Malone nem válaszolt. Mozdulatlanul meredt a közöttük húzódó asztal egyik pontjára, mintha valaki odaírta, majd letörölte volna a választ. A térde között szorongatott Bajszos most nem volt túlságosan beszédes. Rózsaszínű mosolya és nevető tekintete arról árulkodott, hogy szórakoztatja a pszichológus kérése.

– Tudnom kell, Malone.

Vasile habozott. A bizalmi kötelék, amely a beszélgetéseik során kialakult közöttük, vékony volt, és könnyedén elszakadhatott. Ha pedig egyszer elszakad, a kisfiú minden emléke gyöngynyakláncként hullik a padlóra, majd darabokra törik és ezerfelé gurul. Vasile-nak mégsem volt választása: erőltetnie kellett ezt.

Végtelen óvatossággal folytatta.

– Ha szeretnéd megtalálni az anyukádat. Úgy értem, az igazi anyukádat. Segíts nekem, Malone.

A kisfiú nem nézett rá, mély hallgatásba merült. Úgy szorította Bajszost a combja között, mintha rajta kívül senkiben nem bízhatna meg soha. Ez a félős póz is csak azt bizonyította, hogy szűk képzeletbeli világának egyetlen pillére ez a játék.

Bajszos hallgatott. Vasile tovább feszítette a húrt.

– Bajszosnak mással is kell beszélgetnie, érted, Malone? Egy felnőttel.

Malone a plüssállatára nézett. Vasile úgy érezte, mintha kikérné a véleményét. Talán telepatikusan beszélgetnek egymással? Talán minden gyerek képes rá, csak kamaszkorában elveszíti ezt a varázslatos adottságot.

Már csaknem egy órája ültek Clotilde irodájában.

– Jól van, Malone. Gondolkozz rajta nyugodtan. Nem kell most azonnal válaszolnod.

A nagy csendben Vasile végignézett a mindenféle füzetek, színes papírok, zsírkréták, filctollak és kartondobozokba zsúfolt vásári csomagok alatt roskadozó íróasztalon. Látta, ahogy Clotilde elhalad előttük a folyosón. Háromnegyed órája főzött magának egy kávét, anélkül hogy megkínálta volna. Hagyta, hogy a gép ott berregjen mellettük, mintha dacból csinálná.

Vasile az órára pillantott. Tizenöt perc múlva megérkeznek a szülők. Akkor már késő lesz. Fog még egyáltalán találkozni Malone-nal?

Úgy tűnt, a kisfiú még mindig erősen gondolkodik a válaszon. Mintha segítséget várt volna a plüssétől. Nem számít. Vasile-nak fel kellett gyorsítania a dolgokat, és ehhez a szabályokat is kész volt megszegni.

– Malone, figyelj rám. Egy plüssjáték nem tud beszélni! Ezt te is nagyon jól tudod.

Malone beharapta az ajkát, és feszengeni kezdett a székében. Vasile most sokkot váltott ki az agyában, ami általában gyors reakcióhoz vezetett. Csak várnia kellett még egy kicsit.

Csendesen az asztalra nézett. Három papírlap feküdt előtte, reggel nyomtatta ki őket. Két oszlopot alkottak: a bal oldali a kérdéseket, képeket és szimbólumokat tartalmazta, a jobb oldali az elmúlt hetekben feljegyzett válaszokat.

A bal oldali oszlopban egy Asterix-képregényből kivágott kalózhajó. A jobb oldaliban Malone reakciója.

„Nem, ez nem az a kalózhajó. Az sokkal feketébb volt, és nem volt ez a dolog a közepén.”

„Az árbócrúd nem volt rajta? Akkor inkább ehhez hasonlított? És mennyire volt fekete?” Vasile hosszú percekig tapogatózott, mire pontos választ kapott.

„Fekete volt. Teljesen fekete, mint egy hadihajó.”

Bal oldali oszlop, Pierrefonds-kastély. Árkok, felvonóhidak, gyilokjárók, csipkés tornyok.

„Nem, a tornyok szélesebbek voltak, és alacsonyabbak. És ilyen dolgok nem voltak a kastélyban.”

„Milyen dolgok? Szobrok? Ágyúk? Zászlók?”

Vasile hét különböző képet rajzolt, és Malone mindegyikre csak megrázta a fejét. Ezután, mivel már nem maradt más ötlete, és úgy érezte, minden lehetséges építészeti formát kiaknázott, egy vonalban lerajzolt négy egyszerű kört.

O O O O

Malone szeme felcsillant.

„Igen, pontosan így!”

Vasile felnézett. A szürke esőcseppek kíméletlenül ostromolták az iroda ablakát. Az üvegen át látta az óvoda bejárata előtt gyülekező esernyősereget. A folyosón gyerekek szaladgáltak és beszélgettek, kabátba bújtak és sálat tekertek a nyakuk köré. Néhány perc múlva Malone örökre kicsúszik az ujjai közül.

Pedig már majdnem ott volt. Érezte, hogy Malone meg akarja mutatni neki. Úgy döntött, még tovább feszíti a bizalom láthatatlan kötelékét.

– Bajszos csak a fejedben beszél, igaz, Malone? Valójában nem szól hozzád. Hiszen plüssjáték, nem él, nem tud mesét mondani neked minden este…

– De tud!

Malone csak ennyit mondott. Összefonta a karját a mellkasa előtt, és szorosan összepréselte az ajkát. Pedig majd meghalt a vágytól, hogy bebizonyítsa, igazat mond.

Még néhány perc. Vasile-nak nem is volt szüksége többre. Újra az asztalra pillantott, tekintete a jegyzeteire tévedt.

Bal oldali oszlop. Egy „űrhajó”. Vasile letöltött egy fényképet az Ariane-5 rakétáról.

„Igen, ez az!”

„Biztos vagy benne? Láttad ezt az… űrhajót? Ahogy felszáll az égbe?”

„Igen. Igen, igen, igen. Biztos vagyok benne. Emlékszem rá. Ez az!”

Vasile felkelt, hogy kikapcsolja a kávéfőzőt, és vele együtt elnémítsa a hosszú másodpercek múlását jelző monoton csöpögést.

– Az anyukád hamarosan érted jön, Malone. Az, akit Anyácskának hívsz. Haza fog vinni téged. Ha nem mondod el nekem most rögtön, hogyan beszél veled Bajszos… – Vasile előtt egy pillanatra felsejlett a márványsír képe, amelyet a múlt éjjel kapott attól a titokzatos idegentől. Nem tudta, inkább kitörölje-e, vagy átküldje Augresse parancsnoknak. Még nem döntötte el. Ráér. – Nem vagy szomjas, Malone?

Töltött egy pohár vizet, és letette a kisfiú elé. Öt perc múlva dél.

Nem maradt más választása. Kifutott az időből. Meg kellett kockáztatnia, hogy a bizalmi kötelékük végleg elszakad. A kisfiú mellé húzott egy széket, leült, és odahajolt hozzá, hogy egyvonalban legyen a szemük.

– Nem engedik majd, hogy újra találkozzunk, Malone. Ha most nem árulod el a titkot, Bajszos titkát, akkor soha nem látod viszont az igazi anyukádat.

Malone rámeredt.

Vasile egyetlen pillantásából látta, hogy meghozta a döntését, nem kellett hangosan kimondania.

Sikerült. Malone lassan lenyúlt Bajszosért, és az ölébe emelte. Apró ujjai a bundájába csúsztak, mintha csak simogatná, éppen kis, kerek hasának világosbarna pamutja és a háta szürke szőrének választóvonalán. Lassan elhúzta az ujjait, és Vasile nem hitt a szemének.

Bajszosnak felnyílt a hasa.

Egyszerű, rejtett tépőzár. A varrás tökéletes volt, láthatatlan, még akkor sem figyelt fel rá az ember, ha a kezében tartotta Bajszost. De valójában egyetlen felnőtt sem vette a kezébe soha.

Malone apró ujjai a vattabélésbe süllyedtek, és először egy fülhallgatót húztak elő. Kusza, fekete zsinór tekergett a kezében. Ezután újabb vékony, fekete vezetéket húzott ki belőle, amely minden bizonnyal egy töltő volt. Újabb tapogatózás után egy apró MP3-lejátszó bukkant elő Bajszos hasából.

Néhány milliméter vastag, csupán három centi hosszú. Szinte teljes hosszán végigfutó képernyő, gyenge háttérvilágítással. Malone büszkén Vasile orra alá tolta a zenelejátszót. A férfi ösztönösen megbillentette a székét, hogy elérje a lábával az iroda ajtaját, és óvatosan be tudja rúgni.

– Nagyon egyszerű – magyarázta Malone. – Csak emlékezni kell a színekre. És a mintákra.

Szinte követhetetlenül gyorsan megmutogatta a készülék öt gombját, és közben végig mosolygott.

Zöld háromszög: meghallgatni Bajszost.

Piros kör: elhallgattatni Bajszost.

A két vonal: hogy Bajszos hallgatózzon, majd később elmesélje neki.

A két ellentétes irányba mutató nyíl: navigálni Bajszos emlékei között.

– Ahhoz, hogy minden este ki tudd választani a megfelelő mesét, igaz?

– Igen.

Vasile keze remegett. Annyira nyilvánvaló volt! Milyen egyszerű… szinte gyerekes. Hét hangfájl, minden estére egy. Hét mese, mindig ugyanabban a sorrendben. Még egy hároméves sem téveszthette el soha.

– Az anyukád tanította meg, hogyan kell használni? Az igazi anyukád? Ő rejtette a vattába Bajszos szívét? Ő kért arra, hogy minden este hallgass meg egy mesét? Az anyukád hangján beszél Bajszos? Így működik?

Malone minden kérdésére bólintással felelt. Úgy tűnt, mintha az elmúlt két percben két évet öregedett volna. Vasile-nak nem volt ideje átgondolni, milyen lehetséges következményei lehetnek az imént történteknek.

Miért kényszerítene bárki ilyen szertartást egy hároméves kisgyermekre? Hogyan tarthatta meg Malone a titkot ilyen hosszú időn keresztül Amanda Moulin előtt? Miről szólhattak ezek a mesék? Mit jelenthettek valójában? Milyen hatással voltak ennek a fiúnak a gondolkodására?

És mindenekelőtt…

Vasile megsimogatta Malone haját, hogy kicsit megnyugtassa az egész testében remegő kisfiút. Miféle őrültség állhatott ennek az egésznek a hátterében?

Túl későn hallották meg a közeledő lépteket. Az ajtó tágra nyílt.

Malone nagyon gyorsan reagált. Már csak megszokásból is. Ösztönből. Ahogy Clotilde-ra mosolygott, a lába közé ejtette az MP3-lejátszót, és hagyta, hogy Bajszos hassal az asztalra dőljön.

– Minden rendben, Malone?

Egy félénk igen. Természetesnek hatott.

Az ember az egyetlen állat, amelyik képes hazudni.

Az igazgatónő a kikapcsolt kávéfőzőre nézett, de nem tett megjegyzést. A kisfiúhoz fordult.

– Megérkezett az anyukád. Elszaladsz a kabátodért?

– Mindjárt megy – felelte Vasile határozottan. – Már majdnem végeztünk.

Feltűnően az asztalra helyezte a jegyzeteit. Clotilde vállat vont, és kifordult az irodából. Az eső egyre vadabbul kopogott az ablaküvegen. Malone többé már képtelen volt palástolni a félelmét. Vasile odalépett hozzá, és mélyen a szemébe nézve suttogta:

– Kérlek, add kölcsön nekem Bajszos szívét, Malone. Nekem is hallanom kell, mit szokott mesélni neked.

Malone félt. Az esőtől. Attól, amit Vasile kért tőle.

– Tudom, megígérted. Megígérted az anyukádnak. De én is megígérem neked, hogy nem fogom elmondani senkinek.

Malone lába lassan szétnyílt, és az apró ujjak Vasile felé nyújtották a lejátszót, a tekergőző fülhallgatóval együtt. A férfi tenyere összezárult a fiú kezén. Hosszú másodpercekig így maradtak, és szótlan némaságban megpecsételték a titkos szerződést, amely ezentúl egymáshoz kötötte őket. Vasile érezte, hogy hatalmas felelősség szakad a vállára, hiszen ez a kisfiú nemcsak Bajszos szívét helyezte a tenyerébe, hanem egyúttal a sajátját is, gyönge kis szíve forrón dobbant az ujjain.

Ekkor megszólalt a déli csengő.

Úgy tűnt, ez felrázza Malone-t dermesztő rémületéből. Idegesen megragadta Bajszost, és a mellkasához szorította.

– A szavamat adom, Malone. Megígérem. – Vasile úgy érezte, már nincs sok értelme annak, amit mond. – Bajszos csak aludni fog egy kicsit. Pihenni. Ne aggódj, holnap reggel visszaadom neked. Ott várlak majd az óvoda bejáratánál. Megígérem. Ott leszek, és visszaadom neked a szívét.

Malone elment a kabátjáért. Vasile csendben figyelte, ahogy elhalad a folyosón, és minden alkalommal, amikor az ablakok elé ér, és meglátja az esőt, ugrik egyet félelmében. Ez volt az elméje egyik legnagyobb rejtélye: az esőtől való pánikszerű félelem, akárcsak az állandó fázás, és hogy mindig több réteg ruhába burkolózott, mint a többiek.

Vajon minden válasz ott rejlik majd az esti mesékben? Vasile kételkedett benne. Úgy sejtette, hogy azok csak még rejtélyesebbé teszik majd a történetet.

Az ablak előtt egy óvónő haladt el. Mielőtt Vasile bedugta volna a fülhallgatót, gyorsan elővette a telefonját. Ujja lesiklott az érintőképernyőn, és végigpörgette az előző nap óta kapott új üzeneteket.

Angie, 9:10

Mosolygós szmájli: egy piros szív alakú lufi.

Szeretlek. Vigyázz magadra.

Ismeretlen szám, 0:51

Márványsír a vörös ég előtt.

Vagy te, vagy a gyerek. Még van választásod.

Megborzongott. Idegesen az előző üzenetre kattintott.

Ismeretlen szám, 23:57

Valószínűleg hülyeség, de szeretnék hinni magának. A sürgősség tudatában kész vagyok bármit megtenni az ügyben. Bármikor keressen bátran. Marianne

Habozás nélkül lenyomta a hívás gombot.

* * *

Amanda Moulin az óvoda kapujában várakozott fekete esernyővel a kezében, olyan anyukák között, akik inkább egymással cseverésztek, mintsem lelkesen mesélő gyerekeik napját hallgassák.

Ahogy kilépett az udvarra, Malone megdermedt, és képtelen volt lemenni a lépcsőn.

Iszonyúan félt. Úgy érezte, egy örökkévalóságig áll ott egy helyben, a végzet gyilkos cseppjei előtt. Szinte könyörgött a tekintetével Anyácskának, hogy menjen oda érte.

Hirtelen egy tenyér melegségét érezte a vállán. Vasile. Némán állt mögötte, és gyengéden előrébb tolta. Az ereszcsatornában már a zápor utolsó cseppei zubogtak.

– Menj, nagyfiú.

Malone nem mozdult, továbbra is megkövülten bámulta a gránitszürke eget. Amanda végre elindult felé, átlépve a határt, amelyen belülre a szülők már nem mehettek be. A fia feje fölé emelte az esernyőt, és közben egy pillantásra sem méltatta Vasile Dragonmant.

– Gyere, drágám. Hazamegyünk.

Szinte a hátában érezte a mögötte várakozó szülők szigorú tekintetét, akik engedelmesen betartották a szabályokat. Nem szabad bemenni az udvarra a gyerekekért. Bizonyára az ő fia is tud sétálni harminc métert az esőben… Feldühítette őket a viselkedésével.

A pszichológus is dühösnek tűnt. Faragott márványszoborként állt Malone mögött, tekintete sötét, keze farmerzsebében, mintha egy cukorkát akarna előhúzni belőle. Amanda végre felé fordult.

– Hagyja békén a fiamat. Minden rendben, egyedül is képes vagyok megvédeni.

Vasile ökle összeszorult.

– Csak segíteni akarok Malo…

– Hagyja békén – szakította félbe ezúttal határozottabban Amanda. – Kérem.

Lehalkította a hangját, hogy a kerítés túloldalán álló anyukák ne hallják.

– Hagyjon minket békén. Különben szörnyű dolgok fognak történni.

30.

Marianne Augresse parancsnok türelmesen várt. És mérgesen. Tekintete az előtte húzódó villamosmegálló, az V. György sugárúton vánszorgó tömött kocsisor, a kikötőben sikló hajók és motorcsónakok között ugrált.

Merről érkezhet?

És mikor?

Gyűlölte a várakozást, kiszolgáltatottnak és függőnek érezte magát tőle. Túlságosan megszokta, hogy mindennap parancsokat osztogat másoknak, és saját maga dönti el, mivel tölti értékes perceit. Főleg itt, közvetlenül a rendőrségen.

Két nyomozó, Duhamel és Constantini leszaladtak a lépcsőn, és elhaladtak mellette anélkül, hogy ránéztek volna. Fogalma sem volt, merre igyekeznek. Ez még jobban bosszantotta – azt sem tudta, mit csinálnak éppen az emberei, nem tartotta kézben a dolgokat, pedig már így is alig akadt munkaerő.

Előző nap arról is le kellett mondania, hogy valaki mindig álljon őrt Alexis Zerda háza előtt. Az utolsó rendőr tizenegykor hazament, az első reggel hatkor ért oda. Nem állíthatott rá senkit hetekre úgy, hogy nem volt bizonyítéka ellene. Papiról nem is beszélve, aki…

Éjfekete Guzzi California parkolt le a kapitányság előtt. A parancsnok csak akkor ismerte fel Vasile Dragonmant, amikor a férfi levette a bukósisakját. A haja olyan zilált volt, akár egy viharban megtépett holló.

– Késett, Dragonman úr.

Vasile még csak nem is vette a fáradságot, hogy válaszoljon. Némán leszállt a motorról, odalépett Marianne-hoz, és megmutatta neki a kezében tartott apró tárgyat, úgy, hogy egyedül ő láthassa. Egy MP3-lejátszó volt.

– A gyerek végig igazat mondott – suttogta komoran.

Néhány perc alatt röviden összefoglalta, mit mesélt neki Malone: beszélt a plüss hasába varrott zenelejátszóról és a mesékről is, amelyeket a kisfiú minden este újra és újra meghallgatott a takarója alatt, fülhallgatóval a fülében. Elmondta, hogy megígérte neki, másnap visszaadja a zenelejátszót az óvoda bejáratánál. Augresse parancsnok a legközelebbi autó motorháztetőjére támaszkodott döbbenetében.

– Bassza meg… Szürreálisan hangzik.

– Őszintén szólva nem annyira.

A parancsnok keze megfeszült.

– Idejön hozzám, mesél nekem mindenféle traumákról meg fantomokról, és azt mondja, egy kisgyermek emlékezetét olyan könnyű formálni, akár egy agyaggolyót. Ez eddig oké. Én az MP3-lejátszóról és a plüssről beszélek. Tényleg azt gondolta a kölyök, hogy a plüssállata beszél vele?

– Azt hiszem, igen. Nagyon bonyolult lenne elmagyarázni, mert olyan gyermekpszichológiai fejlődéselméletekről kellene beszélnem, amelyek máig vitatottak.

– Olyan elméletekről, amelyekhez én túl hülye vagyok?

Vasile meglepetten felhúzta a szemöldökét.

– Nem, miért?

– Akkor túl racionális? Túlságosan zsaru? Nincs bennem elég anyai vonás? Vagy női?

A pszichológus döbbenten bámulta Marianne-t. Láthatóan sokkal jobban értett a kisgyermekek neurózisaihoz, mint a felnőtt nőkéihez.

– Nem tudom, parancsnok.

Rövid csend.

– Hát akkor hajrá! Magyarázza el!

Vasile nagy levegőt vett, mielőtt belekezdett.

– A legfontosabb kérdés, amelyet fel kell tennünk, ha meg akarjuk érteni Malone kapcsolatát a plüssjátékával, az, hogy vajon mikortól színlelik a kisgyermekek ezt a szoros kapcsolatot. Vagy még pontosabban fogalmazva: mikortól vannak tisztában vele, hogy színlelik.

Jól indul, gondolta Marianne a homlokát ráncolva. Nem merte megkérni a férfit, hogy mondja el még egyszer. Vasile érzékelte a zavarát, és gyorsan újrafogalmazta:

– Mondok egy konkrét példát. Egy kislány nagyjából ötéves korától kezdve tudja, hogy a baba, amellyel játszik, csak egy játék, nem igazi baba, még ha ugyanúgy a karjában tartja, ringatja és büfizteti is, mint addig. Tudatosította magában a valóság és a valóság észlelése közötti alapvető különbséget, ezt pedig az egész társadalomra képes kivetíteni. Eddig nagyjából követhető, parancsnok? – Marianne bólintott, és a pszichológus folytatta. – Tovább itatja a babát, pedig már tudja, hogy valójában nem iszik, és nem fog meghalni, ha nem jut táplálékhoz. Tudja, hogy csak egy játék, akkor is, ha az egész világon semmi nem számít jobban ennél a babánál, és még akkor is, ha a szülei hangján beszél hozzá, mintha élne. Hiszen a játékok éppen erre valók: utánzásra, a társadalmi kódok elsajátítására, a szabályok áthágására… Korábban, mondjuk, hároméves koruk előtt a kisgyermekek még nem tudják, hogy a valóság és a valóságról alkotott képük merőben különböző lehet. Az ő szemükben például élet és halál sem létezik: szerintük egy plüssmaci ugyanúgy életben van, mint az állatkerti medvék. Hasonlóképpen az igaz és a hamis sem olyan elképzelések, amelyeket meg lehetne különböztetni – a dolgok vagy léteznek, vagy nem, ennyi. Az például lehetetlen, hogy úgy gondolja, van egy igazi és egy nem igazi anyukája. Egy hároméves gyereknek általában egy anyja van, akin kívül több nő is gondoskodik róla: nagymama, óvó néni, dada, barátnő…

Amikor a pszichológus újabb levegőt vett, Marianne igyekezett figyelmes diáknak tűnni:

– Tehát, ha jól értem, Malone valóban úgy gondolja, hogy a plüss beszél hozzá, még akkor is, ha csak a gombokat nyomkodja.

Vasile megrázta a fejét, és úgy tűnt, igyekszik a lehető legjobban megválogatni a szavait, nehogy a válaszával megbántsa a parancsnokot.

– Nem ilyen egyszerű a dolog, parancsnok. Mint mondtam, a kisgyermekek felfogása és tudatossága általában két- és ötéves kor között alakul ki. De pontosan mikor következik be ez a markáns változás? Két- és ötéves kor között a szülők általában ugyanazokat a játékokat adják a kisgyermekeknek, hogy fejlesszék a képzelőerejüket, a kreativitásukat és a kognitív képességeiket. Ezek leggyakrabban utánzó játékok: autók, házak, jelmezek, orvos, tűzoltó, hercegnő, kalóz… minden marketinges és pedagógus ismeri ezeket, és a gyerekek minden karácsony után megfulladnak a rengeteg oktató jellegűnek szánt játékban. A gyerekeket soha nem érte még egyszerre ennyi különböző benyomás, és mi mégis alig tudunk róla valamit, hogy játék közben pontosan hogyan működik az agyuk. Játszanak egyáltalán, vagy sem? Tudják, hogy játszanak? Azért játszanak, mert mi is csatlakozunk a játékukhoz? Vagy mert éppen ő szeretne csatlakozni a miénkhez? – Vasile egy pillanatra megállt, mintha a parancsnok lelkes egyetemi hallgató lenne, aki jegyzeteket készít szenvedélyes magyarázatairól. – Tehát visszatérve Malone-hoz, nekem egyértelműnek tűnik a helyzet. Az ő szemében Bajszos se nem hús-vér élőlény, se nem élettelen tárgy. Ezek a szavak egyelőre értelmetlenek számára, még nem képes ilyen határozott különbséget tenni. Nyilvánvalóan nincs tudatában, hogy a Bajszoshoz fűződő szoros kötődése egyedül a rá kivetített érzelmein alapul. Egy hároméves kisgyermek ellenben már nagyon jól tudja, mi tilos és mi nem az. A legnagyobb különbség Bajszos és a többi plüss között nem az, hogy Bajszos történeteket hallgat és mesél – hiszen Malone szemében erre nagyon sok más dolog is képes, tévé, rádió… –, hanem az, hogy Malone édesanyja kifejezetten megtiltotta neki, hogy felfedje a plüss titkát, és bárkinek is elmondja, hogy beszél és mesél neki éjszakánként. És egy gyermek, még ha kicsi is, egyvalamit nagyon hamar megtanul: engedelmeskedni. Azt sokkal később tanulja meg, mi a jó és rossz, még akkor is, ha a szülőnek általában korán el kell magyaráznia a különbséget. Ettől függetlenül tudja, mihez van joga és mihez nincs – olyan, mint egy idomított állat. Egy idő után persze bonyolultabb lesz a dolog, hiszen össze kell egyeztetnie a jóról és a rosszról tanultakat azzal, hogy mit szabad, és mi az, amit tilos megtennie. Malone azonban szerencsére nem lépett még ebbe a fejlődésszakaszba.

Vasile elégedett mosollyal és izgatottságtól lángoló szemmel zárta előadását. Olyan magával ragadóan magyarázott, hogy a parancsnok közben szinte észre sem vette a rendőrség bejárati ajtaján ki-be járkáló kollégáit. Egy kisgyermekkorról tartott előadással még egy idősebb, deresedő hajú pszichológus bácsi is könnyedén elbűvölte volna, de Vasile – amellett, hogy ugyanaz a téma volt a szenvedélye, mint neki – még jól is nézett ki.

– Értem – bólintott Marianne, kényszerítve magát, hogy pragmatikusabban gondolkozzon. – Bajszos ügyét megértettem, és visszavonom, hogy szürreális lenne. Mit gondol, mióta tarthat ez a… titkos kapcsolata Malone-nal?

– Nagyjából tíz hónapja, ami azt jelenti, hogy Malone már legalább negyvenszer hallotta mindegyik esti mesét. A világot jelentik neki, ezeken alapul az egész élete.

– A mindennapjai, az óvoda és a család mellett – bólintott Marianne. Tűnődve forgatta a kezében az MP3-lejátszót. – Volt már ideje meghallgatni?

– Igen. Nem olyan hosszú. A mesék alig néhány percesek.

– És?

Két rendőr haladt el mellettük a járdán. Köszöntötték Marianne-t, és kissé meglepetten pillantottak a motoros srácra, aki ilyen bizalmasan beszélgetett a parancsnokukkal.

– Egyelőre nem vagyok benne biztos. Csupán ösvények ezek. Ugyanazok a rögeszmék térnek vissza bennük: az erdő, a csónak, a tenger, a négytornyú kastély… Az egész egy elég bonyolult kódrendszer. Mindenesetre segített leszűkíteni Malone egykori otthonának lehetséges helyszíneit. Néhány óra alatt be lehet járni az összeset.

A motor csomagtartója felé hajolt. Marianne egy pillanatra azt hitte, hogy a nyílt utcán képes lenne megmutatni neki a telefirkált térképet.

– Kivéve, ha ezek mind hamis emlékek – szólalt meg élesen. – Lehet, hogy Malone soha nem élt a tengerparton, egy erdő szélén…

– Nem! Van értelme. Minden eleme összefügg. Van egy sejtésem. Az én dolgom, hogy kiderítsem az igazságot. Az önöké másrészről… – Anélkül, hogy befejezte volna a mondatát, a csomagtartóhoz lépett, és kinyitotta egy apró kulccsal. – Hoztam önnek egy másik ajándékot is, parancsnok.

Előhúzott egy apró, papír zsebkendőbe csomagolt gyerekpoharat, amelyen Csingiling táncolt zöld ruhában.

– Malone ma reggel ivott belőle.

– És?

– Ez az egyetlen módja, hogy biztosan megtudjuk, valóban a Moulin házaspár gyereke-e, nem? DNS-teszt. Önök bizonyára könnyedén meg tudják oldani.

A parancsnok nagyot sóhajtva a Kereskedelmi medence felé fordult. Az égen sirályok siklottak, vijjogásuk keveredett a város motorzajával. Régi teherhajó ringott a szürke habok között. Vasile csalódottan várta Marianne reakcióját. Ironikus módon éppen akkor nem sikerült elbűvölnie a parancsnokot, amikor végre konkrét, kézzelfogható bizonyítékokat hozott neki.

– Nem, nem tudjuk könnyedén megoldani, Dragonman úr. Egy ilyen vizsgálat elvégzéséhez hivatalos panaszra van szükség, és egy bíró által kirendelt bizottságra.

A pszichológus felemelte a hangját. Ha a sármja nem működött…

– És maga meghajol a tökéletes francia rendőrparancsnok kézikönyvének 36/a cikkelye előtt? Nem érti, miről beszélek? Mégis mit gondol? Azzal, hogy megmutattam önnek ezeket az egyértelmű bizonyítékokat, megsértettem a szakmai titoktartás legalapvetőbb szabályát. Kockáztattam, parancsnok, méghozzá igen komolyan.

Újra bevillant az agyába a vörös ég előtt tornyosuló márványsír. Úgy tűnt, a parancsnokot cseppet sem hatotta meg az érvelése.

– Akkor fejezze be, Dragonman úr! Egyébként is, ha belegondol, egyetlen épkézláb érve éppen most bukott el. – Az MP3-lejátszóra pillantott. – Többé már nem sürgős az ügy! Most már tudjuk, hogy Malone Moulin nem fog elfelejteni semmit, hiszen minden itt van eltárolva. Függetlenül attól, hogy a saját emlékei-e, vagy sem.

Vasile tekintete egy gyerekcsoportra tévedt a parton. Sárga mellényt viseltek, egyesek nevettek, mások sírtak. Egy edző kis vitorlásokra állította őket, de voltak, akik nem mertek kimenni a vízre.

– Parancsnok, ez a kisfiú minden éjjel rémálmokkal küzd. Nem meri lehunyni a szemét, mert még az éjszaka sötétjét is barátságosabbnak találja annál, amit a fejében fog látni. Azt hiszi, az esőcseppek törött üvegszilánkok, amelyek véresre szabdalják a testét, ha eltalálják. És maga képes azt mondani nekem, hogy nem sürgős az ügy?

Még jobban felemelte a hangját. Benhami, Bourdaine és Letellier furcsa pillantásokat vetettek rájuk a lépcsőről. Marianne-ban ellentétes érzelmek kavarogtak. Nem hagyhatta, hogy az ügynek itt és most vége szakadjon. Nem így, és nem itt. Főleg nem a rendőrség előtt. Egy ilyen pasival. Egyedül. Anélkül, hogy legalább egy szál cigi lenne nála.

A pszichológus felé nyújtotta a kezét.

– Adja ide azt a poharat. Az MP3-lejátszót is bevizsgáljuk. Ha szükséges, felkérjük az ügyészt egy előzetes vizsgálat megindítására. – Egy pillanatig habozott. – Gyorsak és hatékonyak leszünk, ne aggódjon.

Vasile Dragonman győzedelmesen elmosolyodott. Miután felcsatolta bukósisakját, Marianne már csak szűk farmerján, napbarnított bőrén és izmos karján legeltethette a szemét.

Makacs, okos, pimasz, magabiztos és arrogáns.

Éppen az ő esete.

Összekulcsolta ujjait az MP3-lejátszó körül, és kényszerítette magát, hogy összeszedje gondolatait, amelyek már reggel szétszóródtak az agya négy sarkába. A Vasile-nak tett ígérete ellenére tudatosítania kellett magában, mi is most az elsődleges feladata.

Sarokba szorítani Timo Solert.

És persze válaszolni Papinak. Pasdeloup hadnagy a fejébe vette, hogy saját vizsgálatot indít Cyril és Ilona Lukowik szülőfalujában. Feltárja a vakfoltokat, ahogy ő mondta sejtelmesen. Olyan fába vágta a fejszéjét, amelyet a deauville-i és caeni zsaruk hetek óta döngettek eredménytelenül. Papi is egy makacs, okos, pimasz, magabiztos és arrogáns pasi volt, az már biztos.

És ebben az ügyben Marianne-nak szerencsére épp ilyenre volt szüksége.

– Parancsnok.

Marianne felnézett. Vasile Dragonman volt az – még mindig nem indult el. Felemelte a sisakvédőjét, tekintete olyan volt, akár az égető lézer.

– Lenne még egy utolsó kérdésem. Ön talán tud segíteni.

– Hallgatom.

– Elsőre talán furcsának fog tűnni. Hetek óta nem hagy nyugodni a gondolat, akármennyit töprengek rajta, nem találom a választ. Mégis azt érzem, hogy döntő fontosságú. Az egész ügy kulcsa lehet…

– Hallgatom – ismételte kissé bosszúsan a parancsnok.

Vasile előhúzott egy fényképet a zsebéből.

– Ez itt Bajszos, Malone Moulin híres plüsse. Mit gondol, ez valójában milyen állat?

Ezekkel a szavakkal hagyta ott a parancsnokot. A következő pillanatban beindította a Guzzi Californiát, és kihajtott az V. György sugárútra. Gyorsan eltűnt a nagy forgalomban, és észre sem vette a Ford Kugát, amely néhány másodperccel utána kanyarodott ki a szemközti parkolóból, szorosan a nyomában.

31.

Graciette Maréchalnak mindig egy örökkévalóságig tartott, amíg bepakolt a táskájába.

Minden reggel vásárolt egy kenyeret és egy péksüteményt a Vivécóban, sohasem ugyanazt, és öreg, májfoltos keze percekig remegett a levegőben, mire végre be tudta pakolni a pénztárcájába a visszajáró aprót. Amandának úgy tűnt, ma még hosszabb ideig tart neki, mint máskor. Vagy talán csak képzelődött.

Egy hete semmi nem történt Manéglise-ben. Valójában soha semmi nem történt itt. Ugyanazok a vásárlók, ugyanaz a fásult köszönés, ugyanazok az újságok, kaparós sorsjegyek, káromkodások, ugyanazok az apró rituálék és ugyanaz az unalom. És mégis, ma reggel mintha minden megváltozott volna.

Vagy talán csak képzelődött.

Úgy érezte, a vásárlók azért jöttek, hogy kémkedjenek utána, azért vásárolták az újságokat, hogy róla olvashassanak, és csak azért beszélgettek vele, mert azt remélték, egy óvatlan pillanatban elszólja magát.

Valóban így lett volna?

Amikor átadta a bagettet Oscar Minotier-nek, a Saint-Jouin-Bruneval dolgozójának, aki tíz hosszú percen át türelmesen várakozott Graciette mögött, egy új vásárló lépett be az üzletbe fülig húzott kék anorákban, és egyenesen az újságospulthoz sietett. Amanda még sosem látta.

Mindenre és mindenkire gyanakodott.

Egy ezernél is kevesebb lakosú kis faluban a dolgok nagyon gyorsan történtek. A házak, a kertek, sövények, az egész életük száraz szalmakazal volt csupán, amelyet egyetlen szikra, egyetlen kósza gyufaszál meggyújthatott és porig égethetett. Mondjuk, a városháza alkalmazottja, aki véletlenül meghallott egy beszélgetést az utcán, vagy az óvónő, aki túl hangosan szólt a pszichológushoz. Vagy a szomszéd, aki kitárta az ajtaját egy szaglászó rendőr előtt. Egyetlen mozdulat, és minden lángra kapott. És a tűz megállíthatatlanul terjedt.

Egy belső, láthatatlan tűz. A pletyka.

Az anyukák persze ugyanúgy mosolyogtak rá, amikor elment Malone-ért az óvodába, mint mindennap. De Amanda nem volt hülye.

Már gyerekkorában úgy ismerte Manéglise-t, mint a tenyerét. Minden szegletét bejárta, többet ült a városháza melletti buszmegállóban, mint az iskolapadban. Ismerte azt a mélységes unalmat, amely az ehhez hasonló falvakban elfogja a kamaszokat, és többé sohasem ereszti. Ismerte, milyen az, amikor annyira nem történik semmi, hogy a monoton élet legapróbb kizökkenése is rendkívülinek hat. A legjobb ilyen kizökkenés egy esküvő, örökség vagy utazás volt. A legrosszabb egy megözvegyülés vagy egy elbocsátás.

Vagy egy gyerek, aki azt mondja, hogy az anyja, igen, az anyja, ismered, pénztáros a Vivécóban, szóval az ő gyereke, tudod, az a hároméves, mindenkinek azt mondja, hogy ő nem is az igazi anyja.

Amanda nem is tudta eldönteni, mindez vajon áldás vagy átok.

32.

Marianne a mesét fejhallgatón követve nem is hallotta, amikor Papi belépett az irodájába. Bajszos éppen megtalálta az ígéret földjét. A tengerpart homokjában felejtett mogyorószemekből, makkokból és fenyőtobozokból megszületett a világ legszebb és legsűrűbb erdeje.

– Marianne! Hahó! Marianne!

A hadnagy elé csúsztatott egy formanyomtatványt, amellyel Marianne engedélyezhette neki, hogy elutazzon a városból nyomozást végezni. A parancsnok kihúzta a fülhallgatóját.

– Mit akarsz csinálni Potigny-ban?

– Ott temették el Cyril és Ilona Lukowikot.

– És?

– És ott is születtek. Csakúgy, mint Timo Soler és Alexis Zerda. Mind ott nőttek fel, és Cyril Lukowik szülei még ma is ott élnek.

– A tűzzel játszol, Papi. Ha a deauville-i kollégák megtudják, hogy ellenőrzöd a munkájukat…

Pasdeloup hadnagy többször okozott már kellemetlenséget neki, de kiváló nyomozó volt. Inkább fantáziadús, mint módszeres. Egy nyugdíjazás előtt álló zsaru tekintetével könyörgött, aki még egy utolsó dicsőséges pillanatra vágyik, mielőtt végleg letenné a jelvényét. Olyan volt, mint egy idősödő focista a kispadon, aki az utolsó meccsén mindenáron meg akarja szerezni a győzelmet a csapatának.

A parancsnok egy fényképet csúsztatott elé. Pasdeloup csodálkozva nézte a kopott szőrű, fekete szemű, hegyes orrú szürke-okker plüsspatkányt.

– Ez majd lefoglal egy ideig. Derítsd ki, mi ez az állat. Ha megteszed, szabad az út Potigny-ba.

Nem volt idő se kérdezősködésre, se tiltakozásra, mert a következő pillanatban Jibé robbant be az iroda ajtaján. Csüggedt tekintete és leeresztett válla balszerencséről árulkodott. Tonnányi balszerencséről.

– Elvesztettük Zerdát! Bourdaine az imént hívott. A Coty tér környékén tévesztette szem elől. Azt mondja, bevásárlókörútra ment. És hogy nagy volt a tömeg. Épp csak elszívott egy szál cigit, aztán már nem látta kijönni.

– Micsoda barom! – csapott az asztalra idegesen a parancsnok.

– Bourdaine szerint nem feltétlenül szándékosan lépett le – próbálta meg csillapítani felettese haragját Jibé.

– Mégis mit gondol? Hogy Zerda nem vette észre a seggében kajtató zsarukat? Bassza meg! Mikor veszítette el?

– Úgy egy órája talán…

– És csak most hív?

– Azt hitte, gyorsan meg fogja találni, és…

A parancsnok a tenyerébe temette az arcát.

– Egyre jobb. Azt hitte, hogy Zerda majd foglal neki helyet a Lucky Store teraszán, vagy mi? Rohadt élet! Megháromszorozzuk a járőröket a Neiges negyedben! Végül is lehetséges, hogy Bourdaine szerencsétlensége éppen kapóra jön. Zerda csakis azért vállalhat ilyen kockázatokat, mert kapcsolatba akar lépni Timo Solerrel. Lehet, hogy nincs is más választása, ha Soler már haldoklik. Szóljatok a város összes orvosának és gyógyszertárának.

Jibé egy szempillantás múlva kifordult az ajtón. Papi bizonytalanul meredt a kezében tartott fényképre, és arra gondolt, ez az aranyos kis plüssállat olyan, mint egy ártatlan gyanúsított, akit a rendőrség tűzön-vízen át üldöz.

* * *

A sötétkék ruhás férfi még mindig az újságospult előtt állt, és egy Wakou magazint lapozgatott. Egy természeti csodákat bemutató, ismeretterjesztő gyerekújságot. Eléggé úgy tűnt, mintha alibiből venné le a polcról, de legalább nem egy szexmagazint nézegetett. Amanda elmosolyodott magában.

Zsaru volt. A barátnői élvezettel írták körül neki. Szőke haj, hosszú zsiráfnyak, egy zongorista vagy egy fojtogató gyilkos karcsú ujjai.

Még inkább gyakornok. Láthatóan alig lépett ki az egyetemről. Igyekezett feltűnésmentesen közlekedni Manéglise-ben, de egy ilyen apró faluban minden idegent megbámultak az utcán.

Amanda gonosz pillantást vetett a férfira. Legrosszabb esetben azt fogja gondolni, azért, mert lelkiismeretesen végzi a munkáját. Ha olvasol, fizess! Remélte, ezzel kicsit ráijeszt, és elveszi a kedvét attól, hogy tovább szaglásszon a családja után. Különösen Malone után.

A kölyök nyilvánvalóan alapos munkát végzett. A kis rohadék… A szomszédok és a barátnői persze örömmel kitálaltak neki mindenről. Kitárták előtte az otthonuk ajtaját, aztán Amanda életének ajtajait is.

Egy nő egy postai értesítőt csúsztatott Amanda elé. A kisbolt több online áruház átvevőpontjaként is működött, hiszen az ehhez hasonló apró, vidéki üzleteknek a fennmaradás érdekében nem volt más választásuk, mint hogy eladják magukat a nagykutyáknak, amelyek lassanként így is, úgy is felemésztik őket.

Átnyújtotta a csomagot a nőnek, és hanyagul aláíratta vele a papírt. Őt úgysem fogja érinteni, ha egyszer bezár a kisbolt, akkorra már rég elhagyja ezt az átkozott falut. Felnézett a fiatal rendőrre, aki most épp egy másik magazint lapozgatott érdeklődést tettetve. Ezúttal a Toboggan című gyerekújságra esett a választása.

Hét perc múlva négy óra.

Az a rohadt Carole persze nyilvánvalóan épp ma fog késni. Épp aznap, amikor Amanda sietett, mert szerette volna a többi szülő előtt elhozni Malone-t az óvodából. Mondhattak, gondolhattak, pletykálhattak, amit csak akartak, nem érdekelte.

Senki egy ujjal sem fog Malone-hoz érni.

Senki nem veheti el tőle a fiát.

* * *

– Parancsnok, itt Lucas…

Marianne Augresse bekanyarodott a gyógyszertár parkolójába, és leállította a Mégane-t.

– Sürgős?

– Hát, itt vagyok Manéglise-ben. Épp a buszmegállóban állok. Ön kért meg rá, hogy naponta kétszer adjak szóbeli jelentést.

A parancsnok ösztönösen végignézett az elhagyatott utcán. Elrendelte, hogy két másik rendőrautó figyelje a gyógyszertár környékét, és öt másik cirkáljon folyamatosan a Neiges negyed utcáin.

Ha Zerda egyszer előkerül…

– Gyorsan. Térj a lényegre. Azóta sikerült kiderítened valami újat?

– Igen, abszolút. Jól tette, hogy ráállított a feladatra, parancsnok. A felszín alatt egészen váratlan dolgok rejtőznek.

– Most mondtam, hogy térj a lényegre!

– Jó, jó… Szóval az a helyzet, hogy az, amit eddig a Moulin családról hittünk, egyáltalán nem vág egybe azzal, amit most kiderítettem. Az például igaz, hogy Amanda már hat éve pénztáros a helyi kisboltban, de ebből három évig szülői szabadságon volt, és csak tavaly júniusban tért vissza a posztjára.

Marianne az ajkába harapott. Kétségbeesetten kereste a noteszét és a tollát hatalmas kabátzsebében.

– Tehát egész idő alatt kettesben volt a gyerekkel, a négy fal között? – Kotorászás közben érezte, hogy a notesz mélyebbre csúszott, mint kellett volna, és egészen kicsavarodott pózban kellett érte nyúlnia. Heti három óra edzés, és még a fenekemet sem tudom rendesen felemelni…

– Nem egészen, parancsnok. Van egy rakás tanúm, akik a születése óta már többször látták Malone-t. Babaként, aztán később is. A gyermekorvos, a barátaik, helybéliek… dadája azonban sosem volt. Óvodába sem járt korábban, és még a városban is alig.

– Tehát első három évében jószerével egyetlen másik gyerekkel sem találkozott?

– Pontosan, parancsnok.

– Nem kell minden harmadik szó után hozzátenned, hogy parancsnok! Legalább azzal is spórolunk egy kis időt… Az előbb azt mondtad, az „például” igaz, hogy Amanda hat éve dolgozik a kisboltban. Ezek szerint van más új infód is?

– Igen, és meglehetősen furcsa. Emlékszik, hogy a múltkor azt mondtam, a szomszédok gyakran látták Malone-t biciklizni az utcán, bukósisakkal a fején? A Ravel tér végén fekszik egy tavacska. Tavasszal mindig idevonz egy sereg kacsát, amik itt akarják kikölteni a fiókáikat. Szép kis hely ez, Marianne. Jó lehet itt családot alapítani. Nincs túl messze Le Havre-tól, nem is olyan drága, és…

Marianne ujjai végre rákulcsolódtak a zsebe mélyén hánykolódó tollra. Szívesen beleszúrta volna a szószátyár gyakornok kezébe.

– A lényeget!

– Oké, oké, Marianne, sajnálom. Szóval, arra akarok kilyukadni, hogy a Moulin család az utóbbi hónapokban eléggé elszigetelte magát a világtól. Nagyjából tél óta. Semmi közös családi vacsi vagy látogatás a barátoknál… Ez egyébként teljesen érthető, nincsen semmi baj vele, hiszen az összes rokonuk több száz kilométerre lakik Normandiától. Kivéve Amanda szüleit, mert ők itt, a manéglise-i temetőben. – A parancsnok nagyot sóhajtott. – Nem hívnak meg magukhoz senkit, és ritkán mennek el hazulról, akkor is mindig a gyerek nélkül. Már Serge-hez, mármint Serge Lacorne-hoz, a gyerekorvoshoz sem járnak. Aztán van itt egy másik dolog is, amit a szomszédok eléggé furcsának tartanak. Télen még gyakrabban látták Malone-t kinn, a kertben, biciklin, vagy a tónál, jól bebugyolálva a kis sapka-sál szettjébe, de azt mondják, minél jobb az idő, és minél hosszabbak a nappalok, annál ritkábban jár ki a szabadba. Jó, hát ezt igazából megértem, ha egyszer kisüt a nap, mindenki eszét vesztve rohan a tengerpartra, igazi Csernobil… de mindegy.

A parancsnok a víz hullámzását figyelte, és magában lemondott róla, hogy ezek után bármit sikerül majd időben elintéznie. Hüvelyk- és mutatóujja közé csippentett egy másik tárgyat, amely a zsebe mélyén lapult.

– Összefoglalva tehát, Lucas, a Moulin szülők, különösen az anyuka harminc hónapos koráig még a napfénytől is óvta a gyerekét, és nem vitte emberek közé. És mióta hároméves lett, még zárkózottabb a család.

– Igen, igen, kivéve, hogy szeptemberben beíratták az óvodába, Marianne…

Ennél még az is jobb volt, amikor folyton parancsnoknak hívta.

– Beíratták az óvodába… – ismételte eltűnődve. Az óvodába, ahová minden szülőnek kötelezően be kell adnia a gyerekét, mielőtt négyéves lesz. Ha nem viszik oviba Malone-t, azzal csak azt érték volna el, hogy mindenki gyanakodni kezdjen rájuk ebben a világvégi faluban.

Óvatosan kihúzta a zsebéből a poharat.

– Hú, Marianne, van itt még valami, amit el kell mondanom…

– Kérlek, Lucas, ne hívj Marianne-nak. Még azok sem teszik, akik harminc éve a rendőrkapitányságon dolgoznak.

– Rendben, értettem. Szóval, ööö… azt hiszem, észrevett engem.

– Kicsoda? Amanda Moulin?

– Igen.

– És akkor mi van? Rendőrök vagyunk, nem titkos ügynökök!

– Gondolja, asszonyom?

Marianne nagyot sóhajtott, és az ölébe fektette a poharat.

– Tudod, mit? Amanda Moulin most biztosan vérszemet kapott. Bosszút akar majd állni rajtad, hogy a magánéletében szaglászol. Talán már most is azt tervezgeti, hogyan tegyen el láb alól feltűnés nélkül…

Meg sem várta a választ. Letette a telefont, és az ölében repkedő mosolygós Csingilingre meredt. Sokáig ült így, némán, és szinte maga előtt látta, ahogy az ártatlan kis Malone Moulin a szájához emeli a poharat, mit sem sejtve róla, hogy később átadják majd a rendőrségnek vizsgálatra.

És ha Vasile Dragonmannak igaza van?

És ha valóban az lenne a legegyszerűbb, hogy hivatalosan is aktát nyissanak az ügynek, és elvégezzék a DNS-vizsgálatot?

33.

Kismutató a nyolcason, nagymutató a tízesen

Malone szomorúan sírdogált. Anyácska leült mellé az ágy szélére, és kérte, hogy mondja el, mi bántja, de ő nem mondhatta, nem mondhatta, titokban kellett tartania.

Nem mondhatta el neki, hogy Bajszos elaludt, talán örökre.

Hogy a szíve nem dobogott többé, és a szája nem szólt szép szavakat. Hogy már teljesen olyan volt, mint az összes többi játék.

Mégis abba kellett hagynia a sírást. Nem szipoghatott tovább, erősnek kellett lennie. Megtörölte a szemét és az orrát egy zsebkendővel, és igyekezett megnyugodni, mert tudta, ha nem teszi, Anyácska sosem megy el. Ott ült mellette, átölelte, és elsuttogta, mennyire szereti, és hogy ő a kincse és a nagyfia. Addig vele akart maradni, amíg teljesen el nem csendesedik a lelke.

Ezt pedig Malone nagyon nem szerette volna.

Egyedül akart maradni Bajszossal.

Ma este, mivel Bajszos már nem tudott beszélni, rá hárult a feladat, hogy elmesélje neki a soron következő történetet. Az ő történetét.

Könnycseppjein keresztül látta, hogy az űrhajó a karamellaszínű bolygón pihen, amelyik a legnagyobb volt mind közül.

A Jupiter napja volt. Az erő napja. A bátorság napja.

Anyácska nem ment el. Ott maradt, és melegen átölelte. Érezte a lélegzetvételét a bőrén, mintha elaludt volna. De nem, időről időre megsimogatta a hátát a kezével, és finoman csitítgatta anélkül, hogy egy szót is szólt volna. Néha nyakon csókolta, és azt mondta, későre jár, el kell repülnie álomországba.

Malone megértette, hogy Anyácska ma este egészen addig mellette fog maradni, amíg el nem alszik. Ezért hát beszélni kezdett, de csak magában, anélkül hogy egy hangot is kiadott volna a száján. Remélte, hogy Bajszos így is hallja majd. Fejből tudta a Jupiter meséjét.

Ez volt a legfontosabb. Az anyukája ezt nagyon sokszor elmondta neki. Erre kell a legjobban emlékeznie, amikor elérkezik az idő.

Az idő, hogy elrepüljön. Nem álomországba, ahogy Anyácska suttogta.

Hanem az ogrék erdejébe.

Akkor kell majd a legbátrabbnak lennie egész életében. Egyetlen módon menekülhetett el a szörnyetegek elől anélkül, hogy hazavezette volna őket.

Utána már túl késő, hiszen nem ugorhattak ki a repülőgépből.

Az anyukája azt mondta, ez az egy lehetőségük lesz. Egyetlen hely van az egész világon, ahol nem találhatnak rájuk.

És az anyukája megígértette vele, hogy ezt minden este jól átgondolja majd. Elismétli magában a szavakat, felmondja Bajszosnak, de csakis Bajszosnak, senki másnak.

Minden este!

Újra és újra eszébe kellett idéznie a rejtekhelyet.

A világ legtitkosabb és legegyszerűbb rejtekhelyét.

34.

Ma a benzinkúton végre megmondtam a családomnak, hogy kurvára elegem van belőle, hogy mindig én fizetem a tankolást.

Ölni akarok

Húsz euróért pontosan 11,78 litert tudtam tölteni… a betonra. Aztán kiköptem a cigimet.

Elítélt: 176

Felmentett: 324

www.olni-akarok.hu

A világítótorony fáradhatatlan fénypászmája tizenkét másodpercenként világította meg a falszakaszt. Vasile türelmesen számolta magában.

Hozott magával zseblámpát, amely épp elég fényt adott ahhoz, hogy átkelhessen a meszes gyepen, de az alatta fekvő rakpartot és a tintaszínű tengert már nem világította be.

Tizenkét másodperc.

Vasile a kihalt parkoló felé világított, a két fehér pad között álló szénfekete Guzzira, amely most tökéletesen beleolvadt az éjszakába. Metsző szél csapott az arcába. Nem elég erős ahhoz, hogy feldöntse a kitámasztott motort, de ahhoz igen, hogy ne tudja még egyszer, utoljára lecsekkolni a térképét. Pedig már meglehetősen idegesítette, hogy fejben kell maga elé képzelnie és térben elhelyeznie a köröket, nyilakat és mindenféle más jelöléseket, amelyeket önmagukban is nehéz lett volna megjegyezni.

Kora délelőtt vásárolt egy új térképet, amelyre lemásolta a korábbi hosszas töprengések eredményét. A nap hátralévő részét azzal töltötte, hogy újra és újra meghallgatta Bajszos történeteit, jegyzetfüzettel és tollal a kezében, folyton megállítva, visszatekerve, újra lejátszva a meséket, és összeszedte a legfontosabb hasonlóságokat és különbségeket, hátha meg tudja állapítani majd belőlük, pontosan hol lakott Malone korábban. Meg kell találnom a legkisebb közös nevezőt, gondolta komoran, miközben igyekezett átverekedni magát a sűrű borókabokrokon.

Itt.

A szinte vadonatúj Bering bőrdzseki ujjába kapó vékony ágak között. Ha ezek a szarok elszakítják…

Mégis mit keres itt?

Ismét maga előtt látta a fenyegető üzenetet és a vészjósló fotót. A márványkoporsó képe legalább annyiszor az agyába villant, mint a világítótorony pásztázó fénye.

Óvatosan haladt előre. A zseblámpa csak a háromméteres körzetét világította meg. Bármikor elcsúszhatott a nedves füvön, és semmi kedve nem volt vakon tapogatózni a tövises ágak között.

Megpróbálta kiveri a fejéből racionális gondolatait, amelyek minduntalan azt suttogták neki, hogy forduljon meg, ugorjon fel a motorjára, és teljes gázzal térjen vissza a város fényei közé. Malone-ra gondolt, és megacélozta a szívét. Maga előtt látta az óvodában elveszetten bolyongó, rémült és didergő kisfiút, aki képtelen rászánni magát, hogy a zápor utolsó, lassú esőcseppjei közé szaladjon.

Vasile megfogadta magában, hogy csak megnézi, egyetlenegyszer, és ha sejtései beigazolódnak, soha többé nem tér vissza erre a helyre, még fényes nappal sem. Csak telefonál Marianne Augresse-nek, akinek ezek után egyszerűen muszáj lenne nyomozást indítania az ügyben.

Tétován a sűrű bokrok közé irányította a zseblámpa fényét. Nem tudta eldönteni, hol végződik a talaj, és hol kezdődik a szakadék. Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy ha itt elesne és lezuhanna, talán napokig nem találnák meg a testét. Az óceán sós hullámai messzire sodornák, és idegen parton vetnék ki magukból, olajszagúan, műanyag zacskókban mumifikálódva.

Ezúttal Angie képe segített neki leküzdeni ezeket a rémes gondolatokat. Írni akart neki egy üzenetet. Hogy megnyugodjon. Ő is és Angie is. A lány ott várta a tizenkettedik emeleti lakásban. Megígérte neki, hogy nem marad sokáig. Gyorsan haza fog érni, Le Havre nincs öt kilométer innen.

A szerelmének küldött üzenet hangja megtörte a part csendjét. Vasile az órájára pillantott.

Tíz perc múlva fél tizenegy.

A sirályok aludtak. A tenger halkan suttogott az éjszakában.

Tizenkét másodperc.

A fénypászma kettészelte a sötétséget, egy pillanatra megvakította Vasile-t, majd folytatta útját észak felé. Úgy világította meg a partot, mint egy cikázó villám.

Négy torony. Egy vonalban.

Malone kastélya!

Vasile szíve veszettül dobogott. Jól látta.

A fénypászma máris visszatért, és újra az arcába világított. Vasile összehúzta a szemöldökét, és teljes figyelmét a tenger felé irányította. A hullámok egy pillanatra aranyszínbe borultak.

A kalózhajó.

Fekete.

Kettétörött.

Vasile igyekezett nyugalmat erőltetni magára. A fénypászma megvilágította a furcsa házakat, majd elsiklott a komor sziklafal előtt.

Árnyékok, ogrék?

Vajon itt élhetnek?

Vajon itt élhetett Malone?

Vagy olyan nyomokat követett volna, amelyeket szándékosan hagytak neki a kisgyermek gyurmaként formázható emlékezetében?

Egy ideig csak állt ott, és megpróbálta felmérni a távolságokat. Fejben gyorsan kiszámolta, nagyjából hány kilométer választja el a repülőtértől, a Mont-Gaillard-tól és Manéglise-től. Gyorsan belátta, az, hogy megtalálta a helyszínt, önmagában nem sokat ér a rendőrség segítsége nélkül. Szüksége volt egy csapatra, amely segít neki átkutatni ezeket a síron túli házakat. Lehetséges, hogy Malone anyjának kísértete még mindig ott lapult, és vele együtt a kisfiú születésének titka is?

Bő negyedórába telt, mire visszaért a motorhoz. Végül talált egy kevésbé sűrű részt, így nem kellett újra átgázolnia a tövises bokrok között. Zseblámpája fénye a három sörösdobozzal és egy tucatnyi cigarettával díszített hamukupacra tévedt. Az élet újabb nyomai, titkosak és mulandók.

Már közel járt a parkolóhoz. Alig néhány borókaág választotta el tőle, amikor hirtelen megszólalt a telefonja. Rövid, éles pittyenés.

Angie.

Négy szó, helyesírási hibákkal.

Vigyáz magadra. Várlakk. Csók

Vasile mellkasát melegség öntötte el, egy mindeddig még felfedezetlen, titkos energia, amely beindította testének csendes motorját, felgyorsította a szívét és a lépteit, és táplálta a vágyát, hogy minél gyorsabban visszatérjen a Clemenceau körúti lakásba, hogy Angie fehér karjaiba omoljon…

Beleszeretni egy fodrászba…

Tekintete elidőzött a lány arcán, amely a telefonja képernyőjéről világított rá a sötétben. Mégis megtörtént. Elmosolyodott, és a fejét ingatva folytatta útját a parkoló felé. Kavics és tengerparti tátorján zörgött a talpa alatt.

Aztán hirtelen lefagyott a mosoly az arcáról.

Gyorsan lezárta a telefonja képernyőjét, hogy ne látsszon a sötétben. Angie arca az éjszakába veszett.

A Guzzi a földön feküdt. Egy elgázolt állat jutott eszébe róla. Odarohant hozzá. A szél belekapott a hajába, felhajtotta a dzsekijét, de messze nem volt olyan erős, hogy ledöntsön a kerekéről egy háromszáz kilogrammos motorkerékpárt.

A száz méterre pislákoló utcai lámpa gyenge fénye megvilágította a parkolót. Vasile a Guzzi fölé hajolt, hogy felmérje a károkat. Ezerféle gondolat kavargott a fejében, a szíve hevesebben dobogott.

Baleset? Fenyegetés? Egy srác szándékosan feldöntötte volna a motorját az autójával? Nem, azt hallotta volna… És nyomai is lennének. Akkor egy gyalogos volt? Idejött egyedül, csendben? Ennek meg nincs túl sok értelme…

Vasile újabb aggodalmas pillantást vetett a krómozott vázra. Se benzinszag, se horpadás. Úgy tűnt, a motor még annyira sem karcolódott meg, mint a kabátja a borókaágak között.

Mélyeket lélegzett, várta, hogy megnyugodjon a szíve. Valószínűleg rosszul támasztotta ki, nem vette figyelembe a parkoló lejtését. Talán az izgatottság miatt.

Mekkora idióta volt! Nem ilyen kalandokra született, az biztos… Talán az lenne a legjobb, ha gyorsan átadná az egész ügyet a rendőrségnek, aztán hazamenne Angie-hoz.

Szerelmeskedni.

Gyereket csinálni neki.

Ez volt az utolsó dolog, amire emlékezett a sötétség előtt.

Bűz és fájdalom.

Vasile képtelen volt megsaccolni, mennyi ideig feküdhetett eszméletlenül. Néhány perc? Talán egy óra?

Borzasztóan sajgott a nyaka, a fájdalom egészen a háta alsó részéig nyilallt. De ez mind semmi volt szétzúzódott lábához képest. Háromszáz kiló. Darabokra törte a térdét és a sípcsontját, ráadásul mozdulni sem tudott tőle. Hiába próbálkozott, a Guzzit lehetetlen volt elmozdítani a helyéről. Csapdába esett. A sisakja néhány méterrel arrébb gurult.

A kormányra és a burkolatra helyezte a kezét, és minden erejét összeszedve meglökte a járgányt. Újra és újra. Elég volt néhány centivel arrébb csúsztatnia, hogy kiszabaduljon, és egy fokkal elviselhetőbb legyen a fájdalom, amíg valaki idejön és megmenti.

Mély levegőt vett. Benzinszag hatolt a tüdejébe, akár egy láthatatlan, savas felhő, amely mindent eléget, ami csak az útjába kerül. A torkát, a légcsövét, a mellkasát.

Köhögött. Ki kellett verekednie magát a motor alól, hiszen az egész teste benzinben ázott. A Guzzi harmincliteres tartályának jó része biztosan kifolyt. Reggel teletöltötte a Mont-Gaillard-ban.

Lehunyta a szemét, és lassan húszig számolt magában. Minden izmát külön ellazította, a bicepszét, tricepszét, deltáit, aztán újra kinyitotta a szemét, és a maradék energiáját bevetve ismét megpróbálta lelökni magáról a Guzzit. Addig ismételte ugyanezt a rituálét, amíg teljesen ki nem merült.

Ha kell, egészen hajnalig ezt fogja csinálni.

Nem fog így meghalni, mint egy hungarocellre tűzött pillangó. Újabb levegőt vett, hatalmasat, és nem törődött sem a fájdalommal, sem a benzinszaggal. Benn tartotta, és kinyitotta a szemét. Újra nekiveselkedett…

Először azt hitte, egy csillag, vagy a sötét eget átszelő repülőgép piros jelzőfénye, vagy valamiféle furcsán világító rovar. Eltartott egy ideig, mire rájött, mi lebeg a feje fölött. Orrcimpája megremegett, ahogy megérezte a füstöt, és a füsttel együtt a veszély szagát.

Nem csillag volt, nem világító rovar, nem is repülőgép vagy műhold. Hanem egy cigaretta izzó vége, láthatatlan árnyékszájban, kicsit több mint másfél méterrel a feje fölött.

35.

Ma lettem harminckilenc éves. Nincs gyerekem.

Ölni akarok – magamat

Mérgezett almába harapok, befekszem egy koporsóba, és türelmesen várok.

Elítélt: 7

Felmentett: 539

www.olni-akarok.com

Vigyáz magadra. Várlakk. Csók

Angie újra elolvasta az üzenetet az ölében fekvő telefonon, majd két combja közé csúsztatta a készüléket. Attól, ahogy a szoknya alatt feszülő szoros nejlonharisnyához simult, kissé megborzongott.

Marianne még mindig beszélt.

Alig megkezdett calzonéja olyan volt, akár egy rég nem aktív vulkán, amelyet kihűtött az évezredek hidege. Az Uno pincére hébe-hóba elhaladt mellettük, mintha azon tanakodna, leüljön-e hozzájuk, hogy ő maga nyomja le az ételt a parancsnok torkán.

Késő volt. Majdnem éjfél.

Angie haza akart menni, hogy megölelje szerelmét… de erről nem beszélhetett Marianne-nal.

Ma este nem beszélhetett vele pasikról. Főleg nem a sajátjáról.

És éppilyen kockázatos volt saját magáról beszélnie is. Ma este egy kortyot sem ivott, mert legutóbb túlságosan kitárulkozott neki… Marianne teljesen egyedül ürítette ki az asztalon ásító riojás üveget.

Angie kikapcsolt, miközben hallgatta. Hagyta, hogy a szavak értelmüket vesztve kövessék egymást, mintha Marianne egy olyan idegen nyelven beszélne, amelyből ő mindössze néhány szót ért.

Vasile.

Ennek végre volt értelme. Angie azonnal figyelni kezdett.

– Azt fogod gondolni, hogy teljesen meghülyültem, de képzeld, megint találkoztam ezzel a Vasile Dragonmannal. Kapaszkodj meg: a rendőrség előtt beszéltünk, minden emberem megbámult, hogy egy ilyen angyalarcú motorossal dumálok. Ez a pedagógusi sárm… Olyan, mint egy Dennis Hopper, aki Dolto minden könyvét olvasta.

Angie-nak nem volt más választása: le kellett gurítania egy italt. Félig csodálkozva, félig idegesen forgatta a szemét. Már ezer éve megtanulta, hogyan reagáljon lelkes kiáltással ügyfelei leghétköznapibb kijelentéseire is. A fodrászok a világ legjobb színésznői. A tükör előtt eltöltött élet hozadéka…

– A pszichológusod? Ereszkedj le a felhők közül, kedvesem! Az alapján, amit elmondtál, legalább tíz évvel fiatalabb nálad. Egy pszichológus és egy zsaru, akik egymásba szerelmesednek, miközben ugyanazon az ügyön dolgoznak… egy kicsit szappanoperás hangulata van, nem?

Marianne kinyújtotta rá a nyelvét. Tekintete egy pillanatra elidőzött az Uno pincérfiújának fenekén, aki éppen a szomszédos asztal székeit rendezgette. Angie erőltetetten visszamosolygott rá.

Azon tűnődött, vajon mit szólna Marianne, ha kiderülne, hogy a legjobb barátnője együtt van a pasival, akiről fantáziálgat. Kiakadna? Gúnyos tósztot mondana a szerelmesekre? Vagy újabb pofon lenne neki az élettől, amelyet az előzőekhez hasonlóan néma csendben, összeszorított foggal tűr majd? Angie már megint jó kis kalamajkába keverte magát, amikor megadta Vasile-nak a parancsnok számát… Gyorsan igyekezett elterelni a témát.

– Mesélj inkább arról a kollégádról…

– Jibéről? Mit akarsz tudni?

– Mindent!

Nevetésre kényszerítette magát, kissé oldalra döntötte a fejét. A pincér felé fordult, és sóvár tekintete bejárta a nyakát, egy pillanatra megállt a mellkasán pihenő fényes medálon, majd blúzának árnyékába zuhant.

Marianne a csillagokat bámulta.

– Nos, kedvesem… Ez a drága Lechevalier hadnagy sajnos még mindig házas, és még mindig vannak gyerekei… de ebben a mai szűk farmerjában elképesztően jó feneke volt, azt meg kell hagyni.

– Na, hát akkor minden rendben. Csak ki kell várnod a megfelelő alkalmat. A szerelem türelemjáték, kedvesem. Egyetlen pillanat elég ahhoz, hogy minden megváltozzon. – Mielőtt folytatta volna, a vörösborba mártotta ajkát. – Apám legalábbis mindig ezt mondogatta nekem. Tizenhét éves korára megkopaszodott, százhatvan centinél megállt a növekedésben, és olyan sűrűn burjánzott rajta a szőr, hogy mindig állig kellett gombolnia az ingét. És mégis ő vitte el a pálmát: az osztály leggyönyörűbb andalúz lányát, akiről még a tanárok is fantáziálgattak. Mindig azt mondogatta nekem, hogy neki az is bőven elég, ha mellette van, hűségesen, makacson és gondoskodón, akár egy rajongó, aki annyira ott akar lenni az első sorban bálványa koncertjén, hogy képes két nappal a nyitás előtt letáborozni a stadion bejáratánál. Három féléven át, amíg udvarlók ostromolták, apám tartotta a gyertyát, az esernyőt vagy a zsebkendőt, ahogy tetszik. De ott volt. Egy év nyáladzás, hogy utána egész életükben boldogok legyenek. Apám azt mondta, olyan ez, mint egy befektetés.

– Az andalúz lány az édesanyád?

– Igen.

– Azta! Hát akkor te szerelemgyerek vagy!

Angie az ajkához emelte a borospoharat, remélve, hogy sikerül eltakarnia a szeme sarkában gyöngyöző könnycseppeket. A fodrászatban, a tükör előtt általában jobban leplezte az érzéseit. Boldogan éltek, amíg meg nem haltak, ismételgette gondolatban. Igen, az apja boldog volt. Mondeville-ben, a kohászatban dolgozott. Az anyja is boldog volt otthon. Szeretői látogatásait mindig két műszak közé időzítette. Egy éjjel, egy napközben, egy vasárnaponként. Mind roppant udvariasan bántak a kis Angélique-kal, a néma angyallal, aki a szobájában játszott, amíg az anyja bevezette őket a sajátjába.

– Szerelemgyerek – suttogta Angie. – Ez valóban helyes megnevezés, kedvesem…

Az étterem előtt elhaladó éjszakai villamosról eszébe jutott a Caen-Párizs-vonal, amelyet tizenhatodik születésnapjának reggelén járt végig, miután eltöltötte az utolsó éjszakát gyerekszobájában, a Copernic közben. Édesapját az utolsó homlokcsókja után hat hónappal elvitte az azbeszt miatt kialakuló tüdőrák.

Szerelemgyerek…

Elég komikusan hangzott.

Angie visszaemlékezett a kamaszkorára. Sötét, fájdalmas évek, mielőtt még találkozott volna élete szerelmével. Szinte látta maga előtt a szerelmes kislányt, aki ki akarta irtani az egész világot.

– Tehát végső soron azt javaslod, várjam ki a megfelelő alkalmat?

Marianne kérdőn nézett rá a borosüveg mellől. Angie megköszörülte a torkát.

– A türelmes várakozás az egyetlen esélyed, drágám.

– Hülyeség! – kiáltott fel mérgesen Marianne. – Ezerszer elmondtam már neked, hogy ketyeg az órám. Tizennyolc hónapom van hátra. Legfeljebb huszonnégy, mire egy pasi végre a hasamba veti a magját, és úgy dönt, hogy fel akarja nevelni velem a gyereket.

Egyszerre törtek ki nevetésben, és Angie ezúttal még csak nem is színlelte. Ez az öreg zsaru meghatotta. Marianne olyan volt, mint ő: egy farkasfalka elől hátráló kecske, aminek egyedül a szarva és a patája menthette meg az életét.

A parancsnok aznap nem beszélt sokat a munkájáról. Alig említette, mintegy előételként, mielőtt a pincér kihozta volna a vörösbort és a grépfrútlevet: Timo Soler sehol, Alexis Zerda szökésben, Malone Moulinnak rémálmai vannak, aztán már csak a drága, szexi pszichológusa…

A pincér látványosan letörölte a napi menüt a tábláról, és a sarokba rakta. Marianne értette a célzást, és gyorsan neki is esett kihűlt calzonéjának.

Épp ebben a pillanatban csörrent meg a telefonja.

A parancsnok izgatottan felvette, és cinkosan Angie-ra kacsintva kihangosította. Sokatmondó tekintettel a képernyőn megjelenő fényképre mutatott. Jóképű férfi, nyakkendő, öv, szemöldökig érő kék sapka. Büszkén feszít a megyei rendőrség tizenharmadik kongresszusának emelvényén. Richard Gere és a Garni-zóna óta nem látott a világ ilyen szexi pasit.

– Halló, Marianne. Itt Jibé.

– Látod, csak gondolnod kell rá, és már hív is – suttogta Angie felemelve mutatóujját. – Hálózd be!

– Ott vagy, Marianne? – kérdezte a férfi.

Hang nélkül koccintottak, és mosolyogva ajkukhoz emelték a poharat.

– Hahó! Marianne?

– Tessék, Jibé. Nem tudsz aludni, vagy mi a helyzet?

– Én vagyok az ügyeletes. Van egy tüzünk nem messze Le Havre-tól.

Augresse parancsok igyekezett komolyságot erőltetni magára.

– Idióta kamaszok?

Egy autó nagyjából nyolcvannal elhajtott az étterem előtt. Alig hallották a választ.

– Nem. Inkább közlekedési baleset. Valami srác jól beihatott.

– Bassza meg. Valami bővebb infó?

– Nem sok. Elég későn kaptuk a fülest. Az első lakott ház két kilométerre áll a helyszíntől. Cseppet sem túlzok, ha azt mondom, csak egy halom hamut találtunk, mire odaértünk.

– A kurva életbe. Csak egyvalaki halt meg? Biztos vagy benne?

– Igen. De nehéz lesz beazonosítani. Az egyetlen nyomunk a motor. Egy fekete Guzzi California.

A talaj kicsúszott Marianne lába alól. Ugyanebben a pillanatban, mintha földrengés rázta volna meg az éttermet, Angie összeroppantotta a poharat a kezében. A bor mint a vér gyöngyözött az ujjain, a lila foltok szétterjedtek a fehér pamutterítőn, és az üvegszilánkok apró darabokra robbantak a padlón.

A foltok lassan összefolytak, és egészen úgy néztek ki, mint egy monokróm Rorschach-ábra, amelyet a pszichológusok használnak, hogy formát adjanak a tudatalatti fantomjainak.

PÉNTEK
A szeretet napja

36.

Kismutató a nyolcason, nagymutató a hatoson

Az óvoda kapuja kinyílt. Clotilde ilyenkor általában oldalra húzódott, és minden gyereket mosolyogva köszöntött, a keresztnevén szólítva. Egy kis kedvességgel még a legzordabb családot is könnyen zsebre lehetett tenni.

Három nemzedék óta! Ha még néhány évtizedig Manéglise-ben marad, hamarosan ezeknek a gyerekeknek a gyerekeit köszöntheti majd ugyanilyen barátságos mosollyal…

Ezen a reggelen azonban Clotilde néhány méterrel arrébb, egy zöldellő bokor mellett állt, és mély beszélgetésbe merült egy férfival. Nem apuka volt, nem is egy másik óvodai dolgozó, de még ellenőr sem a központból. Nem is igazán tűnt annak.

Talán a pasija… Clotilde csinos nő volt, és a srác, bár kissé idősebb volt nála, elég jól nézett ki bőrdzsekijében és szűk farmerjában, elegáns borostájával.

Legalábbis a kíváncsi anyukák ezt gondolták. Aztán az egyik bámészkodó felvetette, hogy talán rendőr. Olyasmi, mint a filmekben: szűkszavú, sármos, komolyan bólogató… egy nem túl ismert, de szégyentelenül vonzó színész. Még az anyukák is belehabarodtak némiképp.

Kivéve Amanda Moulint, aki kissé távolabb állt meg a kaputól. A többi gyerek elengedte a szülei kezét, és az épület felé rohant, Malone azonban holtra válva állt meg a járdán. Sötétkék kabátot, ujjatlan kesztyűt és vastag gyapjúsapkát viselt, és szorosan a mellkasához szorította Bajszost. Tekintete az ajtót, az ablakokat, a távozó anyukákat, a parkolóban álló néhány autót fürkészte idegesen. Motornak semmi nyoma.

– Találkozni akarok Vasile-lal!

Amanda leguggolt Malone mellé.

– Tegnap már találkoztál vele, drágám. Ma másik óvodában van.

– Találkozni akarok vele!

Malone ezúttal felemelte a hangját. Remegő kézzel szorította magához Bajszost, és érezte, hogy teljesen üres. Élettelen. Halott.

Vasile megígérte. Azt mondta, itt fogja várni, és ma reggel visszaadja Bajszos szívét.

Jönni fog, hamarosan meghallja a motorja hangját. Csak még várnia kell egy kicsit.

– Gyere, Malone.

Anyácska nagyon erősen húzta meg a karját. Fájt. Malone egyszer meghúzta egy plüssjáték karját, persze nem Bajszosét, hanem egy régi maciét, és az egész kar a kezében maradt, fehér vatta kandikált ki a végéből.

– Találkozni akarok Vasile-lal! Megígérte, hogy itt lesz!

Malone olyan hangosan kiabált, hogy Clotilde és a férfi is felkapták rá a fejüket. Amanda ösztönösen arrébb húzta a fiát. A többi szülő figyelemre sem méltatta őket: nekik ez csak egy újabb dacos hiszti volt egy kisgyerektől, akinek ma nem volt kedve oviba menni.

Amanda felemelte a hangját, ahogy bármelyik másik anyuka tette volna a helyében.

– Már az összes többi gyerek bement az oviba, Malone! Úgyhogy légy szíves, te is indulj el.

Két anyuka – mindig ugyanazok, Valérie Courtoise és Nathalie Delaplanque – szigorú biccentéssel jelezte Amandának, hogy jól csinálja, szilárdnak kell maradnia. Amanda még erősebben húzta Malone kezét, teljesen összepréselve apró kék kesztyűjét. Ha kell, bevonszolja az óvodába.

Malone pontosan tudta, hogyan kell ellenállnia. Ugyanazt tette, mint Bajszos: összeomlott, mintha az ő szívét is kitépték volna a helyéről. A teste lágy volt, akár egy plüssjáték.

Amanda mindebből csupán annyit érzékelt, hogy Malone térde összecsuklik, és a kisfiú az aszfaltra omlik. Mintha petyhüdt gumi lógott volna a kezében.

– Malone, azonnal kelj fel!

Gérardine Vallette, Lola édesanyja csatlakozott két barátnőjéhez a komoly bólogatásban. Már nem is színleltek beszélgetést, és a jóképű zsarut sem bámulták tovább. Leplezetlenül figyelték és hallgatták az eseményeket. Nem is igazán volt más választásuk: ha közömbösen sarkon fordulnak, és hazamennek, porrá zúzzák az anyai összetartás látszatát, de ha beleavatkoznak az eseményekbe, azzal csak még jobban felidegesítik szegény Amandát. Végül is minden anyuka tisztában van vele, hogy előbb-utóbb elkerülhetetlenül át kell élnie legalább egy ilyen negyedórás nyilvános megaláztatást. Nyűgös reggel, feleselés, hisztéria…

Amanda rákiabált, ahogy bármelyik másik anyuka is tette volna.

– Malone, kelj fel! Szégyent hozol anyára!

Félve, hogy talán fájna neki, nem próbálta meg még erősebben rángatni Malone-t. A kisfiú makacsul elnyúlt a betonon, mintha elaludt volna. Közel tíz anyuka nyilvánított néma részvétet az óvoda kapuja előtt.

– Malone, utoljára kérlek, ha most nem kelsz fel, akkor anyának…

Malone megrántotta a kezét, felugrott, és szaladni kezdett az autók felé, miközben olyan hangosan kiabált, mintha azt akarná, hogy az egész utca hallja:

– Te nem vagy az anyukám!

37.

Marianne Augresse egész testében remegett.

Közel két órája kaptatott már az hève-i hegyfok felé. A hullámok vadul csapkodtak a szélben, az égen szürke fellegek úsztak.

A lába előtt kihűlt hamvak.

Meg persze az, ami nem égett el. A parancsnok magában számba vette a dolgokat: a Guzzi California gumiabroncsok és ülés nélkül, semmi nem maradt meg belőle, csak egy kormos, több helyen olvadásnak indult fémtest, amelyen alig lehetett kivenni a kitárt szárnyú ezüst sast. A fekete bukósisak sem őrizhette meg az alakját a lángok között: olyan volt, akár egy földön kívüli szörnyeteg üreges koponyája, amelyből kifolyt az egész agy.

Elszenesedett, feketére sült test. Mindössze egy szemüveg, egy kulcscsomó, egy telefon, egy zseblámpa, egy óra és egy övcsat olvadt maradványai árulkodtak róla, hogy valaha hús-vér ember volt. Mintha a mennybe vezető biztonsági kapu előtt le kellett volna vennie magáról minden fémtárgyat, akárcsak a reptereken.

Marianne Augresse egy pillanatra sem kételkedett a kilétében.

Vasile Dragonman volt az.

Tucatnyi rendőr sündörgött körülötte, kiabáltak, jegyzeteltek, fényképeztek. Néhány órán belül megkapják az első DNS-vizsgálatok eredményét, és hivatalosan is megerősítik, hogy a holttest a pszichológusé. A parancsnok mély levegőt vett, igyekezett megszabadulni kavargó érzéseitől. Minden figyelmét a munkára összpontosította, hipotéziseket gondolt ki, kérdéseket tett fel magában.

Miért ölne meg bárki egy óvodapszichológust?

Egyértelmű volt, hogy nem baleset történt. A helyszínelők nem találtak sem ütközésre, sem fékezésre utaló nyomokat. Constantini, a Guzzihoz rendkívül hasonló Yamaha VMAX büszke tulajdonosa megjegyezte, hogy egy ilyen modell tartályában lévő üzemanyag nem lett volna elegendő egy ekkora tűzhöz, legalábbis ahhoz, hogy az egész járgány felrobbanjon. Az biztos, hogy ennél sokkal több benzinre volt szükség.

Valaki felvetette, hogy talán öngyilkosság történt. Amikor Marianne felhívta telefonon, Dumas bíró rögtön ugyanezt mondta. A parancsnok összeszorult torokkal azt felelte, kötve hiszi, de nem részletezte, miért. Szinte maga előtt látta Vasile lelkes tekintetét, gyermeki izgalmát a tengerparti kabinban, az összefirkált térképet, és visszaemlékezett cseles retorikájára, kiszámított habozásaira, csendes elszántságára és félénkséggel vegyes önbizalmára…

A hegyfok korlátja felé indult. A világítótorony nem üzemelt, az óceán szürke hullámai az égbe olvadtak a láthatáron. Semmi más nem látszott – a szikla oldalán nyújtózó fáktól lehetetlen volt lelátni az alant húzódó tengerpartra. Ahhoz át kellett volna kelni a sűrű borókadzsungelen, és kiállni az ásító szakadék szélére.

– Parancsnok, telefon!

Bourdaine tíz méterre állt tőle. Marianne annyira elmerült a gondolataiban, hogy még csak meg sem hallotta.

Miért jött ide Vasile Dragonman az éjszaka közepén, egy szál zseblámpával? Volt köze ennek a végzetes kirándulásnak Malone Moulin ügyéhez?

Marianne rákulcsolta ujjait az MP3-lejátszóra, amelyet előző nap kapott a pszichológustól. Vasile azt mondta, korán reggel eljön érte, mert vissza kell adnia a kisfiúnak. Megígérte neki.

Vajon ezért gyilkolták meg? Ezért a hét esti meséért?

Nyilván Marianne is időt szakított rá, hogy meghallgassa. Nem vett észre bennük semmi különlegeset: olykor kedves, olykor ijesztő, tanító jellegű mesék voltak, mint amilyeneket minden gyerek hallgat szerte a világon. Milyen titkot rejthetnek, amely olyan szörnyű, hogy egy plüssjátékba kell varrni? Mi lehet bennük, ami miatt Malone-nak fejből tudnia kell őket, mint a papoknak az imáikat? Ami miatt valakinek meg kellett halnia?

– Parancsnok, telefon! – ismételte Bourdaine.

38.

Kismutató a nyolcason, nagymutató a nyolcason

A manéglise-i óvodát nyolcszázötven méter választotta el a lakótelep szívében terpeszkedő Maurice Ravel tértől. Amanda tehát nyolcszázötven kínkeserves méteren át cipelte Malone-t hazafelé.

Az első kétszáz méter alatt mozdulatlan volt, majd ficánkolni kezdett, a lábával és apró öklével csapkodta Amanda vállát és hátát, aztán, amikor Amanda megállt, üvölteni kezdett, hosszan és hangosan, túl hangosan, majd zokogva összeesett. Amikor Amanda újra a vállára emelte, már nyugodtabb volt, de azért még mindig nagyon remegett.

Nyolcszázötven méter után úgy érezte magát, mintha végigtekerte volna a Tour de France-t.

Persze Manéglise összes lakosa éppen aznap döntött úgy, hogy kijön a szabad levegőre: a Pikk Ász nevű kocsma törzsvendégei kiültek a napra cigizni, a dolgozók a Vivécóba siettek reggeliért, a háztartásbeli anyukák és a dadák babakocsit tologattak, a munkanélküliek a padokon lógatták a lábukat, néhány kertészfiú virágot ültetett a körforgalom közepén, az öregasszonyok kíváncsian dugták ki a fejüket a kertből a kerítés fölött.

Amandát nem érdekelte. Magasról leszarta ennek az isten háta mögötti zombifalunak az összes ostoba, idegesítő lakóját, tizenhat éves kora óta. Leszarta az óvoda előtt bámészkodó borjútekintetű anyukákat is, akik azon örvendeztek magukban, hogy végre nem az ő gyerekük rosszalkodik, és az irdatlanul hisztiző Malone-hoz képest az ő gyerekük igazi angyal.

Hallottad, hogy beszélt vele?

„Te nem vagy az anyukám!”

Ha a gyerekem ilyet mondana nekem, én…

Igen, Amanda nagy ívben leszarta őket. Ahogy megértette, hogy az óvónő mellett álló pasi rendőr, jobbnak látta, ha a hóna alá kapja Malone-t, és hazaviszi.

Mielőtt Malone hisztizni kezdett volna, ő is hallotta a szülők bizonytalan suttogását. Hiszen éppen erre voltak a tiszavirágéletű pletykák: hogy addig vándoroljanak ajakról ajakra, amíg egy újabb, még szaftosabb fel nem váltja őket.

A rendőr azért volt ott az óvodában, mert holttestet találtak az hève-i hegyfoknál, és minden jel arra mutatott, hogy a holttest az óvodapszichológusé, aki minden csütörtökön ellátogatott Manéglise-be, hogy beszélgessen néhány kisgyermekkel.

Amanda lefordult a Debussy utcán.

A lakótelep zsákutcái között szűk járdák labirintusa húzódott, ahol végre csend lesz, és nem fogja élő-élettelen szemérmetlenül megbámulni. Errefelé egyébként is szinte mindenki dolgozott, korán elment munkába, és csak késő este jött haza, aztán hétvégén elutazott valahová. Szinte csak éjjelente voltak otthon, aludni, mintha nem is itt laknának, csak hosszú távra bérelnének egy szállodai szobát, szerviz és takarítás nélkül.

Malone zokogva kapaszkodott Amanda nyakába. Így már nem is volt olyan nehéz. Amanda tarkóján hideg könnycseppek csorogtak, a plüssállat puha szőre a bőrének nyomódott, érezte Malone szívét a szívén dobogni.

Öt perc múlva hazaérnek. És biztonságban lesznek. Legalábbis látszólag. Amanda fejében ezernyi gondolat kavargott.

Mi lesz ezután?

Otthon kellene maradnia? Mintha mi sem történt volna?

Dimitri ma is hazaugrik majd ebédelni. Beszélnie kell vele, hogy együtt döntsenek. Hogy biztosan jó döntést hozzanak. Már ha létezik olyan…

Láthatatlan kutyák ugatása kísérte őket a cédrusok mögül. Talán inkább mopszok lehettek, akik kutyának hitték magukat. Mintha a labirintus minden lakója vásárolt volna magának egy saját Minótauroszt. Otthon mindenki elbarikádozta magát, de a helyi rádiót mindenki hallgatta. Az itteniek sokat beszélgettek egymással. Vasile Dragonman halálhíre olyan gyorsan fog terjedni, mint a tűzvész – az embernek csak be kellett mennie a pékségbe, vagy át kellett vennie egy levelet a postástól… Egy újságíró nemrég megosztott egy cikket a grand-havre.com weboldalon, és csatolta hozzá a parkolóban sötétlő hamukupac fényképét is. Alatta három mondat és egy rakás kérdőjel. Tudjuk, ki, és azt is tudjuk, hol. Már csak azt kell kideríteni, miért, és vajon ki tette.

Malone halkan szuszogott a mellkasán, puhán, mint a plüssjátéka. Talán elaludt. Amanda befordult a Chopin utcára. A házuk a zsákutca végében állt, hetven méterre. Egyenesen átvágott az üres parkolón, egy pillanatra sem lassított le, és pillantásra sem méltatta Dévote Dumontel ablakát. Egy másik kutya úgy ugatott a háta mögött, mintha szellemet látott volna.

Vasile Dragonman élve elégett. Amandának örülnie kellett volna. Végül is jó hír volt.

Élve túl nagy veszélyt jelentett rájuk.

Valamiért mégis úgy érezte, most, hogy meghalt, csak még rosszabbra fordulnak majd a dolgok.

39.

Bourdaine olyan kicsavart testtel állt ott, mint egy tengerparti fenyő, amely évszázados harcot vívott a törzsét ostromló hideg széllel. Nem merte felemelni a hangját, pedig sürgős hívás volt.

– Parancsnok, telefon!

Marianne Augresse még mindig háttal állt neki, csak a feje mozgott lassan. Tekintete, akár a világítótorony fénypászmája, háromszázhatvan fokban végigvizslatta a partvidék minden apró részletét.

Vasile Dragonman nem véletlenül jött ide.

Türelmetlenül várta a helyszínelők jelentését, hátha találtak valami érdekeset. A pszichológus keresett valamit.

Megpróbálta gondolatban felidézni a férfi térképét, de képtelen volt visszaemlékezni minden egyes nyílra, körre és a különböző színek jelentésére. Az utolsó szavai azonban még mindig ott visszhangoztak a fejében: „Megjelöltem az összes lehetséges helyszínt. Néhány órán belül be fogom tudni járni őket, és remélhetőleg megtalálom Malone Moulin egykori otthonát.”

Az egész nyomozást elölről kellett kezdeniük! Vasile feljegyzéseiből, Malone történeteiből, Bajszos meséiből. Marianne reggel elküldte Jibét Manéglise-be, hogy beszéljen az óvoda igazgatójával. Jibé persze nem igazán örült a feladatnak, mert egész éjjel dolgozott, de Marianne nem hagyott neki választást.

– Parancsnok!

Marianne végre megfordult. Bourdaine bizonytalanul, halkan szólította meg.

– Hívása érkezett. Sürgős.

A vonal túlsó végéről Papi kiabált idegesen.

– Marianne? Mi a francot csinálsz? Larochelle visszahívott!

– A sebész Larochelle?

– Persze hogy ő! Miért, mégis mit gondoltál? Timo Soler újra kapcsolatba lépett vele. Azt mondja, újra kinyílt a sebe, és képtelen mozogni. Haldoklik. Találkozni akar vele.

– A kurva életbe… Hol?

– Kapaszkodj meg. A rejtekhelyén. A Belle-Étoile utcában, a Neiges negyed kellős közepén.

Marianne egy pillanatra lehunyta a szemét, majd a nyílt tenger felé fordult, és szinte már azt várta, hogy sós vízcseppek peregnek az arcára, mint a filmekben. Semmi. Semmi, csak a száraz, hideg szél, amely szétszórta a férfi holttestét, akit akár szerethetett volna is.

– Indulás, Papi. Ezúttal elkapjuk. Mozgósíts öt autót és tíz kollégát.

40.

Kismutató a tizenegyesen, nagymutató a tízesen

Malone ágyán mindenki halott volt. Körülbelül tíz hangya, egy piros pöttyös, fekete bogár, három katica, és egy másik, jóval nagyobb rovar, amelynek nem ismerte a nevét. A folyosón, a cipősszekrény alatt találta őket, és amíg Anyácska felakasztotta a kabátját, mindet elrejtette a zsebében. Anyácska tegnap nem söpört fel elég körültekintően. Most mind a Buzz Lightyear-os paplanon sorakoztak, mint a csillagok között lebegő űrszörnyetegek.

Holtan.

Akárcsak Bajszos.

A plüss a párnára hajtotta a fejét, szeme nyitva volt. Az ember azt hihette volna, hogy csak pihen.

Soha többé nem fog megszólalni. Vasile hazudott neki. Anyácska is hazudott. Mindenki hazudott. Nem bízhatott meg a felnőttekben. Csak az anyukájában. Tekintete a naptárra tévedt, megszámolta a bolygókat. Egy, kettő, három, négy, öt…

A Hold, a Mars, a Merkúr, a Jupiter, a Vénusz…

Ma.

Ma a szeretet napja volt.

Ma este, mivel Bajszos még mindig nem tudott beszélni, újra neki kell majd elmesélnie a történetet. Halkan, jól elrejtőzve a takaró alatt. Mostantól mindennap. Mindegyiket fejből tudta, az egészet szó szerint.

Hirtelen arra eszmélt, hogy már nem sír. Mindegy, hiszen akkor már úgy sincs értelme sírni, amikor a felnőttek nincsenek ott, hogy lássák.

Anyácska a konyhában tett-vett, Malone egyedül üldögélt a szobájában. Bajszos felé fordult, és hirtelen támadt egy ötlete. Ha már így alakultak a dolgok, ma végül is kiválaszthatja ő a mesét. Kedve szerint. És akkor mondhatja el, amikor csak akarja, nem kell éjszakáig várnia.

A naptárra pillantott: a rakéta a zöld bolygón állt, de nem ez a történet volt a kedvence. Azokat sokkal jobban szerette, amelyekben a szereplők harcoltak, bátornak kellett lenniük, meg kellett védeniük az anyukáját…

Tekintete végigfutott az ágyon heverő apró hangyák, a keménycukorkához hasonlító katicabogarak és a csonka lábú nagy bogár fölött.

Csillagok serege, amely csak a szemetet gazdagítja majd…

Magához húzta Bajszost, és a füléhez emelte ajkát. El akarta suttogni neki azt a történetet, amely a leginkább megijesztette. A szörnyetegek királyáról, a nagy erdei ogréról, aki csillogó ezüst fülbevalót visel, és koponyatetoválása van a nyakán. A gonosz erdei ogrét könnyen fel lehetett ismerni, de annál nehezebb volt elmenekülni előle.

– Figyelj, Bajszos! Élt egyszer az erdő mélyén egy hatalmas ogre, aki…

Megállt. A szája szeretett volna tovább beszélni, de az orra azt akarta, hogy megálljon. Különös illatot érzett, olyat, amely elterelte a figyelmét a meséről, az ogréról és az anyukájáról.

A konyha felől érkezett, és minden mást egy csapásra kitörölt Malone agyából. Csak arra tudott gondolni, milyen finom illat van. És hogy mennyire éhes. És hogy le kellene mennie, hogy megölelje Anyácskát, és elcsenjen egy falatot.

Szinte bocsánatkérőn nézett Bajszosra. A plüss továbbra sem szólalt meg. Malone-t gyakran bosszantotta kissé, hogy nem válaszol, de most, hogy kitépték a szívét, különösen fájt neki.

Mit jelenthet az, hogy nem mond semmit?

Hogy megengedi, hogy lemenjen Anyácskához, és megkóstolja a süteményt, vagy itt kell maradnia, hogy befejezze az anyukája meséjét?

41.

A szerelő az autó alatt fekve megígérte, hogy ma estére kész lesz a Twingóm. Nos, nem lett… Ez a seggfej persze „őszintén sajnálta”.

Ölni akarok

Kirúgtam az emelőt.

Elítélt: 1263

Felmentett: 329

www.olni-akarok.com

Ismét Cabral ült a kormány mögött. Úgy vezetett, mint egy őrült. Marianne ezúttal becsatolta az övét. Cabral nem volt hajlandó enélkül elindulni, sötét szemével szigorúan pillantott Marianne kilapított és lilára dagadt orrára. Egy szót sem szólt, csak várt.

– Jó, jó, rendben, becsatolom! De aztán óvatosan!

A Foch sugárút autóhadserege engedelmesen megnyílt előttük. Marianne mindig is szerette, hogy Le Havre központja az amerikai városokhoz hasonló szerkezetű, és széles, egymásra merőleges utcák futnak az épületek között. Néha úgy érezte magát, mintha ő is Starsky és Hutch egyik kollégája lenne, és a hetvenes évek mozivásznán üldözné a bűnözőket. Üvöltő szirénával, amelytől alig hallatszottak a GPS halk parancsszavai.

Szorosan a füléhez kellett szorítania a telefont, hogy ki tudjon venni néhány szót a hangkavalkádban. Egy pillanatra azon is eltöprengett, egyáltalán felvegye-e.

Angie volt az.

– Marianne? Véletlenül rábukkantam egy cikkre a grand-havre.com-on. A cím sokkolt. „Motorost öltek meg az hève-i hegyfoknál.” – A hangja elcsuklott. – A cikk szerint egy óvodapszichológus az. Istenem… A te pszichológusod az, Marianne? A kisfiúé?

A rendőrautó ügyesen elkerülte a füvesített villamossíneket. A gyerekek tátott szájjal bámulták az iskola kapujából, a leggyorsabbak már a mobiljukat is előkapták, hogy levideózzák.

Angie aggódott érte. Nem ez volt a legmegfelelőbb pillanat a baráti csacsogásra, de Marianne megértette az aggodalmát, hiszen előző este szinte kizárólag erről a férfiról áradozott neki – miközben valaki éppen szénné égette őt kevesebb mint tíz kilométerre az Unótól. Micsoda borzalom! Annak ellenére, hogy az adrenalin egy időre csillapította ellentmondásos érzései viharát…

Nem. Nem, most nem szabad kizökkennie. Meg kell őriznie a nyugalmát. A küldetésre kell összpontosítania. Sarokba kell szorítaniuk Timo Solert.

– Van bármi híred róla? – Angie hallhatóan aggódott, amiért a parancsnok ilyen hosszú ideje nem válaszolt. – Teljesen biztos, hogy ő az?

– Még nem. Nagyon kedves vagy, Angie, hogy hívtál, de most nem tudok beszélni.

Cabral bekanyarodott a Brindeau utcába. Nem kérdés, itt át kell vágniuk a villamossíneken: nem messze látták elhaladni az A jelű járatot, amely a Mont-Gaillard felől érkezett, és hamarosan megjelent a B jelű is a tengerpart felől. Egyenesen előttük, a Párizsi úttal egy vonalban szürke konténerszállító hajó haladt el a tengeren, olyan magasan, mint az ötemeletes épületek, azt az illúziót keltve, hogy a környék egyik magányos betonóriása úgy döntött, örökre elhagyja a várost.

Angie nem hagyta annyiban. Marianne tölcsért formált a kezéből, és a füléhez tette, hogy jobban hallja barátnője szavait.

– Kérlek, hívj fel, amint van róla bármi híred.

Remegett a hangja. Marianne-nak egy pillanatra az a bizarr érzése támadt, mintha nem is ő, hanem Angie habarodott volna bele Vasile Dragonmanba. Vagy a szellemébe.

Cabral már a Siegfried utcán repesztett a kikötő felé.

– Ötszáz méter múlva keljen át a V. hídon, majd forduljon balra – hallatszott a GPS furcsa női hangja. Leginkább egy templomi énekesére emlékeztetett. – Hamarosan eléri az úti célját.

Marianne-nak le kellett tennie a telefont. Amint elértek a Neiges negyedbe, már neki kell irányítania Cabralt – nyilván nem üvöltő szirénákkal fognak Timo Soler rejtekhelyére sietni.

Amint átkelnek a hídon, már ott is vannak.

Most el kellett felejtenie Angie-t. És a pszichológust is. Minden figyelmét erre a kockázatos letartóztatásra kellett fordítania.

– Este visszahívlak, kedvesem. Most le kell tennem.

42.

Kismutató a tizenkettesen, nagymutató a kettesen

Amanda éppen az utolsó tányért tette le az asztalra, amikor meghallotta a bejárati ajtó nyikorgását.

Épp időben.

Terített asztal, bekapcsolt tévé, egy üveg Faugères a pulton. Kinyitotta a sütőt, hogy a friss Carambar-torta illata elnyomja a serpenyőben sülő onglet steak fűszeres aromáját. Malone imádta a kedvenc süteménye illatát.

Malone érzékeny volt, szelíd, okos és intuitív. Amanda régóta tudta, hogy a kisfiúk szaglása egyúttal az érzékenységüket jelzi. Nekik ez volt az érintés mellett a legfontosabb, míg a férfiak már bőven megelégedtek a látással és az ízleléssel. Ha a kicsi Malone nem tudott megenni egy egész szeletet a tortából, jóízűen lenyalta az ujjait, és boldogan, eltelve magába szívta a finom illatot. Az olyan napokon, amelyeken nem duzzogott úgy, mint ma…

Amikor Dimitri belépett a konyhába, Amanda reflexből megfordította a steaket, kissé túl későn, mert az alja már túlsült. Már előre látta, hogy Dimitri az egész étkezés közben konyhai tanácsokat osztogat majd neki, miközben szokásos módon kifejti roppant szofisztikált véleményét a világ dolgairól.

Férje széles mosolya meglepte. Dimitri nem csókolta meg, csak közelebb lépett hozzá, és végigsimított a derekára kötött kötényen.

– Hallottad? Az egész falu erről beszél. Annak a kibaszott agyturkásznak gyorsan füstbe ment a terve! – vidáman felröhögött ízléstelen viccén.

Amanda elhúzódott, és intett, hogy kicsit halkabban beszéljen.

Dimitri töltött magának egy pohár bort, és a serpenyő felé pillantott, mintha onnan érkezne a Carambar-torta édes illata. A hús mellett zöldségek rotyogtak. Nem tett megjegyzést. Egy este, miután egy sikertelen szuflé miatt kiabálni kezdett Amandával az asztalnál, azt mondta, nem tehet róla, túlságosan hozzászokott a minőséghez.

Sajátos stílusban bókolt, az biztos.

Dimitri kihúzott egy széket, és halkabban folytatta:

– Végre megszabadultunk tőle. Többé már nem jelent veszélyt.

Amanda vállat vont, és elzárta a gázt a serpenyő alatt.

– A zsaruk már vizsgálják az ügyet. Tudják, hogy sok időt töltött Malone-nal.

– Ja, hetente fél napot… Legalább húsz másik gyerekkel is kellett foglalkoznia. Azok meg lehet, hogy tényleg meg vannak kattanva.

Amanda felhúzott egy tűzálló kesztyűt, és kiemelte a tortát a sütőből. Elképzelte, ahogy az illata láthatatlanul kiszökik a konyhából, felsurran a lépcsőn, és az ajtó alatt beférkőzik Malone hálószobájába. Mint egy néma, finom meghívás, amelyet csak a kisfiú érthetett meg.

Semmi más nem számított.

Soha nem feledheti ezt az illatot.

És a szép dolgok ízét sem. A férfiakat egyedül az édesanyjuk taníthatja meg az érzékenységre. Ha az apjuk nyomdokaiba lépnének, idealizálnák őket, és istenítenék a focit, az autókat és a sört, ugyanolyan hülyék lennének, mint ők. Félkegyelmű nemzedékek. Egyedül az anyák voltak képesek megelőzni egy ilyen katasztrófát.

– Igazad van – felelte Amanda. – Végül is valóban nincsen félnivalónk.

Csend. Amanda egy réteg csokiforgácsot szórt a torta tetejére. Apró, szinte jelentéktelen dolog, mégis megkülönbözteti a hideg bunkókat a kifinomult ízlésű férfiaktól.

– Tudjuk, mi történt? – kérdezte. – Az újság szerint balesete volt Hève-ben. Megcsúszott a motorral.

Dimitri leeresztette a poharát, és újra elmosolyodott.

– Igen, ezt mondják. Megcsúszott egy jégfolton, és nem volt szerencséje. A motor alá szorult, és ráömlött az egész tartály benzin. Még nagyobb pech, hogy az egész kigyulladt. Az a hülye román még grillezhetett is volna egyet, amíg várta a segítséget!

Újra nevetésben tört ki.

Amanda arra gondolt, Dimitri egész éjjel mellette aludt, bár igaz, későn jött fel a hálószobába. Tizenegy után. Amanda hallotta a Confessions intimes végét, mielőtt kikapcsolta volna a tévét. Nem lehetett egyszerre a nappaliban és Hève-ben is…

Fejben gyorsan kiszámolta a lakótelep és a tengerpart közötti távolságot. A hegyfok alig tíz kilométerre volt, félórás út oda-vissza. Dimitri több mint egy órán át nézett tévét egyedül a földszinten.

Amanda már szinte maga előtt látta, ahogy az ügyvédjük a bíróságon szónokol. Nem, lehetetlen, hogy Dimitri tette, hiszen hallotta volna, ahogy beindítja az autót, és elindul, aztán visszajön, kinyitja a bejárati ajtót, öltözködik…

Hacsak nem volt szándékosan csendes, és kissé távolabb parkolta le az autót…

A védőügyvéd ragaszkodott az álláspontjához. Dimitri nem volt gyilkos.

– Pontosan mire célzol? – kérdezte bizonytalanul. – Hogy nem baleset…

Kopogtak a bejárati ajtón. A rendőrök? Ilyen korán? Vagy az óvodából valaki? Dimitri felkelt, hogy kinyissa. Úgy tűnt, nem aggódik többé. Amanda nézte, ahogy eltűnik a folyosón, és a beáramló hideg levegőből tudta, hogy kinyitotta az ajtót. Dimitri hangja nem tűnt meglepettnek.

– Ó, te vagy az? Épp jókor. Kerülj beljebb!

A férje felnevetett. Amikor összejöttek, Amandát megnyugtatta ez a nevetés, még ha nem is vonzotta különösebben. Bár szegényt nem igazán áldották meg jó humorral, képes volt bármikor nevetni egy jót, bárkin. Főleg a saját viccein.

Amanda kilépett a folyosóra, hogy ő is üdvözölje a vendéget. Azonnal látta, hogy a lépcső tetején Malone hálószobájának ajtaja nyitva áll. A Carambar-torta-effektus.

Abban a pillanatban boldognak érezte magát. Jólesett neki a sütemény illata, a főzés, és arra gondolt, hogy ez a kis durcagombóc hamarosan a szoknyájához bújik, és egy nagy öleléssel kibékülnek. És csatlakozott hozzájuk egy régi barát is, hogy beszélgessen egyet a férjével, és társaságot nyújtson az ebédhez.

Boldog volt.

És tudta, hogy egy pillanat alatt mindent elveszíthet.

* * *

Malone az emeleten maradt.

Korgott a gyomra. Legszívesebben a desszerttel kezdte volna az ebédet. Hangokat hallott a földszintről. Szerette, amikor Apácska vendégeket hívott, mert mindig sokáig beszélgettek a nappaliban, ő pedig egész este tévézhetett a konyhában a maradék süti társaságában. A többi estén, amikor együtt ettek, a hírek mentek a tévében, és egy szót sem értett belőlük.

Közelebb osont, csak a lépcső korlátjáig.

Szorosan magához ölelte Bajszost, és most még csak nem is kellett szólnia neki, hogy maradjon csendben.

Anyácska meglátta az előszobából, és széles mosolyt küldött felé.

Malone hirtelen az ajkába harapott. Apácska elvette a kabátot és a sálat a vendégtől.

Malone felismerte.

Nem őt, nem az arcát. Valami mást.

A fényes ezüst fülbevalót. A nyakára tetovált koponyát.

Semmi kétség.

Az erdei ogre volt az. A szörnyetegek királya.

43.

Tíz órája horkol.

Ölni akarok

Már nem horkol. Az oldalán fekszik. Kicsit hideg a lába. A párnája tiszta nyál és vér.

Elítélt: 336

Felmentett: 341

www.olni-akarok.com

Vérfürdő.

Ezúttal nem csupán egy kifejezés volt, hanem nagyon is szó szerint kellett érteni. Marianne Augresse parancsnok végignézett a fürdőszobán. Repedezett csempék, egy 60-as években beszerelt koszos, vérmocskos kád, rozsdamarta csapok, vastag, fekete penészfoltok mindenütt, és egy hajjal és vérrel teli, eldugult mosdókagyló.

Nem volt nehéz kitalálni, mi történt: egy sebesültet a kádba fektettek, megmosdatták és megtörölték, de feltakarítani már nem volt idejük, és talán nem is lett volna érdemes egy ilyen koszfészekben.

Kétségtelen, hogy Timo Soler itt rejtőzködött.

És most már az is biztos, hogy valaki segített neki. Mosakodni. Öltözködni. Megszökni, mielőtt ideérnek a zsaruk.

Hamarosan hivatalosan is értesítik róla Marianne-t. A Belle-Étoile utcai épület ötödik emeletén tucatnyi helyszínelő dolgozott. Timo és cinkosa felvette a nyúlcipőt. Csapot-papot ott hagytak, mintha csak egy egészségügyi sétára indultak volna, és hamarosan visszatérnének egy újsággal és egy kenyérrel. Az ágy tövében gyűrött ruhák, a mosogatóban koszos edények, az asztalon tálak, a rádió lenémítva, cipők szétszórva a folyosón.

Mintha valóban vissza akarnának jönni.

A parancsnok hevesen átkozta magát, amiért Timo Solernek ismételten sikerült átsurrannia feszes hálójuk szálai között. Újabb totális kudarc, de ezúttal legalább nem ő volt a hibás.

Az emberei a legnagyobb óvatossággal közelítették meg a lakást. Fokozatosan lezárta a környéket, majd a tömböt, az épületet és a lépcsőházat. Solernek már azelőtt el kellett indulnia, hogy az első rendőrautó elért volna a Neiges negyedbe.

De mégis mi a francért ment volna el? Kevesebb mint egy órája hívta Larochelle dokit, aki szerint már elviselhetetlen fájdalmak gyötörték. Nem volt hajlandó bemenni a kórházba, de még a lakását sem hagyta el. Az ágyból sem tudott felkelni! Larochelle büszkén mesélte, mintha ő mondta volna ki rá az ítéletet. Soler megadta neki a címét, és kész volt busás vagyont fizetni azért, hogy diszkréten megműtse a lakásán. Miért futna el alig tizenöt perccel később, amikor még csak nem is volt rendőr a láthatáron?

A helyszínelők ruhákat terítettek az ágyra, egy egész skarlátvörös kollekciót. Az összes nadrágot, alsógatyát, pólót eláztatta a vér.

Vajon a doki nem színészkedett elég meggyőzően a telefonban? Timo Soler gyanakodni kezdett, miután letette a kagylót?

Különös…

Marianne Augresse megrázta a fejét, és újra körülnézett a lakásban. Tekintete komótosan végigvándorolt a falon lógó konyharuhákon, a szárítón sorakozó zoknikon és a dohányzóasztal alatt tornyosuló újságokon. Valami nagyon zavarta a lakásban, de nem tudta megfogalmazni, mi az. Jelentéktelen apróságok voltak ezek, mégis arra késztették, hogy más színben lássa Timo Soler menekülését, túlélési stratégiáját és az elmúlt hónapok véres-fájdalmas hányattatásait.

A parancsnok érezte, hogy a megoldás ott lebeg a szeme előtt, hogy van valami a lakásban, ami mindent tisztázhatna, de képtelen volt rájönni, mi az.

Ahogy elkáromkodta magát, Constantini, aki éppen az újságokat nézegette, meglepetten pillantott felé. Az összes rendőr közül csak neki bűzlött valami ebben a lakásban?

Ez is különös…

Annál is inkább, mert meggyőződése volt, hogy a nagyon is kézenfekvő megoldás ott van az orruk előtt, mint amikor az embernek a nyelve hegyén gúnyolódik egy szó, de csak nem jut eszébe. Éppen a konyhában állt, és gépiesen nyitogatta a szekrényeket és a hűtőt, amikor megcsörrent a telefonja.

Lechevalier hadnagy volt az. Marianne nem engedte, hogy a férfi mondja el először, amit akar.

– Gyere vissza, Jibé. Szükség van rád itt.

– Papi nincs ott?

– Nincs. Ez a makacs, vén öszvér egy órája indult Potigny-ba, a Lukowikok és gyermekkori barátaik, Alexis Zerda és Timo Soler szülőföldjére. Valamiért a fejébe vette, hogy ott rejtették el a zsákmányt, én hülye meg megadtam neki az engedélyt. Dumas bíró le fogja üvölteni a fejem, pedig nem láthattam előre, mi fog történni ezen a kurva reggelen. Már túl késő volt, hogy megforduljon. Lényeg a lényeg: most az igazságügyi szakértőkön a sor. Csak ki kell deríteniük, hogy Timo húzott-e vércsíkot maga mögött a város járdáin, mint Thészeusz fonalat a krétai labirintusban.

– Reméljük, a sirályok nem tüntetik el a nyomokat… Tudod, hogy ahogy meglátnak egy holttestet a vízben, vérszemet kapnak, és bezabálják az egészet.

Jibé szavai nem nyugtatták meg a parancsnokot.

– Merre vagy?

– A Clemenceau körúton. Hamarosan megérkezem Dragonman lakásába. A négyes szám alatt lakott.

Lakott.

A múlt idő használata fejbe kólintotta. Rövid, intenzív fájdalom. Marianne-nak egyre nehezebb volt egyszerre két ügyre koncentrálnia: Timo Soler menekülésére és Vasile Dragonman meggyilkolására. Mégis egyszerre kellett foglalkoznia velük, a kettőt folyamatosan váltogatva. Lehetett így egyáltalán komoly munkát végezni?

Természetesen nem, de kizárt dolog volt, hogy bármelyik ügyet is átadja másnak.

– És mi van az óvodával, Jibé?

– Igen, reggel ott is voltam… Hát, hogy mondjam, elég furcsa érzésem volt.

– Hogy érted? – kérdezte Marianne kissé hangosabban a szükségesnél.

– Nyugtalan lettem. Tudod, reggel fél kilenckor ott állni az óvoda kapujában, és beszélgetni a játszótér közepén, mint egy perverz betolakodó… A saját gyerekeimet is alig tudom elvinni az iskolába, olyan rosszul érzem magam, amikor meglátom az épületet!

– Jó, jó, nem kell az apukaduma, Jibé – sóhajtott Marianne. – Találtál valamit Manéglise-ben vagy sem?

– Semmi különöset. Vasile Dragonman volt az egyetlen óvodapszichológus Le Havre-tól északra, a munkája három kantonra, ötvennyolc önkormányzatra, huszonhét óvodára és több mint ezer gyerekre terjedt ki, akikkel mind legalább egyszer elbeszélgetett, és ha valamilyen problémát állapított meg, rendszeresen találkozott velük.

Marianne-nak hirtelen eszébe jutott a Weber-ügy, amikor 2009-ben, Honfleurben meggyilkoltak egy pszichológust a saját bejárati ajtaja előtt. Több mint ötven pácienssel dolgozott, négy-öt évre visszamenőleg több százzal, skizofrén kamaszoktól kezdve megrögzött alkoholistákig. Ennyi lehetséges elkövető… És egy jó ember halála egy elfelejtett gyógyszer, egy visszautasított randevú vagy egy szerencsétlen félmondat miatt. Az ötven páciens mindegyikének lehetett volna oka rá, hogy megölje a pszichológust.

Vajon Vasile esetében is ez volt a helyzet? Vizsgált más problémás gyerekeket, akiknek a szülei ittak, verték őket vagy erőszakoskodtak velük? Vajon olyan családi titkok jutottak a fülébe, amelyekért halállal kellett lakolnia?

A parancsnok összeráncolta a szemöldökét. Összpontosítania kellett. Vasile harminc gyereket vizsgált rendszeresen, a rendőrséget mégis csak az egyikük miatt kereste meg.

– A többi óvoda nem érdekel, Jibé, csak a manéglise-i. Részleteket!

– Az igazgatónő nagyon szimpatikus. Tegnap volt egy vitája Vasile Dragonmannal, de úgy tűnt, megérintette a halála. Megadta a címét. A fontos iratait nyilván otthon tartotta… Volt egy régi laptopja, de mindent kinyomtatott, beszélgetéseket, jelentéseket, orvosi recepteket, a gyerekrajzokat… egész füzethalmokat írt tele a gyerekekről. Éppen itt állok az épület előtt. Jó móka lesz mindent átkutatni…

– Nincs más választásunk, Jibé. Koncentrálj Malone Moulin dossziéjára.

Ahogy Marianne a konyhaablakon át a Le Havre fölött terpeszkedő szürke égboltra tekintett, hirtelen megjelent előtte Vasile két kedves, mogyoróbarna szeme. Tréfásan csillogtak, szabadság sugárzott belőlük, mintha még mindig lenne bennük valami gyermeki. Marianne elméjében szünet nélkül az zakatolt, hogy emiatt kellett meghalnia, egy hároméves kisfiú félemlékei alapján rajzolt hülye kincses térkép ölte meg…

Egy pillanatig elgondolkodva révedt a gomolygó felhőkre, aztán, amikor Vasile tekintete végre eltűnt az égről, visszafordult a konyhaszekrényhez. Több tucat konzervdoboz, tészták és mindenféle színes szószok. Marianne még mindig azt érezte, hogy meg kellene látnia mögöttük valamit, a lényeget, amit még mindig nem sikerül észrevennie.

Nem volt elég koncentrált.

Átkozta magát, amiért másra sem tudott gondolni, csak ezekre a titkos esti mesékre, a kalózokra, ogrékra és a gyermekkori fantomokra. Pedig régebben képes volt rá: kiverte a fejéből a tündérmeséket, és véres verejtékkel felkapaszkodott a rendőrségi ranglétrán; megtanulta, hogy nem játszhatja mindig az okos nyomozónő szerepét a kollégái között, mint Anna az Öt kölyökből, Vilma, a csapat agya a Scooby-Dooból, vagy Sabrina, aki még annyira sem volt nőies, mint az előző kettő. Ezek mind mesehősök voltak. Ő nem.

– Marianne! – hallotta Jibé hangját a telefonból.

A parancsnok ide-oda ugráló tekintete hirtelen megállapodott egy akasztón lógó konyharuhán. A szíve megvadult, és őrült kalapálásba kezdett. Egy pillanat alatt mindent megértett. Rájött, mi nem stimmelt Timo Soler lakásával.

Ahogy légzése visszatért a rendes kerékvágásba, lassan körbetekintett. Tíz férfi dolgozott a lakásban, nő egy szál se. Hát persze. Világos.

– Marianne!

A parancsnok igyekezett rendezni a gondolatait. Minden összefüggött: a látszólagos rendetlenség, a lepusztult lakás és a rothadásszag mögött valójában minden tökéletesen el volt rendezve. Pontosan. Körültekintően. Már-már ízlésesen. Egy élet és halál között lebegő férfi soha nem igényelt volna ilyesmit. Ahogy éppen szökésben lévő bűntársa sem. Főleg nem Alexis Zerda.

Olyan egyértelmű volt, hogy Marianne nem is értette, miért nem gondoltak rá korábban. Ismét a szárítón sorakozó zoknikra meredt.

Itt egy pár lakott!

Egy nő élt itt Timo Solerrel. A barátnője, szeretője, felesége, akárki, de minden kétséget kizáróan csak neki köszönhető, hogy ilyen sokáig életben maradt. És hogy újra sikerült meglógnia a rendőrség elől. De miért? Hogy együtt haljanak meg egy másik egérlyukban?

Marianne eltartotta magától a telefont, és elkiáltotta magát:

– Kutassatok át mindent! Találjatok nekem rá bizonyítékot, hogy élt itt egy nő is!

* * *

Bő negyedóra telt el. Marianne végül megkérte Jibét, hogy menjen fel Vasile Dragonman lakására, nézze át az összes otthoni papírját, és ha talál bármi érdekeset, arról haladéktalanul tájékoztassa. Ő maga mindeközben a járőrök helyzetét figyelte a tabletjén. A GéoPol nevű alkalmazás egészen úgy festett, mint egy videójáték – egyfajta komolyabb Pac-Man, ahol a rendőrautóknak a lehető legnagyobb területet le kellett fedniük anélkül, hogy keresztezték volna egymás útját.

Melyik utcában rejtőzhetett Timo Soler? Egy kocsi csomagtartójában, paplannal letakarva, miközben a barátnője idegesen ül a volán mögött? A lány létezése már nem csupán kósza képzelgés volt, a helyszínelők számtalan bizonyítékkal megerősítették: hosszú, világosbarna haj a zuhanyzó lefolyójában, enyhe rúzsnyomok az egyik fogkefén, csipkebugyi a fürdőszobaszekrény mögött…

Nagyon érzéki. 36-os.

A parancsnok sötét tekintetétől a helyszínelők torkára fagytak a szavak, és egyikük sem merte megjegyezni, milyen szexi kis barátnője lehet ennek a Timo Solernek.

Constantini időközben vércseppeket talált a folyosón és az első három lépcsőfokon, a többin azonban már nem. Marianne három embert küldött, hogy vizsgálják át az épület előtti parkolót és útszakaszt fekete fénnyel, hátha találnak valamit, amiből ki tudják deríteni, milyen irányba indultak Solerék.

Marianne őszintén szólva nem hitte, hogy sikerül nekik.

A turbékoló gerlepár csodával határos módon kirepült a fészekből. Marianne fejében már teljesen összekavarodott a két ügy. A gépiesen darált parancsok között gondolatai minduntalan visszatértek Malone Moulinhoz és Vasile Dragonmanhoz. Valahányszor az ablak felé fordult, a pszichológus arca tekintett vissza rá a felhők közül, kissé elmosódottan, megőszülve a hömpölygő szürkeségben, mintha éveket öregedett volna halálában. Ez az öreg arc volt a bizonyítéka annak, hogy Vasile különleges sármját nem koptatták volna meg az évek. Marianne addig nézte, amíg szerte nem foszlott a szélben.

Ha egyedül lett volna, abban a pillanatban zokogva összeesik. Nem, egy ilyen arc nem tűnhet el anélkül, hogy az évek ne faragnának belőle türelmes, vén öregembert. Egy ilyen csillagragyogású szempár fénye nem hunyhat ki csak úgy, egyik napról a másikra.

Hirtelen eszébe jutott a telefonbeszélgetése Angie-val. A fejében visszhangoztak a kérdései.

Biztos, hogy ő az?

Végül is maradt még egy szemernyi remény, a halottkémek egyelőre nem erősítették meg hivatalosan, hogy a motor alá szorult, elszenesedett holttest Vasile Dragonmané. Valószínűleg nem ő volt az egyetlen Guzzi California-tulajdonos Le Havre-ban.

– Telefon, parancsnok.

Bourdaine mozdulatlanul állt a sarokban, mint egy fikusz, amelyről nem lehet eldönteni, valódi-e. Marianne háttal állt neki, és a kikötői daruk iszonyatos csontvázait figyelte. Átvette a telefont, és beleszólt:

– Itt Augresse parancsnok.

– Itt Ortega, a hullaházból. Gyorsabb volt, mint gondoltam, Marianne.

– Igen?

– Szerencsések voltunk. Azonnal megtaláltuk az egészségügyi dossziéját. Kyheng Soyaranhoz, a Sery utcai fogorvoshoz járt. Közeli ismerősöm, együtt végeztünk az orvosin. Küldött nekem e-mailben egy röntgenképet a fogsoráról. Alig öt perc volt. Az összehasonlítás se sokkal több…

– Mármint minek az összehasonlítása?

– Hát a motor alatt talált fickó állkapcsának meg a röntgenképnek. Mégis mire gondoltál, Marianne? A fogai azért megmaradtak szerencsétlennek.

Marianne Augresse nyelt egyet.

– És? Ő az? Térj a lényegre, basszus!

– Semmi kétség. Ugyanaz az áll, ugyanaz a fogsor, harminckettőből harminckettő igazolva. Még a DNS-vizsgálat eredményét sem kell megvárnod. A motor alá szorult halott nem más, kedvesem, mint a te óvodapszichológusod, Vasile Dragonman.

44.

Kismutató a tizenkettesen, nagymutató a hatoson

Azt kerestem a versekben,

hogy mondjam el, hogy szeretem

anyukámat, de a sorok

túl hosszúak voltak nekem,

hisz csak hároméves vagyok.

Malone-nak kényelmetlenül össze kellett gömbölyödnie a fal és a vécécsésze közötti szűk helyen.

Nem törődött vele, hiszen jól eszébe véste a pénteki mesét, a zöld bolygóét, a Vénuszét. A szeretet meséjét. Azt, amelyiknek a végén elrepült az anyukájával.

De mielőtt boldog véget érne a történet, meg kellett menekülnie a szörnyű erdei ogre elől, aki ezüst fülbevalót hordott és koponyatetoválás volt a nyakán. Malone szerencsére ismerte azt a helyet, ahová a gonoszok nem léphetnek be, Bajszos számtalanszor elárulta már neki a titkot. A zöld bolygó napjain.

Be kellett zárkóznia a vécébe!

Valahányszor elment pisilni, erre gondolt. Túl alacsony volt ahhoz, hogy felérje a kilincset, de a kuka tetejéről, lábujjhegyen állva könnyedén be tudta zárni az ajtót. A kukás ötletet nem Bajszostól tanulta, azt egyedül találta ki.

Be kellett zárkóznia a vécébe.

Meg kellett várnia, hogy az anyukája eljöjjön érte.

Aztán elmenni vele, örökre.

Apró ujjaival kibontotta a zsebében lapuló, összehajtogatott papírlapot, remélve, hogy attól majd bátorság költözik a szívébe. Miután végigsimította mutatóujjával a születésnapi rajz összes apró motívumát, a tortát, az ügyetlenül kiszínezett asztalt és az ajándékokat, emlékeztette magát, hogy később el kell majd rejtenie a képet az albumába, ahol senki nem találhatja meg: se Anyácska, se Apácska… és főleg nem az ogre!

Egy ideig csendben nézte a három alakot. Kétoldalt két nagy, középen egy kicsi ül az asztalnál.

Az apukája. Ő.

Mutatóujja megállt a harmadik alakon, végigsimította hosszú haját, majd a feje fölé írt összes betűt is.

Anyukád neked gratulál.

Így emlékezz.

A keresztnevén kívül csak ezeket a szavakat tudta elolvasni. És persze azt, hogy ANYA.

Így hát máshol kerestem,

S megtaláltam szívemben

Azt, amit tőled tanultam,

Édesanyám, kiskoromban:

Ennyire szeretlek! – mondtam,

és kezemmel is mutattam.

– Malone, gyere ki onnan. – Amanda a lehető leglágyabb hangon szólt hozzá. – Malone, kérlek szépen.

A Carambar-torta illata beivódott a falakba, a lépcsőbe, az ajtólapba. Már-már gusztustalanul mámorító volt. Amanda egy pillanatig reménykedett benne, hogy az illat elég lesz hozzá, hogy előcsalogassa Malone-t a vécéből, de hamar rájött, hogy nem lesz ilyen szerencsés.

Malone felismerte Alexist! Valamiféle traumával kellett megküzdenie, bizonyára ellentmondásos érzések kavarogtak benne. Az arca talán más elfeledett emlékeket is felidézett benne – mint egy elromlott karóra, amely a földre esve hirtelen újra járni kezd.

Vagy csak megint Amanda gondolta túl a dolgot, és egyszerűen arról volt szó, hogy Malone megijedt ettől a vámpírarcú gazembertől.

Amanda az emeleti vécé előtti kopott szőnyegen ült, és remegett, kaparta az ajtót, mint egy kismacska, aki mindenáron be akar menni, és megállás nélkül beszélt, lágyan, mint egy beteg gyerekét ápoló édesanya. Mintha simogatná a haját, kedvesen, megnyugtatón.

Egy ajtó választotta el őket.

Hallotta Malone egyenetlen légzését és az elfojtott zokogást.

Dühös volt.

Ezernyi csillag ragyog az égen,

Ezernyi virág susog a réten,

Ezernyi méhecske a szirmokon,

Ezernyi kagyló a partokon, De anya csak egy van a világon.

– Hagyd már! – kiabált neki Dimitri a nappaliból. – Egyszer úgyis megunja.

A férje egy utolsó seggfej volt. Jégkockák csörrentek a whiskyjében. Alexis még egy sört sem fogadott el. Kissé sziszegő hangon beszélt. Aki először hallotta, talán azt mondta volna, kellemesen éneklő, de gyenge nyikorgása egy idő után elviselhetetlenné vált. Amikor először találkozott vele, Amanda arra gondolt, ha a kígyók beszélni tudnának, pontosan olyan hangjuk lenne, mint Alexisnek. Nem a Harry Potter-féle suttogó párszaszó, inkább olyasmi, amilyet egy évszázados magányban megtébolyodott csörgőkígyótól várna az ember.

– Ne erőltesd, Amanda.

Alexis Zerda szava törvény volt. Amanda lesétált a lépcsőn, és lassan a férje és Alexis között álló műbőr fotelba ereszkedett. Dimitri két kézzel tartotta a poharát, mintha így gyorsabban megolvadnának benne a jégkockák.

– Ezt aztán jól elbasztátok – jelentette ki Zerda.

Dimitrire nézett, de Amanda tudta, hogy a szavak valójában neki szólnak. Alexis elég intelligens volt hozzá, hogy megértse, Dimitri már régóta csak sodródott az eseményekkel.

– Hamarosan nem én, hanem a rendőrök kopogtatnak majd az ajtótokon – folytatta a férfi. Dimitri szólásra nyitotta a száját, de Zerda egyetlen mozdulattal elhallgattatta. – Nyugi. Egyébként is jöttek volna, csak a pszichológussal együtt. A többivel te is tisztában vagy. A pszichológus halálával nyertünk egy kis időt. Nem sokat.

Amanda előrehajolt. A fotel rugói nyomták a combját.

– Te ölted meg?

Zerda válasz nélkül a falon függő kép felé fordult. A piros filccel rajzolt szívecskékbe anyák napi mondókákat írtak, amelyeket a gyerekek fejből megtanultak az oviban. Szárított virágokat és papírpillangókat ragasztottak köréjük.

– Nem maradok sokáig, mert bármelyik pillanatban itt lehetnek a rendőrök. – Felsóhajtott, és most már Amanda felé fordulva folytatta, hangja egy egész oktávot emelkedett. – Már rég el kellett volna felejtenie mindent. Egy ilyen fiatal gyerek néhány hónap alatt az összes emlékét elveszíti, bassza meg! Minden szakértő ezt mondja! Eleget tanultunk róla. Hogy emlékszik még mindig…

– Rád? – mosolyodott el Amanda.

– Mindenre, Amanda – rázta a fejét Zerda. – Mindenre. Örülnék, ha valahogy elhallgattatnátok, mielőtt a rendőröknek is mesélni kezdi a hülyeségeit. Kibaszottul elegem van már a meséiből.

– Ne beszélj így róla. – Amanda felemelte a hangját.

Alexis felállt, közelebbről szemügyre vette a képre ragasztott papírpillangókat és szárított növényeket, és közben csendben fülelt, hátha hall valami zajt az emeletről. Semmi. Malone nem mozdult a rejtekhelyéről. Zerda újra megrázta a fejét.

– Túl komolyan veszed ezt az ügyet, Amanda. Ha a gyerek befogja a száját, a zsaruk nem tehetnek semmit. Semmi konkrétum, semmi bizonyíték, csak egy hároméves kölyök bizonytalan hadoválásai olyan emlékekről, amelyeket régen el kellett volna felejtenie. Egy dolgod volt, Amanda. És még ezt sem voltál képes rendesen elvégezni.

Dimitri Moulin időközben töltött magának még egy pohár whiskyt. Egyikük sem figyelt rá többé.

– Mi van, ha elveszik tőlünk? – kérdezte Amanda. – Mi van, ha akkor is elveszik, ha nincs semmi konkrét bizonyítékuk?

– Nyugodj meg, nem veszik el tőled a fiadat, Amanda. Okos. Egészséges. Szeret. Miért akarnának elválasztani benneteket?

Alexis megvetően pillantott Dimitrire, aki a látszat kedvéért visszafogta magát, és csak félig töltötte a poharat. Amanda már régen megértette, hogy Dimitri nem jelent többet Alexis számára egy gyalognál, akit bármelyik pillanatban könnyedén feláldozna a nagy sakkjátszmában. Milyen megható barátság…

Dimitri szerencsétlennek bizonyult, amikor ugyanabban a cellában kötött ki a Bois-d’Arcyban, ahol éppen Alexis raboskodott. A férje tudat alatt már régóta keresett egy erős férfit, akit csodálhatott, aki megvédhette, és akinek az árnyékában talán ő is ragyoghatott egy keveset… Találhatott volna magának egy medvét, egy cápát vagy egy farkast – de nem, szerencsétlent éppen egy kígyóval vetette össze a sors! Egy kígyóval, aki habozás nélkül eltenné láb alól, ha veszélyt jelentene rá, éppen, ahogy megölte Vasile Dragonmant. Bárkin átgyalogolt, ha az érdekei úgy kívánták. Amandán is. Malone-on is.

– Hozd ide nekem a gyereket – mondta lágyan Alexis. – Ha nem nyitja ki azt a kurva vécéajtót, én magam fogom betörni.

Ahogy Amanda elindult a lépcsőn, Zerda utánaszólt:

– Ahogy mondtam, nem maradhatok sokáig. A rendőrök akármelyik pillanatban itt lehetnek, és jobb, ha nem látnak veletek. Ma reggel jártak a manéglise-i óvodában. Amint megerősítik az hève-i halott személyazonosságát, meglátogatják az összes családot, aminek a gyerekét vizsgálta, és biztosak lehettek benne, hogy ti kerültök először sorra.

Még két lépcsőfok.

– A gyereknek csak egy kicsit meg kell erőltetnie magát, Amanda. Tőlem aztán mesélheti a kalózos-űrhajós történeteit, ha akarja, szarok én bele, legalább lefoglalja vele a rendőröket egy ideig. De muszáj lesz kicsit játszania, érted? Nem akarom, hogy csendben bezárkózzon valahova, mint egy ijedt osztriga. A rendőröknek az már gyanús lenne.

Még három lépcsőfok.

– Persze, csak ha magadnál akarod tartani.

Amanda nem válaszolt. Csak lassú lépteinek zaját hallották az emeletről, papucsának monoton koppanásait.

Anya, anya, az anyukám nekem

Anya, anya, fogd meg a kezem

Anya, anya, egy pici puszi

(Cuppanás)

Anya, anya, egy pici titok

(Suttogva)

Szeretlek

* * *

Öt perccel később tért vissza a földszintre.

Dimitri időközben fenékig ürítette a poharát, és csodák csodájára nem töltött magának újabb whiskyt. Alexis még mindig a pillangós képet nézegette, de közben fél szemét a ház előtti parkolón tartotta.

Amanda a lépcsőkorlátnak dőlt.

– Beszélni akar az anyjával.

– Mi van? – nézett rá Zerda meglepetten.

– Malone azt mondja, beszélni akar az anyjával.

– Lehetetlen.

– Azt mondja, csak akkor jön ki, ha beszélhet az anyjával – folytatta Amanda. – Ha nem tud eljönni, fel akarja hívni telefonon. De egyetértek veled, Alexis, ez már tényleg több a soknál.

Egy pillanatig mindketten hallgattak, szinte észre sem vették, hogy Dimitri feláll, és elhozza a mobilját a konyhaasztalról. Ahogy visszatért a nappaliba, még gyorsan kikukkantott a parkolóba, mielőtt megszólalt:

– Jó ideje együtt élek már ezzel a gyerekkel. Nem könnyű kitalálni, mi jár a fejében, makacs, mint az öszvér. – Egy pillanatra megállt. – De akármilyen makacs is, van egy bombabiztos módszer, amivel engedelmességre bírhatjuk.

Alexis felvonta a szemöldökét.

– Az anyja.

Amanda dühösen pillantott a férjére. Alexis tűnődve kinézett az ablakon.

– Folytasd, Dimitri.

– Hadd hívja fel. Beszéljenek egy-két percet, nem többet. A gyerek tudni fogja, hogy ő az. Miután letette a telefont, azt csinálunk vele, amit akarunk. A felnőttek legjobb módszere a gyerekek kontrollálására az idők kezdete óta a hazugság. Érted, Alexis, mondasz neki valami olyasmit, hogy ha újra beszélni akarsz az anyukáddal, légy jó, és tedd azt, amit mondunk, mintha azt mondanánk, hogy ha jó leszel, a Jézuska hoz neked sok ajándékot vagy hétvégén elmegyünk az állatkertbe…

Amanda lelépett a lépcsőről, és Dimitri elé állt. A férfi negyven centivel fölé magasodott. Amanda szeméből könnypatakok csorogtak.

– Az isten szerelmére, Dimitri… teljesen tönkre akarod tenni az elmúlt hónapok munkáját? Nem vagy képes…

Hirtelen Alexis tenyerét érezte a vállán. Meleg volt, és izzadt.

– Dimitri végül is nem mond hülyeséget. A kölyök már így is meg van győződve róla, hogy nem te vagy az anyja. Egy egyszerű telefonhívással sok időt és gondot megspórolhatnánk magunknak. Éppen erre van szükségünk.

– Most. De mi lesz utána?

Dimitri anélkül, hogy egyáltalán megvárta volna Zerda válaszát, átnyújtotta a telefont a barátjának. Ajka sarkában halvány mosoly játszott, mintha azt akarná jelezni Amandának, hogy nyugodjon meg, a férfiak kézbe veszik az ügyet.

Szegény bolond.

– Megígérted nekem – erősködött Amanda kétségbeesetten.

Úgy érezte, kicsúszik a lába alól a talaj. Remegett a keze, nyakán hideg borzongás futott végig. Tudta, mi következik. Alexis mindnyájukon örömmel átgázolt, ha az érdekei úgy kívánták.

Zerda mosolyogva az emelet felé pillantott.

– Dimitri, hozd ide nekem a gyereket. Mondd meg neki, hogy rendben van, felhívjuk az anyját. Egy percet kapnak.

45.

Marianne Augresse kitárta az ajtó két szárnyát, és kilépett az erkélyre. A szeme elé tárult a szürke betonkikötő, a hullámok között sikló szénszállító hajók és a végtelenségig üres égbolt.

A tüllfüggönyök csapkodtak a szélben, egy ajtó becsapódott a lakásban. Nem érdekelte. Ahogy Dumas bíró üzenetei sem az üzenetrögzítőjén, aki nem volt túl boldog, amiért Timo Solernek újra sikerült kicsúsznia a karmaik közül.

Mégis mit tehetett volna? Az emberei kevesebb mint tizenöt perccel a doki hívása után már körbevették az egész Neiges negyedet. Ha Soler gyanakodni kezdett Larochelle-re vagy időközben bedobta a törülközőt, az igazán nem az ő hibája.

– Beszélj hangosabban, Papi. Csak minden második szót értem.

Kijött az erkélyre, hogy jobban hallja, de nyilván Pasdeloup hadnagy küzdött hálózati problémákkal. A vaskorlátnak dőlt, és amíg egyik kezében a telefonját tartotta, a másikkal végigpörgette az üzeneteket az iPadjén.

Mindkét ügy olyan tempóban haladt, hogy esélye sem volt lassítani vagy megállni egy pillanatra. Úgy érezte magát, mint egy krimiben, ahol a különböző történetszálak egyre gyorsabban fonódnak össze, és ő izgalmában csak kapkodja a fejét, anélkül, hogy el tudna töprengeni rajta, mi történik körülötte. Arra gondolt, a hűtlen nők, akik férjük és szeretőjük között lavíroznak mindennap, hasonlóan érezhetik magukat.

Kivéve, hogy Marianne-nak se férje, se szeretője nem volt.

Az utolsó pasi, aki rámosolygott, hamufelhőben szállt el az ég felé a tengeri szélben. Egy nappal később már csak az állkapcsa maradt meg a mosolyából, amelyet Ortega doktor vett értő kezelésbe. Marianne némán meredt a tableten világító 3D-s modellre. Kíméletlen bizonyíték arra, hogy Vasile Dragonman ajka soha többé nem csókol már lányt.

– Marianne, most haladtam el Caen mellett. A Laize völgyében vagyok. Megforduljak?

Marianne bezárta az ablakot a tableten, és a GéoPol ikonjára kattintott. Az utcákon járőröző autókat piros pöttyök jelezték.

– Nem kell, Papi. Nem sok mindent tehetünk. Csak találj valami zugot, ahol normális a térerő.

– Rendben. Ahogy kiértem a völgyből, visszahívlak.

Marianne közben már az e-mailjeit nézte a tableten. Jibé üzenetei csak úgy záporoztak, és mindegyikhez legalább tíz mellékletet csatolt. A legtöbb gyerekrajz volt Malone Moulin dossziéjából. Marianne megnyitotta őket, és széthúzta az ujját a képernyőn, hogy kinagyítsa.

Elénk színek, bonyolult formák, furcsa jelek. Vasile minden egyes rajzhoz jegyzetet készített, tipikus tanáros gyöngybetűkkel.

Kalózhajó, 2015. 09. 17.

Űrhajó repül az ogrék erdeje fölött, 2015. 09. 24.

A négytornyú kastély, 2015. 10. 08.

Egy ogre, 2015. 10. 15.

Marianne egy pillanatig csendben nézte az ogre furcsa krumplifejét, szemét, orrát, száját, a nyakán lévő fekete krikszkrakszot, amely leginkább egy szőrös anyajegyre hasonlított, és nagy ezüst fülbevalóját.

Mégis mit kezdjen ezzel a tucatnyi irkafirkával?

Jibé az első e-mailben azt írta neki, hogy a rajzok kísértetiesen emlékeztetik ötéves kisfia, Léo alkotásaira. Az alkalmat kihasználva megkérdezte, délután kaphat-e egy szabad órát, hogy meglepje a feleségét és a gyerekeit otthon. Marianne nem engedte neki. Ma túl sok volt a munka, és nem tudta nélkülözni Jibét. A férfi ilyenkor általában megelégedett egy nyelvöltős szmájlival, most azonban egy mosolygós, középső ujját mutató fejecskét küldött néhány keresetlen szóval.

Ha lenne gyereked, megértenéd…

Bumm. Mekkora rohadék!

Való igaz, nem volt gyereke – talán éppen ezért lett rendőrparancsnok. Valójában habozás nélkül feladta volna az összes kinevezését és kitüntetését, ha reggel gyerekhang ébresztheti, és egy apró szeretetgombóc ugrik az ölébe, aki elfeledteti vele Timo Solert, a vérfürdőt, Vasile halálát és a többi gondot. Addig azonban nem érdekelte se Jibé, se a többi rendőrapuka, akármilyen jól végezték is a dolgukat: holnapig senki nem szabadul a munkából!

Hirtelen Papi kerek feje jelent meg a telefon képernyőjén.

– Na, itt vagyok. Közben felmásztam a bretteville-i templom tornyába, remélem, innen már rendesen hallasz.

– Haha. Csak úgy mondom, hogy amíg te nagy városnézésekben vagy, itt találtunk egy holttestet, egy véráztatta bűnöző menekül a városban, Alexis Zerdának reggel óta nyomát sem láttuk, és egy csipkebugyiból kiderült, hogy ennek a nőcsábász Timónak van egy titokzatos barátnője, akiről eddig még csak nem is hallottunk.

– Csak ennyi? Ezek után nagyon boldog leszel, hogy megtaláltam a választ a nagy egzisztenciális kérdésedre.

Marianne a homlokát ráncolva megkért két helyszínelőt, hogy kicsit halkabban dolgozzanak a nappaliban.

– Miről beszélsz?

– A kulcskérdésről. Amely minden ajtót kinyit.

– Ne szórakozz már velem, bassza meg.

– Nem emlékszel? Tegnap adtál egy fotót a plüssről az irodában. Bajszosról. Azt akartad tudni, milyen állat.

A parancsnok sóhajtva behúzta a nappali ajtaját.

– És? Sikerült kiderítened?

A lakásban uralkodó zűrzavar után Papi vidám hangja szinte felüdülést jelentett.

– Egy ideig elszöszmötöltem vele. Igazából ráment az egész éjszakám. Kapaszkodj meg erősen: a plüss nem más, mint egy aguti.

– Egy micsoda?

– Egy aguti. Nyugi, én sem tudtam, hogy létezik ilyen. Valami tengerimalac-féleség az Amazonas esőerdejéből. Rágcsáló, kicsit nagyobb egy patkánynál. Olyan, mint egy nyúl, csak nagy fülek meg farok nélkül.

Marianne megnyitott egy új rajzot a tableten. Vasile egyetlen szót írt mellé: Bajszos.

Malone rajzait ötletek és asszociációk nélkül lehetetlen volt megfejteni. Egy sárga és piros pöttyös szőnyegen két nagy kör feküdt, bizonyára Bajszos teste. Az oldalából kék vonalak meredtek a papír teteje felé.

– Nagyszerű. Újabb zsákutca. Malone Moulin a tengerimalacával beszélgetett. És akkor mi van?

– Ha van egy kis időd, még mondanék valami igazán meglepőt az agutikról…

– Persze, Papi, folytasd csak, úgysincs jobb dolgom ma, mint zoológiai kiselőadásokat hallgatni…

– Az aguti amnéziás!

– Mi van?

– Az egész életét azzal tölti, hogy mindenféle magvakat és gyümölcsöket temet a földbe. Előtte gyakran meghámozza őket, így tartalékol az ínséges időszakokra és a téli álom utáni első hetekre. Csak az a baj, hogy nagyon gyorsan elfelejti, hová rejtette a kincseit.

Duhamel helyszínelő végigment a nappalin egy polilight-tal.

Szürreális ez az egész.

Marianne köhögött. A hideg tengeri szél a mellére fagyasztotta a kabátját, és jegesen kaparta a torkát.

– Zseniális, Papi. Tehát ő a leghülyébb állat a világon.

– És a leghasznosabb is – felelte Pasdeloup hadnagy. – Bár nem tud róla, az erdő évről évre az általa szétszórt magokból újul meg. Az aguti az Egyenlítő erdeinek nagy kertésze. Összefoglalva tehát: kincseket harácsol, elrejti őket, aztán megfeledkezik róluk. De amíg éhezik, az erdő egyre dúsabb és szebb lesz!

– Bassza meg…

A parancsnok újra a gyerekrajzra meredt, és a szőnyeg sárga pöttyeire. Magok? Gyümölcsök? Aranyérmék?

Megpróbált felidézni néhány részletet Bajszos esti meséiből, amelyeket már többször meghallgatott az MP3-lejátszóról. Az egészet újra meg kellett vizsgálniuk, minden apró részletre odafigyelve. Meg kell találni a kapcsolatot az esti mesék és Vasile Dragonman halála között.

Marianne a hideg üvegre nyomta a tenyerét, és belökte az erkélyajtót. Mindenekelőtt sarokba kellett szorítania Timo Solert és a barátnőjét.

A telefonja újra pittyent egyet. E-mail. Ismét a kollégák. A tárgyban egy semmitmondó azonosítószám. Gépiesen rákattintott a mellékletre. Hirtelen elszédült, meg kellett támaszkodnia az ajtófélfában.

Döbbenten bámulta a DNS-vizsgálat eredményét.

46.

Kismutató a tizenkettesen, nagymutató a nyolcason

Malone a kanapén ült Bajszos mellett.

Alexis Zerda hátrált néhány lépést a bejárat felé, hogy ne féljen annyira. Dimitri átadta neki a telefont, és már harmadszorra magyarázta el, hogy valóban az anyukájával fog beszélni. Csak egy keveset. Néhány mondatot. Szia, hogy vagy, minden rendben, és te, velem is, aztán leteszik a telefont, és utána nagyon-nagyon jónak kell lennie, ha még egyszer szeretne beszélni vele. És Anyácskával kell maradnia, különben soha többé nem hallhatja az igazi anyukája hangját.

Amanda némán hátat fordított nekik. Az ablak felé fordult, a lakótelep parkolóját figyelte. Az utcákra finom köd telepedett, amitől még inkább úgy érezte magát, mint aki egy rossz álomba csöppent. Még arra sem volt ereje, hogy közben máshová képzelje magát. Egész világa erre a parkolóra, erre a nedves aszfaltra szűkült. Az ablaküvegen visszatükröződött Alexis Zerda arca.

Mielőtt Dimitri leért volna Malone-nal a földszintre, lazán kinyitotta a kabátját, hogy elővegyen egy zsebkendőt. Nyilván azért, hogy megmutassa Amandának az övén lógó revolvert.

Az a hülye Dimitri semmit nem vett észre.

Csapdába kerültek. Lepaktáltak az ördöggel, beengedték a házukba és az életükbe. Egy pillanatig szinte remélte, hogy mindjárt rendőrautók serege bukkan elő a ködből. Az üvegnek támasztotta a homlokát, és némán sóhajtott. Nem, nem jöhetnek. Akkor elvennék tőle Malone-t.

Dimitri lenyomta a hívás gombot.

Amanda elfordította a fejét, és tekintete megállapodott a falon lógó bekeretezett anyák napi ajándékon. A verseken, a papírpillangókon, a préselt virágokon.

Dimitri miatt történt minden. Miatta kerültek ebbe a spirálba. Mindig megpróbálta helyrehozni a helyrehozhatatlant, de csak rontott a helyzeten. És láthatóan még mindig nem jött rá, mi történik körülöttük. Ahogy arra sem, hogy az egész az ő hibája. Ha mindkettejüknek meg kell halnia, egyetlen kívánsága az volt, hogy Zerda előbb a férje arcát zúzza szét a csempén, csak hogy láthassa, amint az a buta szeme örökre fennakad.

* * *

A telefon harmadszorra is megcsörrent. Az előszobaszekrényen volt, a kabátok és az étretat-i sziklákat ábrázoló festmény mellett. Vonalas hívás volt. Egyik rendőr sem merte felvenni.

Mindenki Marianne parancsára várt, aki továbbra is az erkélyen állt, és a telefonja képernyőjét bámulta.

Hirtelen belépett a lakásba, és határozott mozdulattal felvette a telefont. Még gumikesztyűt is elfelejtett felvenni.

Nem szólt bele.

– Halló! Anya, ott vagy?

Egy fiú hangja. Nagyon kicsi lehetett.

Csend. Csak egy pillanatra, de egy egész örökkévalóságnak tűnt. Marianne félt válaszolni, nem akarta, hogy a kisfiú letegye a telefont.

– Halló, anya! Hallasz? Malone vagyok!

Marianne megdermedt. Mintha áramütés érte volna. Bourdaine, aki alig két méterre állt tőle, már csak megszokásból is odakiabált neki:

– Minden rendben, parancsnok?

Mikor rájött, mit csinált, ijedten a szájához kapta a kezét. Későn.

A telefont letették.

Marianne még éppen hallott benne egy furcsa, tompa visszhangot.

Egy leeső tárgyét? Egy holttestét?

Nem volt idő spekulálni. Marianne felkiáltott, olyan hangosan, hogy az öt emelettel lejjebbi parkolóban dolgozó rendőrök is meghallják:

– Timo Soler barátnőjének volt egy fia! És én tudom, ki ez a fiú.

II.
Amanda

47.

Le Havre–Octeville repülőtér

2015. november 6., 16 óra 25 perc

Malone a kis repülőtér hosszú folyosóján sétált. Nagyon kellett sietnie. Három lépést tett, amíg az anyukája egyet.

1. KAPU

2. KAPU

3. KAPU

Az anyukája kezét szorította, és közben az üvegfal mögött sorakozó gépeket számolta fejben. Mindenfelé katonának öltözött emberek mászkáltak, mintha háborúra készülnének. Csak fiúk voltak, mind szinte teljesen kopasz. Az egyik fülbevalót hordott, egy másiknak tetoválás virított a nyakán és a karján. Amikor elhaladtak mellettük, az anyukája lehajtotta a fejét, mintha ő is félne. Félt, hogy felismerik.

Amikor elég távol értek tőlük, az anyukája mindig odahajolt hozzá, és a fülébe suttogta, hogy siess, siess, siess. Mégis mindig Malone-nak kellett rá várnia, mert amikor átlépett a kapukon, le kellett vennie az óráját, az övét, a szemüvegét, aztán mégis megszólalt a detektor, és kiderült, hogy a pénztárcáját elfelejtette kirakni.

4. KAPU

5. KAPU

Egyszer megpróbált elmenekülni, nem sokkal azután, hogy beléptek a kapun. Nem messze, csak a folyosó végéig, de amikor meglátta a nagy plakátot, és hallotta, hogy az anyukája hívja, rájött, hogy butaság. Az anyukája mellett kellett maradnia, okosan és bátran, mint egy nagyfiú.

Mindent pontosan úgy kellett csinálnia, ahogy megbeszélték.

6. KAPU

7. KAPU

Még akkor is, ha nagyon szomorú volt Bajszos miatt. Hiányzott neki. Bajszos nélkül sokkal-sokkal nehezebben szedte össze a bátorságát. Az anyukája még mindig szorosan fogta a kezét.

– Siess, siess, siess…

Hüvelykujj, mutatóujj, középső ujj: az üvegfal túloldalán három repülőgép várakozott, egy fehér-kék, egy fehér-narancssárga és egy teljesen fehér. Malone nem tudta, melyik repül az ogrék erdejébe.

8. KAPU

A fehér-narancssárga volt az, az anyukája megmutatta neki. Sokan sorakoztak még előttük.

Az anyukája nem engedte el a kezét, de már nem húzta, már nem kellett sietniük, csak ki kellett várniuk a sort.

Így hát Malone nem mozdult. Igyekezett összeszedni a bátorságát. Mindent úgy kellett csinálnia, ahogy Bajszos tanította neki, és ahogy az anyukája kérte.

Az igazi anyukája, nem az, aki a kezét fogta.

Kezdődött a beszállás. Elérkezett az idő! Malone elismételte magában a szavakat, amelyeket nem egészen értett, még azután sem, hogy több százszor kimondta őket titokban, éjjel, elalvás előtt, hogy minden reggel jól emlékezzen rájuk.

Ez egy ima. A te imádságod. Soha nem szabad elfelejtened.

Nagyon egyszerű, meg tudod csinálni.

Épp azelőtt, hogy felszállnál a repülőgépre, mondanod kell valamit, amit már ezerszer mondtál előtte, de nagyon fontos, hogy ott és akkor is kimondd.

Még akkor is, ha nem igaz. Hinniük kell neked.

Megrángatta az anyja kezét.

Még akkor is, ha nem igaz. Hinniük kell neked.

– Igen, drágám? Mit szeretnél?

Négy órával korábban

48.

Kismutató a tizenkettesen, nagymutató a tízesen

Malone a kocsi hátuljában ült. Itt nem volt gyerekülés, mint Anyácskánál, ezért nem látott semmit, csak a szürke moha borította tetőt és a parabolaantennát, amely egészen úgy nézett ki, mint egy repülő csészealj. A biztonsági öv is rosszul állt rajta, és mint egy túlméretezett kalózkendő, a bal szemétől a jobb állkapcsáig elfedte az arcát.

Szorosan átölelte Bajszost. Anyácska autójában általában maga mellé ültette, középre, és őt is bekötötte a biztonsági övvel, még ha ez bosszantotta is Anyácskát, mert csak ment vele az idő. Most azonban jól magához szorította, mert egy kicsit félt.

Úgy tűnt, mintha Anyácska is félne. Előre ült, de gyakran hátrafordult hozzá, kacsintott, és azt mondta:

– Bátornak kell lennünk, kis kalózom. Nagyon bátornak.

Zerda nem emelte fel a hangját. Beültette őket a ház előtt parkoló Ford Kugába, ahogy minden apuka tette volna, aki siet vissza a munkába az ebédszünetről. Nyakig begombolta a kabátját, majd Amanda felé hajolt:

– Figyelj a gyerekre, és gondoskodj róla, hogy ne keltsen feltűnést. Nemsokára jövök…

Aztán felegyenesedett, majd, mintha meggondolta volna magát, újra az ablak elé hajolt:

– Várj rám a kocsiban. És ne játszd nekem az okosat, ha érdekel a gyerek sorsa.

A ház felé indult, három lépéssel átszökkent a kavicsos kocsifelhajtón, és közben egy pillanatra sem nézett vissza a fekete terepjáróra. Amint az ajtó becsukódott mögötte, Amanda azonnal a vezetőülésbe ugrott. Véresre harapta az ajkát, de sikerült visszafojtania kitörni készülő sikolyát. Lakatot kellett tennie a szájára, hogy ne ijessze meg még jobban Malone-t.

Nem volt ott a slusszkulcs!

Egy pillanatig habozott. Azon töprengett, kivegye-e Malone-t a kocsiból, elszaladjon-e vele a kusza cédruslabirintusban, vagy átmenjen-e Dévote-hoz, hogy elbarikádozza magát nála…

Csak egy pillanatig.

A tekintete elveszett Malone-éban.

Az ő élete nem számított, csakis a kisfiáé.

* * *

Dimitri felnézett, és megtörölte az ajkát. Jobb keze megdermedt, és megállította a whiskyt félúton az asztal és a szája között. A háromnegyedéig telt pohár – jóval nagyobb adag, mint az előzőek – veszedelmesen remegett az ujjai között. Nevetséges volt. Mint egy kisgyerek, aki abban a pillanatban, ahogy hátat fordítanak neki a szülei, belemarkol az édességes fiókba, és kivesz belőle egy rakás cukorkát.

Alexis Zerda némán figyelte, mintha habozott volna.

Dimitri zavartan hebegett.

– Mi a faszt csinálnak a zsaruk Timo lakásán? A kurva életbe! Szerinted lebuktak? Vagy megtalálták a holttestét?

Zerda kigombolt három gombot a kabátján.

– Kibaszott hülye ötlet volt ez a telefonálás, Dimitri. Bár ezt már megszokhattam volna tőled.

Dimitri elmosolyodott, és dacosan belekortyolt a Glen Moray-be.

– Úgy emlékszem, pár perce még te is rábólintottál. Vagy mégis jobban ismered a gyerekpszichológia rejtelmeit, mint én? Talán vettél néhány leckét attól a romántól, mielőtt felgyújtottad?

Fenékig ürítette a poharát. Zerda az utolsó gombokat is kigombolta.

– Te vagy szarban, Alex. Nem én. Nekem semmi közöm se Timo Solerhez, se a hülye rablásotokhoz. Csak egy szívességet tettem neked. Kár a gőzért…

Zerda belépett a szobába, és a nappali egyetlen ablaka elé állt, amely a lakótelepre nézett. Amanda és Malone még mindig a Fordban várakozott. Senki mást nem látott a parkolóban. Gyorsnak kellett lennie.

– Jó nagy hülye vagy, Dimitri. Már Bois-d’Arcyban is te voltál a leghülyébb mind közül. Annyira, hogy már-már megszántalak érte. Valószínűleg a feleséged is így érezhetett, amikor összejött veled. Ha ő nem sajnál meg, sosem lett volna nőd. Se kölyköd. – Az ablakra tette a kezét. – Nem érdemled meg őket, Dimitri…

Hirtelen behúzta a függönyt. A szoba elsötétült, mintha a nap egy pillanat alatt elbújt volna. Dimitri a dohányzóasztalra csapta a whiskyt.

– Mit művelsz?

– Remélem, tisztában vagy vele, hogy miattad halt meg a gyerek.

– Nem halt meg.

– Amanda számára igen…

Dimitri lenyalta whisky áztatta ujjait. Ahogy meglátta, mire készül Zerda, elkerekedett a szeme. Egyik keze a zsebében, a másikkal az öve felé nyúlt. Kihúzta a szájából az ujjait.

A negyvenfokos alkohol eltompította. Eszébe sem jutott, hogy kiabálni kezdjen. Alexisnek igaza van. Hülye volt. Még akkor sem tudott tisztességesen kiállni magáért, amikor Zerda fegyvert fogott rá. Fogalma sem volt, mégis mit kellene mondania. Igyekezett gúnyolódással elűzni a félelmét.

– Ja, elvesztett egy gyereket, és? Találtam neki egy másikat! Ez még jobb is, mint az első. Láttad Amandát, te is tudod, hogy ezt sokkal jobban szereti.

Alexis Zerda ugyanolyan közömbösen húzta elő a revolverét, mintha csak egy zsebkendőt venne elő. A félhomályban Dimitri csak egy fekete kart tudott kivenni, amely keskeny, hosszúkás formában végződött. Úgy tűnt, az a szerb Zastava az, amelyet Alexis csaknem tizenöt éve vásárolt egy félőrült katonától, aki akkoriban tért haza Koszovóból. Zerda suttogva közelebb lépett hozzá.

– Tudod, Dimitri, sajnálom, hogy meg kell ölnöm Amandát. Őszintén sajnálom. De te egyáltalán nem fogsz hiányozni.

Oké. Nincs több gúnyolódás. Azzal biztosan nem fogja elkerülni a halált. Komolyra kellett fordítani a szót. Dimitri felállt a fotelból.

– Ne szórakozz, Alex. Mi értelme megölni engem? Semmit nem tudok a rablásról, a gyerekről se, semmiről.

– A rendőrök perceken belül itt lesznek. Nyersz nekünk egy kis időt. Mint a pszichológus. Érted már? Hátrahagyok egy-két holttestet, hogy legyen min töprengeniük, amíg én szépen lelépek.

Dimitri némán meredt a Zastava csövére. Most már tisztán látta. A függönyön át beszűrődött egy halvány fénysugár, és megcsillant a hideg fémen. Az őrült katona szerint ez a fegyver több tucat bosnyákot, nőt, gyereket és férfit tett el láb alól. Újabb hebegésbe kezdett:

– Ha életben vagyok, még több időt tudnék nyerni neked, Alex. Elmész a gyerekkel, én addig feltartom őket. Akár órákig is, ha szükséges. Hidd el, tudom, hogy kell csinálni. Annyi idő alatt oda mész, ahová csak akarsz.

– Tudom. Sőt igazad van. Összevissza hablatyolni, azt tudsz. Akkor máshogy mondom: kurvára jól fog esni, hogy szétlőhetem a pofádat.

Bumm.

A tíz milliméteres golyó éppen Dimitri két szeme közé szorult. Összeesett, és az asztalra zuhant, leborítva róla a poharat és a maradék Glen Moray-t. Alexis két másodpercig csendben nézte, mintha meg akarna bizonyosodni róla, hogy valóban meghalt, majd odalépett az ablakhoz, és kihúzta a függönyt. Megborzongott.

Amanda éppen előtte állt.

Zerda azonnal félrenézett, harminc méterrel arrébb. A gyerek még mindig a kocsiban ült. Felsóhajtott. A szeme, mintha mágnes húzta volna, visszatért Amandához. Csendben bámulták egymást, csak a piszkos üveg választotta el az arcukat.

Alexis látta Amanda arcán, hogy fél, de nem érez semmiféle fájdalmat, szomorúságot vagy sajnálatot a szőnyegen fekvő alkoholbűzös holttest iránt. Semmit, csak félelmet.

És ami a legfurcsább: Amanda szája sarkában halvány mosoly bujkált. Mintha megkönnyebbült volna. Talán csodálta is Zerdát. Csak utólag, a Ford Kuga kormánya mögött jutott eszébe, hogy ez az akaratos kis nőcske még mindig csinos, ha kicsípi magát. Sminkben és kislányos ruhákban még akár vonzó is lehetett volna. És amikor az ablakból nézte, miután lelőtte a férjét, és ott állt pisztollyal a kezében, egy pillanatra megcsodálta.

Amanda kinyitotta a száját, és lehelete bepárásította az ablaküveget. Alexis egyetlen szót tudott leolvasni az ajkáról.

Köszönöm.

49.

A Mégane ráfordult a Bois-au-Coq sugárútra.

Manéglise, 17 km, 18 perc – jelezte a visszapillantó tükör alatt lógó GPS. Cabral remélte, hogy a felére tudja csökkenteni az utat. Beletaposott a gázba, és süvöltő szirénákkal elszáguldott a villamos mellett. A távolban a falu házai sötéten tornyosultak az alumíniumszürke égbolt előtt. Marianne a telefonba kiabált:

– Nem válogatsz, Jibé! Fogsz egy táskát, papírdobozt vagy szemeteszsákot, akármit, és beletömöd Vasile Dragonman összes dossziéját, világos? Mindent tudni akarok, amit Malone Moulinról írt. Hozd el a gyerekrajzokat, a jegyzeteit, mindent! Ha sietsz, tizenöt percen belül találkozhatunk Manéglise-ben. Lerendezzük ezt az ügyet.

Lechevalier hadnagy megszeppenve válaszolt:

– Nem lenne jobb, ha…

– Nem, Jibé! A célegyenesben vagyunk! Közvetlenül azelőtt, hogy Malone felhívta az anyját Timo Soler lakásában, megkaptam a DNS-vizsgálat eredményeit a Regionális Törvényszéki Igazságügyi Szolgálattól. Elküldtem nekik egy poharat, amelyből ivott a gyerek, és összehasonlították a nyálát Dimitri Moulin mintájával. Az eredmény egyértelmű: Dimitri Moulin nem lehet Malone biológiai apja! Mondom, Jibé, itt állunk a célegyenesben. Eddig csikicsukiznunk kellett az ügyek között, de most kiderült, hogy a két ügy valószínűleg egy és ugyanaz… Úgyhogy siess!

Cabral szinte lassítás nélkül hajtott be a körforgalomba. Egyre több volt a jármű, az autók széthúzódtak előttük, és a Mégane két úti óriás, egy kamion és egy busz között haladt el, mint egy elveszett kisgyerek a felnőttek tömegében.

Marianne telefonja szünet nélkül csörgött. Ezúttal a kapitányságról hívták: Lucas Marouette volt az, a gyakornok. Nagyszerű, legalább lesz valaki, aki friss szemmel látja ezt az egész cirkuszt. A srác már bebizonyította, hogy tudja, hol kell szimatolni.

– Lucas? Vedd elő a deauville-i rablás aktáját, és deríts ki mindent Timo Solerről! Az egész életét részletesen ismerni akarom, gyerekkorától kezdve. Papi Potigny-ban van, abban a faluban, ahol Soler felnőtt. Lehet, hogy lesznek új infói, amikor visszatér, de addig is olvasd át az aktát figyelmesen, és deríts ki mindent Soler magánéletéről, különös tekintettel arra, hogy volt-e valaha gyereke, akit a barátnőjével együtt nevelt. Ha tudod, azt is derítsd ki, hogy hívták a lányt.

Cabral hirtelen mozdulattal félrerántotta a kormányt, és megelőzött egy ijedt tekintetű öregembert. Marianne belekapaszkodott az ajtóba, és arra gondolt, ha még egyszer ormótlan krumplivá lapul az orra, kinyírja Cabralt.

– Tudni akarom a nő nevét! – kiabálta bele a telefonba, mielőtt letette volna. Még azt se várta meg, hogy Lucas rávágjon egy szokásos buzgó igenis, parancsnokot, vagy hogy hosszú monológba kezdjen az ügyről.

A Mégane elszáguldott egy végeláthatatlan parkoló mellett. Úgy nézett ki, mint egy láthatárig nyúló fekete aszfaltmező, amelybe egy őrült gazda autómagokat vetett búza helyett. A kocsik szép rendben sorakoztak a hosszanti barázdákban, a termény készen állt az aratásra. A termelés után rögtön kezdődhetett a fogyasztás.

Marianne tekintete az Auchan hatalmas homlokzatán tornyosuló vörös-zöld madárra tévedt. A Mont-Gaillard mellett haladtak el éppen, ahol már péntek délben hemzsegtek a mohó leértékelésvadászok. Az autók lehúzódtak az út szélére, Cabral pedig újabb körforgalomba hajtott be őrült tempóban. Vigyorogva a parancsnok felé fordult:

– Jó sok időt megspórolnánk, ha hétvégenként vijjogó szirénával járhatnánk bevásárolni…

Marianne szinte nem is hallotta. Letette a telefonját, és az út menti táblákat figyelte. Vasile azt mondta, Malone elmondása alapján szinte biztos, hogy a kisfiú a Mont-Gaillard bevásárlóközpontban látta utoljára az édesanyját. Az igazi édesanyját. Az Amanda Moulin előttit.

Azt a nőt, aki a Neiges negyedben élt önkéntes rabságban Timo Solerrel? Ki adhatta át a fiát egy idegennek tíz hónappal ezelőtt?

És miért?

Miért bízná másra a gyerekét, ha közben képes mindenféle furfangokat kitalálni csak azért, hogy emlékezzen rá? Mégis miért kellene egy plüssállat hasába, egy titkos MP3-lejátszóba rejteni az emlékeket? Hogy lehetséges ez, ha Malone a Moulin családban született, és velük töltötte élete első három évét?

Két családja lett volna? A két gondviselő a két anya? Vajon mindkettő megpróbálja kitörölni Malone-ból a másik emlékét, hogy csak az övé legyen a gyerek?

Elhagyták a bevásárlóközpontot. Néhány perc múlva elérik a város határát.

Manéglise, 12 km, 9 perc – jelezte a GPS.

Cabral hét percet nyert a száguldozásával. Mintha személyes sértésnek vette volna a GPS korábbi időbecslését.

– Taposs bele, Cabral – sziszegte Marianne.

A mellettük terpeszkedő mező közepén álló víztorony úgy volt kifestve, mintha világítótorony lenne. Talán a búzatáblák között elveszett traktorokat vezette a helyes irányba.

A két eset egy és ugyanaz, gondolta újra Marianne. Timo Soler, Alexis Zerda, Vasile Dragonman és Malone Moulin. Kezdettől fogva egy és ugyanaz.

Két család.

Egy gyerek.

Nem áll össze a kép…

50.

Kismutató az egyesen, nagymutató a kettesen

A Ford Kuga csigalassan vánszorgott. A töltések között kanyargó keskeny útra mindkét oldalról gyertyánok és gesztenyefák kusza ágai lógtak, a nagy terepjáró alig fért el közöttük. Zerda nyugodtan vezetett, láthatóan nem érdekelte, hogy az egész karosszéria és az autó összes ablaka összekarcolódik. A Kuga ormótlan kerekei gond nélkül forogtak a borzasztó kátyúkban és a repedezett aszfaltot áttörő vastag fűcsomókon.

Zerda Malone felé fordult.

– Nyisd ki a szemed, nagyfiú. Az autóm egy időgép, tudod, mint a Vissza a jövőbe-filmekben. Készen állsz a nagy utazásra?

A gyerek értetlenül nézett vissza rá. Előttük, két hatalmas tölgyfa sziluettje között már látszott az út vége. Amanda idegesen tördelte a kezét az anyósülésen. Időgép. Azon gondolkozott, szóljon-e Zerdának, hogy inkább fogja be a száját, de az sem változtatott volna sokat a dolgokon. Alexisnek fogalma sem volt róla, hogyan kellene beszélnie egy hároméves kisgyerekkel. Amandának persze annál inkább, de most mégis mit tehetett volna azon kívül, hogy imádkozik, Malone végre töröljön ki mindent az agyából, és ez a kormány mögött ülő kígyó higgyen neki? Hogy azt higgye, Malone többé már nem jelent rá veszélyt…

A gyerek agya olyan volt, akár egy számítógép. Még akkor is, ha a kukába dobunk néhány elemet, e-mailt, fájlt vagy fényképet, valahol rejtve mindig ott maradnak. Elég volt megkérni valakit, aki értett hozzá, és akár hónapokkal, évekkel később is könnyedén előhalászta a keresett elemet. Az egyetlen igazán hatékony módszer az, ha kihajítjuk a számítógépet a tizenötödikről, vagy bedobjuk a kandallóba.

Egyedül abban reménykedett, hogy Zerda nem úgy gondolkozik, mint ő. A férfi csendben vezetett, napszemüveggel az orrán, bár alig néhány napsugár törte át a fák sűrű lombkoronáját.

Amanda Malone felé fordult, aki nyugodtan ült az ablak mellett, mintha világéletében ilyen utakhoz szokott volna. A vastag fatörzsek és a magas háztetők mögött megbújó nap félénk fénye táncot járt világosbarna haján. A mellette pihenő táskába Amanda minden szükséges dokumentumot bepakolt: a születési anyakönyvi kivonatot, az útleveleket, az egészségügyi kiskönyvet és a többi orvosi papírt. Zerda azt mondta, mindent hozzon magával, de még mindig nem árulta el neki, hová tartanak.

Amanda közelebb húzódott hozzá, combjuk alig harminc centire volt egymástól. Mielőtt kettesbe váltott volna, Alexis egy pillanatra a térdére tette a kezét. Amanda az ülés háttámlájához préselődött.

Arra gondolt, ez nem egy kacér gesztus volt. Tudta jól, hogy már nincs benne semmi vonzó. Már évek óta nem hitt abban, hogy két ember ilyen idősen még vonzódhat egymáshoz. Számára az volt az igazi öröm, ha mosolyoghatott a Vivéco vásárlóira, tiszta volt, és nyugodt, elegánsan kisminkelt. Egyébként rég hidegen hagyták már a szerelmi játékok… túl sok volt a csaló.

A szerelem ugyanolyan átverés volt, mint azok a sorsjegyek, amelyeket a reménykedő vásárlóknak adott el. Soha nem nyertek, vagy csak kis összegeket, mindig csak annyit, hogy újra megjátszhassák, hogy hisznek benne, van esélyük. A főnyereményt soha nem vitte el senki.

Talán nem volt túl okos, de ennyit még ő is megértett. A csalódások… Dimitri kiváló tanára volt a témában. Alexis érintése csupán egyszerű reflex volt, hogy ezzel is kihangsúlyozza a dominanciáját.

Zerda a rádiót tekergette. A hátsó hangszórók hangerejét felemelte, az elsőket lehalkította. A Bohemian Rhapsody első néhány zongoraakkordja szólalt meg, majd Freddie Mercury hangja: Mama…

Amanda csak ekkor jött rá, a férfi úgy akar beszélni vele, hogy Malone ne hallja. Még így is hegyeznie kellett a fülét, hogy rendesen hallja a sziszegő hangját. Arról szó sem lehetett, hogy egy centivel is közelebb hajol hozzá.

– Ne aggódj, Amanda. Tudom, mi jár a fejedben, de nem kell félned. Nem fogom bántani. Ha meg kellene szabadulnom tőle, már rég megtettem volna, és most minden sokkal egyszerűbb lenne. Veszélyes ember vagyok, igen. Tolvaj meg gyilkos is, nevezz, aminek akarsz. De gyereket nem bántok.

Lecsúsztatta orrán a napszemüvegét, és Amandára pillantott. Kígyószemének pupillája összeszűkült a fényben.

Nem szabad megbízni benne.

A tenyere lecsúszott a sebességváltóról, és megpihent Amanda combján.

Végigsimított a farmerján. Szakadt volt, tíz euróért vette egy kínaiban.

Egyszerű férfireflex, ismételgette magában Amanda. Megszokás. Már-már udvarias gesztus.

Szelíden eltolta a kezét, szó nélkül.

Zerda halványan elmosolyodott, de nem vette le a szemét az útról.

– Nem vagyok olyan, mint Dimitri – tette hozzá. – Gyerekeket nem bántok.

Jobb kezével az autó oldalzsebébe túrt, és elővett egy fényképet az összehajtogatott térkép mögül. Amanda elé csúsztatta.

– Indulás előtt még elhoztam. Egyszer Dimitri mutatta nekem. Felismered?

Malone.

– Beszélned kell a gyerekkel, Amanda. Inkább te magyarázd el neki, mint a rendőrök. Én már árkon-bokron túl leszek.

Amanda egy pillanatig csendben bámulta a megváltozott tájat: a mellettük húzódó törpesövényeket, a hirtelen elágazást.

– Gondolj bele, Amanda. Muszáj megtenned, hogy megértse, mi fog történni vele. Vagy azt hiszed, mindezek után hagyják majd, hogy veled maradjon?

Mutatóujja hegyével megbökte a hangerő-szabályozót, és a zene felerősödött. A zongora elhalkult, és Brian May gitárja lépett a helyére.

Amanda agya is számítógép volt. Makacsul tartotta magát a tízméteres zuhanás és a pokol legforróbb tüzei után is. Akárhogy igyekezett elfelejteni őket, még mindig élénken éltek benne az emlékek. Az ujjai között remegő fénykép elég volt ahhoz, hogy mindent egy csapásra felidézzen. Mintha egy DVD-t csúsztattak volna a lejátszóba.

Malone.

Tíz hónappal ezelőtt történt. Pontosan december huszonharmadikán.

Rövid jelenetek villantak az agyába. Malone születése. Malone elmászik a hálószobája melletti csíkos szőnyegen. Malone a parkban ácsorog. Malone első lépései. Első szavai. Első fogai. Malone könnyei. Malone nevetései. Az állandó éberség. Malone, a merész kis felfedező, akit alig lehetett visszafogni. Az anyja végtelen óvintézkedései: a babaágyhoz csavarozott rudak, a babaszékre akasztott szíjak, rácsos kapuk a lépcső tetején és az alján, amelyeket mindig gondosan bezártak.

Malone.

Idegesen gyűrögette a Zerdától kapott fényképet, a kisfiú arca eltorzult az ujjai között.

Eszébe jutottak a sikolyai. Amikor megtalálta Malone testét a lépcső alján, a szennyeskosár kiesett a kezéből. Dimitri közeledett, pohárral a kezében. Tíz méterre Malone-tól. Neki kellett volna figyelnie, de nem látott semmit, nem mondott semmit, nem csinált semmit.

Mentők. Ideges reménykedés. Izzadt várakozás.

Az eredmény.

Alig néhány órás ájulás. Fejsérülés. Malone életben marad.

Ez teljesen biztos.

Mást egyelőre nem mondhatunk, várjuk az eredményeket.

Tizenegy nappal később elhagyja a Joliot-Curie magánklinikát, távol a szomszédoktól, az unokatestvéreitől, a barátaitól, a gyanakvástól és a szégyentől. Mindenkinek azt mondták, hogy Bretagne-ban töltik az ünnepeket, megnézik a Mont Saint-Michelt, a Saint-Malo sáncait és a tropikáriumot. Majd később elmagyarázzák.

Aztán hazatértek Manéglise-be Malone-nal. És jött a változás…

A merész kis Malone, aki sohasem hagyja el az anyját. Malone, a felfedező, aki képtelen egyedül öltözködni, enni, pisilni, és csak a szeme mozog, ráadásul úgy tűnik, csak az apró dolgokat látja, a rovarokat, legyeket, hangyákat, pillangókat. Azt, ami mozog mellette a fűben. A többit, a valóságot már nem látja, sem a virágokat, sem a fákat, sem az autókat.

Sem az anyját.

Amanda végigsimított a szomorú kisfiú fényképén. A fodrászatból jött ki, egyenes frufrut vágatott, azt a Mickey egeres pólót viselte, amely kicsit nagy volt rá. Furcsa módon már nem látta olyan szép kisfiúnak. Kifejezéstelen szeme túl közel ült egymáshoz, az orra nagy és lapos, mint Dimitrié. Eltakarta a képet, és kissé Zerda felé fordult, hogy az ablak mellett ülő Malone ne lássa.

A rádióból még mindig Freddie Mercury hangja szólt. Végtelen dal volt. A leghosszabb a Queen összes száma közül.

Mamaaa, ó-ó-ó-ó…

Amanda senkinek nem beszélt a balesetről, kivéve Lacroix doktor urat, akihez Malone-t járatta a Joliot-Curie klinikán. Úgy döntött, megvárja, amíg Malone jobban lesz, és a történtek függvényében vagy úgy meséli majd el, mint egy vicces tréfát, vagy mint szörnyű ijedelmet, vagy mint pokolian nehéz megpróbáltatások sorát. Lacroix doktor úr azt mondta, 15% esély van rá, hogy Malone teljesen felépül, és 33%, hogy a balesetnek végzetes következményei lesznek. Így hát Amanda bezárkózott a házba, elbarikádozta magát, és nem is igazán beszélt senkivel.

Lacroix doktor úr azt mondta, szeretet kérdése. Szeretet és pénz kérdése, mint később kiderült. Talált egy amerikai laboratóriumot az interneten, ahol agykárosodást is műtöttek, és axonosstimulációval kicserélték a sérült idegsejteket – legalábbis úgy értette, erről van szó. Ők voltak az egyetlen intézmény a világon, amely idegsebészettel foglalkozott. Egy ilyen egyszerű eljárás több százezer dollárba került, de amikor Amanda kikérte róla Lacroix véleményét, a doktor úr szkeptikusnak tűnt. Szeretet kérdése, asszonyom, nem pénzé.

Egy biztos: Amandának nem kellett elmagyarázni, mi az a csalódás.

Teltek-múltak a napok, és Malone állapota egyre stabilabb lett. Látszólag. Kivéve, hogy a többi vele egykorú gyerek járt, számolt, beszélt, rajzolt. Ő egyiket sem csinálta.

Csak a legyek, pillangók és hangyák érdekelték. Amanda segített neki, beszállt a játékba, improvizált, mutogatta neki azokat az átkozott rovarokat, miközben más anyák gyöngyökkel meg legódarabokkal szórakoztatták a gyerekeiket. Háromnaponta jártak kontrollra. A klinikán azt mondták, azért, hogy felállítsák a longitudinális diagnózist.

Megfordította a fényképet, és elolvasta a hátuljára írt betűket.

Malone, 2014. szeptember 29.

A fénykép az étretat-i sziklák előtt készült, három hónappal a baleset előtt. Malone aznap egész délután a sirályok után szaladgált a tengerparton.

A Joliot-Curie klinika utolsó levele 2015. január 17-én érkezett, két számla között. Amanda kénytelen volt megtanulni értelmezni az orvosi jelentéseket. Ha akart, tudott ő okosabb is lenni.

A kórházi papír lassan kiesett a kezéből. Malone sorsa megpecsételtetett. Alig néhány hete volt hátra. Találtak egy repedést az agyában, egy aprócska repedést, amely eleinte lassan, majd egyre gyorsabban növekedett, amíg el nem ért a test alapvető működéséért felelős szektorba, az agytörzs és a gerincvelő közé, amelyet Varol-hídnak neveznek, és amely a motorikus képességeket és az általános érzékenységet befolyásolja.

A híd megrepedt.

Elkerülhetetlen volt.

Malone várható élettartama akkorára csökkent, mint egy szitakötőé, pillangóé vagy egy hangyáé.

Egy tiszavirágé.

Mintha mindig is tudta volna.

Amanda lehúzta az ablakot, és lassan darabokra tépte a fényképet, konfettivé aprította és szétszórta a szélben. Alexis Zerda keze továbbra is nyugodtan pihent a kormányon. Halványan elmosolyodott. Vagy teljesen érzéketlen volt, vagy épp ellenkezőleg, ezen a furcsa, beteges módon próbálta megnyugtatni Amandát.

Feltekerte az ablakot.

Freddie időközben befejezte az éneklést, nagyon mély hangon, ellentétben a mindenféle mai dalokkal.

Halk zongoraszó, csak hogy meglegyen a dal kerete.

Any way the wind blows…

Dimitri nem mondott semmit aznap reggel, csak némán elolvasta az orvosi jelentést, letette az asztalra a poharát, és kabátot húzott. Amanda még hallotta, ahogy becsukja az ajtót, és beindítja az autót.

Dimitri nem mert beszélni vele erről, pedig egy ideje már gondolkozott rajta. Talán azt remélte, hogy majd utólag megbocsát neki. Mintha Amanda ezek után bármikor is nézhetne rá mély megvetés és undor nélkül…

Szó nélkül távozott.

Hogy hozzon neki egy másik gyereket.

Mintha csak új kiskutyát venne, miután az előző megdöglött.

51.

Ma, december 24-én ez a szakállas seggfej képes volt beállítani egy darab iPhone, iPad, Nintendo vagy PlayStation nélkül. Helyette kaptam egy frankfurti nyelvtanfolyamot meg egy Acadomia-előfizetést.

Ölni akarok

A kishúgom még addig se jutott el, hogy higgyen a Mikulásban. A kandallóban ropog az öreg, a hülye sapkájával együtt.

Elítélt: 853

Felmentett: 18

www.olni-akarok.com

– Lehet, hogy nem akarta megkóstolni a Carambar-tortáját…

Marianne Augresse lesújtó pillantással illette Bourdaine-t. A folyosón állt, a cseresznyefa fogas mellett, és a nappaliban fekvő holttestet bámulta. Arra gondolt, Bourdaine hülye vicce még nem is feltétlenül lenne olyan elszállt – figyelembe véve az olni-akarok.com néhány bejegyzését – de itt nyilvánvalóan teljesen más állt a gyilkosság mögött.

A konyhát elnézve szinte maga előtt látta, ahogy Amanda Moulin megjelenik az ajtóban sütőkesztyűvel a kezén, és vidáman elkiáltja magát, hogy az ebéd tálalva. Az asztal megterítve, a hűtőben paradicsom és mozzarella, mellette friss kenyér. A serpenyőben feketére sült hús – az egyetlen dolog, ami nem tökéletes a helyiségben.

A nappali már egészen másképp festett. Dimitri Moulin a szoba közepén feküdt, a fekete vízililiom-mintás bambuszszőnyegen. A tavirózsákat most kék tó helyett sűrű vértócsa és alkohol áztatta.

Két szeme között tíz milliméteres golyó.

A gyilkos fegyver sehol.

A tanúk, Amanda és Malone Moulin felszívódtak.

Dimitri autója még mindig a garázsban állt. Minden jel arra mutatott, hogy Amanda golyót eresztett a férje fejébe, majd a fiával együtt elmenekült. Vagyis a lopott fiával. Gyalog…

Marianne Augresse közelebb lépett a lépcső alatti szekrényhez. Még mindig azon csodálkozott, hogy lehet, hogy a két szoba ennyire különbözik egymástól. Mintha átléphetetlen határ húzódna közöttük, két teljesen összeegyeztethetetlen világ. Az egyik a tökéletes családi idill képe, a másik egy brutális bűntetté.

És volt még valami.

Marianne kényszerítette magát, hogy elszakadjon az olyan feltételezésektől, amelyek nem vezetnek sehová. Végül is csak meg kellett várniuk, hogy a helyszínelők elvégezzék a dolgukat. Pillanatok alatt kideríthették, hogy járt-e valaki más is a szobában a Moulin családon kívül, még úgy is, hogy csak egy pohár whiskyt találtak, és Dimitri Moulin főnöke azt mondta, hogy a férfi fél tizenkettőkor indult haza ebédszünetre – így kevesebb mint harminc perc leforgása alatt kellett megölniük.

Constantini és Duhamel a ház környékén maradtak, és tanúkat kerestek. Két másik autó is cirkált rajtuk kívül Manéglise-ben és a környéken – ha Amanda Moulin valóban pánikba esett, és gyalog indult el Malone-nal, nem juthatott messzire.

Csakhogy Marianne egy pillanatig sem hitte, hogy ez történt.

Ahogy odalépett az ablakhoz, látta, hogy Lechevalier hadnagy autója begurul a parkolóba. Jibé megfordult, elővett egy nagy műanyag ládát a hátsó ülésről, és összeszedett néhány szétszóródott dokumentumot. Valószínűleg Vasile Dragonman összes jegyzetét magával hozta.

Jibé gyors volt, és hatékony. És mérges, különösen Marianne-ra, amiért tegnap óta nem láthatta miatta a feleségét és a gyerekeit. De ő volt a legalkalmasabb arra, hogy alapos vizsgálat alá vegye Malone Moulin eddigi három évének minden egyes hónapját.

Augresse parancsnok megfordult, és újra Dimitri Moulin holttestére nézett, csak hogy valami másra gondoljon – például az árvára, akit a férfi maga mögött hagyott.

Két szeme között tíz milliméteres golyó.

Pontos lövés volt. Olyan ember lövése, aki értett a fegyverhez – nem egy ijedt, pánikba esett nőé, aki egy heves vita után remegő kézzel és dobogó szívvel a férjére fog egy nemrég vásárolt revolvert, hogy azzal védje meg magát. Az sem tűnt valószínűnek, hogy Amanda Moulin előre kitervelte volna az egészet. Még a leglelkiismeretesebb családanya sem terít meg és rittyent finom ebédet plusz süteményt a férjének, akit már abban a pillanatban meg akart ölni, hogy betette a lábát a házba.

A parancsnok telefonja megrezzent. Rövid üzenet. Angie-tól, aki továbbra is feltűnően aggódott az hève-i holttest miatt. Marianne-nak még nem volt ideje visszahívni, hogy megerősítse, igen, valóban Vasile Dragonmant égették hamuvá. Majd valamelyik este jól kibeszélik a dolgot, és Marianne kiönti neki a szívét, de Angie jelen pillanatban nem tudott neki segíteni. Nem volt sürgős, később is bőven lesz idejük beszélni róla…

Marianne fellépett az első lépcsőfokra, majd Benhami felé fordult.

– Mondd meg Jibének, hogy jöjjön fel a gyerekszobába. Ha túl nehéz a láda, segíts neki felcipelni. Amíg ti a vattacsomóitokkal meg kémcsöveitekkel játszotok itt lenn, mi fenn leszünk.

* * *

Jibé előhalászta a ládából Vasile Dragonman egyik tömött dossziéját, és szétterítette az ágyon Malone néhány rajzát – mintegy tizenöt A4-es lapot.

A szoba nagyjából tizenöt négyzetméter nagyságú lehetett, és az ajtóval szemközti fal erősen megdőlt. Marianne-nak le kellett hajolnia, hogy bekapcsolja a CD-lejátszót a könyvespolcon, és rákösse az MP3-at.

A lágy hang megtörte a gyerekszoba csendjét. Halk volt, és kedves, és nehezen lehetett volna megmondani, férfié-e, vagy nőé. Gondos hangsúlyozásai miatt olykor még kicsit gyerekesnek is hatott, így bizonyára éppolyan hang volt, amilyet egy kisfiú a plüssállatának tulajdonítana.

Figyelmes hallgatás után azonban kétségtelenné vált, hogy egy nő beszél, magas intonációval, néha kissé kemény hangon. Marianne-nak meggyőződése volt, hogy a felvett anyagot megszerkesztették egy viszonylag egyszerű alkalmazásban. Ezt is könnyű lenne ellenőrizni.

* * *

Bajszos hároméves volt, ezért már idősnek számított a családjában, hiszen az édesanyja összesen nyolc esztendőt élt meg, a nagyapja pedig – aki igen-igen öreg volt már! – tizenötöt.

Mi értelme volt eltorzítani Bajszos hangját?

A tengerpart legmagasabb fájában ütöttek tanyát, amelynek gyökerei olyan alakban tekeregtek, mint egy óriási pók hosszú lábai. A harmadik emeleten laktak, az első bal oldali ágon, egy csér mellett, ami az idő nagy részében az ég távoli térségeit rótta. A másik szomszédjuk egy vénséges vén bagoly bácsi volt, aki ifjúkorában egy kalózhajón szolgált.

A válasz nyilvánvaló volt: a hang azért volt eltorzítva, hogy ne ismerjék fel. Ha Bajszos szíve véletlenül illetéktelen kezekbe kerülne, vagy Malone-nak eljárna a szája, vagy egy este nem lenne elég óvatos mesehallgatás közben, és rajtakapnák, ne tudják, ki a mesemondó.

Az igazi anyja? Timo Soler barátnője?

A válasz csak félig-meddig volt kielégítő. Hogy lehet azonosítani valakit egyedül a hangja alapján? Vajon ismerte a rendőrség? Ez tűnt a leglogikusabb magyarázatnak, de ez sem volt túl meggyőző. Ha a lány büntetett előéletű, és a közös bűnözés révén ismerte meg Timo Solert, nem lenne túl nehéz kideríteni, ki az, függetlenül attól, hogy eltorzította-e a hangját, vagy sem.

Marianne alig figyelt a mesékre, hiszen már egytől egyig végighallgatta őket, Jibé azonban éppen ellenkezőleg: úgy tűnt, nagyon is leköti ez a furcsa robothang, amely mintha egy mangából kelt volna életre. A helyhiány miatt az ágyon fekvő rajzokra terítette a pszichológus térképét. Ismerte a szabályokat, Marianne már elmagyarázta neki, hogyan működik a játék: ott kell folytatni a kincsvadászatot, ahol Vasile Dragonman abbahagyta. Ugyanaz a térkép, ugyanazok a nyomok, egy igazán nagy előny azonban akadt: az hève-i hegyfok környékére kellett összpontosítaniuk a figyelmüket, ahol Vasile Dragonmant meggyilkolták. Vajon azért, mert jó nyomon járt?

A parancsnok tűnődve körbenézett Malone szobájában. Halomban álltak a játékok, szinte túl sok is egy ilyen egyszerű családhoz, de Marianne tudta, hogy ezt butaság lenne gyanús jelnek venni. Malone egyke volt, a szoba pedig arról árulkodott, hogy a szülei – vagy legalábbis az anyja – elhalmozzák szeretetükkel. Részletesebben megvizsgálta az éjjeliszekrény fölé erősített foszforeszkáló naptárt és a hét bolygó között közlekedő űrhajót, amely most a Vénuszon, azaz a pénteken állt.

Így emlékezett a kis Malone a hét napjaira, amíg a kortársai gyakran a nappalt sem voltak képesek megkülönböztetni az éjszakától. Minden ki volt számolva. Mindent alaposan, előre megterveztek. Malone-t már csaknem egy teljes éve manipulálták a mostohaszülei, Dimitri és Amanda Moulin, hogy elfelejtse korábbi életét és családját… Valaki pedig minden apró részletre odafigyelve gondoskodott róla, hogy ez soha ne következhessen be.

A parancsnok fáradtan letelepedett a gyerekágyra, félretolta a rajzokat, és nekidőlt a Buzz Lightyeart és Woodyt ábrázoló színes párnának. Hallotta a helyszínelők lépteit a földszinten, de egyáltalán nem volt kedve lemenni. Jól érezte magát itt, megnyugodott. Mintha egy gyerekszobában a világ összes baja elől el lehetne rejtőzni. Jibé felállt a szőnyegről, és levett az asztalról néhány nagy, színes mágnest, hogy kirakjon egy-két rajzot a szalmasárga radiátorra.

Az elmúlt néhány perc alatt Marianne látta, hogy Jibé milyen otthonosan mozog a gyerekszobában. Elképzelte, ahogy a férfi kihalássza az ágy lepedője alól az odacsúszott szúrós játékot, elrendezi a szétszórt plüssállatokat, kikeres egy esti mesét a rengeteg színes könyvből, és nagy odafigyeléssel jár a szőnyegen, nehogy összetörje az álnokul a talpa alá csúszó Playmobil-figurákat. Elmosolyodott.

Jibé olyan volt, mint egy chippendale fiú a Toys ʺRʺ Us-üzletekben.

A tökéletes csábító, a legjobbak közül is a legjobb. Az edzőtermi testépítők egy életen át izzadhatnak anélkül, hogy valaha a nyomába érnének.

Elképzelte falra vetülő óriási árnyékát, amikor elmegy az éjjeli lámpa előtt, hogy puszit nyomjon a kislánya arcára. Arra gondolt, milyen elképesztő csoda lehet ez, milyen mesebeli varázslat, elrejteni a párna alatt a fogtündér ajándékát, összekuckózva mesét olvasni a takaró alatt, nagy, sikongató öleléseket kapni hajnali hatkor, plüsst vásárolni a szupermarketben… Ez a semmihez sem hasonlítható érzés adott okot arra, hogy még akkor is együtt maradjanak a párok, ha szívből gyűlölik egymást, és támogassák a másikat tűzön-vízen át csak azért, hogy fenntarthassák saját, gyermekükbe oltott halhatatlanságukat.

Marianne-nak eszébe jutott a saját lakása melletti tároló, ahol örök rendetlenség uralkodott. Gyűrött kartondobozok, a poros gitárja, a kortól elszíneződött perui babagyűjtemény, és egy szatyornyi szexi fehérnemű, amelyben momentán senkit nem izgathatott fel. Milyen szép lenne tele játékokkal, színes tapétával, mintás függönnyel, szőnyeggel és kisággyal…

Koncentrálj, bassza meg!

A szőnyeg mellett fekete tábla feküdt, amelyre rajzolgatni lehetett, majd letörölni és újrakezdeni. Felkapott egy krétát a padlóról, és az ölébe vette a táblát. A következőket írta össze:

Kicsoda Timo Soler barátnője?

Ő Malone anyja?

Miért torzította el a hangját?

Miért bízta a fiát Amanda és Dimitri Moulinra?

Miért gondoskodott róla, hogy Malone ne felejtse el az emlékeit?

Mire kellett emlékeznie Malone-nak? Egy bizonyos dologra egy adott időpontban?

A válasz Bajszos esti meséiben rejlik?

A fehér kréta kettétört a nyolcadik kérdőjelnél. A kezébe vett egy másikat.

Ki Bajszos? Miért éppen egy aguti – egy amnéziás rágcsáló!

Letette a krétát, és felvett helyette egy pirosat.

Ki ölte meg Vasile Dragonmant?

Ki ölte meg Dimitri Moulint?

Ki lesz a következő áldozat?

Ki a gyilkos/kik a gyilkosok?

Hol van Amanda Moulin?

Hol van Malone Moulin?

Hol van Timo Soler?

Hol van Alexis Zerda?

Hol van a deauville-i rablásban szerzett zsákmány?

A kréta maradék csonkjával idegesen bekarikázta a kérdéseket, majd húzott egy nyilat, amelynek a végére ezt írta:

Hogy függ össze ez az egész?

Jibé bólintott.

– Csak ennyi? Csak húsz kérdés?

Marianne csendben letette a krétát, és az órájára pillantott.

– És még egy bónusz, csak neked: miért nem hív vissza Papi?

52.

Federico Soler, 1948-2009.

A potigny-i temetőben eltemetettek nem túlságosan idősen haltak meg. Legalábbis Pasdeloup hadnagy erre gondolt, miközben a komor gránitsírok között sétálva számolgatta az éveket.

Hatvanegy éves. Ötvennyolc éves. Hatvanhárom éves.

Hetvenhét – szinte rekord!

Nyugat-Franciaország legnagyobb bányájának 1989-es bezárása nem igazán befolyásolta az egykori bányászok várható élettartamát. Nekik már úgyis mindegy volt. Azok, akik megtehették, elköltöztek, a többiek maradtak. A távolban a Notre Dame de Czestochowának, a lengyelek kápolnájának harangtornya magasodott, de az árnyékában sorakozó sírok lobogó zászlói és a kőbe vésett nevek még legalább húsz másik nemzetről árulkodtak.

Olaszok, oroszok, belgák, spanyolok, kínaiak… béke poraikra.

Papi megállt egy nagyobb, kétszemélyes sír előtt.

Ugyanabban az évben, 2007-ben hunyt el Tomasz és Karolina Adamiack, Ilona Adamiack szülei, aki csak a Cyrillel kötött házasság után vette fel a Lukowik nevet. Az egyik ötvennyolc, a másik hatvankét éves volt. Papi igyekezett az összes olyan helyet bejárni, amely valamilyen módon ahhoz a négy személyhez volt köthető, akiket ő magában csak Gryzoń-bandának nevezett. Négy gyerek lakott itt egymástól alig egy-két háztömbnyire. Cyril Lukowik volt az egyetlen, aki még mindig helyi címre volt bejelentve, ugyanaz a ház, Gryzoń utca 9. Alexis Zerda szülei nagyjából tíz éve a dél-franciaországi Gruissanba költöztek.

Papi komótosan ballagott az elhagyatott, isten háta mögötti temetőben. Mielőtt idejött, gyorsan bejárta az egész falut. A központot szinte teljes egészében felújították, a múlt nyomait csupán a beavatottak szeme láthatta. A falu minden pontjára régi bányászkocsikat állítottak, és teleültették őket virágokkal. A Bánya utca üres volt, a pétanque-pályán senki nem játszott, a távolban magányosan állt a háromszög alakú víztorony.

Mintha megállt volna az idő.

Mintha az itt nevelkedett gyerekek egyszerűen eltűntek volna.

Nincs többé bánya, nincsenek többé szülők, nincs munka sem.

Ez persze nem volt mentség. Csak egy magyarázat.

Itt, Potigny-ban csak a nyomor várt mindenkire. Alig ötven kilométerre, a gazdag, tengerparti Deauville-ben a megváltás.

Két ugyanakkora helység ugyanabban a megyében, de mintha egy világ választaná el őket.

Ez persze nem volt mentség. Csak erős kísértés.

Papi kisétált a temető kapuján, és az autója felé indult. Hát, igen. Nem volt nehéz megérteni, hogy a Gryzoń-banda miért akart csekkfüzet és bankkártya helyett egy Beretta 92-essel és egy Maverick 88-assal bevásárolni Deauville-ben. Utólag még a kérdés is hülyének tűnt.

Normandiai bányászfaluban születtél? Na, ne röhögtess… A puszta közepén nőttél fel tehenek és almafák nélkül? Hagyjuk már… Potigny maga volt a nagy semmi. Egy néhány évtizedig izzadó szénfekete falu, amelyet mára mindenki elfelejtett. A lakosai elátkozottak: a bolygó legtávolabbi sarkaiból érkeztek abban a reményben, hogy itt majd rájuk mosolyog a szerencse, de új otthonuk végül a temetőjük lett. Kivéve talán a lengyeleket.

Papi élete éppen fordítva alakult. A családja, gyerekei, unokái és exei szétszóródtak egész Franciaországban, a lánya az Egyesült Államokig szaladt. Egy pillanatra eszébe jutott Anaïs, a nagylánya, aki biztosan az igazak álmát aludta Clevelandben, ahol még csak reggel hét óra volt.

Hirtelen megrezdült a telefonja. Marianne! Csaknem negyedórája küldte az üzenetet. A temetőben kikapcsolta a mobilját, nem azért, hogy ne zavarja a többi látogatót, hiszen ő volt az egyetlen. Nem is a vallás miatt. Inkább egyfajta tiszteletből és babonából. Azt már rég bebizonyították, hogy a telefon káros az élőkre – mi van, ha a hullámai a holtak nyugalmát is képesek megzavarni?

– Papi? Már ott vagy Potigny-ban? – A parancsnok hangja izgatottnak tűnt.

– Igen.

– Szuper! Talán mégis jó ötlet volt odamenni. Mindent tudni akarok, amit Timo Solerről találsz. Egy lányt keresünk. És derítsd ki azt is, ha tudod, hogy van-e fia, nagyjából három év körüli. Biztos élnek ott a faluban rokonai, barátai, volt szomszédai…

Papi maga előtt látta Federico Soler sírját és a fia aktáját. Federico egyedül nevelte Timót egészen 2009-es haláláig – hatvanegy éves korában hunyt el, tüdőrákban. Édesanyja, Ofelia, otthagyta őket, és visszatért Galíciába, amikor Timo még csak hatéves volt.

– Már nyolc éve, hogy Timo Soler elhagyta Potigny-t… Azóta valószínűleg az egész nemzedéket, amely ismerte őt kamaszkorában, elvitte a szilikózis.

Marianne hangja kissé mérgesen csengett a telefonban:

– Nem érdekel, Papi. Csinálj valamit. Te akartál kirándulni egyet Potigny-ban, úgyhogy hajrá. Keress valami régi iskolát, a haverjait, akikkel régen focizott, egy papot vagy egy péket, aki ismerte gyerekkorában… bárkit, érted?

Bárkit…

Potigny utcái üresen ásítottak. Az üzletek újak voltak, a házakban már nem azok az emberek laktak, mint régen. Bár szellemváros volt, a bánya szellemei már régóta nem kísértettek az épületei között.

– Nem láttam előre, Marianne.

– Mit?

– A ma reggeli eseményeket. Tíz hónapja semmi fejlemény nem volt a deauville-i rablás ügyében.

Marianne felsóhajtott. Papi ráfordult a hosszú bevásárlóutcára, amely egyenes vonalban kettévágta a falut.

– Akkor miért vagy ott? Mi a célja ennek a zarándoklatnak?

– Megérzés. Még korai lenne mesélni róla. Egyfajta mátrix, amely rávilágít a dolgokra, és helyre teszi az ügy összes részletét. A Gryzoń utcát, a kamaszkorukat, az életrajzukat, az elrejtett zsákmányt, de Malone Moulin történetét is, az űrhajót, meg hogy a kölyök plüsse miért éppen egy aguti…

– Úgy legyen, Papi! Mi is elég jól szórakozunk itt: éppen újra és újra meghallgatjuk ennek a plüssnek az esti meséit, és megpróbálunk valami értelmet kicsikarni belőlük. Mi több, egy kincsestérképünk is van! Őszintén szólva sokkal nagyobb hasznodat venném itt, hiszen te ismered a legjobban a környéket az összes emberem közül… Miattad Jibé kényszerült mellém a gyerekszobába, hogy Malone rajzait nézegesse, miközben a saját gyerekeit nem tudja elhozni az iskolából.

Pasdeloup hadnagy éppen ebben a pillanatban látta meg az utca végén álló általános iskolát. Az előtte lévő fodrászatból csinos lány lépett ki, rövid, szőke hajú, vállán apró bőrtáska.

Papi nem tudta visszatartani a nevetését.

– Valamiről lemaradtam, Papi?

– Bocsi, Marianne. Csak egy véletlen egybeesés. Jibé valóban mintaapa, ezt megerősíthetem. De azt mondani, hogy azért megy el mindennap négykor a kapitányságról, mert felveszi a gyerekeit a suliban…

– Miért, nem így van? – Marianne felugrott a helyéről, és majdnem beverte a fejét a tetőtér ferde falába.

– Nem a gyerekeivel randevúzik – mosolygott Papi. – Inkább anyukákkal, ha érted, mire gondolok. Nem vesztegeti az idejét, az már egyszer biztos.

– Komolyan mondod?

– Ha nagyon pontosak akarunk lenni, Jibé nagyon szeret tanulni és különböző órákra járni gyönyörű és készséges tanárokhoz, de nem olyanokhoz, akik gyerekekkel foglalkoznak. Ezt mindennap meg is teszi, öttől hétig, rendületlenül. Nyugi, tegnap nekem is leesett az állam, amikor megtudtam. Jibé kacsintása meglepett, de nyilván az egész rendőrkapitányság tisztában volt vele…

Marianne a gyerekszoba festett deszkafalának dőlt, és ugyanazzal a lendülettel véletlenül letörölte a táblára felírt betűket a kabátujjával. Csak néhány magányos kérdőjel és elmosódott szó maradt.

Anya, gyerek, emlékek, gyilkosok…

Marianne Lechevalier hadnagyot bámulta, aki félig elfeküdt az ágyon, és a gyerekrajzok tengerében olvasott összeráncolt homlokkal. Nem hagyta, hogy bármi elvonja róluk a figyelmét. Profi volt.

Csakhogy nem Vasile Dragonman jegyzeteit tartotta a kezében, hanem a deauville-i rablás aktáját. Pontosabban az utcai lövöldözés leírását. Hát mégiscsak jobban érdeklik a gengsztersztorik, mint a gyerekrajzok… Mekkora hazug. Sőt gazember.

Jibé felállt, és hátat fordított neki. Marianne egy pillanatig tűnődve nézte, és fejben megpróbálta megtalálni a helyét a gyerekszobában. Már nem ment olyan jól.

A legjobbak legjobbja? A tökéletes családapa?

Végül is Jibé hűtlensége azon nem igazán változtatott, hogy Marianne mit gondolt a családról. Mi több, meg is erősítette korábbi véleményében. Arra gondolt, az, amikor a két szülő együtt foglalkozik a gyerekével, valóban az élet legbensőségesebb pillanatai közé tartozik, akárcsak az orgazmus. Még pontosabban fogalmazva olyan percek voltak ezek, amelyek fokozatosan átvették az orgazmus helyét és szerepét a párkapcsolatokban. Persze sosem tudták hiánytalanul helyettesíteni.

Ezért fordultak a kiéhezett anyukák más férfiakhoz.

És ezért csalták meg a tökéletes apukák a feleségeiket.

Jibé legalábbis.

Aztán persze minden szülő ugyanúgy harcol a közös gyerekfelügyeletért, ha egyszer elválnak…

Marianne nyugodt hangon válaszolt:

– Oké, Papi. Hívj, ha lesz valami híred.

Letette a telefont, majd ridegen Jibé felé fordult.

– Bassza meg, csukd már be azt a dossziét! Már ezerszer átnyálaztuk. Te otthon vagy a gyerekrajzokban, a kisgyermekkori tanulásban és nevelésben, nem? Akkor munkára! Vasile Dragonman rájött a megoldásra, és merem remélni, hogy mi sem vagyunk hülyébbek nála.

Jibé meglepődött parancsnoka hirtelen dühkitörésén. Mint egy gyerek, aki nem tudja, miért mérges az anyukája. Éppen válaszra nyitotta volna a száját, amikor hirtelen kiáltást hallottak lentről:

– Augresse parancsnok! Itt Bourdaine. Találtunk egy tanút! Dévote Dumontel, a szembeszomszéd.

Marianne kilépett a szobából. Bourdaine a lépcső alján állt, a térdére támaszkodva lihegett a futástól. Egyik karjában papírt lobogtatott, mint egy decemberi fa, amelyik meghajlik az utolsó levél súlya alatt.

– Megmutattam neki a fényképet, parancsnok. Felismerte. Látta, ahogy Amanda és Malone Moulin beszállnak egy fekete terepjáróba, amely soha nem járt még itt korábban. Nem jegyezte meg a rendszámát, de megtaláljuk. Ő néhány perccel később csatlakozott hozzájuk. Dévote szerint az anyuka és a gyerek is ijedtnek tűnt. Megkínált egy csésze kávéval, de…

– Mondd már, basszus! Kinek a fényképét ismerte fel? Ki csatlakozott hozzájuk néhány perccel később?

Bourdaine újra meglobogtatta a kezében tartott papírt, mintha a parancsnok három méterrel feljebbről felismerhette volna azt a kis fényképet.

– Zerda! – kiáltotta a férfi. – Alexis Zerda!

A parancsnoknak meg kellett támaszkodnia a lépcsőkorlátban. Eszébe jutott a Dimitri Moulin két szeme közé ékelődött tíz milliméteres golyó. A holttestet már biztosan műanyag zsákba csomagolva szállítják a halottasházba. Fejben gyorsan végigpörgette Alexis Zerda korábbi bűntetteit: azzal gyanúsították, hogy két embert megölt a Ferté-Bernard bank kirablása során, és még kettőt az Hérouville-be tartó pénzszállító páncélautó megrohanásakor.

A lista ma két új áldozattal bővült.

Vasile Dragonman és Dimitri Moulin neve is felkerült rá.

Néhány óra múlva minden bizonnyal újabb két nevet felírhatnak melléjük: Amanda és Malone Moulinét.

Zerdának egyszerűen nem volt oka rá, hogy ne végezzen velük.

Marianne hátat fordított Bourdaine-nek, aki szokás szerint gyökeret vert, és fegyelmezetten várta parancsnoka újabb utasítását. Gondolkoznia kellett, méghozzá gyorsan, mint egy számítógép: le kellett futtatnia magában az egész ügyet, hogyha a végén entert nyom, egy pillanat alatt megjelenjen előtte a megoldás. Fogalma sem volt róla, merre tart Alexis Zerda, de ha elrabolta Amanda Moulint és a fiát, minden bizonnyal nem ok nélkül tette. Ennek az egésznek össze kellett függenie Malone emlékeivel. Őrült ötlete támadt: csak egyvalaki tudta, merre tartanak, méghozzá Bajszos, a plüssállat, amit Malone most bizonyára reszketve szorongatott a terepjáró hátsó ülésén.

Az egyetlen esélyük…

A következő ötlete, ha lehet, még ostobábbnak tűnt, mint az előző: kommunikálhattak Bajszossal!

Jibé felé fordult, aki még mindig a gyerekágyon ülve bújta a deauville-i rablás dossziéját.

Malone rajzait mindenütt a két holttest és a kilyuggatott autók fényképei takarták. A kamuapuka nyilván szívesebben foglalkozott bűnözőkkel és fegyverekkel, mint egy hároméves gyerek rajzaival…

Bosszantotta Marianne-t, hiszen alig egy perce világos utasítást adott neki. Mielőtt azonban kinyithatta volna a száját, hogy rázúdítsa hirtelen haragját és a hűtlensége fölött érzett keserűségét, Jibé felemelte a kezét, és magabiztosan a szemébe nézett.

Gazember volt, de legalább határozott gazember.

– Találtam valamit, Marianne. Megvan a kapcsolat a rablás és a gyerek között. Ez megmagyarázza a traumáját, az esőtől való rettegését, a két anyukát, és minden mást!

53.

Kismutató az egyesen, nagymutató az ötösön

Anyácska azt mondta, ez nem eső.

Az eső az égből esik a földre, ezért fáj, hiszen nagyon-nagyon magasról esik, a fejünk felett úszó felhőkből, amelyeket innen aprónak látunk, de valójában sokkal hatalmasabbak, mint bármi ezen a világon. A legkisebb felhők is nagyobbak az egész földnél. A cseppek átsuhannak az egész univerzumon, és bolygókat és csillagokat zúznak darabokra, mielőtt belénk csapódnának.

Anyácska azt mondta, ez az eső nem olyan, csak benedvesíti az ember arcát. Malone-nak ezt elég nehéz volt elhinnie. Anyácska szerint ezek a cseppek ártalmatlanok voltak, hiszen a szél is könnyedén elvitte őket. Nem ütődtek össze, hanem elrepültek. Ezek is a felhőkből jönnek, de nem az égi felhőkből, hanem az óceánéiból: a hullámok fehér tajtékot vernek a parti sziklákon, amelynek habja a szélbe szökik, és a partra repül.

Hogy minél meggyőzőbb legyen, olyan szavakat használt, amelyeket Malone nem ismert. Tajték. Permet. Dagály.

Nagyon gyanús volt! Védekezésképpen mélyen az arcába húzta kapucniját. Ahogy előrenézett, a tenger és az égbolt pontosan ugyanolyannak tűnt. Mindkettő szürkén és ridegen terpeszkedett a végtelenségig, mintha egy ügyetlen festő egyetlen színt használt volna a képéhez. Még egy sötétebb vonal sem látszott, amely elhatárolta volna őket egymástól.

Ez megijesztette Malone-t. Nem tudta megkülönböztetni az igazi esőt a tengeri esőtől, amely csak bevizezte az arcát. Így hát lehajtotta a fejét a kapucni alatt, és szigorúan csak lefelé nézett.

Látta a kastély négy tornyát és a kalózhajót. A házakat még nem, de tudta, merre vannak. Még egy szűk lépcsőn le kellett sétálniuk – ez már a második volt, kicsit rövidebb az elsőnél. Az ő háza a harmadik volt a sorban.

Nem tudta, miért, de biztos volt benne. Minden pontosan olyan volt, mint Bajszos meséiben, de most végre ő is emlékezett ezekre a helyekre.

* * *

– Fogd meg a kezét – sziszegte oda a nőnek Zerda.

Körülnézett. Közel s távol senkit nem látott. Ez a jeges szél ezúttal igazi áldás volt. Garantálta, hogy senki ne zavarja meg őket. Ma még a sárkányrepülők sem mertek felszállni, pedig azok mindennap itt repkedtek a környéken. A terepjárót néhány sűrű gesztenyefa takarásában parkolta le, így még az sem láthatta, aki nagyon lassan gurult a Saint Andrieux úton.

Onnan ellenben az egész partvidéket be lehetett látni egészen az hève-i hegyfokig. Fekete-fehér, őszi normandiai táj. Zerdának egy pillanatra eszébe jutott, hogy talán Vasile Dragonman szürke hamvai is itt szállingóznak valahol a szélben. A rendőrök már rég elhagyták a parkolót, ahol a pszichológus meghalt, legalábbis az útról nem tűnt úgy, mintha bárki dolgozna még ott. Biztosan azt hitték, Vasile egy pillanatra lehunyta a szemét, hogy élvezze a száguldás szabadságát, majd beleütközött valamibe, és mire feleszmélt, már a motor alá szorulva mardosták a lángok. Egyik holttest a másik után. Akiket maga mögött hagyott, jelezve az útját, mint Thészeusz a labirintusban. A rendőrök már biztosan Dimitri Moulin teteme körül toporognak tanácstalanul.

Vajon mennyi időbe telik majd nekik, hogy rájöjjenek? Ennek a román agyturkásznak hetekbe telt. Alexis nem hitte, hogy a rendőrök okosabbak lennének nála. Egyelőre tehát nem kellett taktikát változtatnia, minden mehet úgy, ahogy eltervezte.

Amanda hátára tette a kezét, és a füléhez hajolt, hogy mondjon neki valamit. Jobb tenyeréből tölcsért formált, és a szája elé tette, hogy a szél ne vigye el a hangját:

– Lemegyünk, Amanda. Elmegyünk a rejtekhelyre, megszerezzük, amiért jöttünk, aztán lelépünk.

A keze arrébb csúszott néhány centivel, és Amanda oldalára simult, kicsivel a dereka fölé. A bő kabát alatt csak sejtette a nő finom íveit.

Amanda nem reagált.

Még mindig a férje halálának a hatása alatt áll? Nem baj, idővel megnyugszik. Idővel úgyis beadja a derekát – egy ilyen szerencsétlen, beteg házasélet után muszáj lesz. A Dimitrivel töltött évek sziklaként nyomták a vállát, fojtogatták. Ezek után megváltás lesz neki egy másik férfi érintése.

Tenyere lassan lecsúszott a fenekére, mintha gyorsabb tempóra akarná ösztönözni, hogy húzza kicsit határozottabban Malone-t, és mindketten kapkodják a lábukat a sziklába vájt lépcsőfokokon.

* * *

Már többtucatnyi lépcsőfokot maguk mögött hagytak. Amanda elöl haladt, a kisfia kezét fogta. Malone nem szólt semmit, végig lefelé nézett, minden figyelmét lekötötte a vízpermet. Apró lába gond nélkül szökkent lépcsőfokról lépcsőfokra.

Amanda érezte Alexis tekintetét a hátán. Tudta, ha megállna pihenni, egy kis lélegzethez jutni, a férfi rögtön átkarolná, az arcához hajolna, és arra biztatná fenyegető kedvességgel, hogy haladjon tovább, hiszen nem szabad megállniuk. El kellett hozniuk a zsákmányt, a rendőrök a sarkukban voltak, és meg kellett védeniük Malone-t is.

Ezeket mondaná, miközben végigtapizza.

Amanda nem volt hülye. Tudta, hogy Zerda csak játszik vele, az érintései mégis zavarba hozták. Persze nem volt olyan naiv, hogy azt higgye, kívánatos még a teste, és női bája megmaradt fiatalkorából, és ha elég kacéran viselkedik, megpuhíthatja Zerdát. Esélytelen volt. Tudta, hogy Zerda csak ki szeretné használni. Egy több hétig, talán hónapokig tartó menekülés előtt minden lehetőségre le kellett csapni. Megerőszakolni Amandát, ha szükséges.

Malone egyik lába megcsúszott, és Amanda még éppen időben kapta el, mielőtt lebucskázott volna a lépcsőn.

Arra gondolt, talán mégiscsak szerencsésen alakultak a dolgok. Nem neki, hanem Malone-nak. Talán a kisfiú és a gyilkos közé kerülhet? Pajzsként Malone elé állva? Tetszett neki a gondolat. Egy elég erős nő képes lenne rá.

Érezte, hogy Malone aprócska kezével megszorítja az ujjait, minden lépésnél egyre erősebben. Malone volt az egyetlen, aki gyönyörűnek találta. Az egyetlen, aki előtt szelíd, gyengéd és érzékeny lehetett. Aki ítélkezés és elvárások nélkül szerette őt.

Ahogy lenézett, a lépcső végtelennek tűnt. A kettétört fekete hajóroncs olyan vadul emelkedett és süllyedt a sötét hullámokon, mintha bármelyik pillanatban magába ránthatná a mélység. Pedig már egy örökkévalóság óta ott ringott.

Amanda Malone-ra mosolygott, és kicsit határozottabban megrántotta a karját, hogy legalább három lépés legyen köztük és a mögöttük kaptató kígyó között.

* * *

Malone biztonságban érezte magát. Mindig biztonságban érezte magát, amikor Anyácska kezét fogta. Anyácska olyan erős volt, mint egy hegy. Úgy vigyázott rá, hogy Malone szinte sohasem sérült meg. Visszahúzta, amikor kiszaladt volna az úttestre, figyelmeztette, amikor forró volt a leves, és megfogta a kezét, amikor lezuhant volna valahonnan, mint most, a lépcsőn. Anyácska keze olyan volt, mint egy nagy gumiszalag, amely minden veszélytől visszatartotta.

Malone arra gondolt, neki is így kellene bánnia a plüssével. Bajszos szemében az ő keze is biztosan nagy gumiszalag volt. Még olyan dolgokat is tudott csinálni vele, amilyeneket Anyácska sosem tudott ővele: úgy húzta a kezét, hogy a lába közben nem érte a földet, egész nap cipelte, a levegőbe dobta, és a karját is meg lehetett varrni, ha elszakadt. Hát, igen, Anyácska sokkal kedvesebb volt vele, mint ő Bajszossal.

Amikor Anyácskával volt, nem félt semmitől.

Még a mögöttük fújtató gonosz ogrétól sem.

Tudta, hogyan meneküljön el tőle. Most már mindenre emlékezett. Már csak az erdő és az űrhajó hiányoztak. Minden más ott volt. Hamarosan odaérnek a házba, ahol korábban lakott, az igazi anyukájával. A harmadik házba, a törött redőnyökkel. Lehet, hogy az anyukája ott vár rá. Lehet, hogy mind ott élnek majd együtt: az anyukája, ő és Anyácska.

Még mindig nagyon fázott, de már egyáltalán nem félt.

Egyedül az esőcseppektől tartott, még ha a tengerből érkeztek is, és az arcát jól eltakarta a kapucni.

54.

Jibé felállt, és a parancsnokra nézett, kék szemében az óceán hullámai háborogtak. Egy okos férfi szeme volt ez, amelyik mindenre látta a választ.

Vajon hány lányt csábított már el ugyanezzel a tekintettel?

– Nézd – dugott Marianne orra alá egy fényképet a deauville-i rablás aktájából.

Marianne a kezébe vette a fotót, amelyet korábban legalább tízszer jó alaposan megvizsgált már. A Mer utca termálfürdők előtti szakasza. A Lukowik házaspár holtan fekszik az aszfalton. A kaszinóval szemben golyó lyuggatta autók és üvegszilánkok. Nem értette, mit akar mutatni neki Jibé.

– Emlékszel, Marianne, azon gondolkoztunk sokat, hogy tervezte Cyril és Ilona Lukowik elhagyni Deauville-t, mi volt a menekülési tervük. Nyilván nem gyalog akartak hazacaplatni négy nagy táskával a kezükben, ezért a legvalószínűbb feltételezés az, hogy valahol várt rájuk egy autó.

– Tudom, Jibé. Tisztában vagyok vele. A környéken parkoló összes autót ellenőriztük a nyilvántartásban, de nem találtunk semmit.

– Nézd meg ezt az Opel Zafirát. A fénykép előterében, alig néhány méterre a holttestektől… – Jibé megbökte a fotót. – Itt, Marianne.

– Bassza meg… – suttogta a parancsnok.

A szürke Opel ablakát szitává lőtték az üldözés során, és a szilánkjai a kocsi hátsó ülésére zuhantak… éppen a rögzített gyerekülésre.

– Üvegeső – mormogta Jibé. – Téged is emlékeztet valamire, ugye?

– Malone Moulin fóbiája…

– Aki feltehetőleg Timo Soler fia.

Jibé és Marianne egymás mellett álltak a gyerekszobában, a seregnyi játék között. A parancsnok érezte Jibé bőrének érintését a karján, Diesel Fuel for Life vagy egy hasonló márkájú parfümjének erőteljes illatát, és tekintete elveszett a szeme magasságában növekvő szakáll gondozott szálai között. A gondos édesapa és az engedelmes férj maszkja lehullott róla, és darabokra tört a padlón.

Alatta ő is ugyanolyan volt, mint a többiek: közönséges ragadozó. Egy vadállat.

Egy hűtlen rohadék.

És egy kiváló rendőr.

– Mi az elméleted, Jibé?

Lechevalier hadnagy ismét a parancsnokra szegezte azúrkék szemét, mint két hideg pisztolygolyót.

– Csak fel kell gombolyítanunk a fonalat, Marianne. Azt hiszem, egyet fogsz érteni velem. Végig azt gondoltuk, hogy egy magányos sofőr várta a kaszinó előtt a Lukowik házaspárt, hogy gyorsan elszállítsa a zsákmányt. De a rablás idején körülbelül száz autó parkolt a közelben, amelyek közül sok a lövöldözés után szinte azonnal eltűnt a tömegben. Akkor most módosítsunk kicsit a feltételezésünkön… Mi van, ha nem egy magányos sofőr várta őket, hanem egy nő. Timo Soler barátnője, aki mögött a hátsó ülésen ott ült két és fél éves kisfia…

Jibé elgondolkodva nézte a képet, a holttesteket és a körülöttük összegyűlt tömeget.

– Valószínűleg taktikai lépés volt. Okos húzás. Tudták, ha Deauville utcáit lezárják, és minden autót ellenőrizni fognak, kevés esély van rá, hogy éppen egy rendes kis családot fognak meggyanúsítani, amelyik egy kisgyerekkel utazik.

– Hát, igen. Kár, hogy kilyuggatták őket, mielőtt elérték volna az Opelt.

– Igen. Ha igazunk van, Timo Soler barátnője és Malone a lövöldözés után az utcán összeverődött tucatnyi nézelődő közé keveredve egyszerűen elsétált a tetthelyről, és felszívódott.

– Akarod mondani, az utcán összeverődött több száz nézelődő közé keveredve. Akik a tengerparton sétáltak, a Grand Hotelben szálltak meg, a kaszinóba igyekeztek, a termálfürdőbe vagy a tengerparti kabinokba… Miután elállt a golyózápor, egész Deauville kijött nézelődni. Ez egyébként még előnyünkre is válhat, Jibé. Ha az Opel Zafira rendszámából nem derül ki semmi, ott van a több száz amatőr fotó – egy teljes CD! Csak végig kell nyálaznunk őket, remélve, hogy az egyiken megpillantjuk a kis Malone Moulint…

– Amint az anyukája kezét szorongatja.

Marianne óvatosan végighúzta az ujját a fényképen, mintha az üvegszilánkok felsérthetnék a bőrét.

– Ezek teljesen megőrültek – suttogta. – Egy kétéves kisfiút bevonni egy rablásba…

– A háttérben volt – vonta meg a vállát Jibé. – Az anyja mellett. Azt hitték, egy csepp vér nélkül megúszhatják.

A parancsnok lesújtó pillantással jelezte, hogy ezek csak kifogások, a kifogások pedig a felelőtlenség egyenes következményei. Tudta, hogy igazságtalan, sőt kissé talán nevetséges is, amit csinál, de nem érdekelte.

– Baszd meg, Jibé… Neked is vannak gyerekeid, nem? Ez a kisfiú mindent látott! Ezek a hülyék a szeme előtt kezdtek el lövöldözni, aztán alig egy méterrel előtte haltak meg! Az is lehet, hogy ismerte őket…

Marianne legszívesebben lehordta volna Jibét a sárga földig. Az ő szemében egy ártatlan kisgyerek ilyesfajta gátlástalan felhasználása és a sorozatos hűtlenkedés ugyanolyan elítélendő bűncselekmény volt. És ugyanazt a büntetést illett volna kiszabni érte.

Úgy tűnt, Lechevalier hadnagy észre sem veszi a Marianne-ban forrongó haragot. Csak a vállára tette a kezét, tekintete továbbra is izgatott volt, akár egy vadászkutyáé.

– Lehet, hogy ismerte őket… A francba, igazad van, Marianne! Ez lehet az egész ügy kulcsa!

Egy szempillantással később már mindketten Malone kiságyán ültek.

– Térjünk vissza a kezdetekhez – magyarázta lelkesen Jibé. – Egy régi baráti társaság a fejébe veszi, hogy elköveti az évtized legnagyobb bűncselekményét. Cyril és Ilona Lukowik, Timo Soler, a negyedik muskétás pedig minden kétséget kizáróan Alexis Zerda. Illetve Timo Soler barátnője, akinek egyelőre nem tudjuk a nevét.

– Feltételezhetjük, hogy egy ekkora rablás többhetes felkészülést igényel – vette át a szót Marianne. – Talán hónapok óta tervezgették. Aztán a nagy napon csődöt mond a mesteri terv. Ilonát és Cyrilt lelőtték, mielőtt elérték volna az autót, Timo Solert azonosították…

– És a negyedik rabló kiléte is könnyen kikövetkeztethető, bár nincs rá se bizonyíték, se tanú. Senki, aki közel áll Timo Solerhez, nem tud semmit, senki nem beszél. Senki nem gondolná, hogy van két tökéletes tanú: a felesége és a kisfia.

Jibé közelebb hajolt Marianne-hoz, hogy elvegye tőle Vasile Dragonman néhány jegyzetét. A parancsnok ösztönösen arrébb csúszott, egyenesen a paplanra nyomtatott Buzz Lightyear fejére.

A mesehős halk harangszóval tiltakozott, amely egyáltalán nem hasonlított egy űrruha robothangú pittyegésére.

Marianne meglepetten a paplan alá csúsztatta a kezét, és elővett egy vastag pamutborítású, majmokkal, papagájokkal és trópusi fákkal díszített kis fotóalbumot. A borítóján meg lehetett nyomni egy gombot, amitől zenélni kezdett.

Ösztönösen kinyitotta.

Az első fényképen csecsemő aludt egy fonott bölcsőben, nagyon laza szövésű, már-már szúnyoghálóra emlékeztető anyaggal letakarva.

Malone volt az?

Nem tudta eldönteni, még úgy sem, hogy apró ujjai egy vadonatúj, tiszta Bajszost szorongattak.

– Két új tanú… – folytatta Jibé, aki nem igazán törődött Marianne felfedezésével. – Ha a rablás után tudtuk volna, hogy Timo Solernek van barátnője és egy kisfia, megkérdezhettük volna őket. A lány talán félrevezethetett volna…

– A gyerekből azonban ki tudtuk volna húzni – fejezte be a mondatát a parancsnok. – Beszélt volna a szüleiről. És a szülei barátairól.

– A Lukowik házaspárról… és arról, aki az árnyékok között maradt, de biztosan gyakran ellátogatott Solerékhez, hogy egy ital mellett újra és újra kiterítsék maguk elé Deauville térképét, és átbeszéljék a taktikát. Alexis Zerdáról…

– Alexis Zerda – ismételte eltűnődve Marianne. – Malone biztosan ismeri. Mellette játszott a plüssjátékaival, előle bújt félősen az anyja ölébe. Biztosan megjegyezte az arcát, még ha nem tudatosan is. Ha kikérdezhetnénk, végre lenne bizonyítékunk Zerda bűnrészességére. Az is lehet, hogy a Soler család, Lukowikék és Zerda együtt éltek valahol, egy rejtett odúban, távol a kíváncsi tekintetektől és fülektől.

– A férfi, akit keresünk, Malone emlékeinek mélyére van temetve, a kalózok, kastélyok és űrhajók közé. Valószínűleg most is visszahúzódott a rejtekhelyre, amelyet Vasile Dragonmannak sikerült felkutatnia.

Marianne gépiesen lapozott a fotóalbumban. A műanyag fényképtartókat apró, koszos ujjak maszatolták össze.

A fényképen egy néhány hónapos baba látszott. Egy kisfiú. A fűben ült egy szál pelenkában, fején vörös kendővel, amilyet a kalózok szoktak hordani. Hunyorgott a napsütésben, mintha alig látna valamit az éles fénytől.

Duci kis kezében Bajszos hátsó lábát fogta. A plüss már kissé használtnak tűnt, de még itt is kétségtelenül új volt.

– Tehát ez a feltételezésünk – bólintott Augresse parancsnok. – Eltüntették a gyereket, nevelőszülőkhöz adták, amíg el nem rendeződik az ügy. De legalább annyi időre, hogy elfelejtse a történteket és Alexis Zerda arcát. – Egy pillanatra elhallgatott, mert eszébe jutott Vasile kiselőadása a kisgyermekek emlékezetének működéséről, amelyet alig öt napja hallgatott meg a rendőrkapitányságon. – Nem sok időbe telik, Jibé, amíg egy hároméves gyerek mindent elfelejt, és egész életére néma, tudatlan tanú marad. Néhány hét alatt elfelejtheti Zerda arcát, néhány hónappal később pedig minden addigi emléke törlődik az agyából.

Jibé ismét közelebb hajolt Marianne-hoz, hogy jobban megnézze az ölében fekvő fényképalbumot.

– Okos… sőt egészen logikus! De még így is elég sok kérdésem maradt. Hogyan lehetséges ezt kieszközölni? Hogy találtak nevelőszülőket? Arról nem is beszélve, hogy új személyazonosságot kellett szerezniük egy két és fél éves gyereknek. Mégis ki vállalna ekkora kockázatot? Sokkal egyszerűbb lett volna, ha Timo Soler barátnője meghúzza magát a gyerekkel valahol, hiszen egészen máig azt sem tudtuk, hogy létezik! Forró nyomon járunk, Marianne, de még elég sok darab hiányzik a kirakósból…

Forró nyomon…

Marianne megborzongott. Maga előtt látta Vasile Dragonman szénné égett holttestét, és a tengeri szélben táncoló szürke hamut.

Lapozott. A következő fényképen kicsivel idősebb, egy év körüli kisfiú dőlt egy fának indiánnak öltözve. A lombok mögött felsejlett a manéglise-i lakótelep kis tavacskája és a kissé távolabb álló krémszínű házak. Ez már biztosan Malone volt: a kamera ráközelített az arcára, a fények is jobb szögből érkeztek.

Bajszosnak vagy más plüssnek nyoma sem látszott.

Marianne gyorsan végigpörgette a következő oldalakat: Malone a körhintán, egy nagy akvárium előtt, egy születésnapi torta előtt Amandával és Dimitrivel. Három gyertya.

Az utolsó oldalon Malone a fa tövében ücsörög. Ez az oldal furcsamódon vastagabbnak tűnt, mint a többi. Becsúsztatta az ujját a fénykép műanyag tasakjába, és egy nyolcba hajtogatott papírlapot húzott elő belőle.

Egy rajz volt! Egyértelműen felnőtt rajzolta, de egy kisgyerek színezte ki ügyetlenül.

Talán Malone munkája?

Tipikus születésnapi jelenet: kis család egy nagy torta körül, a torta tetején égő gyertya. Olyan rajz, amilyet akkor készít az ember a gyerekének, ha az túlságosan izgatott a születésnapján, ezért megígéri neki, hogy ha szépen kiszínezi, megkaphatja az ajándékát. Egyszerű rajz volt, nem lehetett felismerni rajta a családtagokat. Az anyukának hosszú haja volt, sokkal hosszabb, mint Amanda Mouliné.

A rajzot néhány szó kísérte. Három az anyuka feje fölött: Anyukád neked gratulál, és kettő lenn, az ajándékdobozok mellett: így emlékezz.

Marianne tűnődve nézegette a megkopott papírlapot, amelyen jól látszott, hogy Malone gyakran elővette. A betűket nő írta, feltehetőleg az édesanyja. Emlékeztette magát, hogy majd össze kell hasonlítaniuk Amanda Moulin írásával. Vajon mit jelenthetett ez a kép ezzel a rövid kísérő üzenettel Malone-nak?

A parancsnok fejében ezernyi kérdés kavargott.

Új rejtély? Vagy egy újabb bizonyíték? Hogyan lehetne biztos benne? Kezdte azt hinni, hogy ebben a gyerekszobában semmi nem az, aminek látszik… Vajon hány tárgyat raktak ide direkt azért, hogy emlékeztessék Malone-t egykori életére? Mennyi volt közülük egyszerű játék, és mennyi rejtett utalás az igazi családjára? Például ez a naprendszermintás naptár? Vagy a foszforeszkáló csillagok a mennyezeten? A Toy Story-s ágytakaró? Az a Happyland repülő a sarokban? A plüssállatos doboz? A Playmobil kalózok? Ez a fényképalbum… Marianne újra lapozgatni kezdett, és közben Jibé elméletén töprengett. Ki volt ez a gyerek a fotókon, aki élete első három évét igazi tündérmesében élte le?

Ugyanaz a gyerek volt egyáltalán?

Vagy két gyerek, csak úgy válogatták össze a fotókat, hogy ne legyen túl feltűnő a különbség?

Vagy mégiscsak ugyanaz, akinek két életet igyekeztek a fejébe sűríteni? Az első a rablás előtti volt, a tragédia és az iszonyatos trauma előtti időszak. A második a trauma utáni hónapok, a feledés ideje, mert felejtenie kellett, hogy megvédje azokat, akiket szeret. El kellett veszítenie őket, fel kellett áldoznia magát a biztonságukért.

Mégis milyen anya menne bele egy ilyen üzletbe? Hogy egyszerűen kitöröljék az emlékét a gyereke fejéből, és amikor legközelebb látja, teljesen idegenek legyenek egymásnak?

És ami még megdöbbentőbb: miféle anya cserélné el a gyerekét egy másikra? Hiszen Lucas Marouette gyakornok kiváló munkájának köszönhetően bizonyítékuk volt rá: Amanda és Dimitri Moulinnak valóban született egy Malone nevű kisfia 2012. április 29-én, a megyei kórházban.

Ha Timo Soler fia lépett Malone helyére, mi történhetett az igazi Malone-nal?

Vajon ő is velük együtt menekült?

55.

Kismutató az egyesen, nagymutató a tizenegyesen

Miután maguk mögött hagyták csaknem felét a mélybe nyúló hosszú lépcsősornak, egy vonalba értek a négy nagy vashengerrel. A hajó velük szemben ringatózott, jobbra már látszottak az első elhagyott házak.

Amanda sohasem járt még itt korábban. Néha hallott már erről a különös helyről, de sosem gondolt rá, hogy Malone történeteinek bármiféle közük lenne hozzá.

Most mindent megértett.

Malone még mindig szorosan fogta a kezét. Okos volt, és szófogadó. A gondolataiba merült. Vagy az emlékeibe.

Zerda mögöttük haladt, ugyanolyan tempóban. Amanda úgy érezte, gyorsabban szeretne haladni, de egy szóval sem jelezte nekik. Már azzal is meg kellett volna elégednie, hogy a gyerek szó nélkül jön velük.

Akkor sem szólt semmit, amikor Amanda néhány másodpercre megállt, hogy levegye és a derekára kösse a kabátját. Jéghideg vízcseppek ütődtek a nyakának, majd lecsorogtak a hátára. Félelem és verejték. Az ereszkedés fájdalmas volt, a metsző szél csípte az arcukat és ide-oda dobálta rajtuk a ruhákat.

Amanda azt hitte, megőrül. Nem volt vele tisztában, mit tervez Zerda. Csak azt tudta, ha kell, kész meghalni azért, hogy megvédhesse Malone-t – vagy legalább késleltesse Zerdát. Megtámadni ostobaság lett volna, de néhány cselt azért bevethetett, hogy elkerülje a katasztrófát.

Hogyha esetleg megkívánná…

Nem volt semmi más, amit feláldozhatott volna azért, hogy Malone-nak esélye legyen valahogyan megmenekülni. Az első gyermekét nem tudta megvédeni. A másodikkal nem bukhat el ugyanúgy.

Megállás nélkül haladt lefelé a lépcsőkön. Még több száz fok sorakozott közöttük és a part között. Lépcső a pokol legmélyebb bugyraiba…

Mint amelyről Malone is lezuhant.

A másik Malone, aki már nem élt.

A levélben, amelyet 2015. január 17-én kapott a Joliot-Curie klinikáról, tájékoztatták, hogy a fiának csupán néhány hete van hátra, mert az agyában észlelt repedés rohamos gyorsasággal tágul. Dimitri aznap nem szólt semmit, némán távozott.

Aztán este visszatért egy másik gyerekkel. A halálra ítélt helyett, aki éppen az igazak álmát aludta az emeleti hálószobában. Egy új kisfiúval élhetnék tovább az életüket… persze csak ha Amanda szeretné.

Amanda először azt hitte, szórakozik. Semmit nem értett a történetből. Dimitri egyik régi barátja, Alexis, akit évek óta nem látott, segíthet rajtuk, megegyeztek, valamit valamiért, előnyös üzlet lesz, meglátod, pontosan ezeket a szavakat használta, mintha egy garázsvásáron csereberélne és alkudozna a szomszédokkal.

Csak éppen most egy gyerekről beszélgettek. A saját gyerekükről.

Dimitri azt mondta, a gyász úgyis csak időszakos. Néhány hétig, legfeljebb néhány hónapig tart, aztán egyszer csak elmúlik a fájdalom. Egy folyton nevető gyerek, aki játszik és ölelget, egyébként is felér egy jó antidepresszánssal. Aztán, bár buta volt, mint egy ökör, végül rájött, hogy nem ezzel fogja meggyőzni Amandát.

Amanda maga előtt látta a férje holttestét. Időszakos… Dimitrinek végül is igaza volt. Az ő gyásza valóban időszakos lett, hiszen ma délben egy pillanat alatt megszabadult tőle. Azon az estén azonban pontosan tudta, hogyan győzheti meg Amandát. Kimondta a megfelelő szavakat, az egyetleneket, amelyek megváltoztathatták a véleményét, és amelyek rácsalogathatták a pokol ösvényére.

Talán még meg is tarthatjuk…

Amanda csak később tette fel a kérdéseit. Meg akarta ismerni ennek a kisfiúnak a történetét, aki az égből pottyant az ölébe, annak a Malone-nak a helyébe, aki lezuhant a lépcsőn. Meg akarta érteni, miért kell megvédeni, miért szeretnék a szülei, hogy egy ideig máshol lakjon. Miért mentek bele, hogy talán soha többé nem láthatják – már ha Dimitri ígérete nem csak egy újabb hazugság volt.

Talán még meg is tarthatjuk…

Amanda mégis habozott. Milyen bolond volt… Ha nem fogadja el Dimitri és Alexis ajánlatát, soha többé nem érezte volna egy kisgyerek meleg ujjait a kezében, dobogó szívét a szívén, aprócska, nedves száját az arcán…

Végül szerencsére engedett Dimitrinek. Megértette, hogy ez a kisfiú egy esély, egy második esély a boldog életre.

Malone halálra volt ítélve. Hetek óta nem beszélt senkivel, csak a rohadt bogaraival. Talán láthatatlanul, telepatikusan kommunikált, de mindig arckifejezések és mozdulatok nélkül. Nem látszott rajta sem öröm, sem szomorúság. Az orvosok végül rájöttek, hogy borzasztó fájdalmakat él át, amit a napi többmaroknyi gyógyszer sem képes enyhíteni. Az agyában terjedő repedés gyógyíthatatlan volt. Lázak, migrének, kínzó képzelgések. Az a rohadt Varol-híd összeomlott.

Jobb volt így, hogy Malone meghalt, hiszen ő is megszabadult a testét mardosó fájdalomtól, és Amandának is új esélyt adott a boldogságra és egy másik kisfiú megmentésére. Ma már olyan egyértelműnek, olyan nyilvánvalónak tűnt.

A tenger fehéren habzott a parti kavicsokon. Amanda azon tűnődött, mennyi idő még, amíg odaérnek. Abból, hogy itt még mindig nem volt nedves a lépcső, és nem tekeredett ázott hínár a talpára, arra a következtetésre jutott, hogy jó kis kaptatás áll még előttük. Sietniük kellett.

* * *

Végre-valahára elérték az utolsó lépcsőfokokat, és már csak egy beton mellvéd választotta el őket a parttól. Amanda megpróbált segíteni a fiának, de Malone gyorsabb volt: megkapaszkodott a peremben, és fürgén felkúszott rá, mint egy kismajom. Még mindig mélyen a kapucnijába burkolózva felé nyújtotta a kezét.

A Malone ágya melletti széken zokogva, ahogy elnézte nyáladzó, maga alá pisilő, öntudatlan fiát, aki leginkább egy haldokló állatra emlékeztette, ezerszer elismételte magában, hogy az új kisfiút sosem fogja ennyire szeretni, sosem lesz igazán az övé, de csak azzal nyerheti el Malone bocsánatát, ha befogadja. Ezzel bizonyíthatja be neki, hogy tud jó is lenni, figyelmes és óvó, és hogy büszke lehet rá ott, ahová került. Ahol már nem kínozzák a fájdalmak.

Megfogta Malone kezét, aki leugrott a párkányról. Egyméteres zuhanás, kemény földet érés.

De nem panaszkodott. Sosem panaszkodott.

Amanda akkor még nem tudhatta, mennyire meg fogja szeretni ezt a másik kisfiút, akinek ugyanazt a keresztnevet kellett viselnie, mint a sajátjának.

Okos volt, kreatív és szerény, épp, amilyen férfiakat szeretett, vagy tudott, szeretett volna szeretni. Kedves, figyelmes, érzékeny a szavakra, jobban érdeklik az autóknál az űrhajók, a kardoknál a varázspálcák, a lufiknál a rózsák, a kutyáknál a sárkányok.

Az első pillanattól kezdve bármire kész volt érte, még akkor is, ha Malone még nem szerette, vagy még nem úgy, mint az anyukáját. Tudta, hogy idővel az is eljön. És ha ideje már nem volt, ha most meg kell halnia érte, akkor majd az emlékein keresztül fogja szeretni örökre.

Nem nézett hátra Zerdára. Egy pillanatra azt képzelte, hogy a meztelen nyakán gyöngyöző hideg tengervíz kívánatossá teszi.

A parton már lassabban haladtak. A tengert egyre erősebben mozgatta az árapály, a hullámok száraz kavicsokat sodortak el, majd húztak magukkal a mélybe. Csendben sétáltak a dörgő tajtékok mellett. Malone le sem vette a tekintetét a parton sorakozó gólyalábas házakról.

Zerda megelőzte őket, és a harmadik házra mutatott, amelynek törött redőnyei voltak. Közben rá sem nézett Amanda arcára és nedves dekoltázsára. Sőt még tovább feszítette a húrt, túljátszva a közönyt, mert olyan bizalmasan hajolt oda Malone-hoz, mintha Amanda már nem is létezne.

– Siessünk, nagyfiú. Itt már nem vagyunk biztonságban. Úgy tűnik, eljárt a szád a titkos rejtekhelyünkről.

A tekintete azt üzente: tudom, hogy a te bűnöd, de nem hibáztatlak, mert még csak egy buta kölyök vagy.

Ahogy felegyenesedett, Amandára pillantott, fentről lefelé végigmérte, jó lassan, mint egy fáradt szkenner.

– Nem veszíthetünk időt – közölte hidegen.

Amanda remegett, habozott, nem tudta, visszavegye-e a kabátját.

Nem veszíthetünk időt?

Többé már nem volt ereje harcolni. Néhány percen belül belépnek az elhagyatott házba ezen az elhagyatott tengerparton. A kétség megbénította, a kavicsok zörgése kizökkentette, minden egyes zaj megzavarta a gondolkodásban. Mélyen legbelül ő sem volt okosabb, mint Dimitri. Kétségtelenül ugyanúgy is fogja végezni, mint ő: vértócsában fekve, acélgolyóval a szeme között. Ostobán bámulta az emelkedő-süllyedő tengert, és elképzelte, ahogy az árapály elsodorja a testét a torkolat sarába, mint a teherszállító hajókról a többi szemetet.

Izzadt keze Malone ujjai közé csúszott, mint egy nedves, halott hal. Nem érdekelte az élete, nem érdekelte, hová kerül a teste, csak a fia maradjon épségben.

* * *

Zerda megállt a ház előtt, és őszintén elmosolyodott. A Zastava markolata kivillant a nyitott kabátból. Nem volt nehéz olvasnia Amanda gondolataiban, és őszintén szólva kissé még szórakoztatta is, hogy játszhat vele. A nő pánikba esett, habozott, még mindig reménykedett, hogy legalább egy ideig életben maradhat. Hogy Malone életben maradhat. Hogy Zerda megelégszik majd azzal, hogy megbassza, mielőtt megöli, aztán elviszi a zsákmányt, életben hagyva a kisfiút.

Tökéletes!

Neki ez teljesen megfelelt. Semmi oka nem volt rá, hogy az utolsó pillanatban megváltoztassa a tervet. Végül is miért ne játszhatta volna el a nagy, gonosz ogrét, ha már ennek a kölyöknek a szemében úgyis az volt?

Így is túl sokáig húzódott ez az ügy. Elege volt abból, hogy folyton az ápolónőt játssza annak a hülye Timónak, nehogy feladja magát a zsaruknak. Elege volt abból, hogy nem válthatja pénzre a zsákmányt. Hogy várnia kell, amíg a kölyök elfelejti a történteket, és a rendőrség figyelme elterelődik róluk.

Mind a tíz parton sorakozó ház pontosan ugyanolyan volt. Felszökkent a három rozoga lépcsőfokon, és bár könnyedén be tudta volna rúgni a féregrágta faajtót, elővette a rozsdás kulcsot, hogy kinyissa. Az egyre növekvő eufóriával küzdött. Nem hagyhatta, hogy megrészegítse, hogy elterelje a figyelmét.

Nehéz ügy.

Tudta, hogy néhány percen belül örökre el fogja hagyni a házat, ahová a rablás előtt minden héten eljárt Timóval, Ilonával, Cyrillel és a kölyökkel, és amelyet egymás között csak kalózfészeknek neveztek. Örökre elhagyja, dúsgazdagon.

És egyedül.

56.

Saint-Lazare állomás. Tizennegyedik vágány. Péntek este. Én vagyok az egyik hörcsög, aki a mozgólépcsőt tekeri.

Ölni akarok

Leraktam egy bombát. Nem értik, azt hiszik, az al-Káida volt az. Pedig csak én.

Elítélt: 335

Felmentett: 1560

www.olni-akarok.com

Mindig is gyűlölte a parkolókat. Úgy is lehetett mondani, hogy parkolófóbiája volt.

Különösen a bevásárlóközpontok óriási parkolóitól viszolygott, ezektől az iszonyatos betonlabirintusoktól, amelyek el voltak zárva a gyalogos vásárlóktól, csukott kapuk mögött, örök sötétségben.

Gyerekkorában egyszer eltévedt egy ilyenben.

A Mondeville 2 nevű bevásárlóközpontban, Caen külvárosában. Az északi kapun lépett be duzzogva, amiért a szülei nem voltak hajlandók megvásárolni az utolsó pokémonlabdát. A szülei ugyanolyan kapun léptek be, a déli oldalon. Egy órán át keresték az S2-es, lila parkolóban, miközben ő végig az N3-as jelű zöldben sírt. Pánikba esve. Magányosan.

Így találták meg a biztonsági őrök.

Ölni akarok.

Igen, parkolófóbiája volt. Még felnőttként sem talált vissza szinte soha az autójához.

És most egy parkolóban veszíti el a szerelmét.

Timo fekete vére lassan folyt tovább. A sötét folt egyre csak nőtt a Twingo elefántcsontszínű ülésén, olyan volt, mint a kávéba mártott kockacukor. Timo arca, karja és nyaka halottfehérre sápadt, még az üléseknél is fehérebbre.

A nő megsimogatta Timo combját, szeretetteljesen, megnyugtatóan. Timo az anyósülésen ült, a lehető legjobban hátradöntve, biztonsági övvel rögzítve. Azok, akik elsiettek mellettük, semmit nem láttak belőle, vakon haladtak el az ablakuk előtt, mindenki a saját dolgával volt elfoglalva.

Timo ajka megmozdult, megremegett, a szélvédő túlsó oldaláról nézve azt hihette volna az ember, hogy halkan beszél valamiről. Próbálkozott, de csak néhány hang jött ki a torkán, minden harmadik, tizedik szótag. A szája aztán egy utolsó sóhajra nyílt.

– …lomm…

A nő csak mosolygott rá, a mellkasához emelte a kezét. Mindig jóképűnek találta Timót, a lányok gyakran megfordultak utána, amikor még szabadon sétálhattak a városban anélkül, hogy felismerték volna őket.

– …lomm…

Mit akart mondani Timo? Miről beszélt?

A fájdalomról?

Az aggodalomról?

Arról, hogy hamarosan meg fog halni?

– Élned kell, Timo. Hallasz? Élned kell…

Kényszerítette magát, hogy halkan beszéljen, minden szótagot külön artikulálva, mintha azt akarná jelezni neki, hogy ő is tegyen ugyanígy, amikor válaszol.

De nem válaszolt, csak az ajka remegett.

– Élned kell, szerelmem. A fiunkért! Tudod, hogy itt kell hagynom téged. Csak néhány percre, de addig is ki kell tartanod. Azután felhívom a 911-et, és elmondok nekik mindent, a parkoló színét és számát, a rendszámot, jönnek és megmentenek. Néhány hétig a kórházban tartanak majd, aztán néhány évre börtönbe kerülsz, de még utána is fiatal leszel, szerelmem, és a fiad is csak egy kisgyerek lesz. Egyszer őt is újra látni fogjuk. Érted, szerelmem? Élned kell, értünk, hármunkért.

A műszerfal órájára pillantott.

Tizennégy óra tizenhárom perc.

Timo megint szólásra nyitotta a száját, de csak az első hangot sikerült kipréselnie a torkán. Ssssz… A többi elveszett a szájában bugyogó nyál- és vértengerben.

Egy sz hanggal kezdődő szó.

Szeretlek?

Szia?

Az ajkára tapasztotta az ajkát. Száraz volt, kemény és repedezett. A fejük fölött lebegett az illatosító, egy tükrön függő kis torta, vaníliaillata keveredett a hideg dohány illatával, de nem nyomta el.

A kis rajz jutott róla eszébe, amelyet a kisfia fényképalbumába rejtett.

Anyukád neked gratulál.

Így emlékezz.

Az egyetlen dolog, ami még emlékeztethette rájuk.

Minden a helyén volt. Mindent kiterveltek előre. Már csak a szerencsében kellett hinnie…

Gyorsan megbizonyosodott róla, hogy Timo nem bukhat előre, hogy kényelmes, vagy legalábbis elviselhető helyzetben fekszik, aztán felhúzta a napernyőket, hogy senki ne vehesse észre a parkolóból.

Tudta, hogy ki fog tartani. Kapaszkodni fog az életbe. Az elmúlt hónapokban mást sem csinált, csak kapaszkodott, azóta is, hogy az a rohadt sebész átverte őket. Már csak néhány óráig kellett kibírnia.

Élni akarok.

Kiszállt a kocsiból, és még egyszer, utoljára Timóra mosolygott. A szerelme szeme lecsukódott, és csak az ajka remegett, ezúttal már nem jött ki hang a torkán.

Megtántorodott, megtámaszkodott az ajtóban, érezte, hogy a napszemüveg mögött megindul a könnyek áradata. Ködös tekintettel pillantott a karórájára, amely abban a pillanatban egy elmosódott, palacsintaállagú Dalí-képre emlékeztette.

Tizennégy óra huszonhárom perc.

A parkoló végében világító elektromos kapu halk surranással nyílt és csukódott a járókelők előtt. Minden a terv szerint haladt.

57.

Papi csodálkozva állt a mélység előtt.

Ötszázhatvan méter!

A környéken minden teljesen elhagyatottnak tűnt. Nyilvánvalóan eltévedt. A GPS nem vette figyelembe a közelmúltbeli építkezéseket: az ipari részek lerombolását és a régi gyárak helyén épült új utcákat, amelyek keresztül-kasul átszelték a pusztát és a vörös téglaépületek sorait. Sokadszorra is úgy érezte, szellemvárosban jár, és minden lépésével holtak csontjait tapossa. A kocsiját a falu melletti széles, lepusztult, törmelékkel teli parkolóban hagyta.

A Gryzoń utcát kereste, amelyet egy szép napon, miután az összes bányász kilehelte vak lelkét, az egész településsel együtt a földbe döngölnek majd, hogy almát termesszenek vagy teheneket legeltessenek a helyén. Hogy rendet és életet teremtsenek ebből a lepusztult káoszból.

Északon bányák voltak, salakpiramisok és vörös dombgerincek, poros utcák és kókadozó virágok, Normandiában pedig tanyák, galambok és szürke ókutak. Az ember azzá formálja a tájat, amit a kollektív képzelet diktál. Északon Zolát akarták látni az emberek, Normandiában Flaubert-t és Maupassant-t. Ez is egyfajta plasztikai műtét volt: a férfiak a tájat műtötték, nem a feleségeiket. Így küzdöttek az idő múlása ellen, és így törölték el a múlt összes emlékét.

Papi is szerette átformálni a világot, de csak magában, fejben, ahol senki nem mondott neki ellent.

Ahol még a lágy hangú GPS sem sóhajtott gépiesen, hogy újratervezés, valahányszor lekanyarodott a már rég nem létező utcákról, amelyekre irányította.

Még egy ilyen szart.

A GPS védelmére legyen mondva, hogy soha nem követte az utasításait. Lassan vezetett, és közben csekkolta a Marianne-tól kapott üzeneteket a telefonján. A parancsnok elküldte neki Malone rajzait, ugyanazokat többször is.

Hajó,

Erdő, űrhajó.

Négytornyú kastély.

A rajzokat kísérő üzenetek egyre jobban sürgették Pasdeloup hadnagyot.

Bassza meg, Papi, ötven éve élsz itt, biztos van valami ötleted!

Lássuk csak…

Papit őszintén szólva nem igazán érdekelték ezek a gyerekrajzok. Mindenki végezze a maga dolgát. Tizenöten maradtak Le Havre-ban, több mint elegen ahhoz, hogy kifundáljanak valamit azokból az irkafirkákból. Bár a nyomozás csapatmunka, Papi szeretett magányosan, külön ösvényeken járni, ahol a többi nyomozó nem zavarta meg a gondolatait. Néhány hónappal nyugdíjazás előtt igazán megengedhette magának ezt a szabadságot. Kapcsolatba lépett Lucas Marouette-tel, a gyakornokkal, és megkérte, hogy küldjön el neki minden létező térképet erről az átkozott helyről, hogy végre megtalálja ezt a Gryzoń utcát. A bányákat elhagyták, az utakon egy lélek sem járt, a törmelékek között kopott játékok hevertek, talán a gyermek Timo, Ilona, Cyril és Alexis régi játékai. Utolsó tanúi annak a kornak, amikor még jókedvű gyerekzsivaj nyomta el az öregek rekedt siránkozását. Mint az oradouri és hirosimai gyerekek, akik tudatlanul szaladgálnak és nevetnek a sírok között, mert még nem alakult ki bennük a halottak iránti tisztelet.

Papi ötszázhatvan méter mély sír előtt állt, amelybe a vidék történetét és boldogságát temették.

Elolvasta a szélén álló kis táblát, aztán a lyuk fölé hajolt, és lenézett a sötétségbe. Egyedül az Aisy-kút maradt meg az egész bányából, öt méter széles, feneketlen mélység. A nyolcvanas évek végéig itt bányásztak, apró betonházat építettek köré, annak tetejére pedig egy harminc méter magas ásatási tornyot emeltek rozsdásodó acélrudakból. Az ablakait betörték.

Néhány percig csak állt ott tanácstalanul. Mégis mi tart ennyi ideig annak a gyakornoknak? Arra a néhány egyszerű kérdésre, amelyet elküldött neki, rövid internetes keresgélés után könnyen meg lehetett volna adni a választ. Még akkor is, ha esetleg furcsának tűntek neki. Na, megkattant ez a vén hadnagy? Először is mindent tudni akart az agutikról, ezekről a furcsa dél-amerikai rágcsálókról. Mindent. Persze, hülye kérés, Marouette, de biztosan kaptál már rosszabbat is. Aztán, ha ezzel megvagy, küldd már el nekem, légy szíves, néhány lengyel szó jelentését, nem nagy dolog, csak bepötyögöd egy netes fordítóba. Gryzoń, meg az összes többi név, amelyet valamiképpen kapcsolatba lehetett hozni Potigny városával. Ami egy fokkal nehezebb feladat – mindazonáltal tökéletes alkalom, hogy tesztelje ennek a Marouette gyereknek a talpraesettségét –, az az, hogy elküldje neki Timo Soler, Alexis Zerda, Ilona Adamiack és Cyril Lukowik teljes életrajzát, gyerekkoruktól kezdve egészen a mai napig. És nem a nyilvántartásban tárolt adatokra volt kíváncsi, az már a könyökén jött ki, és egyébként is minden rendőr leszarta.

Aztán csak várt.

Néhány perc múlva új üzenetet kapott. Marianne volt az, nem Marouette.

Papi felmordult.

A parancsnok kezdett türelmetlen lenni.

Újabb Malone Moulin-műalkotást küldött, amely pontosan ugyanolyan volt, mint az összes többi. Ügyetlen gyerekfirka, mint az unokái rajzai, amelyeket a hűtőszekrény oldalára mágnesezett. Négy függőleges fekete vonal, és három homályosabb kék vonal. Malone híres tengerparti kastélya.

Egy kibaszott kastély, írta mellé Marianne. Papi, mondd meg nekem, hol van egy rohadt kastély a környéken, amely a La Manche-csatornára néz!

Ilyen nem létezik, Marianne!

A kölyök csak képzelődik.

Papi várt még egy kicsit, csendben álldogált a feneketlen sír szélén, majd visszafordult az autó felé. Irány a Gryzoń utca, lőszerrel vagy anélkül.

Lucas Marouette üzenete éppen akkor érkezett meg, amikor még bőszen hadakozott Annával, a GPS makacs női hangjával. Papinak mindig is bejöttek a makacs lányok, akiknek volt bátorságuk ellentmondani neki.

A gyakornok három fájlt csatolt.

Az első egy nagyjából harmincoldalas összefoglaló volt az agutik életéről. Pasdeloup hadnagy felhorkantott, és bezárta. Ezzel majd később foglalkozunk…

A második fájl mindössze egy oldalt tartalmazott, egy kétoszlopos táblázat volt, baloldalt a lengyel szavak, jobboldalt a franciák.

Papit csak egy szó érdekelte: Gryzoń.

A szíve hevesebben dobogott, keze megremegett. Egyetlen mozdulattal elhallgattatta Annát. Tehát kezdettől fogva igaza volt. Lázasan kattintott az utolsó csatolmányra. Két oldal, a Soler- és Lukowik-életrajz egy része. A gyakornok meglehetősen találékony volt, mert eszébe jutott, hogy ezek a jómadarak a rablást követő hónapokban munkanélküliek voltak, így ellenőrizte a munkaközvetítő oldalakat is, hátha talál valamit. Összeszedte korábbi munkahelyeiket, képzéseiket és határozott idejű szerződéseiket, de nem talált róluk túl sok információt. A Lukowik házaspárról a többiekhez képest is keveset, akiknek minden határozott és határozatlan idejű szerződésük megszűnt azon a januári délelőttön, Deauville tengerpartján. Róluk mindössze annyi derült ki, hogy a kikötőben dolgoztak, az egyik rakodófiú volt, a másik könyvelő.

Papi sóhajtva az ülés támlájának döntötte a fejét. Most már minden adu a kezében volt. Szólnia kellene Marianne-nak? Nem, ez most nem segítene Timo Soler, Malone Moulin, Amanda Moulin és Alexis Zerda keresésében. De most már legalább tudta, honnan csírázott ki ez az őrület.

Újabb üzenet. Marianne. Csak nem képes elengedni ezeket a rohadt krikszkrakszokat!

Papi! Megkaptad az utolsó e-mailemet?

A hadnagy újra megnyitotta Malone Moulin csodálatos műalkotását.

Négy fekete vonal…

Tudta, hogy a kölyök nagy, henger alakú tornyokról beszélt a pszichológusnak, de Le Havre környékén nem állt kastély. Még kevésbé olyan, amely a tengerre nézett. A háborúban mindent lebombáztak.

Marianne kérdezősködése kezdte idegesíteni. Mindenkinek megvolt a feladata, a saját szála, amelyet fel kellett göngyölítenie. Ha mindenki rendesen végezné a feladatát, lassan összeállna az egész kirakós.

Egy pillanatig csendben nézte az égen úszó sűrű felhőket, majd tekintete megpihent az Aisy rozoga acéltornyán.

Aztán hirtelen kattant valami az agyában, mintha sebességet váltott volna. Úgy érezte, a hatalmas torony meginog, csikorognak az eresztékei, és lassan beleomlik a feneketlen üregbe, amely egészen eddig elkerülte a figyelmét.

Remegő kézzel a mobiljáért nyúlt. Végül is imádta kielégíteni a parancsnok asszony minden vágyát. Kikereste a névjegyzékből a Bosst.

– Rájöttem, Marianne. Rájöttem, mi ez a rohadt tengerparti kastély.

58.

Kismutató a kettesen, nagymutató a hetesen

Malone a ház lépcsőjén ült, és a tengert nézte. Bajszost a térdére fektette, hogyha jön egy hevesebb hullám, nehogy elázzon. Neki nem volt kapucnija sem, így semmi nem védte meg a cseppektől. A gonosz erdei ogre azt mondta neki, üljön le és várjon kinn, nem szabad bemennie a házba. Fogadjon szót, és maradjon csendben.

Annál jobb. Malone fázott ugyan, de szívesebben ült kinn, mint hogy egy szobában legyen a szörnyeteggel. Úgy emlékezett, a kalózhajó szebb, a fedélzetén fehér vitorlák és fekete zászló lobog. A valóságban meglehetősen csúnya volt, és félig elmerült a vízben. Majdnem úgy nézett ki, mint egy nedves szikla.

Akárcsak a kastély. Az sem tűnt túlságosan szilárdnak, és a tornyok sem védték olyan jól a lovagokat, mert nem lehetett kilátni belőle – nem volt se lépcsője, se ablaka. Csak a négy torony. Még falak sem húzódtak közöttük, hogy a lovagok arról figyelhessék az ellenséget. Azt a benyomást keltette, hogy egyetlen nagyobb hullám könnyedén elsodorhatja, és vele együtt a hajót, az ogre kunyhóját és Bajszost is.

Nem, Malone szorosan tartotta a térde között a plüssét, még akkor is, ha már halott volt.

Várta, hogy visszahúzódjon a tenger. Emlékezett rá, hogy néha messzire mentek a hullámok, messzebbre, mint a kerek kavicsok, és csak nedves, sós homokot hagytak maguk mögött. Olyankor lement a ház elé az anyukájával, és homokvárakat építettek, hatalmas homokvárakat, amelyek egészen addig ott maradtak, amíg a tenger újra magába nem nyelte őket.

Most is itt voltak, biztos volt benne, csak a tenger alatt. Talán amikor újra visszahúzódnak a hullámok, az anyukája is visszajön, és együtt fognak játszani, mint régen.

Az itteni anyukája, nem Anyácska.

A szörnyű üvöltés megijesztette. Az ogre üvöltött. Még jobban a fejére húzta a kapucniját, és Bajszos fülébe dugta az ujját, hogy ő se hallja.

* * *

Alexis Zerda dühösen felborította a korhadt szekrényt, amely darabokra tört a nedves parkettán. Feltúrta a fiókok, szálkás deszkák, üvegszilánkok, törött edények és megsárgult levelek halmát, de semmi, semmi, csak mocsok és rendetlenség. Leszaggatta a falhoz szögelt polcokat, és a könyvek, vázák, lemezek és konzervek sorra lehullottak a padlóra. Még mindig semmi, csak ugyanaz a szar, amelyet maguk mögött hagytak, miután utoljára átbeszélték a tervet.

A zsákmánynak színét sem látta.

Feltúrta az összes bútort, benézett az ágyak alá, végigjárta mind az öt helyiséget, a konyhát, a szobákat, a nappalit, és feltörte a gipszkarton falakat, pusztán haragból, hiszen már akkor tudta, hogy elárulták, amikor felemelte a hűtőszekrény alatti kis szőnyeget, és látta, hogy a kincsnek nyoma veszett.

A zsákmányt a padló alá rejtették, csak a hűtőszekrény mozgatásával lehetett elérni. Három bőröndbe pakolták az egészet, épp akkorákba, amelyeket fel lehetett vinni egy fapados légitársaság repülőgépére. Kétmilliós szajré! Az első hálószoba ágya recsegve a falnak csapódott. Zerda görbe kése felhasította a matracot, a levegőben sárga szivacsdarabok röpködtek. Csak négyen ismerték a zsákmány helyét! Timo, a Lukowik házaspár és ő. Még a gyerek sem tudta. Nyilván Dimitri és Amanda sem. Az egészet elrejtették, és megegyeztek, hogy addig várnak, amíg lecseng az ügy. Ha már biztonságosabbnak tűnik a dolog, kapcsolatba lépnek a kínai vásárlókkal, akik a világ másik végén laknak, és esélyük sincs felvenni a kapcsolatot a helyi rendőrséggel.

Ki szúrta hátba?

Zerda felhasított egy újabb matracot, amely már penészedett a nedvességtől, majd hagyta, hogy a padlóra zuhanjon, mint egy kizsigerelt holttest, amiből valami csoda folytán nem zubog a vér.

Az a rohadék, aki elvitte a szajrét, minden bizonnyal nem a ház egy másik pontján rejtette el. Alexis pontosan tudta, hol hagyta a bőröndöket a rablás éjszakáján.

Ki árulta el?

Ki tért vissza még ide a rablás után?

Timo biztosan nem. Ahhoz túlságosan gyenge volt. Amikor Alexis utoljára látta a neiges-i lakásban, azon is csodálkozott, hogy még életben van. A Lukowik házaspár sem lehetett – Cyril és Ilona már akkor a halottasházban feküdt, amikor ő még el sem rejtette a bőröndöket.

Egy lehetőség maradt: valaki kikotyogta a titkot.

Timo? A barátnőjének? A kölyöknek?

Zerda egy pillanatra megtorpant, és gyanakvó pillantást vetett Amandára, aki elgondolkodva ült a nappaliban, mintha egy láthatatlan tévét bámulna.

Őt majd később elintézi.

A bejárati ajtóhoz lépett, és mély levegőt vett, hogy megnyugodjon. Aztán a gyerek fölé hajolt.

Sosem lehet tudni.

* * *

Amanda a falat bámulta. Pontosabban a falon húzódó repedést, amely a kisfia agyában nyílt repedésre emlékeztette. A végén a ház is összeomlik majd, mint Malone. Mindig így kezdődik, egyetlen apró, hajszálvékony repedéssel, amely egyre csak mélyül és szélesedik, amíg végül mohó szakadék nem lesz belőle, és mindent magába nyel, amit az ember szeret ezen a világon.

Felegyenesedett. Úgy tűnt, Zerda már nem törődik vele, de Amanda ismerte, tudta, hogy egy vadállat, vérszomjas tigris, ami kész bármelyik pillanatban rávetni magát áldozatára.

A repedéshez lépett, egészen közel a falhoz. Olyan volt, mint egy hosszú drót. A mennyezettől egészen a padlóig vezetett, ahol éles fordulatot vett a kisasztal fiókja felé. Mintha hangyák tucatjai sorakoztak volna fel a falon, hogy kiürítsenek egy titkos cukorraktárat, és elvigyék a zsákmányt a bolyba.

Amanda végighúzta az ujját a falon. A repedés természetellenes volt. A széle mentén végig szaggatott, fekete filcnyomok voltak, mintha valaki direkt azt szerette volna, hogy rovarokra emlékeztessen. Mintha azt akarták volna, hogy észrevegye. Egyedül ő.

Mintha olyasvalaki rajzolta volna, aki ismerte a fia titkát, és tudta, hogy égbe emelkedésekor egyedül a rovarok kísérték, amelyek egész népükkel együtt felvonultak a koponyája alá.

Lassan Zerda felé fordult, aki éppen Malone-nal beszélgetett a bejárati ajtónál.

Mit mondhatott neki?

Néhány másodpercig csendben bámulta a falat. Ha valóban ember műve a repedés, nyilvánvalóan azt akarta, hogy Amanda kinyissa a kisasztal fiókját.

Odalépett, úgy fordult, hogy testével eltakarja az asztalt, hogy Zerda ne lássa, és kihúzta a fiókot. Régi, rosszul összehajtogatott térképek. Félresöpörte őket, és megnézte, mi van alattuk. Az ajkába harapott.

Nem értette.

Remegő kézzel nyúlt a két papírlap felé.

Repülőjegyek voltak!

Két ülésszám, 23A és 23B.

Két név: Amanda és Malone Moulin.

Le Havre–Octeville-ből Caracasba. Egy átszállás az írországi Galwayben.

Indulás: 16:42. Kevesebb mint két óra múlva.

Mit jelentsen ez az egész?

Direkt hagyták itt őket? Neki? Ezeket kereste Zerda? Ő is így akart elmenekülni? Lehetetlen. Valószínűleg már a környék összes rendőre készültségben áll. Nem fog tudni egyszerűen elrepülni az orruk előtt.

Akkor mégis mi ez az egész?

Hirtelen heves köhögőroham tört rá. Képtelen volt gondolkodni. Zerda megvetően pillantott rá az ajtó mellől. Baromi hülye ötlet volt levenni a kabátját, csak hogy megvillantsa a dekoltázsát. Csak arra volt jó, hogy fagy szökjön a tüdejébe, és hideg jégdarabbá tömörüljön a szíve.

Néhány perc múlva meg fog halni, zubogó takonnyal. Nevetségesen, szánalmasan, amilyen egész életében volt. Egyetlen dologra kellett koncentrálnia: el kellett terelnie Zerda figyelmét, és odakiáltani Malone-nak, hogy szaladjon, meneküljön el ebből az átkozott nyomornegyedből, még mielőtt az árapály végleg csapdába ejti őket.

* * *

– Nem találod a kincsedet?

Malone már nem félt az ogrétól, és úgy gondolta, segíthet neki egy kicsit. Különben is, teljesen elveszett volt szegény, és már cseppet sem emlékeztetett a Naiv lovag meséjében szereplő gonosz erdei ogréra, akinek a tőre képes kettévágni a holdat.

– Van ötleted, Malone? Tudod, hol van elrejtve?

Igyekezett kedvesnek tűnni, de a hangja még így is gonosz volt.

– Hát, te is olyan vagy, mint Bajszos, szóval…

– Hogyhogy olyan vagyok, mint Bajszos?

– Hát, tudod. Nem ismered a mesét? Bajszos a téli alvás előtt jól elrejtette a kincseit, hogy biztosan megtalálja őket, miután felébred.

– Ez az, Malone, folytasd. Hogy keresi meg a kincsét? Hová megy érte?

– Sehová. Ez a mese lényege. Sosem találja meg. Miután elásta a kincsét, rögtön megfeledkezik róla, és másnap már nem is tudja, hová rejtette.

Zerda cifrán káromkodott magában. Valaki komolyan vette a fáradságot, hogy ilyesmikkel tömje a gyerek fejét csak azért, hogy egy jót gúnyolódjon rajta?

Még jobban lehalkította a hangját. Éles volt, de a gyereknek tetszett. Ha kellett, mindig tudta, hogyan kell uralkodnia magán.

– Rendben. Ha Bajszos sosem találja meg a kincsét, ki találja meg? Ki lopja el tőle?

– Senki… – Malone a tengerre révedt, megigazította Bajszost a térde között, majd folytatta. – Senki és mindenki. Ez a mese lényege. Bajszos kincsei magok. A föld alá temeti őket, ahonnan aztán kinőnek, és hatalmas erdő lesz belőlük, a legeslegnagyobb erdő a világon. Aztán együtt játszanak benne az állatok, és végül mindenki boldog lesz.

Zerda idegesen közelebb hajolt a kölyökhöz. Érezte, ahogy az övén lógó Zastava agya a combjához dörzsölődik.

* * *

A kíváncsiság felülkerekedett a félelmén. Amanda izgatottan turkált a fiókban, végig ügyelve rá, hogy Alexis ne láthassa, mit csinál. Kiemelte az utolsó térképet is. Yvetot, kék sorozat, 1910 O sorszámú. Túl gyorsan csinálta, az alatta rejtőző tárgy megmozdult, tompa koppanás hallatszott. A hullámok zaja valószínűleg elnyomta, de a biztonság kedvéért Amanda néhány másodpercig csendben várt.

Lassan, nagyon óvatosan feltette a térképet a kisasztalra, hogy megnézze, mi rejtőzik a fiók alján.

Pislogott. Megdörzsölte a szemét, hogy megbizonyosodjon róla, nem álmodik.

Megbizonyosodott. Valaki szándékosan rejtette oda. Neki.

59.

Stéphanie ma megszülte a harmadik gyerekünket. Kár, hogy kettőt hordott a szíve alatt.

Ölni akarok

Megkérdeztem, melyiket akarja megtartani.

Elítélt: 1153

Felmentett: 129

www.olni-akarok.com

Bajszos hároméves volt, ezért már idősnek számított a családjában, hiszen az édesanyja összesen nyolc esztendőt élt meg, a nagyapja pedig – aki igen-igen öreg volt már! – tizenötöt.

Öt rendőr tolongott Augresse parancsnok és Lechevalier hadnagy körül.

Dimitri Moulin holttestét néhány perccel korábban elszállították a véres bambuszszőnyeggel együtt, így már nem volt szükség akkora elővigyázatosságra, mint az elmúlt órában. Még egy térképet is kiterítettek az étkezőasztalra.

Sürgős volt, a parancsnok ragaszkodott hozzá. Délután még meg kellett akadályozniuk két gyilkosságot, köztük egy hároméves kisfiú megölését. Jibé és Papi új felfedezéseivel komoly lépéseket tettek az ügyben. Végre.

Malone nem egy kastély tornyait rajzolta le, hanem egy gyár kéményeit!

Pasdeloup hadnagy akkor jött rá, amikor meglátta egy bánya tornyát, amely kísértetiesen hasonlított egy börtönre. Nem tornyokat kellett keresniük, hanem négy kéményt, vagy tartályt!

A tengerparton… gyerekjáték!

Mind az öt rendőr egy-egy laptop képernyőjét bámulta, mint egy csapat videójáték-bolond egy LAN-partin. Mindenkinél meg volt nyitva a Google Earth, a Google Street View, a Mappy, a Le Havre Várostervezési Ügynökség honlapja vagy az Agglomerációs Közösség földrajzi információs rendszere, és mindegyikben ugyanazt a helyet keresték. Két nyomozó, Bourdaine és Benhami a Kereskedelmi és Iparkamarával vette fel a kapcsolatot.

Augresse parancsnok felügyelte az egész csapatot. Papinak újfent sikerült bebizonyítania, hogy ő a legjobb nyomozó a csapatban. Milyen kár, hogy ez a konok öszvér inkább egyedül szeret dolgozni! Szívesen lecserélte volna Jibére. Nem mintha nem tetszett volna neki az asztal fölé hajoló hadnagy formás feneke, és nem lett volna ő is legalább olyan hatékony zsaru – végül is egyedül ő vette észre a gyerekülést a deauville-i kaszinó előtt parkoló Opel Zafirában –, de azért Papi jelenléte megnyugtatta volna Marianne-t. Maga sem tudta, miért. Hülyeség volt, de nem tudott száz százalékig megbízni Jibében.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy óriási kastély, amelyet annak az erdőnek a fáiból építettek, amelynek a közepén állt. Ebben az óriási kastélyban, amelyet négy égbe törő tornyának köszönhetően hosszú mérföldekről is lehetett látni, lovagok éltek. Azokban a régi időkben minden lovagot a születése napjáról neveztek el…

A Pasdeloup hadnagy felfedezése után érzett eufória kezdett alábbhagyni.

Semmi nem stimmelt.

A legtöbb nyomozó az ipari kikötő térképét nézegette, amely nagyon távol volt Hève-től. A tengerparton nyoma sem volt finomítónak, erőműnek, acélműnek vagy vegyi üzemnek. A legtöbb a folyótól északra, a szárazföld belsejében épült Port-Jérôme irányába, amely Franciaország legnagyobb finomítója volt. Persze ellenőrizték a Szajna másik oldalát is, Honfleur felé, de csak egy kikötőt, néhány halászhajót és egy világítótornyot találtak, ami alig volt több a semminél. Észak felé, az Antifer olajterminál irányában sem hasonlított semmi Malone Moulin leírására.

Marianne idegesen az órájára pillantott, és elkáromkodta magát.

Öt perc múlva háromnegyed három.

Túl lassan haladtak. Sebaj, legalább Jibének lesz egy jó kifogása, miért nem ér haza időben ma sem. Végre úgy csókolhatja majd meg a feleségét és a gyerekeit, hogy közben nem kell félnie, hogy más nő illatát árasztja. Vajon megkönnyebbülés lesz neki, vagy már nem is érdekli igazán?

A nyomozás többi része is ugyanúgy elakadt. Az Opel Zafira rendszámtáblájának vizsgálata nem vezetett sehová: a kocsi még a rablás napján, néhány órával később elhagyta a parkolót, és a nyilvántartás szerint egy neuilly-i gyógyszerészé volt, aki soha életében nem járt Deauville-ben, és három autót tartott a garázsában. Csak három hónappal később, április 9-én jelentette be a lopást. Ezek után persze senkinek nem jutott eszébe, hogy a két esetnek köze lehet egymáshoz. Az Opelt azóta bizonyára feketére égették egy elhagyott mezőn, vagy beleborították a tengerbe.

Mindössze két következtetést lehetett levonni belőle, és egyik sem volt nagy újdonság: a rablók percre pontosan megtervezték az egész akciót, és Cyril és Ilona Lukowik ebben az autóban akart elmenekülni a zsákmánnyal együtt.

Már csak egy reményük maradt: hogy felismerik Malone Moulint az egyik fényképen azok közül, amelyeket a bámészkodók készítettek a Lukowik házaspár halála előtt és után. Lucas Marouette már gőzerővel dolgozott az ügyön.

Egyelőre nem érkezett tőle jelentés, és hacsak rá nem mosolyog a szerencse, valószínűleg hosszú órákat el fog tölteni a feladattal. Több száz fényképet kellett megvizsgálnia jó közelről, hogy megtaláljon egy bizonyos arcot a bámészkodók tucatjai között. Mint tűt a szénakazalban…

A szigetén mindenki Babakalóznak nevezte. Ez nem igazán tetszett neki, mert már rég kinőtt a csecsemőkorból, de mivel ő volt a legfiatalabb, és unokatestvérei mind idősebbek voltak nála, mindig ő maradt a kicsi a családban.

A nappaliban Bajszos torz hangja rendületlenül sorolta az esti meséket hétfőtől vasárnapig, csaknem egy órán át. Marianne a fejébe vette, hogy addig nem fogja leállítani a lejátszót, amíg rá nem jönnek a mesékbe kódolt üzenetre. Ez az idegesítő orrhang komikussá, már-már szürreálissá tette az egész nyomozást.

Tíz rendőr ül az asztalnál, és egy plüsspatkány esti meséit hallgatja.

Látod, Bajszos, a legnagyobb kincsek nem azok, amelyeket egész életünkben kutatunk, hanem azok, amelyek mindvégig az orrunk előtt voltak.

A parancsnok átment a másik szobába, és elővette a zsebében rezgő telefont. Angie hívta. A legjobb pillanatban… Marianne befogta a másik fülét, és kilépett a Malone-rezidencia kis kerti teraszára.

– Ott vagy, Marianne?

– Angie? Mi az, valami baj van?

– Nem, nincs… Úgy volt, hogy felhívsz, ha megtudsz valamit. A balesetről. A pszichológus halt meg?

A parancsnok egy pillanatra lehunyta a szemét, majd körülnézett a kertben. Keskeny, vörös tető alatt takaros tűzifakupac, amelyet a ház ura már soha többé nem fog bedobni a kandallóba; egy műanyag szék alá gurult labda, amelyet már soha nem fog visszadobni a fiának, és egy rozsdás grill, amelyet már sosem izzít be langyos nyári estéken.

– Igen, ő – sóhajtotta Marianne.

Hosszú csend. Végtelenül hosszú. Marianne újra megszólalt:

– És azóta csak gyarapodott a lista. Figyelj, most tényleg nincs időm…

– Persze… persze, értem…

Marianne gépiesen gyűrögetett egy darab papírt a zsebében. Kivette és elolvasta: Anyukád neked gratulál. Így emlékezz. A rajz Malone fotóalbumából.

– És… ma este esetleg ráérsz? – kérdezte Angie félénken.

– Nem. Ma biztosan nem.

Marianne utálta magát, amiért ilyen szűkszavúan válaszolt, de egyszerűen nem engedhette meg magának, hogy Angie több mint egy percig lefoglalja a vonalát. Azért gyorsan megkérdezte:

– Minden rendben? A fodrászszalonban vagy? Kicsit furcsa a hangod.

– Igen, igen. Jól vagyok, Marianne, ne aggódj. Szükségem van rád.

Halkan, szinte suttogva mondta, mintha egy kisgyerek vagy egy szerető fülébe lehelné. Marianne megdöbbent. Nagyon szerette Angie-t, megmagyarázhatatlan módon, pedig alig néhány hónapja ismerték egymást. Minden bizonnyal azért, mert Angie is hozzá hasonlóan nagy álmodozó volt, és ő értette meg egyedül igazán, mire vágyik Marianne – olykor pedig fergeteges humorral oldotta a szomorúságát.

Ölni akarok.

Élni akarok.

Mindent fel akarok robbantani.

Mindent akarok. Semmit nem akarok.

Nem, ma este nem. Lesz még elég idejük megváltani a világot és megnyugtatni háborgó lelküket egy üveg rioja mellett azután is, hogy végre lecsengett ez az ügy.

– Köszönöm, hogy hívtál – suttogta Marianne. – Visszahívlak, ha végeztem. Most muszáj letennem.

– Rendben. Szia…

Marianne visszatért a kaptárba, ahol tíz zsaruméh dongott idegesen. Jibé bosszankodva járkált az asztal körül képernyőtől képernyőig, és többször megrázta a fejét, mintha egyre kevésbé hinne Papi ötletében. Csak ki kell cserélnünk a tornyokat kéményekre, a lovagokat munkásokra. Ráadásul ketyegett az óra, és szegény szívtipró érezte, hogy ma délután sem lesz olyan szív, amelyet letiporhat…

Angie hangja tovább visszhangzott a fejében.

Szükségem van rád…

Több volt ez, mint szeretetének kifejezése – segélykiáltás!

Marianne némán szidta magát, egyszerre volt mester és fegyelmezetlen tanítvány. Ezt is nevetségesnek érezte, nem lett volna szabad elkalandoznia ilyen könnyedén. Végül is nem lett volna nehéz koncentrálni, hiszen csak közelebb kellett húzódnia a mahagóniasztalra állított magnóhoz, amelyből Bajszos női hangja szólt.

Előhúzta övéből hosszú kését. A penge villanása ketté hasította az éjszakát, mintha az égen világító hold csak egy nagy, kerek sajt lenne, amelyet apró darabokra tudna szeletelni.

Bourdaine odaszaladt hozzá a telefonnal, és megállt előtte mozdulatlanul, mint egy formára nyírt tuja.

– Nekem?

Bourdaine szótlanul bólintott, és átnyújtotta a készüléket.

– Itt Augresse parancsnok. Miben segíthetek?

– Hubert Van De Maele vagyok, a Grand Port Maritime mérnöke. Pontosabban volt mérnöke, mert nemrég nyugdíjaztak. Néhány perce kaptam egy hívást az elnöktől, azt mondta, a kollégái kapcsolatba léptek vele, mert egy konkrét helyszínt keresnek a környéken egy sürgős üggyel kapcsolatban. Az ilyen feladatoknak mindig örülök, mert megtornáztatják az agyat, és segítenek megelőzni az Alzheimert, az Alexandert, a Parkinsont, a Huntingtont, meg minden más kórt, tudja, amely időskorban megtámadhatja az embert. Meg egyébként is, az elnök pontosan tudja, hogy képtelen vagyok nemet mondani. Szóval, mit keresnek pontosan?

Marianne gyorsan elmagyarázta, igyekezett a leglényegesebb részletekre szorítkozni. Egy kastélyhoz hasonlító hely a tengerparton, és egy csónak, vagy valami más, ami esetleg kalózhajónak tűnhet. Eddig nem találtak semmit, pedig ötven kilométeres körzetben már szinte mindent megvizsgáltak.

Van De Maele határozottan félbeszakította:

– A régi NATO-bázist ellenőrizték már?

– A micsodát?

– Az elhagyott NATO-bázist Octeville-sur-Mer-ben, Hève után, egészen közel a repülőtérhez.

– Folytassa – sürgette Marianne hevesen dobogó szívvel.

– A hatvanas évek elején, a hidegháború kellős közepén a francia állam, amely már akkor NATO-tag volt, úgy döntött, hogy építtet egy kisebb bázist Le Havre-tól öt kilométerre északra arra az esetre, ha a kikötőt lebombáznák. Hatvancentis betonfalak, négy darab tízezer köbméteres olajtartály, olajszállító tartályhajók és csatahajók armadája, amelyek mind a szikla lábánál vannak elrejtve. Négyszázötven lépcső vezet le a partra. Húsz évig titkos védelmi központ volt, katonák őrizték. Mint a sivatagi tatárok, évekig várták az ellenséget anélkül, hogy valaha is megérkezett volna a legkisebb kozák vagy vörös tengeralattjáró. Képzelheti! Az egész kócerájt soha semmire nem használták! A kilencvenes évek végén be is zárták. Az olajtartályokat megtöltötték cementtel, az ajtókat behegesztették, és mindent úgy hagytak, ahogy volt. Csak egy kátyús út és egy hosszú lépcső maradt meg. Aztán tucatnyi házat építettek a közelébe teljesen illegálisan. Gondolták, kihasználják a lehetőséget: tengerpart, rengeteg felhasználásra váró anyag teljesen ingyen… Kis házak vékony cölöpökön, félig a vízben. Aztán néhány környezetvédelmi egyesületen kívül mindenki szépen megfeledkezett erről a történetről.

– A négy olajtartály pontosan hogy néz ki?

– A tengerre néznek egy nagy betonépítmény tetejéről. Ha nem vesszük figyelembe, milyen viharvertek, akár még impozánsnak is mondhatóak. Alulról csak ezeket lehet látni. Egy kis fantáziával úgy nézhet ki, mintha egy sci-fi film helyszíne lenne, netán egy gonosz gengszter vagy őrült tudós búvóhelye, aki ellen James Bond indul bevetésre. Őszintén szólva elég zord hely.

– Az imént azt mondta, soha nem használták. Ezek szerint nincs is ott semmilyen hajó?

– Nem, nincs. A bázis elhagyásakor az összes dokkot lerombolták. Egyébként sem lehet kikötni, mert a tenger felől az egész környéket lezárták.

Marianne az ajkába harapott. Még egy zsákutca?

– Azért azt még hozzá kell tenni – folytatta Van De Maele –, hogy a hely baljós hangulatához a rozsdás olajtartályok és a kidőlt-bedőlt kunyhók mellett nagyban hozzájárul a roncs is. Senkinek nem volt se ideje, se pénze elszállíttatni onnan.

– A roncs?

– Igen. Mondhatni, ez is a dekoráció része. Egy harminc évvel ezelőtt zátonyra futott tartályhajó. Első generációs. Kettétört. Dagály idején azt gondolhatná az ember, hogy még mindig úszik, mint valami szellemhajó, de apálykor jól látszik, hogy egyszerűen beleragadt a homokba. Fekete. Szinte büszkén fekszik a sárban. De már az idők hajnalán csapdába esett. Ma azt mondanák, háborús emlék, de valójában sosem vett részt semmilyen háborúban. Tatárok a sivatagban, mondom.

Marianne már nem hallgatta, rég visszaadta a telefont Bourdaine-nek. Még csak meg sem köszönte a nyugdíjazott mérnök segítségét. Egy pillanatra az asztalon fekvő gyerekrajzokra meredt, majd mindenféle hátsó szándék nélkül odakiáltott Lechevalier hadnagynak, hogy a lehető leggyorsabban menjen oda hozzá.

– Létezik, Jibé! A gyerek nem talált ki semmit, csak kissé elferdítette a valóságot! Minden stimmel. Biztosan ez az a rejtekhely, ahol Malone az első éveit töltötte… – Nagy levegőt vett, próbált megnyugodni. – …és ahol az utolsó óráit töltheti. – Már lassabban lélegzett. – Az anyja helyett ezúttal egy gyilkossal.

60.

Kismutató a kettesen, nagymutató a kilencesen

Alexis Zerda csendben figyelte, ahogy a cölöpök rezegnek és remegnek, olyan korhadtak voltak már, mint egy-egy ázott szivacsrúd. Az egyre emelkedő tengervíz már szinte teljesen elfedte őket, a legmerészebb hullámok elérték a ház teraszát. Menniük kellett.

A kölyök nyilvánvalóan nem tudott semmit. Csak ismételgette, amit az agyába ültettek, folyton csak erről a hülye amazóniai patkányról beszélt, aki eltemeti a kincsét, aztán sosem találja meg, addig keresi, amíg meg nem bolondul.

A gyerek csak egy papagáj volt, akinek jól betanították ezeket a meséket. És nyilvánvalóan az tanította be neki őket, aki ellopta a zsákmányt. Mekkora hülye ez a nő! Gúnyolódik rajta, de kiszolgáltatja neki a saját gyerekét…

Zerda jobb kezével benyúlt Malone kapucnija alá, és összeborzolta a haját, miközben balja lassan az övéhez csúszott, a Zastava markolatára. Mindenekelőtt meg kell szabadulnia Amandától. Utána ráér foglalkozni a kölyökkel. Nem igazán értette, miért, de az emberek szemében egy gyerek élete sokkal drágább volt, felbecsülhetetlen érték – még három darab kétmillió eurós bőröndnél is többet ért. Akkor egy anya esetében mennyivel kellett ezt beszorozni?

– Indulunk, Amanda.

Zerda nyugodt, ellentmondást nem tűrő hangon mondta ki a nő halálos ítéletét. Belépett a házba, és behúzta maga mögött az ajtót. Amanda mozdulatlanul állt a szoba túlsó végében, a darabokra tört bútorok között. Zerda már-már megszánta, ahogy ott tántorgott kissé vaskos lábán. Szinte kívánatos volt nyitott blúzával, a meztelen nyakán csorgó esőcseppekkel. Zavart tekintete arról árulkodott, kezdi megbánni, hogyan élt, most, hogy elérkezett a végéhez. Szinte szép volt, még ilyen állapotban is.

Velem csinálj, amit akarsz, de a gyereket hagyd békén.

A szemében teljes megadás… Vajon lesz még olyan pillanat Zerda életében, amikor egy ember ennyire aláveti magát neki? Ennyire nyilvánvalóan tálcán kínálja majd a testét és az életét? Nem, valószínűleg soha, egyetlen nő sem fog így viselkedni vele, még akkor sem, ha alaposan megkínozza őket.

A gyermekük iránti szeretet fenségessé teszi a nőket, de kiszolgáltatottá és kiszámíthatóvá is.

Tett egy lépést előre, és gyorsan hátrapillantott, hogy ellenőrizze, Malone még mindig a patkányával játszik-e, és kalózokról meg mindenféle tündérekről ábrándozik. A háta mögé csúsztatta a Zastavát.

Eszébe jutottak a nők, akikkel lefeküdt, és akiknek utána fizetniük kellett. Sokat.

A pénz iránti szeretet is fenségessé tette a nőket. Más nőket, máshol.

Hüvelykujja kioldotta a pisztoly biztosítékát.

– Nem fogom bántani, Amanda. Egy ujjal sem nyúlok a gyerekhez. Megígérem.

Így legalább méltóságteljesen vet véget az életének. Tisztán. Mutatóujja a ravaszra csúszott. Mindössze egyetlen gyors mozdulat lesz, előrántja és lő – így Amanda szinte fel sem fogja majd, mi történik. Nem állítja fal elé, felfegyverzett katonákkal szemben, barátai és családtagjai vértócsájába, csak gyorsan végez vele, és kész.

Fejbe lövi, aztán elhúz innen a fenébe.

– Tudom, Alexis – bólintott nyugodtan Amanda. – Tudom, hogy nem fogod bántani Malone-t.

Mosolygott. Jobb volt így. Zerda örült, hogy ilyen türelmes beletörődéssel néz szembe a halállal. Aztán az utolsó pillanatban rájött, mekkora hülye volt, és milyen nevetségesen naiv.

Beletörődött a halálba? Abba, hogy kivégzésszerűen fejbe lövik egy világvégi koszfészekben?

A homályban hallotta Amanda utolsó szavait:

– Mert már nem lesz rá időd.

Döbbenten pillantott Amanda kezére, amely abban a pillanatban kicsúszott a blúza alól, rászegezett egy revolvert, és habozás nélkül, gyors egymásutánban belé eresztett négy acélgolyót. Kettő a mellkasát szakította be, egy áttörte a lapockáját, egy pedig a falba fúródott, tőle kicsit jobbra.

Zerda összerogyott. Semmit nem értett.

Azonnal meghalt.

Amanda gépiesen átgondolta, mi lesz a következő lépés, mintha csak házimunkát végezne. Becsúsztatni a fiókban talált revolvert a jobb zsebébe, majd a tengerbe hajítani. A két repülőjegy a bal zsebébe. Kicsit helyrerakni a házat, hamis látszatot kelteni, hogy a rendőrség minél hosszabb ideig töprengjen rajta, mi történhetett.

Aztán elhúzni innen a picsába.

* * *

– Fáradt vagyok, Anyácska…

A lépcsősor háromnegyede még előttük állt. Amanda erősebben húzta Malone kezét. Újabb lépés, már csak háromszáz van hátra. A szél szerencsére hátulról fújt.

– Álljunk meg egy kicsit, Anyácska! Pihenni akarok. Vissza akarok menni a házba, a tengerpartra, hogy megvárjam az anyukámat!

Amanda nem válaszolt, csak újra megrántotta a karját. Még egy lépés.

Kétszázkilencvennyolc.

– Túl hosszú! És túl magas!

Kétszázkilencvenhét.

– Álljunk meg! Nagyon fáj, ahogy húzod a kezem!

Kétszázkilencvenhat.

– Gonosz vagy, Anyácska. Gonosz vagy. Nem szeretlek.

Kétszázkilencvenhat.

– Nem szeretlek. Nem szeretek senkit, csak az anyukámat! Az anyukámat akarom! Az anyukámat akarom!

Kétszázkilencvenhat.

Amanda hirtelen mozdulattal eleresztette Malone kezét, és kitépte Bajszost a bal karja alól. A gyerek tehetetlen pánikban figyelte Amanda hideg haragját. Egy csapásra megnémult, a szél megdermesztette a tagjait.

Amanda egy pillanatig sem habozott. Tett egy lépést a korlát felé, majd olyan messzire hajította Bajszost, amennyire csak tudta. Néhány méterrel odébb landolt, halott bábként legurult a mogyoróbokrok csupasz ágain, át a szedren és a csalánon, majd megakadt a tövisekben, és ott lógott kinyújtott lábbal, fejjel lefelé.

Bajszos!

Malone tátott szájjal, könnyes szemmel, hitetlenkedve bámulta plüssjátékát, egyetlen barátját.

Amanda megragadta a kezét, öt apró ujja olyan volt, akár öt idegesítő bogár, amelyet sikerült egyszerre lecsapnia. Aztán négy szót mondott, négyet, hangosan és jól tagolva, és a szél egészen a lépcső tetejéig hordozta utánuk a visszhangját:

– Én vagyok az anyukád!

III.
Angélique

PÉNTEK
A szerelem napja

61.

Le Havre–Octeville repülőtér

2015. november 6., 15 óra 20 perc

Angélique szenvedett. Ez a testhelyzet szinte elviselhetetlen volt. A combja, feneke és a háta a nagy kartondobozokon pihent, igyekezett nem összepréselni őket. Tudta, hogy a legkisebb mozdulatra is összeomolhatnak alatta, mint egy kártyavár.

Meg kellett tartania az egyensúlyát, mint egy kötéltáncosnak, aki üvegszéken ülve lebeg a szörnyű mélységek fölött. Ahogy valamelyik doboz egy kicsit is megingott, rögtön a falhoz nyomta a kezét, és igyekezett egyenletesen elosztani a súlyát. Izmai rettenetesen sajogtak a kényelmetlen pózban.

És persze vak volt. Egy bekötött szemű kötéltáncos, csak hogy még izgalmasabb legyen az előadás.

Készen állt rá, hogy még hosszú ideig szenvedjen, szükség esetén egy örökkévalóságig. Hogyan panaszkodhatott volna az ujjain csorgó vérre és a térdén szerzett horzsolásokra, amikor Timo három napja valósággal vért izzadt, és már szinte teljesen kiürült a teste? Hogyan átkozhatta volna ezt az émelyítő szagot, az ammónia, levendula és a szar gyomorforgató keverékét, amikor három napja halálillat áradt a szerelme testéből, amelyet csak azzal nyomhatott el, ha saját testét az övéhez szorította?

Ki kellett tartania, végtelen hosszú percekig, ahogy már majdnem egy órája tette. Ahogy Timo is kitartott a parkolóban, a Twingóban.

Karórája halványan világított, éppen eléggé ahhoz, hogy le tudja olvasni, de kívülről senki ne vegye észre.

Hét perc múlva fél négy.

Amint biztonságban lesz, segítséget hív.

Millimétereket araszolt, ide-oda helyezte a testsúlyát, hogy mindig megtartsa az egyensúlyt. Legalábbis ez volt a cél. Mindent elolvasott. Mindent, ami hasznos lehet, ami egy kicsit is hozzásegíthette a győzelemhez. Mindent összeírt, lejegyzetelt, mindent pontosan megtervezett, hogy a lehető legnagyobb esélye legyen a sikerre. Még akkor is, ha tudta, ez az esély nagyjából egy a százhoz. Egy az ezerhez.

Angélique lépéseket hallott. Ajtókat nyitottak és csaptak be, kopogtattak, kilincs zörgött. A zenét, beszélgetést és nevetést szinte nem is hallotta, csak a lépéseket, a zajt és a sóhajokat. A leghalkabb hangnál is visszatartotta a lélegzetét, bár senki nem sejthette, hogy ott van. Olyan közel.

A sötétben néma látomások kúsztak a szeme elé. A deauville-i rablás, ahogy Ilona és Cyril a szeme láttára esik össze golyóval a mellkasában, a termálfürdő előtt heverő kicsavarodott holttestük, az Opel Zafira ablakát áttörő golyó és az üvegeső, az a rohadt keselyűhadsereg körülöttük, és persze az a néhány perc, amíg kiszedegette a szilánkokat a fia hajából, mintha csak farsang után söpörné le róla a konfettit.

Aztán ugrott egyet az időben, és Alexis Zerda arcát látta, amely eltorzult a haragtól, mérges volt Cyrilre és Ilonára, amiért meghaltak, és mérges volt Timóra is az elgurult sisak miatt. Eljött hozzájuk a rejtekhelyre, éjszaka, amikor egy lélek sem járt a tengerparton, és azt mondta, a rendőrök őt is mindenképpen figyelni fogják, miután azonosították a másik három rablót. Nem lesz nehéz dolguk, elég csak a Gryzoń utcáig szimatolniuk.

– Nincs bizonyítékuk, Alex – mormogta erőtlenül Timo. Tüdeje sípolt a kapott lövéstől. – Nem mondok semmit, akkor sem, ha lecsuknak.

Timo ezt még csak nem is azért állította, hogy Zerda ne hagyja meghalni, mint egy sebesült kutyát. Tiszta szívből, komolyan mondta. Igen, gondolta Angélique, az ő bolond Timója őszintén sajnálta a történteket, és kész lett volna mindenféle hátsó szándék nélkül elnézést kérni attól a rohadék Zerdától, amiért elejtette a sisakját, golyót kapott a tüdejébe, és nem sikerült pontról pontra, hibátlanul teljesítenie a banda agyának mesteri tervét. Annak az agynak, aki egy pillantásra sem méltatta, ahogy ott feküdt sebesülten.

Angélique persze rögtön megértette, hogy Alexis gonosz kígyószeme csak azért kerüli Timo ködfátyolos tekintetét, mert inkább a fiával van elfoglalva, mint vele.

Malone-nal. Most már Malone-nak kellett neveznie magában.

Zerda hosszan meredt a két és fél éves kisfiúra, ugyanazzal a tekintettel, amivel a rendőrökre és a besúgókra nézett, mindenkire, aki közé és a szabadság közé állhatott.

Malone felismerte volna Alexis arcát.

Ha a zsaruk valahogy eltalálnak hozzá, elég, ha csak mutatnak neki egy fényképet, amely a potigny-i focipályán vagy a Bánya kocsmában készült. Malone határozottan bólintana, és azt mondaná, igen, ez az az ember. Egy hároméves kisfiút nyilván nem idézhetnek be tanúnak a bíróságra, de a vallomása egyértelmű bizonyíték, elegendő ahhoz, hogy minden igazságügyi szervet mozgásba hozzon – elsősorban a rendőrséget.

Vagy ami még jobb lenne: ha Malone bólintana, és azt mondaná, ismeri Zerdát, a nyomozók már biztosak lehetnének benne, hogy a négy rabló együtt tervezte meg az akciót, hónapokon át, a gyerek szeme előtt, és mindennap órákon át beszélgethettek róla, amíg ő a padlón játszott. Timo nem mondott volna semmit, még akkor sem, ha elkapják, és Angélique is hallgatott volna, mint a sír. Egyedül a gyerek jelentett veszélyt.

Angélique-nak tehát gyorsan kellett cselekednie. Meg kellett győznie Zerdát, hogy Malone nem veszélyes tanú, legalábbis sokkal kevésbé veszélyes élve, mint holtan. Miután elküldte a fiát a partra játszani, szinte maguktól jöttek az érvek:

– Egy alig hároméves kisfiú gyorsan felejt, Alex. Nagyon gyorsan. Néhány hét, egy-két hónap múlva végérvényesen kitörli az arcodat az emlékezetéből. Csak várnunk kell egy kicsit, csendben pihentetni a zsákmányt…

Alexis Zerda sokáig figyelte Malone-t, amint kis, piros csizmájában zuzmót gyűjt a parton, majd körberendezi az apró kavicshalmok között. Lehet, hogy abban a pillanatban mélyen legbelül megértette, hogy nincs más választása, ha megöli a gyereket, az anyját is sírba kell küldenie vele együtt, mielőtt még a lány a saját kezével fojtja meg.

Angélique mindig is bejött Zerdának.

A rohadék.

Akkor született meg a terve. Végignézett a végtelenségbe nyúló öreg óceánon, a rozsdás olajtartályokon, melyek sötét toronyként törtek az égbolt felé, és tekintete megállapodott Malone kis piros csizmáján. Akkor körvonalazódott benne ez az őrült terv, ez az ingatag kártyavár, amely a legkisebb rossz mozdulatra is romba dőlhetett.

Sokáig készült rá, a legapróbb részletig végiggondolva, időt nem kímélve, de az utolsó pillanatokban már sietnie kellett. Az utolsó este rájött, hogy Alexis Zerdának kezd elege lenni a várakozásból, és igyekszik megszabadulni minden tanútól.

Valahol, a sötétségen túl egy tűsarkú kopogott a padlón. Határozott, sietős lépések. Egy késésben lévő alkalmazott, aki szeretne még időben munkába érni? Egy eltévedt légiutas-kísérő? Egy elegáns nő, aki a kedvesét keresi?

Olyan közel volt hozzá… teljesen láthatatlanul.

Angélique megrázta a fejét, és újra elmerült az emlékei között. Igen, őrült terv volt, már-már lehetetlen, igazi vészhelyzeti forgatókönyv, de nem volt más választása. Egyenként kidolgozta a részleteket, aztán összerakta őket, és megszületett a nagy ötlet. Törékeny darabokból, de megállt. Külön-külön nem is tűntek olyan bonyolultnak, de egyedül ő ismerte a tervet. Végül is valóban nem volt nehéz dolga. Csak csábítania kellett. Azt pedig tudta, hogy kell.

Egy férfit nem nehéz elcsábítani, hiszen minden eszköze megvolt hozzá.

Egy nőt, ha jobban belegondol az ember, még egyszerűbb. A magányos nők mindig a férfiakra gyanakszanak, nem pedig az ölükbe hulló barátnőkre.

Vasile Dragonman és Marianne Augresse.

A többi már egyedül a fián múlott. Malone! Ezredszerre is emlékeztette magát, hogy most már Malone-nak kell hívnia, a fejébe kell vésnie ezt az új keresztnevet. Vajon szót fogadott neki, és követte az utasításait? Meghallgatta Bajszos esti meséit, amelyeket Angélique utólag megszerkesztett, hogy Vasile és Marianne ne ismerje fel a hangját? És persze Alexis se, ha véletlenül a kezébe kerül. Annak a gyilkosnak sosem jutott volna eszébe, hogy végül egy plüsspatkány fogja a vesztét okozni, ami tudja, hogyan kell elmenekülni a gonosz erdei ogre elől…

A tűsarkú kopogása lassan elhalkult, és nevetés vette át a helyét. Gyereknevetés. Aztán egy anya kiáltása, kissé hangosabban.

Durva, kemény. Hiányzott belőle minden gyengédség és humor, egy őrnagy hangja volt, aki kétségkívül úgy gondolta, ő rendelkezik a gyerekei életével, birtokolja őket, mint valami tárgyakat. Rendbe kell hozni őket. Idomítani. Megtörni, elhanyagolással vagy haraggal.

Ölni akarok.

A gyerekek megfordultak, és némán anyjuk nehéz léptei nyomába eredtek.

A terve, ahogy Angélique jobban belegondolt, még régebbi emlékeket idézett fel benne. Bizarr emlékeket, amelyek egészen a gimnázium harmadik osztályáig nyúltak vissza, amikor a franciatanár valami furcsát adott ki nekik kötelező olvasmány gyanánt. Egy tudományos-fantasztikus könyv volt, a Mars gyarmatosításáról szólt. Jó nagy hülyeség. A marslakók, mielőtt az emberek kiirtották őket, különleges képességekkel rendelkeztek: más-más ember előtt különböző alakokban jelentek meg. Az egyik utolsó marslakó, akinek sikerült túlélnie a mészárlást, egy távoli parasztházban rejtőzött el, ahol a lakosok egy évvel korábban elhunyt fiuknak hitték. Ott lakott közöttük, szeretetben és nyugalomban. Egészen addig, amíg örökbe fogadó szülei el nem vitték a városba. Öreg hiba! Amikor egy nő meglátta az utcán a marslakót, néhány nappal korábban meghalt férjének hitte, egy férfi a feleségének, aki elhagyta, egy kisfiú a Földön maradt barátjának. Egy marslakó könnyedén kikeveredhet a bajból, hiszen mindig talál valakit, aki azt hiszi, szereti, megfogja a kezét, a derekát, és könyörög neki, hogy maradjon, többé ne tűnjön el. Mégsem volt szerencséje, mert a sokaság nem akart osztozni rajta, mindenki magának akarta, és darabokra tépte, önző szeretetből.

Csak ma értette meg ezt az őrült történetet. Éppen ez volt az, aminek nem történhetett meg a fiával.

Aki Amandának Malone volt.

És most már neki is.

A fia, még ha más kisfiú keresztnevét hordozta is.

Az egyik doboz megrogyott alatta, így meg kellett kapaszkodnia mindkét falban, imádkozva, hogy ne omoljon össze az egész építmény.

Sóhajtott. A piramis egyelőre kitartott, bár úgy tűnt, rögtönzött trónja észrevétlenül, milliméterenként megereszkedik. Az egész kóceráj bármelyik pillanatban magába roskadhatott.

Ne most, könyörgött magában, ne ilyen közel a célhoz… Az egész kartonvárnak már csak néhány percig kellett állva maradnia.

Később még bőven lesz rá idejük, hogy építsenek egy ugyanilyet a világ legsűrűbb erdejének legfényesebb tisztásán.

Messze innen.

Ugyanilyen kis házat, kőből. Szilárdat és elpusztíthatatlant.

A családjának.

Neki, Timónak és a kisfiuknak.

62.

Ma a leánybúcsúm alkalmával a három legjobb barátnőm jó viccnek gondolta, hogy végigmenjek a Champs-Élysées-n neccharisnyában, kitömött mellel, egy sombreróban, mint egy mexikói kurva.

Ölni akarok

Amikor hátraléptek, hogy lőjenek rólam néhány fotót, nem szóltam nekik, hogy jön a turistabusz. Úgy néztek ki a betonon, mint egy tál félig megevett enchiladas.

Elítélt: 19

Felmentett: 1632

www.olni-akarok.com

Lechevalier hadnagy nem szégyellte levenni a cipőjét és térdig felhajtani vászonnadrágját. Belegázolt a cölöpök között fröcskölő harminccentis vízbe, és láthatóan cseppet sem érdekelte, hogy jéghideg. Bedugta a kezét a rozoga ház alá, és rövid tapogatózás után kiemelt a vízből egy véres kabátot.

– Ennyit találtam.

Marianne, aki mindvégig a bejárati ajtóban állt, most összeráncolta a szemöldökét. Nagy méretű kabát volt, de kétségkívül női. Jibé tűnődve megrázta a kezében.

– Figyelembe véve a többliternyi vért a padlón, nem hiszem, hogy Zerda kíméletesen végzett Amanda Moulinnal. Ha a foltok helyéből indulok ki, azt mondanám, több golyót is beléeresztett, a mellkasába, hasába és tüdejébe is. Bár valószínűleg külön-külön is halálosak lettek volna.

A parancsnok elfintorodott. Jibé ritkán tévedett az ilyen kérdésekben.

– Várható volt – sóhajtotta. – A testet, gondolom, nem találtad meg.

– Nem – rázta a fejét a helyettese. – De a gyerekét sem.

– Ha van egy kis szerencsénk, Zerda továbbra is az eddig megszokott stratégiát követi majd. Minden helyszínen egy halott. A gyerek valószínűleg még mindig vele van.

– Gondolod, hogy Malone lesz a következő a listán?

Marianne a férfira meredt.

– Hacsak nem sikerül megállítanunk, igen! Szedjétek szét ezt a viskót, csavarról csavarra, ha kell, és kerítsétek elő Amanda Moulin holttestét! Zerda biztosan nem cipelte fel a lépcsőn, és az árapály sem sodorhatta el. A Gryzoń utcai banda hónapokig ezen a rejtekhelyen tervezgette a deauville-i rablást. Úgyhogy kutasd át az egész házat, hátha találsz valami használható bizonyítékot!

Jibé mezítláb lépett be a viskóba, ázott, égkék inge a bőrére tapadt. Marianne tárcsázta az igazságügyi központ logisztikai részlegének számát, és a füléhez emelte a telefont.

– Hall engem? Igen, itt Augresse parancsnok. Indítson elsőfokú riasztási eljárást a körzetben. Alexis Zerda és Timo Soler. Fényképek, poszterek, faxok, e-mailek, árassza el velük az egész régiót! – Idegesen megmasszírozta a halántékát. – És ami a legfontosabb, tapétázzák ki az egész repülőteret az arcképükkel! Nyomják minden egyes dolgozó orra alá! Nem hiszem, hogy véletlenül vagyunk kevesebb mint öt kilométerre a reptértől.

* * *

A tengerszint még húsz centimétert emelkedett. A rendőrök ide-oda szaladgáltak a lépcső és a ház között a helyszínelők felszerelésével, Marianne szigorú ellenőrzése alatt. Nem mertek megállni, hogy levegyék a cipőjüket és a nadrágjukat: úgy, ahogy voltak, besétáltak a hideg vízbe, és igyekeztek állva maradni a csúszós kavicsokon.

Marianne a teraszon sétálgatott fel-alá egy nedves napozószék mellett, és csendben figyelte ázott kollégái sürgölődését. Jibét, aki a legbelső szobában dolgozott, láthatóan cseppet sem zökkentette ki a zűrzavar. A deszkából és két rozoga székből rögtönzött asztal előtt ült, és egy laptop képernyőjére szegezte a tekintetét. Sós víz csorgott a hátán, vékony inge kihangsúlyozta kidolgozott izmait.

Marianne tekintete elidőzött széles vállán, domborodó bicepszén, kockahasán, és átkozta magát, amiért még mindig elképesztően szexinek találja. Mint a futballisták, akik kilencven percen át rendületlenül játszanak a szakadó esőben, hajuk összetapad, bőrük nedvesen csillog, és csak a mérkőzésre összpontosítanak, semmi másra. Meg sem érzik a körülöttük dúló vihart.

Olyan ostobák, és olyan szépek ezek a rohadékok.

Jibé biztosan megérezte a tekintetét a hátában, mert hirtelen megfordult.

– Ez itt Zerda laptopja. Mindent kitörölt, de azért kutakodom egy keveset. Sosem lehet tudni.

Marianne nem ellenkezett. Normál esetben át kellett volna adniuk a gépet a szakértőknek, de vészesen fogyott az idejük. Jibé is elég jól elboldogult vele. Most egy gyerek élete volt a tét…

Feltéve, hogy még mindig életben volt.

Marianne egyenesen rettegett, hogy a DNS-vizsgálat majd azt mutatja ki, hogy a küldött vér két embertől származik, egy nőtől és egy hároméves kisfiútól. Vagy hogy nemcsak Amanda Moulin holtteste kerül elő valahonnan – most már bármelyik percben –, hanem egy sokkal kisebbet is előkaparnak az egyik szekrényből vagy a padló alól.

Megborzongott.

– Minden rendben, Marianne?

Marianne azon gondolkozott, elküldje-e a fenébe. Jibé ázott el, helyette mégis ő reszketett. A férfi meg úgy ült ott, mint egy gyönyörű, büszke páva.

– Parancsnok! Telefon!

Bourdaine a háta mögött állt, a tenger habjai között, mint egy szomorúfűz, pipaszár lába megrogyott, karja ernyedten lógott a víz fölött. Marianne kikapta a kezéből a telefont.

– Főnök? Itt Lucas. Büszke lesz rám! Megtaláltam a fényképen a fél évvel fiatalabb Malone-t!

– A fényképen? Milyen fényképen?

Lucas Marouette úgy folytatta, mint egy idős tanár, akivel úgy kiszúrt az öregség, hogy már szinte lassabban dolgozta fel az információkat, mint a diákok.

– Annak a hatszázhuszonhét fényképnek az egyikén, amelyet a deauville-i lövöldözés után készítettek a bámészkodók. Többtucatnyi turista küldözgette el a fotóit, roppant lelkesen segítve nagyra becsült intézményünk munkáját.

– Jó, jó, kicsit tömörebben, Lucas. Biztos vagy benne, hogy Malone az?

– Ezer százalék, főnök! Elküldtem magának a képet JPEG-formátumban. Bourdaine már megnyitotta: ha elcsúsztatja az ujját a képernyőn jobbról balra, ott is lesz.

Köszi, gondolta Marianne, de azt még én is tudom, hogy kell használni az érintőképernyőt. Végigsimított a kijelzőn. A gyakornok még mindig beszélt, csak úgy ömlöttek belőle a szavak.

– És ez még nem minden, főnök. Kitalálja, ki fogja a kis Malone kezét a fényképen?

Még mindig borzasztóan idegesítette, hogy Marouette minden második mondata végén főnöknek hívja. Éppen akkor mondta ki az utolsó két szót, amikor a telefon betöltötte a fotót:

– Az anyukája!

A nagyjából ötször három centis képen tucatnyi ember tolongott, a kaszinó előtt zsúfolódtak össze. Marianne idegesen kinagyította a felvételt, hogy közelebbről megnézze a tengernyi arcot, de szinte csak hatvan fölötti párokat látott.

– A kép jobb széle felé, főnök – segítette ki Lucas. – Egy kopasz égimeszelő mellett, aki legalább egy fejjel magasabb a többieknél.

Marianne odaigazította a képet.

Megvolt a kopasz égimeszelő.

Lejjebb görgetett.

Ahogy meglátta Malone arcát, azonnal Munch Sikolya jutott eszébe, és a torz arc a festményen, amely horrorfilm ihletője is volt már. Egy tébolytól sújtott, traumatizált arc, egy gyereké, aki képtelen feldolgozni az elmúlt percek ijedtségét és fájdalmát.

Sokáig nézte ezt az arcot, mintha magához láncolná a tekintetét a szörnyű erőszak, amely olyan erős ellentétben állt a többi bámészkodó közönyével. Aztán kicsit feljebb csúszott a tekintete, arra, aki Malone kezét fogta.

Az anyjára. Timo Soler barátnőjére.

Egy pillanatra azt hitte, az ingatag lábakon álló ház megadta magát a hullámok ostromának, és nagy robajjal beledőlt a tengerbe.

Nem, csak ő veszítette el az egyensúlyát.

Jobb keze elernyedt, a tengerbe ejtette a telefont. Még éppen volt ideje megtámaszkodni az ajtófélfában.

Bourdaine csendben és ostobán bámult rá, és eszébe sem jutott, hogy ki kellene halászni a mobilt a vízből.

* * *

Angie…

Angélique volt Malone édesanyja.

Marianne fejében pillanatok alatt lepergett a közös múltjuk. Tíz hónapja találkoztak, az olni-akarok.com oldallal kapcsolatban végzett nyomozás során. A parancsnokot személyesen keresték meg egy névtelen bejelentéssel: igaz, hogy ezer ilyen oldal van az interneten, de ezt éppen Le Havre-ból működtetik. Pillanatok alatt kiderítették a pontos címet. Amikor leült vele beszélni, Angélique Fontaine bevallotta neki, hogy ő hozta létre a weboldalt, nagyjából tizenöt évesen. Megtetszett neki a rohadtelet.com, és készített belőle egy trash változatot, szórakozásból. Aztán az olni-akarok.com évekig működött nélküle. Néhány felhasználó olykor még közzétett egy-egy bejegyzést, amelyet havonta pár százan megnéztek. Angie-t nem érintette meg különösebben az oldal bezárása, nem is nagyon foglalkozott már vele, csak néha átpörgette a megtört tizenévesek morbid szösszeneteit. A parancsnok elküldte a jelentést a kerületi bíróságra, csináljanak, amit akarnak.

Azonnal megvolt közöttük a kémia Angie-val. Csinos volt, mosolygós és kedves, olykor pimasz és szellemes. Másnap is ő telefonált neki azzal az ürüggyel, hogy még lehet néhány hasznos infója, amit talán érdemes lenne beletenni az ügy aktájába. Régi e-mailek másolatai, számlák… Mivel Angélique napközben a fodrászszalonban dolgozott, estére beszéltek meg találkozót. Aztán egy hét múlva újra, az volt az első vacsora az Unóban. Minden meg volt tervezve. Beleértve azt a névtelen levelet is…

Marianne a vízben lebegő telefonra meredt. A hullámok felemelték, képernyőjét szürke habok locsolták, de nem süllyedt el, bizonyára szilikon hátlapjának köszönhetően.

Sosem gyanakodott Angie-ra. Miért is tette volna? Szinte soha semmit nem mesélt Angie-nak az aktuális nyomozásairól. Csak Vasile Dragonman és Malone Moulin nevét említette. Timo Solerről nem beszélt soha, még akkor sem, amikor a Neiges negyed felé tartottak, és Angie felhívta. Valószínűleg meghallotta a háttérben a GPS hangját. Keljen át a hídon, és háromszáz méter múlva forduljon balra. Ebből elég könnyű volt megérteni, hogy nem Larochelle érkezik Timo megmentésére, hanem a rendőrség. Angélique elég okos volt ahhoz, hogy soha ne faggassa, csak csendben figyelte, távolról, bizonyos értelemben végig ellenőrzés alatt tartva.

A tutajtelefonból még mindig Lucas Marouette rendületlen monológja hallatszott, mintha a gyakornokot bezárták volna egy apró koporsóba, és onnan beszélne. Marianne nem tudta kivenni, mit mond, de őszintén szólva nem is nagyon akarta.

Megpróbálta felidézni, mit mesélt el az ügyről Angie-nak hosszú beszélgetéseik során.

Ha jól emlékezett, szinte semmit. Pasikról, ruhákról, filmekről, könyvekről csacsogtak… és gyerekekről. Főleg gyerekekről.

Mások gyerekeiről.

Semmi komoly.

Ekkora szakmai hibát!

Beletúrt a zsebébe, és előhúzta a Malone fényképalbumában talált születésnapi rajzot. Öt szó, torta, gyertya, ajándékok, család.

Anyukád neked gratulál. Így emlékezz.

Nőies írás, hosszú hajú anyuka. Marianne átkozta magát. Hogy lehetett ilyen ostoba? Ez a furcsa megfogalmazás…

Anyukád neked gratulál. Így emlékezz.

A-n-g-i-e…

Malone már ismerte az ábécé sok betűjét. A rajz fölé és alá írt öt szó segítette abban, hogy legalább tudat alatt emlékezzen az anyukája keresztnevére. Újabb titkos kód, amely kiegészítette Bajszos esti meséit. Marianne végre megértette, miért torzították el a felvételen a hangot.

Átverték. Mint egy gyereket!

Marianne ellenállt a késztetésnek, hogy a tengerbe vesse magát szégyenében. Egyébként is ostoba gondolatnak tűnt, hiszen a víz nem volt elég mély a fulladáshoz, a kövek ellenben szépen betörték volna a koponyáját. Bourdaine még mindig úgy állt előtte, mint egy földbe gyökerezett szomorúfűz, és a parancsát várta. Marianne arra gondolt, ha nem ad neki új utasítást, valószínűleg itt pusztul éhen.

Végül megadta magát Marouette kiáltozásának, és megkérte Bourdaine-t, hogy halássza ki neki a készüléket a vízből. Amikor újra a füléhez emelte a látszólag teljesen ép, csöpögő telefont, Lucas még mindig kiáltozott.

– Halló? Főnök? Hová tűnt az előbb? Mindent kiderítettem Malone Moulin édesanyjáról. A neve Angélique Fontaine. Kapaszkodjon meg, főnök: ő is potigny-i lány! A Copernic közben nőtt fel, három utcára a Gryzońtól. Ellenőriztem a Mappyn. Egészen negyedikig egy osztályba járt Solerrel. Aztán pontosan a tizenhatodik születésnapján elhagyta a falut, gondolom, összefutott a mi Timónkkal, és…

Augresse parancsnok nem várta meg, hogy a gyakornok befejezze a kiselőadását. Lerakta a telefont, és már tárcsázta is a következő számot.

– Halló? Itt megint Augresse parancsnok. Figyeljen jól arra, amit mondok, mert nagyon fontos, és gyorsan kell cselekedniük: Zerda és Soler fényképe mellé csapjanak hozzá egy harmadikat is. Egy lányét. Angélique Fontaine. Van róla fotónk, ha kell, hívják fel a kapitányságot. Azt akarom, hogy három perc múlva már nyomtatásban legyen, aztán az egész régió az arcukkal legyen kiplakátolva. Állomások, buszmegállók, benzinkutak, utcák, minden. Érti?

Marianne közelebb húzta a telefont a füléhez, mert a pár perces fürdőzés miatt eléggé recsegett a hangszórója. Megvárta a tompa választ, majd beleüvöltötte a kagylóba:

– Természetesen a reptéren is ragasszák ki! Az a legfontosabb!

Nem hallotta, hogy Jibé időközben a háta mögé került. Mezítláb sétált, a halvány lening a mellkasára tapadt.

– Igazad van, Marianne.

A parancsnok dühében először nem is hallotta meg a megjegyzést.

– Még mindig nem találtad meg Amanda Moulin holttestét?

Jibé megrázta a fejét, és elismételte:

– Igazad van, Marianne.

– Hogy érted?

– A prioritásokkal kapcsolatban. A repülőtérrel. – Amikor a hadnagy az orra elé emelte a laptopot, Marianne szeme elkerekedett. – A gép memóriájának legmélyéről kotortam elő.

A parancsnok csak parányi, olvashatatlan szimbólumokat tudott kivenni a gyenge háttérvilágítású képernyőn.

– Sok sikert a megfejtéshez, Champollion…

– Várj, Marianne! Amit itt látsz, az a légitársaságok oldalain végzett keresések története. Minden alkalommal ugyanarra az indulási helyre és úti célra kerestek rá: Le Havre–Galway, majd Galway-Caracas. Ma indul a gép, 16 óra 42 perckor.

Marianne az órájára pillantott.

– Fél órán belül!

Jibé az égre nézett, majd a vízre pillantott, mintha búvárkodni akarna. Gyorsan felmérte a víz mélységét, majd a hóna alá csapta a laptopot, és azt mondta:

– A repülőtér kevesebb mint öt kilométerre van. Ennyi idő alatt oda kellene érnünk.

63.

Kismutató a négyesen, nagymutató a hármason

Amanda a derekánál fogva a pult fölé emelte Malone-t, amíg a hosztesz arcával egyvonalba nem került. Csekély fizikai erőfeszítés volt az imént elszenvedettekhez képest: a lépcső utolsó háromszáz fokán neki kellett felcipelnie Malone-t, hogy aztán beüljenek Zerda Kugájába, és teljes sebességgel a reptérre hajtsanak. Erőnek erejével leküzdötte a fájdalmait, és a papírjaikat kezelő nőre mosolygott. Cinkosan. Nem volt túl csinos nő. Valószínűleg alig tudta beletuszkolni a testét a lila egyenruhába, de kerek, almazöld szemüvegében, smaragd macskás gyűrűjében és szivárványosra festett körmében volt valami bájos, ami kiemelte a többi pult mellett álló sovány, karót nyelt, púder és smink mögé rejtőző hoszteszklónok sorából. Igazi színfolt volt a szürke reptéren.

Bizonyára félénk és álmodozó típus, gondolta Amanda. A mellkasáról leolvashatta a nevét: Jeanne. Nyilvánvaló volt, hogy szereti a gyerekeket. A gyerekeket és a macskákat.

A nő intett neki, hogy leteheti Malone-t. Amint földet ért, a fia a lába mögé bújt.

Jeanne nem tűnt kíméletlenül precíznek, ennek ellenére minden papírjukat tüzetesen átvizsgálta – valószínűleg a nagy zűrzavar miatt. Biztosan frusztrálta a rengeteg katona, és Timo Soler meg Alexis Zerda fényképe a falakon. Amanda érezte, hogy hideg verejték fut végig a hátán. Folyton el kellett ismételnie magában, hogy nem kell félnie, hiszen minden papírja rendben van, ahogy Malone iratai is, és egyetlen rendőr sem fog idetelefonálni, hogy megadja a reptérnek a nevét és a személyleírását. Ha megtalálták a viskót a régi NATO-bázis mellett, valószínűleg már halottnak hiszik.

– Repültél már valaha, kisöreg? Jártál már ilyen messzi földeken?

Malone ismét félénken mögé bújt, és Amanda imádta ezt a reakcióját. A hosztesz nem adta fel.

– Ugye, nem félsz? Mert ott, ahová mentek… – Jeanne hatásszünetet tartott, amivel felpiszkálta Malone kíváncsiságát. Amanda érezte a bőrén csorgó izzadságot, és arra gondolt, most bizonyára rettenetes szag árad belőle. – …ott az árnyas dzsungel vár. Nem igaz, angyalkám?

Malone csendben maradt.

Az útleveleken csattanó bélyegzőnek olyan hangja volt, mint egy bontógolyónak, amely darabokra töri a börtöne falait.

– Semmi okod félni, kisöreg. Az anyukád úgyis megvéd. – Fegyveres férfiak haladtak el mögöttük. Jeanne bosszús pillantást vetett rájuk, majd visszafordult Malone-hoz. – Mindenről kérdezd anyukádat. Ő majd beavat téged a dzsungel rejtelmeibe.

Amanda azt hitte, menten elájul.

Malone nem rá nézett!

Amikor ez az idióta hosztesz kimondta az „anyukád” szót, Malone a fal felé fordult, és a kiragasztott plakátokra nézett. Nem Alexisére vagy Timóéra.

Angélique Fontaine fényképére.

A rendőrök gyorsabban dolgoztak, mint gondolta. Ha már Angélique-ot is beazonosították, valószínűleg kiderítették, hogy ő Malone vér szerinti anyja, így már Amandáról is tudták az igazságot…

Igyekezett nem pánikba esni. Jeanne szerencsére nem vele volt elfoglalva, hanem Malone-nal.

A zsaruk mindent tudtak. Mindent, kivéve, hogy Amanda még mindig életben van, és nem hagyja, hogy elvegyék tőle a gyerekét. Angélique Fontaine nem törődött a fiával, sötét ügyekbe keveredett, és évekig börtönben fog ülni. Malone-nak szabad, szerető anyára volt szüksége. Már szinte semmire nem emlékezett a korábbi életéből. Néhány nap múlva Angélique egy homályos emlékké fakul a fejében, néhány hét elteltével pedig olyan lesz, mintha soha nem is létezett volna.

A hosztesz zavartan nézte őket.

Ne most. Ne az utolsó pillanatban.

Amanda megfordult, és ugyanabba az irányba nézett, mint Malone, de kicsit messzebbre, túl az üvegfalon, a kinn várakozó repülőgépekre. Mosolyogva összeborzolta Malone haját.

Egy anya és egy fiú a nagy utazás előtt, félig már mindketten a felhők között járnak.

Az örökkévalóságig tartott. A katonák súlyos léptei visszhangot vertek a falakon. Jeanne végül átnyújtotta az útleveleket a golyóálló üveglap alatt.

– Minden rendben, hölgyem. Kellemes utazást kívánok.

– Köszönjük. – Amanda ekkor szólalt meg először.

Az üvegfal túloldalán egy kék Airbus A318 emelkedett a levegőbe.

* * *

Lechevalier hadnagy felnézett az eget átszelő azúrkék Airbusra. Egy pillanatig követte a tekintetével a petróleumszínű óceán fölött, majd megfordult, és leszaladt a lépcsőn.

Marianne nagyjából ötven fokkal lejjebb állt, teljesen kifulladva.

– Találtam egy tanút! – nyújtotta át a parancsnoknak a viharvert plüsst. – És nem is akármilyet.

– Hol találtad?

– Kicsit feljebb, a vadszederben. Alexis Zerda ejthette el, mielőtt eltűnt.

A parancsnok nem válaszolt. Jibé egy pillanatig valamiféle dicséretben vagy mosolyban reménykedett, de semmi reakciót nem kapott. Még egy egyszerű szép volt, Jibé-t sem. Nem volt hülye, tudta, hogy a plüss felfedezése igazi áttörés. A gyerek soha nem vált volna meg tőle, hiszen megnyugtatta, vigasztalta, biztonságot nyújtott neki. Ha Zerda elhajította a plüssállatot, valószínűleg a gyerekkel sem voltak hosszú távú tervei. Talán már meg is szabadult tőle egy félreesőbb helyen, és bedobta őt is egy tövises bokor alá.

Marianne átvette tőle a plüssállatot, és gyengéden a karjába vette. Jibé kissé túlzásnak tartotta a mozdulatot, olyan volt, mintha a parancsnok valóban beszélő élőlénynek hitte volna, és most igyekezne magához édesgetni, hogy kihúzza belőle a titkait.

– Folytatjuk a keresést, Jibé – dörrent rá Marianne. – Haladjunk.

Ismét úgy adta ki a parancsot, hogy közben rá sem nézett. A hadnagy feljebb szökkent néhány lépcsőfokot. Az elmúlt órákban Marianne elég különösen viselkedett vele. Ideges volt, és agresszív, és nem csak az ügy meg a sorozatos kudarcok miatt, és mert sürgősen sarokba kellett szorítaniuk Zerdát és Timo Solert. Ez a ridegség egyedül őrá irányult, Marianne személyesen neki szánta. Micsoda megtisztelő kivételezés.

Mintha hirtelen megtört volna az eddig szinte ösztönös együttműködésük, és a parancsnok szemében már nem partner lett volna, hanem egyszerű beosztott a többtucatnyi másik mellett, aki engedelmesen teljesíti a kötelességét. Nem értette, mi lehet az oka ennek a hirtelen változásnak. Az mindenesetre kissé megnyugtatta, hogy mégiscsak ő fedezte fel a gyerekülést a kaszinó előtt parkoló Opel Zafirában, a Le Havre–Galway–Caracas repülőjegyeket, meg szegény félredobott plüssállatot is…

A Marianne tekintetéből kiolvasható büszkeség volt az egyik olyan dolog az életében, amiért úgy gondolta, érdemes felkelni reggelente az ágyból. Nyilván nem volt benne semmi érzelem, semmi szexuális jelleg. Ilyesmi szerencsére soha nem kavart be a viszonyukba. Olyanok voltak, mint egy jól működő duó. Mint két táncos vagy műkorcsolyázó.

Újabb Airbus siklott el az égbolt alatt. Az Octeville repülőtér légvonalban kevesebb mint két kilométerre volt. A Caracasba tartó gép negyedóra múlva száll fel. Időben ott lesznek, bár a kihelyezett csapatok úgysem engednék felszállni Zerdát, Solert vagy Angélique Fontaine-t.

Egy perccel később Jibé elérte a legfelső lépcsőfokot. Visszanézett Marianne-ra, aki harminc fokkal lejjebb állt Bajszossal a kezében, és a tenger felé révedt. Remegett.

Mintha a plüss megvárta volna, amíg Jibé hallótávolságon kívül ér, és mégis megsúgta volna a titkát a parancsnoknak, aki ettől rettenetesen ideges lett. Hülyeségnek tűnt, de Jibé jól ismerte Marianne-t – cseppet sem csodálkozott volna, ha Bajszost elnézve hirtelen rájön valamire, ami alapjaiban megváltoztat mindent.

Elindult a parkolóba. Mire odaér a Mégane-hoz, beindítja és odagurul a lépcső tetejéhez, Marianne is ott lesz. Előre kinyitja majd neki az ajtót, hogy annyival is gyorsabban haladjanak.

Hatékony és gyors duó voltak. Ismerték egymás minden mozdulatát. Mint a műkorcsolyázók…

Ahogy beindította a Mégane-t, újra eszébe jutott az, amin már számtalanszor elgondolkodott: hogyan voltak képesek az ilyen duók évekig együtt dolgozni úgy, hogy közben egyikük sem szeretett bele a másikba.

64.

Lehet, hogy Anna megharagudott rá, de Papit ez cseppet sem érdekelte. Leparkolta a Mégane-t, leállította a motort, és lemondva a GPS-ről, átváltott a B tervre.

A régi, jól bevált módszert választotta: vásárolt egy kopott térképet a faluról.

Potigny újonnan épített részein – a főúton, a modern lakónegyedben és a boltok között – meglehetősen könnyű volt eligazodni, az egykori bányászok otthonai azonban rejtve maradtak a turisták szeme elől. Tíz kétszáz méteres utca, mindegyikben tíz kicsi sorház, amelyek pontosan ugyanúgy festettek.

Pasdeloup hadnagy bekarikázta a térképen a Gryzoń utcát, és bejelölte a nagy színdarab minden szereplőjének lakóhelyét. Ebben Lucas Marouette segített neki, aki egy Potigny történetét bemutató ősrégi könyvben talált rá a címekre. Papi el sem tudta képzelni, honnan kerítette elő, de kapóra jött neki, mert abban az időben adták ki, amikor a bánya még működött.

Federico és Ofelia Soler: Gryzoń utca 12.

Tomasz és Karolina Adamiack: Gryzoń utca 21.

Josèf és Marta Lukowik: Gryzoń utca 23.

Darko és Jelena Zerda: Gryzoń utca 33.

Mielőtt kilépett az autóból, Marianne zaklatott üzenete után újabb két nevet adott a listához: Angélique Fontaine szüleiét, akik három sarokra laktak a Gryzoń utcától, a Copernic közben. Ezt találta meg először. Aprócska ház volt, egy hasonlóan aprócska kert közepén állt, így nem érintkezett a többivel. Csinos. Legalábbis egykor az lehetett. Leeresztett redőnyök, fonnyadt virágok, rozsdás kapu. Szellemház, amelyről alig hinné el az ember, hogy valaha szólt benne gyerekzsivaj vagy kamaszkiabálás.

Nem lehetett nagy élmény Potigny-ban felnőni. De még megöregedni sem.

Jobbra fordult, és rövid séta után végre megtalálta a Gryzoń utcát. A sorházak látványa meglepte: egységes, egyhangú, monokróm színek, mindenhol ugyanaz a vörös fal, amelynek árnyalatai csak napfényben látszottak halványan.

Rozsdavörös, borvörös, vérvörös.

A gyerekek innen is elmenekültek. Csak a kopott Vigyázz, gyerekek! tábla jelezte magányosan az út szélén, hogy valaha itt éltek. Manapság csupán évente egyszer-kétszer tölthette be eredeti funkcióját, amikor az unokák eljöttek meglátogatni a nagyszülőket karácsony vagy egy-egy születésnap alkalmából.

Papi lassan sétált. Az utca egyenes volt, üres és szeles, mint Daisy Town főutcája. Ő volt Lucky Luke, és több ezer tekintet figyelte a redőnyök mögül, a bankár, a kínai mosoda tulajdonosa, a vén szatócsboltos… És mind arra vártak, hogy az utca végén megjelenjen Billy, a kölyök sötét sziluettje.

Senki.

Egész Potigny egy szellemfalu volt.

Papi elért a tizenkettes számú házhoz, a Soler-rezidenciához. A gyakornok információi szerint néhány héttel Timo apjának halála után eladták. Federico Soler élete utolsó hónapjaiban szívesebben barkácsolt és éldegélt a nyugdíjából, amelyért egész életében dolgozott, mint hogy eljárjon a kórházba kemoterápiára.

Papi maga elé emelt egy régi fényképet a házról, és igyekezett fejben összeszedni a különbségeket, mintha egy gyerekújságban karikázgatná. A homokozót hortenziaágyásra cserélték, a focipályát kőkertre, a kosárlabdapalánk helyén grillsütő állt. Az egyik függöny el volt húzva, mögötte rózsaszín szoba.

Papi folytatta zarándoklatát. Huszonegyes házszám. Tomasz és Karolina Adamiack. A kert előtt nagy tábla: ELADÓ. A házat hosszú évekkel korábban végleg elhagyhatták, de látszott, hogy valaki rendszeresen gondozza Ilona szüleinek sírját.

Két házzal arrébb, huszonhármas szám. Josèf és Marta Lukowik. Pasdeloup hadnagy úgy döntött, a harminchármas szám alatt álló Zerda-házat már meg sem nézi. Lucas Marouette jelentése szerint onnan már húsz éve mindenki elhagyta a falut, Cyril szülei azonban még mindig Potigny-ban éltek. Ugyanazok a világoszöld zsalugáterek, mint a régi fényképen, ugyanaz a veteményeskert, csúszda, ugyanaz a hinta a meggyfa magas ágán.

Papi közelebb lépett a kerítéshez. Viharvert, horpadt postaláda. Néhány centivel lejjebb csengő.

Papi mutatóujja kissé megremegett, mielőtt megnyomta volna, mintha a hang nemcsak a ház lakóit ébresztené fel, hanem az egész utcát, az egész falut, beleértve a temetőben nyugvó holtakat is.

Vajon igaza volt?

Jól döntött, hogy eljött Potigny-ba teljesen egyedül, kollégáit hátrahagyva?

Becsöngetett.

Hosszú másodpercekig várt, amíg a nehéz tölgyfa ajtó kinyílt.

Azt hitte, Marta lesz az, de tévedett. Josèf Lukowik lépett ki a kertbe.

Deresedő homlok, arcán mély barázdák. Egyszínű szürke gyapjúpulóver. Már csak az hiányzott, hogy egy jó öreg sörétest tartson a kezében, de helyette csak szemének két sötét ürege meredt Papira, mint egy dupla csövű puska, amely bármelyik pillanatban kész lett volna kiloccsantani az agyvelejét.

– Mit akar?

Josèf Lukowik láthatóan igyekezett a lehető leggyorsabban lerázni Pasdeloup hadnagyot, és minden erejével azon volt, hogy a kerítés túloldalán tartsa, de Papi rá sem hederített.

Távolabbra nézett, Josèf háta mögé.

A nyitott ajtó és a bosszúsan visszavonuló bányász teste közötti kis rést nézte. Csak egy másodperc töredéke kellett hozzá, és máris tisztában volt vele, hogy a küldetése nem hiábavaló. Tudta, hogy kezdettől fogva igaza volt.

65.

Kismutató a négyesen, nagymutató a négyesen

– Anyácska!

Amanda villámló szemmel meredt rá. Malone azonnal kijavította magát:

– Anya!

– Igen, drágám?

– Miért veszik le az emberek a cipőjüket?

Malone nem igazán értette. Nem látta az összefüggést az övek, ékszerek, szemüvegek, cipők és laptopok között. Anyácska – a fejében végül is nevezhette így, hiszen nem az igazi anyukája volt, csak egy anyácska – újra csak annyit mondott, ne törődjön vele, most sietniük kell.

Megfogta a kezét, és maga után húzta Malone-t. A rendőrök, egy bácsi és egy néni újra ellenőrizték a papírjaikat. Malone kihasználta az alkalmat, és megpróbált meglógni, de Anyácska az utolsó pillanatban elkapta a grabancát.

– Mi a baj, drágám?

Malone észrevette, hogy most sokkal kedvesebb a hangja, valószínűleg a rendőrök miatt. Kicsit úgy, ahogy Malone is jobban viselkedett az óvó néni előtt, mint otthon. Felismerte a kínálkozó lehetőséget, és lecsapott rá:

– Bajszost akarom.

Malone látta a plüsst fejjel lefelé lógni a tövises bokrok között. Üvöltött és rúgkapált, de Anyácska nem engedte, hogy elmenjen érte.

Pedig nem hagyhatta ott.

Nem repülhetett el nélküle.

Anyácska mosolyogva pillantott a rendőrökre, majd rá.

– Ott, ahová megyünk, rengeteg van belőle. Majd veszek neked egy újat, egy sokkal szebbet.

Malone nem figyelt rá, elnézett a karja mellett. A repülőtér nagy volt, nagyon nagy, de Malone gyorsan futott. Gyorsabban, mint Anyácska, az biztos. Csak menekülnie kellett. Az nem nehéz. Nagyon halkan suttogta:

– Rendben, anya.

Anyácska elengedte.

Malone azonnal nekiiramodott, még mielőtt Anyácska felfoghatta volna, mit csinál. Csak el kellett szaladnia, egyenesen előre, aztán jobbra fordulnia a falra ragasztott plakátoknál.

– Malone, gyere vissza! – hallotta Anyácska kiáltását a háta mögül.

Megállt, de nem azért, mert rászóltak. Az nem érdekelte. Anyácska olyan hangosan kiáltott, hogy mindenki felé fordult a repülőtéren, de Malone ezt sem látta.

Csak a plakátot nézte.

Az anyukáját.

Ott volt előtte, szélesen mosolygott, haja a vállára omlott, és őt nézte, mintha meg akarná dorgálni.

Milyen buta volt, amiért elszaladt, és majdnem elrontotta az egészet!

Visszaemlékezett a feladatára, amelyet soha nem felejthetett el. Amelyet minden este engedelmesen felmondott Bajszosnak, ahogy megígérte.

Csak várnia kellett még egy kicsit.

Érezte, ahogy Anyácska keze hátulról megragadja a kabátját.

– Elég volt, Malone!

Ki kellett várnia a megfelelő pillanatot.

Addig úgy kellett tennie, mintha valóban Anyácska lenne az anyukája. Ismét elhaladtak a rendőrök előtt, és Anyácska levette a szemüvegét, óráját és telefonját. Malone úgy maradt, ahogy volt. Átmentek a kapu alatt. Nála nem riasztott, de Anyácskánál igen: Malone csendben várta, amíg leveszi a nyakláncát is.

A rendőrök nevettek valamin. De nemcsak ők álltak körülöttük, hanem nagy, kopasz emberek is, akik valóban úgy voltak öltözve, mintha háborúra készülnének.

Amikor már a folyosón haladtak, az üvegfal mellett, amelyen át az összes repülő látszott, Malone újra elismételte magában az anyukája utolsó szavait.

– Nyolcas kapu – szólalt meg Anyácska. – Két karika egymás tetején. Segítesz nekem megkeresni, drágám?

Malone a másik irányba nézett, a boltok, kávézók és információs pultok felé. Most bátornak kellett lennie. Annyira szerette volna, ha Bajszos is vele van!

Csupán egyetlen módon menekülhetett meg az ogrék vaskos ujjai közül: ha nem száll fel a repülőre, amely az erdejükbe viszi.

Az anyukája még egyszer, utoljára elismételte neki, mielőtt elbúcsúztak egymástól.

Ez egy ima. A te imádságod. Soha nem szabad elfelejtened.

Nagyon egyszerű, meg tudod csinálni.

Épp azelőtt, hogy felszállnál a repülőgépre, mondanod kell valamit, amit már ezerszer mondtál előtte, de nagyon fontos, hogy ott és akkor is kimondd.

Még akkor is, ha nem igaz. Hinniük kell neked.

Két karika egymás tetején.

Nyolcas kapu.

Anyácska mosolygott. A fehér-narancs csíkos repülő ajtajához szürke cső vezetett, mint egy hatalmas porszívó, amely nem port, hanem embereket szívott magába.

Malone megrángatta Anyácska ruhaujját.

Még akkor is, ha nem igaz. Hinniük kell neked.

– Anya?

Anyácska mosolygott rá. Csak anyának kellett hívnia, és ettől már mosolygott is.

– Mit szeretnél, drágám?

– Pisilnem kell.

66.

Ma éjfélkor képes volt benyögni nekem, hogy sajnálom, édesem, soha nem fekszem le senkivel az első éjszakán. Általában én sem, sőt az elmúlt háromszáztizenhét éjszakán sem.

Ölni akarok

Ajándékként otthagytam neki a tűsarkúmat – mindkét heréjében egyet-egyet.

Elítélt: 97

Felmentett: 451

www.olni-akarok.com

A Mégane nagy motorzúgással állt meg a repülőtér üvegajtaja előtt, Marianne és Jibé tökéletes összhangban ugrott ki belőle. A parancsnok felkészült az izzasztó sprintre, még mindig Bajszossal a kezében.

16 óra 33 perc.

A Galwaybe tartó gép kilenc perc múlva indul.

Marianne-t szorította az idő, holott tudta, hogy Alexis Zerda nem menekülhet el azon a gépen, sem a gyerekkel, sem Angie-val, sem Timo Solerrel.

És egyedül sem. Az egész repteret kiplakátolták, szétküldözgették a három gyanúsított fényképeit, minden egységet riasztottak. Nem juthattak át észrevétlenül a reptéren. Alexis Zerda nem hülye. Nem fog kitárt kézzel besétálni az oroszlán barlangjába. Ez a sok keresés a gépen minden bizonnyal újabb figyelemelterelés volt, egy B vagy Z terv, bármi, de semmiképpen nem vezetett el oda, amit valójában tervezett.

16 óra 34 perc.

Marianne kétkedő szívvel rohanni kezdett. Az üvegajtó kinyílt előtte, és lassítás nélkül be akart rontani, amikor érezte, hogy valami megállítja, visszatartja, megtöri a tempóját.

Jibé ragadta meg a csuklóját, és szorította satuként. A hadnagy egész úton telefonált, a füléhez tapadt a készülék, de mindvégig hallgatott, egyetlen szót sem szólt.

– Várj, Marianne.

Nem borzongott bele a helyettese érintésébe. Három perccel korábban, amikor Jibé lehúzta magáról átázott ingét, és lecserélte szárazra, nem hozta zavarba sem dagadó bicepsze, sem tökéletesen kidolgozott hasizma. Egyedül a gyerekeit látta maga előtt, akik tanácstalanul várakoznak az iskolaépület előtt, amíg apjuk egy szőke kurvával hempereg.

Mélyen legbelül nem is értette, miért olyan hideg vele. Jibé továbbra is profi nyomozó volt, és nagyszerű kolléga, akivel mindig öröm volt együtt dolgozni. De a fantáziálásnak vége. Legalábbis egyelőre… Majd visszatérünk rá a menopauza után, már ha ez a nőcsábász Jibé nem szed fel tíz kilót a negyvenes éveiben, mint ahogy az a férfiak többségével történni szokott.

Ez a nőcsábász Jibé, aki még mindig nem akarta elengedni a kezét.

– Mi van, bassza meg?!

– Constantini telefonált. Megtalálták a holttestet. A kunyhó mellett volt egy gödör tele törmelékkel, algával, olajoshordóval meg tengervízzel. Constantini a válláig lemerült, hogy ki tudja rángatni a tetemet.

– Ezért állítottál meg, Jibé? Várható volt…

Marianne megfordult, és próbált elindulni, de Lechevalier hadnagy vasmarka nem engedett. Az elektromos üvegajtó kinyílt, majd néhány másodperccel később visszacsukódott, mintha csalódott volna, hogy senki nem lépett be.

– Mi van már megint, Jibé?

– Van egy kis probléma. A holttesttel.

Jibé szünetet tartott, és megszorította Marianne csuklóját, mintha a pulzusát akarta volna megmérni. Percenként százötven szívdobbanás. A repülőtér ajtaja minden mozdulatukra pánikszerűen kinyílt és becsukódott.

– Nyögd már ki, Jibé!

– A holttest nem Amanda Mouliné. – A férfi keze még erősebben szorította. Percenként százhetvenöt szívdobbanás. A guillotine-ajtó egyre vadabbul nyitódott-csukódott. – Zerdáé. Két golyót találtak a mellkasában.

– Bassza meg…

Jibé végre elengedte a csuklóját. Marianne megpördült, és rohanni kezdett a repülőtér előcsarnokában. Közben kiabálva kérdezte a helyettesét:

– Még valami, Jibé?

A férfi szorosan követte, alig néhány centire volt lemaradva.

– Igen, és ha lehet, ez még meglepőbb, mint Zerda holtteste… Marouette, a gyakornok, elég jól dolgozik. Gyors. Utánanézett Angélique Fontaine-nek.

Marianne az ajkába harapott. Az üvegablakokban látta torz tükörképét. Jibé most be fogja jelenteni neki, hogy Marouette talált egy fényképet, vagy ami még jobb, egy tanút, mondjuk, az Uno pincérét, aki elmesélte, hogy Angélique Fontaine minden héten találkozott valakivel az étteremben, aki kísértetiesen hasonlított rá, igen, Marianne, nem fogod elhinni, a hasonmásod volt!

– Lucas mindent átnézett – folytatta Jibé. – Angélique egész életét, a Potigny-ban töltött gyerekkorától kezdve a mai napig mindent. Az egyik Le Havre-i fodrászatban dolgozik, Graville-ben él…

Marianne kezdte elveszíteni a türelmét. Természetesen megmagyarázza, vállalja a felelősséget, amiért ilyen hülye volt, csak adjon neki egy kis időt, csak néhány percet, hogy megmentsék ezt a szegény kisfiút.

– És? – kérdezte.

Két állig felfegyverzett katona indult el feléjük.

– Gyereknek nyoma sincs! Húszéves kora óta semmi. Semmi nem utal arra, hogy szült volna valaha.

Marianne-nak eszébe jutott a beszélgetésük az Unóban. Angie autóbalesete várandósként, amelyet a gyereke apja okozott, és a szorongása, amiért soha nem lehet anya. Pontosan összerakott színjáték, amellyel az utolsó pillanatig sikerült átvernie.

– Hogy lehet eltitkolni egy gyereket? – folytatta Jibé. – Három évig! Eleve ott a terhesség, aztán a bölcsőde, dadusok, nagyszülők, gyerekorvosok, szomszédok… Nem lehet egyszerűen eldugni egy csecsemőt a lakásban, amikor munkába megyünk. Nem rejted a kabátod alá, amikor vásárolsz. Marouette nem talált gyerekre utaló nyomot Angélique Fontaine életében. Egyetlenegyet sem!

A két katona már csak két méterre volt tőlük.

A parancsnok keserűen kuncogott magában. Igen, Jibé, akármilyen kiábrándító, mindenkinek megvannak a maga kis családi titkai. Neked a nőid. Nekem a legjobb barátnőm…

Marianne lassítás nélkül felvillantotta a katonáknak a rendőrségi jelvényét. Jólesett neki, hogy ilyen könnyedén elintézheti ezeket a borotvált fejű mamlaszokat. Legalább ennyi maradjon meg a méltóságából.

Egy pillanatra megállapodott a tekintete a falra ragasztott plakátokon. Alexis Zerda, Timo Soler és Angie arca A3-as méretben nézett vissza rá.

Feleslegesen rakták ki őket! Nem őket kellett megtalálni, hanem Amanda Moulint. Ő volt az, aki el akart menekülni elrabolt kisfiával, aki a nevét viselte. A reptéri dolgozóknak nyilván semmi okuk nem volt megállítani. Szép munka, Amanda!

A parancsnok az órájára pillantott. Jibé megtorpant a plakátoknál. Minden bizonnyal azt hitte, elrontották, kicsúszott a kezükből az irányítás. Szegény…

Kevesebb mint öt perc maradt a felszállásig.

Tovább rohant a folyosón, még mindig Bajszossal a kezében. Jibé kiváló rendőr volt, de ezúttal tévedett. Kizökkent a sodrásból, már semmit nem értett. Marianne azonban rájött az igazságra.

Bajszosnak köszönhetően.

Amanda nem repülhetett el Malone-nal. Semmiképpen sem. Nem azért, mert megölte Alexis Zerdát, az jogos önvédelem volt. Nem. Valami más miatt nem mehetett el.

Angie nem hazudott neki! Csak palackpostát dobott a tengerbe, egy kétségbeesett segélykérő üzenetet. Bizonyos értelemben elmondta neki az igazságot. Vészhelyzet volt, most csak erre kellett koncentrálnia, a többit majd később elintézi. Az érzelmeit ráér rendezni, és a kollégái is várhatnak.

Marianne és Jibé lassítás nélkül, tökéletes összhangban mozogtak, mint két balett-táncos. A parancsnok a vámkapuk felé mutatott, ő maga pedig az utasfelvételi pultok felé indult. Szavak nélkül is megértették egymást.

Újabb katonával találta szemben magát. Húsz év körüli lehetett, döbbenten bámulta a hóna alá csapott plüsst és a kezében tartott parancsnoki jelvényt. Marianne már éppen vissza akarta csúsztatni a zsebébe, amikor a telefonja hirtelen rezegni kezdett.

Imádkozott magában, hogy Papi legyen az. Hogy segítsen neki helyes döntést hozni, és megerősítse, amit Bajszos elárult neki az elhagyott NATO-bázis végtelen lépcsőjén.

Három egyszerű szót varrtak a bundájába, amelyen rajta kívül senkinek nem akadt még meg a tekintete. Ugyanazokat a szavakat, amelyeket ezernyi játék bundájába belevarrták szerte a világban, de amelyek mégis egyértelműen megvilágították a már-már túlságosan egyszerű igazságot.

Malone anyukája nem Angélique volt!

67.

Kismutató a négyesen, nagymutató a hetesen

Már szinte senki nem várakozott előttük. A porszívó csaknem mindenkit felszippantott. Hopp, bele a gépbe.

Malone elfintorodott, a keze kissé erősen szorította az ő kezét. A bőrébe nyomódott a gyűrűje. Visszafogta a sírást, felnézett.

Egy, kettő, három.

A három utolsó porszem. Egyre fogyott a sor, az öltönyös néni sokkal gyorsabb volt, mint az üveglap mögött ülő, meg azok, akik levetették velük a cipőjüket és az övüket. Ez a néni rá se nézett az utasokra, és még a papírjaikat sem kérte el, csak a jegyet, ami nélkül nem lehetett felszállni.

Egy, kettő, három, számolt megint Malone.

Itt kellett harmadszor is bemutatni a papírjaikat. A néninek már nyilván nem kellett olyan óvatosnak lennie, mint az előző kettőnek. Mindenkit átengedett a kapun, és a porszívó elnyelte az utolsó porszemeket is. Most rajtuk volt a sor.

Malone habozott. A néni kicsit megijesztette: hosszú, vörös körme volt, tűzszínű haja, sötét bőre és fekete szeme. Amikor beszélt, a szája tágra nyílt, és soha nem csukódott be teljesen, mintha túl sok foga lenne.

Malone rögtön megértette. Egy sárkány volt. Ő őrizte az alagút bejáratát, amely az ogrék erdejébe vezetett. Ezeket a kis porszemeket beengedte, velük nem törődött, de vajon őket is be fogja engedni? Elvette tőlük a papírokat, futólag rájuk pillantott, majd letépte a jegy végét, és azt mondta:

– Jó utat, asszonyom. – A hangja cseppet sem hasonlított a sárkányokéra.

A porszívóban kicsit sötét volt. Meg kicsit hűvösebb is. Malone látta a fényt a legvégén. Tudta, hogy az már a repülőgép. A kéz még erősebben húzta.

Az ogrék erdeje…

Malone ezúttal képtelen volt visszatartani a könnyeit. A keze elernyedt, a hangszórókból szóló hang egyre halkabbá vált.

– Nagyon-nagyon bátor voltál, kincsem.

Malone-t már nem érdekelte, hogy bátor volt. Az ogrék sem érdekelték, és a sárkányok sem. Azzal sem törődött, hogy velük, vagy nélkülük száll-e fel a gép.

Bajszost akarta.

A barátját.

– Most már csak nagyon rövid időre kell bátornak lennünk, kincsem. Bajszos büszke lenne rád. Pontosan azt tetted, amire tanított. – Megölelte Malone-t. – Rendben, kincsem?

Malone szipogva sétált tovább. Pontosan a porszívó és a repülőgép között volt egy vékony kis rés, amelyen át látszott a kifutó betonja. Aztán két mosolygós, jelmezes néni elvette a jegyüket. Ők sem kérték el a papírjaikat, csak a jegyet. Anyácska azt mondta neki, hogy arra van ráírva az ülőhelyszám. A két néni is folyton villogtatta a fogsorát, de megmutatták nekik, hová kell ülniük.

A kéz még erősebben szorította az övét.

– Indulunk, kincsem. Megígérem, hogy Apa nemsokára utánunk jön.

Megpuszilta. Malone még mindig szipogott. Nem tudta, mit csináljon a kezével így, hogy nem simogathatta Bajszost. Még mindig csorogtak a könnyei, de elmosolyodott.

– Rendben, anya.

68.

Ma visszajött kenyeret vásárolni. Jóképű. Mérnök, vagy valami ilyesmi. Jól áll neki a nyakkendő és az ing, meg a mellette szaladgáló mosolygós gyerekei. Soha nem nézett még rám, amikor átadtam neki a bagettet. A tekintete egyszer sem tévedt még a dekoltázsomra. Soha nem voltam több neki, mint egy szaros eladólány.

Ölni akarok

Küldtem a feleségének egy szaftos kis e-mailt. Tegnap olvastam az újságban, hogy darabokra zúzta a koponyáját egy vasalóval.

Elítélt: 2136

Felmentett: 129

www.olni-akarok.com

A Marianne háta mögött közeledő alakok szellemeknek tűntek. Hatalmasak, áttetszőek voltak, és minél közelebb értek, annál nagyobbak lettek, akkorák, mint a repülőtér piros-fehér irányítótornya. Nevetve zúzták össze a talpuk alatt a felszállópályán várakozó két Boeing 737-est. Egy pillanatra sötétebbé, szinte fenyegetővé váltak, aztán a következő másodpercben egyszerre szertefoszlottak. Sötét fellegek, amelyek a nap elé kúsztak, és az üvegablakok nem tükröződtek tovább, így a parancsnok nem láthatta az utána siető rendőröket.

Az ablak előtt állt, és a repülőket figyelte.

5-9. kapu. Amszterdam. Galway. Lyon. Barcelona.

Jibé lélegzet-visszafojtva állt meg mellette. A repülőket egy pillantásra sem méltatta.

– Figyelj, Marianne, megtaláltuk Solert. Kaptunk egy névtelen telefonhívást egy nőtől. A reptéri parkolóban álló Twingo anyósülésén aludt.

Ez végre kirángatta Marianne-t kábulatából. Megborzongott, és elfordult a repülőktől.

– Timo Soler… végre! Hogy van?

– Szarul. A tüdején lyuk, a lapockáján nyílt seb, intenzív belső vérzés, de amikor Bourdaine és Benhami kinyitották az ajtót, még életben volt. Azt mondták, valószínűleg érzékelte, mi történik körülötte, mert remegett a szemhéja és az ajka. Egyelőre ne várj tőle vallomást…

Marianne mélyen a helyettese szemébe nézett.

– Neked mi a véleményed, Jibé?

– Nehéz bármit mondani. Elég sürgős a dolog. Talán egy a tízhez az esélye. Vagy egy a százhoz? Ki tudja. Igazából már az is csoda, hogy eddig sikerült kihúznia…

Jobbról odaintegetett nekik a repülőtér biztonsági egységeiért felelős katona. Nyilvánvalóan nem érdekelte Timo Soler sorsa. Alacsony férfi volt, nyakkendős, vékony szemüvege kissé lecsúszott sima orrán, kopasz fején izzadságcseppek gyöngyöztek. Jobboldalt egy vörös hajú, festett körmű hosztesz kísérte, baloldalt két fáradt tekintetű, kopaszra borotvált fejű gorilla géppisztollyal a vállán. Mint egy helyi maffia: egy gonosz szélhámos, a barátnője meg a testőrei. A katonának gyenge, száraz hangja volt, mint azoknak, akiknek nincs tekintélyük.

– Mi a következő lépés, parancsnok?

Marianne nem válaszolt. Visszanézett az üvegfal túloldalán álló Boeing 737-esre, és végigpörgette magában az elmúlt órák eseményeit.

Timo Soler élet és halál között lebegett a reptéri parkolóban, de valaki gondoskodott róla, hogy még időben segítséget kapjon. Még mindig van esély a megmentésére, bár nem sok, az kétségtelen. Végül is logikus volt, hiszen ezt az egész történetet előre megírták, jelenetről jelenetre. Marianne csupán egy báb volt a nagy játszmában, egy mellékszereplő, akinek a sorsát már rég eldöntötték.

Aztán visszagondolt az utolsó eseményre, ami alig öt perce történt.

A hoszteszek kihallgatása közben fülrepesztő sikoly hallatszott a női vécéből. Jibé és Constantini azonnal megindult, Marianne néhány méterrel lemaradva követte őket. Amikor Constantini belökte az ajtót, és megtámasztotta neki a vállával, egy csapásra mindent megértett.

Újabb áldozat. Újabb illúzió.

Amanda Moulint meglepték a szektor egyetlen mosdójában, leütötték, majd berángatták a legközelebbi fülkébe. Kapkodva végzett munka, de kétségtelenül hatékony.

– Itt bujkált – mondta Jibé, amikor kinyitotta a karbantartó szekrény ajtaját. – Ebben a szekrényben rejtőzött, és Amanda Moulint várta.

Marianne tűnődve nézte az összenyomott dobozokat a mosószerek és a felmosórongyok között.

– Őrület – rázta a fejét Jibé. – Vajon mennyi ideig képes egy férfi ilyen apróra összegömbölyödni?

– Egy nő.

– Egy nő?

Marianne még egyszer benézett a szűk vécéfülkébe. Amanda Moulin ott ült a falicsempének dőlve ájultan, mintha csak elaludt volna. A kezét hátrakötötték, a szájában rongydarab. Arca fehérre sápadt.

– Persze hogy nő. Más nem férhetett be oda. Egy vékony, hajlékony nő.

Angie.

A parancsnok megrázta a fejét, és emlékeztette magát, hogy az ügyre kell koncentrálnia. Újra a Boeing 737-es felé pillantott.

Mr. Biztonság még mindig ott álldogált előtte tanácstalanul. Ideges tekintete ide-oda ugrált a géppuskák, Marianne és a hosztesz melle között, amely éppen szemmagasságban volt neki. Nyilván nem szokott hozzá, hogy olyan nőt lát, akinek fegyver lóg az övén. Vagy akinek szót kell fogadnia.

Marianne gondolkozott. Gyorsan. Most már minden kristálytiszta volt. Angie átvette Amanda Moulin helyét a gépen. Valószínűleg néhány órával ezelőtt jött a reptérre, még mielőtt mindenhová kiplakátolták volna az arcképét. Jegyet vásárolt egy másik járatra, teljesen mindegy, melyikre, aztán elbújt a vécében, és várt. Csak türelmesnek kellett lennie, amíg Amanda Moulin, akire az égvilágon senki nem gyanakodott, átjutott a vámon, a poggyászfelvételen és az összes kapun. Az utolsó kapu, közvetlenül a beszállás előtt már pusztán formális volt, a százhúsz utast néhány perc alatt fel kellett rakni a gépre. A hoszteszek itt már csak belenéztek az útlevelekbe, és futtában ellenőrizték a jegyeket. A komolyabb ellenőrzéseken már minden utas kétszer átesett.

Egy anyuka és a kisfia. Két útlevél. Minimális hasonlóság. Angie valószínűleg eltakarta az arcát, amennyire tudta. Napszemüveg, fejkendő…

A tökéletes terv. Angie hihetetlenül merész volt.

Mr. Biztonság idegesen nézegetett ide-oda, hébe-hóba megtörölte izzadt homlokát. Türelmetlenül várta a parancsot. A két testőr kifejezéstelen arccal meredt maga elé, és a hosztesz is élettelen viaszbabának tűnt. Mikor a férfi látta, hogy nem fog választ kapni, felsóhajtott.

– Akkor mi a terv?

Marianne kinézett az üvegfalon.

– A Galwaybe tartó gép még mindig a kifutópályán van?

A férfi követte a tekintetét, és elmosolyodott.

– Igen. Három emberünk vár előtte. A nő és a kisfiú is benn ülnek, ellenőriztük. Egyedül a maga utasításait várjuk, parancsnok. Dumas bíró egyértelműen parancsba adta, hogy a gép nem szállhat fel az ön beleegyezése nélkül. Tizenöt emberem van, akik azonnal közbeléphetnek, ha probléma adódik.

Marianne nem válaszolt. Mr. Biztonság lesütötte a szemét, és elfintorodott. Micsoda baromság! Ez a határozatlan parancsnok itt toporog egy hülye plüssállattal a kezében, és senki egy szót sem szól. Másokat ez komolyan nem zavar! Itt tényleg mindenki megbolondult…

Marianne ujjai Bajszos bundájába túrtak, és egyik varratról a másikra vándoroltak. Újra elolvasta a plüss címkéjére írt három szót. Bajszos titkát.

Származási hely: Guyana.

Igen, Angie mindent előre kitalált, az egész történetet, egészen a legutolsó fejezetig. De a legutolsó szót Marianne fogja odafirkantani.

Az összes beszélgetésük ezt az egy célt szolgálta. Minden óra, este, amelyen Angie a barátnőjének tettette magát. Minden ehhez a pillanathoz vezetett. Hogy kétséget ébresszen benne…

Manipuláció volt?

Vagy segélykiáltás?

Mr. Biztonság lábujjhegyre állt, és mopszhangon kiabálta:

– Mégis mi a fenére várunk, parancsnok?!

Marianne nyugodt válasza egy csapásra lecsendesítette.

– Egy telefonhívásra.

69.

Ma Léonce megkért rá, hogy húzzam ki az infúzióját.

Ölni akarok

Nem sikerült.

Elítélt: 7

Felmentett: 990

www.olni-akarok.com

A gyerek lassan egyensúlyozott, láthatóan nem érezte a veszélyt.

A hinta kissé ingott a szélben, a tartószerkezete igencsak megkopott. Az eső és a viharok derekasan kikezdték az építményt, hatékonyabban, mint a szúk és a termeszek.

A kisgyerek mozdulatlanul ült, csak a hinta mozgott alatta. A szeme tágra nyílt, bizonyára azt képzelte, hogy nem ő mozog, hanem a világ körülötte, az ég, a felhők, a ház, a fűszálak…

Marta Lukowik hosszan nézte az üvegezett verandáról a tetőtől talpig vastag ruhákba bugyolált gyereket, majd lassan letette a gőzölgő kávéscsészét az asztalra. Körülötte mindenféle növények sorakoztak szépen elrendezve: narancsfák, citromfák, ribizli, piszke, mind takaros agyagcserépben, szépen gondozva. Még a színek is illettek egymáshoz.

Josèf, aki Pasdeloup hadnaggyal szemben foglalt helyet, a magas kőfalakkal körülvett kert felé mutatott. Papi azt hitte, a gyerekről fog beszélni.

– Nem látszik, de most éppen dél felé nézünk. A veranda 1990-ben épült, közvetlenül a bányák bezárása után. Őrület… – Köhögött, majd lassan belekortyolt a kávéjába. – Még most, huszonöt évvel később is fizetjük, de lehet, hogy kicsit egészségesebb lennék, ha nem egy üvegházban tölteném a napjaimat, mindenféle növények között.

Köhögése reszelős nevetésbe torkollott. Marta kérdés nélkül tett egy darab cukrot a kávéjába.

– Aztán ez a három téglafal… – tette hozzá Josèf. – De legalább nem idegesítenek a szomszédok.

Ennyit mondott. Ajka remegett a forró kávétól.

Papi is belekortyolt a sajátjába. Keserű volt. Meglehetősen hosszú időbe telt, mire elérte, hogy Josèf Lukowik beengedje, még a rendőrségi jelvény felmutatása sem segített. Sőt. Az öreg csak akkor nyitotta résnyire az ajtót, amikor megemlítette neki Timo Soler, Angélique Fontaine és Alexis Zerda nevét.

Különösen Alexis Zerda neve volt rá nagy hatással. Papi gyorsan kihasználta az alkalmat:

– Alexis Zerda halott. Nincs egy órája, hogy megölték. Egy üregben találták meg a testét Hève közelében, az elhagyott NATO-bázison.

Az ajtó kinyílt, és Josèf csak annyit mondott:

– Üljünk le a verandán. Marta, főzz egy kávét!

Ennyi. Mintha az öreg nem akarta volna, hogy Papi lássa a folyosó falát borító régimódi tapétát, a kiragasztott Solidarność-plakátokat, a waweli székesegyház fényképét vagy Bronislaw Bula arcképét a cipősszekrény fölött.

A verandán ültek, és nem idegesítették őket a szomszédok. Papi hirtelen legurította a kávéja maradékát, elnyomott egy fintort, majd a mászókán egyensúlyozó gyerekre meredt.

– Mi történt pontosan?

Marta Lukowik a férje kezére tette a kezét. Sötét májfoltokkal tarkított ráncos kéz, megkopott az élethosszig tartó munkától, kimerült a gyerekek ringatásától. Pasdeloup hadnagy tudta, ezzel az érintéssel jelzi a férjének, hogy már késő, mindent el kell mondania. Egyetlen érintés. A férjének kellett beszélnie, de ő döntött úgy, hogy megtehetik.

Josèf ismét köhögött, egyenesen a kávéjába.

– Alexis felhívott minket a deauville-i rablás után. Igen, én már csak Alexisnek hívom. Nekünk az igazi Zerda Darko volt, az apja. Húsz évig dolgoztam vele a bányában. – Marta keze megszorította az övét. – Tőle tudtuk meg. Sokkal hamarabb, mint a rendőröktől vagy az újságíróktól. Cyrilt megölték a zsaruk a deauville-i tengerparton. Kézen fogva haltak meg Ilonával. Emlékszem, már majdnem dél volt, Marta a nosztalgiarádiót hallgatta, és a kaméliát öntözte a verandán. Rögtön eltekerte a gombot a hírekre. Mindenki erről beszélt. Alexis igazat mondott. Kiesett a kezéből a kanna, még mindig ott a nyoma. – Rámutatott egy résre a csempék között. – Martával korábban sem kedveltük túlságosan a rendőröket, de ezek után…

Papi nem állt fel. A gyerek még mindig hintázott, láthatóan élvezte.

– Alexis Zerda pedig találkozni akart magukkal.

– Igen. Alig egy órával később találkoztunk is a Canivet-tó közelében. Ott szokott horgászni a falu összes gyereke. Egyedül volt, mindketten odamentünk hozzá. Marta vezetett, én túlságosan remegtem hozzá. Kijött a kezemen ez a rohadt ízületi gyulladás.

Papi rájött, hogy Marta keze megnyugtatja Josèfet, lecsillapítja, mint egy félelemtől reszkető kismadarat.

– Alexis a tó mellett várt ránk, annak a kis kunyhónak a közelében, amelyet tízéves korukban építettek a gyerekek, amikor folyton békát csapdáztak. Két fémlemez és három korhadt deszka maradt meg belőle. Alexis is remegett. Soha máskor nem láttam ilyennek. Még akkor sem, amikor a tanárok behívták a kis Leguennec megzsarolása miatt. Soha nem nyelte le az arroganciáját, a makacsságot, amelyet minden bizonnyal az apjától örökölt. Darko sem engedelmeskedett soha a feletteseinek. Alexis akkor és ott remegett. Először tűnt, hogy is mondjam, kiszolgáltatottnak. És mindannyian tudtuk, miért.

– Mert ő is majdnem meghalt. Mert Cyril és Ilona…

– Dehogyis – vágott közbe Josèf. Újabb köhögőroham rázta meg. – Alexis magasról leszarta a fiunkat, a menyünket, de még Timo Solert is, akit tüdőn lőttek. Kevesebb tanú, és a zsákmányt is kevesebb részre kell osztani. Tudja, már kiskorában sem voltak illúzióim vele kapcsolatban. Cyril ötödik születésnapján láttam meg először, a kertben tartottunk neki zsúrt. Furcsán hangozhat, de nekem elhiheti, hogy már óvodás korukban szinte biztosan megmondható, mi lesz a gyerekekből. A kis Alexis, egyszerűen és kedvesen fogalmazva nem az a fajta gyerek volt, aki szerette megosztani a tortát másokkal.

Papi csendben bólintott, és visszatért a tárgyra.

– Akkor mitől volt olyan sebezhető?

– Az utolsó élő tanú miatt!

Pasdeloup hadnagy előhúzta a térképét, és kiterítette a dohányzóasztalra.

– Angélique Fontaine?

Josèf jókedvűen összemosolygott a feleségével.

– Nem. Angie soha egy szót sem szólt volna a rendőröknek. Az nem az ő stílusa, és ezt Alexis is pontosan tudta. A gyerek miatt esett kétségbe. Ezért kockáztatta meg, hogy találkozik velünk. A gyerek miatt.

– Hány éves volt akkor?

– Majdnem három. Az egész tervezgetés alatt végig velük volt. Az anyjához bújt, a szőnyegen játszott, együtt evett velük… Nyilvánvaló volt, hogy a rendőrök egyszer eljönnek kihallgatni. Már harminc hónapos létére nagyon intelligens, találékony, beszédes kisgyerek volt. És kétségtelenül vallott volna, még ha akaratán kívül is. Biztosan felismerte volna Alexis arcát a fényképeken, és pontosan elismételte volna a rendőröknek a dátumokat, helyszíneket, az utcák és az üzletek nevét… mindent. A gyerekek agya ebben a korban olyan, mint a szivacs.

– Úgy gondolják, egy bíró figyelembe vette volna egy harminc hónapos gyerek vallomását?

Josèf a veranda üvegfalán túlra révedt. A hinta észrevétlenül lelassult, mintha kifáradt volna a szüntelen mozgásban.

– Alaposan utánajártunk a dolognak – sóhajtott. – Igen, a kilencvenes évek pedofil bűncselekményei óta a bíróságon is rendszeresen meghallgatják a gyerekeket. Ami egyébként alapvetően jó dolog.

– Pontosan mi volt Alexis Zerda terve?

Josèf válasza rövid volt és tömör. Marta összerezzent.

– Azt mondta, cseréljük ki a gyerekeket.

Hirtelen az összes eddiginél hevesebb köhögőroham fogta el. Marta folytatta lágy hangon:

– Valójában ez volt az egyetlen megoldás. Tudtuk, hogy a rendőrség előbb-utóbb mindenképpen értesül majd a gyerek létezéséről. Aztán eljönnek, kikérdezik, és mindent megtudnak Alexisről. Még ha megkérjük is, hogy hazudjon a rendőröknek – feltéve, hogy lehet egyáltalán ilyesmit kérni egy hároméves gyerektől –, észrevették volna, hogy valami nincs rendben. Összezavarodott volna. Alexis terve ehhez képest nagyon egyszerű volt: mindössze annyit kellett elintézni, hogy a rendőrök ne a megfelelő gyereket kérdezzék ki. Elég volt kicserélni egy másikkal, aki lehetőleg nem túl beszédes. Még jobb, ha egyenesen képtelen kommunikálni, és a világ helyett egy saját, belső valóságában él. Ez volt az egyetlen megoldás.

A keze még mindig a férje kezén pihent, szilárdan, de azt már nem tudta elérni, hogy a hangja ne remegjen. Josèf belekortyolt a kávéjába, majd így szólt:

– Alexis megölte volna a gyereket, ha nem egyezünk bele. Megölte volna, csak hogy ne beszéljen.

A kertben játszó kisgyerek időközben leszállt a mozdulatlanul lógó hintáról. Vagy leesett róla. A gyepen feküdt, az oldalán. A magas fű fölé nyúlt, fülére, vállára, arcára borult. Lassú mozdulattal végigsimított rajta, mintha nem is fű, hanem egy hatalmas, sörényes állat feküdne mellette.

Marta felállt, és megkérdezte Papit, kér-e még egy kávét. A hadnagy illedelmességből igent mondott, és arra gondolt, még maradnia kell, még nem hallott eleget. Amikor az asszony visszatért a kávéskannával, folytatta:

– Tehát ki kellett cserélni a gyereket, hogy a rendőrök ne a megfelelőt faggassák ki. Ez eddig rendben van. Hogyan zajlott le a csere?

Josèf belemártotta öreg ajkát az újabb csésze kávéba, amely láthatóan enyhítette a köhögését. Visszavette a szót Martától.

– Alexis mindent eltervezett. Talált egy donort! Megkereste Dimitri Moulint, egy barátját és egykori cellatársát Bois-d’Arcyban. A fia, Malone azelőtt nem sokkal leesett a lépcsőn. Nagyjából olyan szellemi szinten volt, mint egy növény. Tehát éppen ideális. Az apukát néhány ezer euróval könnyen meg lehetett győzni. – Martára pillantott, majd folytatta. – Az anya már keményebb dió volt. Egy-két hónapra is alig akaródzott neki megválni a gyerekétől. Úgyhogy Dimitri és Alexis meghamisították a legfrissebb orvosi vizsgálatok eredményeit, és elhitették Amandával, az anyukával, hogy a gyereke halálra van ítélve. Nekünk is bele kellett mennünk, féltünk, hogy a gyereknek egyébként baja esik. Hosszú órákon át beszélgettünk Amandával telefonon. Eleinte napi tízszer hívott, aztán valamivel kevesebbszer, később előfordult, hogy többször is. Folyamatosan küldözgettük neki az üzeneteket, fotókat, hogy megnyugodjon. Vagyis hát… valójában csak annyit tudtunk mondani neki, hogy Malone él. Ennél nem történt több. Semmi jelentős gyógyulásra utaló jel. Malone eszik, Malone hintázik, Malone alszik, Malone lepkéket nézeget, Malone hangyákat figyel. Malone nem beszél, Malone nem játszik, Malone nem nevet… Persze, továbbra is hírt adtunk neki mindenről, de akkor már tudtuk, hogy…

Elcsuklott a hangja, megeredtek a könnyei, és lecsorogtak ráncos arcán. A gyerek még mindig a kert végében feküdt, és egy apró pontra meredt, amelyet csak ő látott. Bizonyára egy rovar volt az. Papi igyekezett kisegíteni Josèfet:

– Már tudták, hogy a másik gyerek végérvényesen átvette az igazi Malone helyét Amanda szívében. Erről van szó?

– Erről – bólintott Marta. – Természetesen hozzáférünk a teljes orvosi aktához. A gyerek valójában évekig élhet még. Már nincsenek is fájdalmai. – A hangja végtelenül lágy volt. – Alexis terve elsőre bonyolultnak tűnhet, de valójában egyszerű volt. Elég lett volna néhány hétre elcserélni őket, amíg a gyerek el nem felejti a kompromittáló arcokat, neveket és helyeket. Alexis magasról leszarta, hogy ez milyen hatással lesz a gyerekekre.

Lukowikék pedig belementek a cserébe, hogy fedezzék Zerdát és félrevezessék a rendőrséget. Pasdeloup hadnagy a Mégane anyósülésén heverő nyitott dossziéra gondolt. Fiatalkorában Josèf sem volt egy kiköpött mintagyerek: közúti részegség, utcai verekedés, járőrbe való belekötés… Nem túl komoly bűnök, és ötven éve történtek, de ebből már világos volt, hogy Josèf és Marta nem olyan emberek, akik szívesen működnének együtt a hivatalos szervekkel.

A nyilvántartásban azonban még mindig volt néhány szürke zóna. Angélique Fontaine-nek nem volt gyereke, az akta egy szót sem írt ilyesmiről. Lucas Marouette jelentése nem hagyott kétséget efelől.

– Meséljenek Angélique Fontaine-ről! – kérte Papi.

Marta arcán széles mosoly terült szét.

– Mindig is a kis Angie volt a legokosabb az egész Gryzoń-bandában. Tehetséges, gyönyörű és ravasz. És kicsit álmodozó is. Kislányként folyton vagy baba, vagy könyv volt a kezében. Elbűvölő volt… Csinos és mosolygós. A többit maga is el tudja képzelni, biztos úr: a gondjai mindig a fiúkkal adódtak. Meg a tekintéllyel, úgy általában. Azt hiszem, már az is sokat mond, hogy az összes szeretője közül Timo Soler volt a legjobb… És amint maga is tisztában van vele, ő sem makulátlan fiú. Igyekeztek titokban tartani a szerelmüket, ezért sem tudhatott róla a rendőrség. Angie élete kamaszkorában összeomlott: az anyja megcsalta szegény apját, az egész falu tudott róla. Elsőként ő. De azt hiszem, talán nem is ez volt a probléma. A szülei többé nem tudták rendesen ellátni a feladatukat. Angie elidegenedett tőlük, a Copernic köz kihalt bolygóvá vált, és a kislány a galaxis többi részére vágyódott. Aztán elindult a lejtőn. Az apja rákos lett, hat hónap alatt tönkrement a teste és meghalt. Megalapította azt a híres blogját, az olni-akarok.com-ot, aztán meg jött a baleset…

– Miféle baleset? – Papi megdöbbent. Marouette nem említett semmiféle balesetet a jelentésében. Vajon ez lehetett a kirakós hiányzó darabja?

– Angie 2005 januárjában autóbalesetet szenvedett Graville egyik utcáján az akkori barátjával. Ő is olyan mocsok volt, mint a többi. Egy karcolás nélkül megúszta, de Angie néhány hónapja már várandós volt. Elveszítette a gyereket, és az orvos azt mondta, soha többé nem is lehet neki. Pedig Isten tudja, mennyire szeretett volna gyereket a kis Angie. Még most is magam előtt látom azt a kislányt, aki mindennap körbesétálta Potigny-t a kis rózsaszín babakocsijával, és mutogatta a házakat a babáinak.

Papi döbbent tekintete láttán Josèf gyorsan kiegészítette a felesége történetét:

– Kevesen tudtunk róla, de véletlenül éppen ugyanahhoz az orvoshoz jártunk, mint Fontaine-ék. Sarkissian dokihoz. Még mindig Potigny-ban lakik, ha megkérdezi, tőle is ugyanezt fogja hallani. Minden pénteken együtt pétanque-ozunk. Most már közénk tartozik, vagy hogy mondják… Ahhoz, hogy egy orvos megmaradhasson itt, nyilván be kellett épülnie közénk.

Papi nyelt egyet. Minden világos volt. Majdnem. Rátette a kezét Josèf és Marta öreg kezére, és mélyen a szemükbe nézve megkérdezte tőlük:

– Mikor látták utoljára a fiukat és a menyüket?

Érezte, hogy mindketten el akarják húzni a kezüket, de nem engedte. Vajon ki fog válaszolni? Papi Josèfre fogadott volna, de végül Marta tette meg:

– Attól függ, mit ért a „látás” szó alatt, biztos úr. Cyril és Ilona nem jártak gyakran haza a rablás előtt. Néha beugrottak, de csak rövid időre. Egy kávé és egy gyors beszélgetés belefért, de vacsora vagy közös séta soha. Nem baj, mi ennek is örültünk. Már így is sokkal gyakrabban jöttek, mint korábban.

A kezük meleg volt. Furcsa volt így, összeforrt tenyérrel és bőrrel ott ülni velük.

– Mesélje el – kérte a hadnagy.

– Cyrilnek nehéz dolga volt, miután elvégezte az iskolát. Éppen akkor zárt be a bánya, nem volt hová mennie dolgozni. Mindenféle lopott autórádiókkal, régi riasztókkal, hasissal meg hasonlókkal kezdett kereskedni. Nem gazdagodott meg belőle, ahogy Ilona sem a saját munkájából, de legalább megéltek. Összesen kicsit több mint két évet ültek érte. Utána összeházasodtak, és rendbe szedték magukat. Megváltoztak. Komolyan mondom, biztos úr! Vettek egy lakást Le Havre-ban, a Neiges negyedben. Cyril dokkmunkás lett, szerette csinálni. Aztán négy évvel később hajóra szálltak.

– Guyanába, igaz?

– Így van. A Mærsk új vonalat nyitott a Remire–Montjoly kikötőben. Jobban fizettek, mint Le Havre-ban, sokkal jobban, de több évre szóló megbízási szerződést kellett kötni velük a tengeren túlra.

– És nem is hezitáltak?

– Egy pillanatig sem. 2009 júliusában, hat éve indultak el. Együtt. Azóta egy kezemen meg tudom számolni, hányszor láttam a fiamat.

Martának is megeredtek a könnyei. Elfordította a fejét, és a rozoga hinta felé nézett, mintha az még valamelyest emlékeztetné rá, milyen az, ha van élet a házban. A hangyás kisfiú szinte maga is halott volt. Josèf vette át a szót.

– Öt év múlva, miután visszatértek Le Havre-ba, Cyril már nem kapott munkát a kikötőben. Az ott dolgozók létszámát a felére csökkentették. Többé nincs szükség izmokra, ha egyetlen srác könnyűszerrel lepakol tizenötezer konténert egy teherszállítóról egy joystickkal. A többit nem nehéz kitalálni, biztos úr. Munkanélküliség, veszekedések, pénzhiány… Cyril újra elkezdett találkozgatni Alexisszel.

Marta hímzett zsebkendővel törölgette a könnyeit.

– Most már nem csak magukért feleltek – magyarázta Josèf. – Amikor elindultak Guyanába, nem gondoltuk, hogy…

– Mit nem gondoltak? – kérdezte Papi, holott pontosan tudta a választ. Kint, a gyerek mellett, a magas fűben egy pillangó repült el. Malone még csak nem is követte a tekintetével.

Végül Marta törte meg a csendet:

– Nem gondoltuk, hogy Cyril és Ilona egy kisunokával térnek vissza hozzánk.

70.

Papi hosszú ideig hallgatott, megpróbálta összeszedni a gondolatait, és visszaemlékezni az ügy kulcsfontosságú mozzanataira, amelyeket azelőtt fedezett fel a kapitányságon, hogy felhívta Anaïst.

A jó öreg intuíció…

Csendesen figyelte a veranda üvegének túlsó oldalán játszó kisfiút.

Nem gondoltuk, hogy Cyril és Ilona egy kisunokával térnek vissza hozzánk.

A jelentés szerint a caeni rendőrség 2015. január 20-án meglátogatta Josèf és Marta Lukowikot, és kihallgatta Cyril és Ilona kisfiát. Mindent rendben találtak. A nagyszülők lettek a kis árva gyámjai. Megmutatták a gyereknek az összes gyanúsított fényképét, köztük természetesen Alexis Zerdáét is. A kihallgatás bő egy óráig tartott. Nem volt mit jelenteniük.

A caeni rendőrök szerint a gyerek nem volt túl éber, állapota már-már a szellemi fogyatékosokét idézte. Cseppet sem lepődtek meg ezen, betudták annak, hogy nemrég haltak meg a szülei, méghozzá meglehetősen erőszakos módon. Beszélgettek egy keveset a nagyszülőkkel, javasolták, hogy vigyék el pszichológushoz, de a kihallgatás nem szolgált új információval a nyomozáshoz. Rutinmunka volt, és a rendőrök összesen nagyjából tíz sort szenteltek neki egy több száz oldalnyi tanúvallomást és jelentést tartalmazó aktában. Papi kivételével senki nem figyelt fel rá. Most szerette volna, ha egyszer és mindenkorra minden részletet tisztáznak.

– Mennyi idős volt az unokájuk, amikor először látták?

Marta hangja remegett a feltörő érzelmektől, mint amikor Angie-ról beszélt.

– Már majdnem kétéves. Nemrég érkeztek Guyanából, ott született. Csak ezt az országot és az egyenlítői éghajlatot ismerte. Ez volt az első dolog, ami feltűnt. Normandiában mindig fázott. Rengeteg megjegyzést tettem Cyrilnek, hogy jobban is bebugyolálhatná szegényt, de szerintem nem érdekelte, úgy gondolta, majd egyszer hozzászokik. Vidám gyerek volt, és szellemileg jóval megelőzte a korát. Mindig sokat beszélt, főleg a nagy amazóniai erdőkről, majmokról és kígyókról, és az Ariane rakétáról, amelyet Kourouból szoktak kilőni. Bár egy idő után kezdte elfelejteni Guyanát, és belezavarodott a meséibe. – Marta a verandán sorakozó növényekre mutatott. – Itt játszott mindig. Közelebb húzta a cserepeket, hogy dzsungelt csináljon a növényekből. Rakétát épített papírpoharakból, és felszálláskor mindig utánozta a hangját. A kertben úgy ugrált, makogott és visított, mint egy majom.

– És, gondolom, sosem vált meg a plüssállatától.

Marta szeméből újabb súlyos könnycseppek potyogtak. Fájdalom és öröm keveredett bennük.

– Bajszostól? Nem, soha az életben. Cyrilék vették neki még Guyanában. Választhattak volna egy ismertebb amazóniai állatot, mondjuk, jaguárt, tatut, lajhárt, pumát vagy papagájt, de gyermekkori nosztalgiából az aguti mellett döntöttek. A gryzoń szó lengyelül rágcsálót jelent.

Aguti, gryzoń, rágcsáló…

Papinak csak akkor sikerült végre helyesen összeillesztenie a kirakós összes darabját, amikor megérkezett Potigny-ba. A Cyril és Ilona aktájában szerepelő ötéves guyanai emigráció, a plüssaguti, és még néhány apróbb nyom – például ez a papagájokkal és trópusi fákkal díszített fényképalbum, amelyről Marianne beszélt neki a telefonban, vagy a szúnyoghálóval védett bölcső meg az a sok emlék Dél-Amerikából, amely a kisfiú fejében összekeveredett a NATO bázisával. A dzsungel, a rakéták…

Marta felegyenesedett, és egy fokkal hangosabban beszélt, mint eddig.

– Igazi arany gyerek. Mindig a felhők között járt. Azután havonta egyszer vagy kétszer láttuk. Mindig boldogságot hozott a házba. Ő az ég alatt született, nem a föld mélyén, mint a falu többi gyereke. Megúszhatta volna. Neki volt esélye egy szebb életre, mielőtt…

– Mielőtt micsoda?

Az öregasszony a veranda egyik faoszlopának támaszkodott. Halkan, alig hallhatóan szólalt meg:

– Mielőtt végignézte, ahogy a szüleit lemészárolják a szeme előtt. Magának van gyereke, biztos úr? El tud képzelni annál szörnyűbb dolgot, mint arra használni egy két és fél éves kisfiút, hogy a szülei egy rablás után könnyen átjussanak a rendőrökön? A saját fiamról és a menyemről beszélek! Mégis hogy gondolták, milyen hatással lesz ez a gyerekre? Alexis nem fogta vissza magát, részletesen elmesélte, hogy miután Cyril megsérült, még éppen volt ideje az Opel Zafira ablaküvegére tapasztani véres tenyerét, és a gyereke szemébe nézni, mielőtt három golyót kapott volna a hátába. Mégis hogyan épülhetne fel valaha egy kisgyerek egy ekkora traumából? Sehogy, biztos úr! Ő is ugyanolyan elbaszott lesz! – Közelebb lépett a férjéhez, és megfogta a kezét. – Ugyanolyan elbaszott, mint Josèf, aki egész életében egy rohadt alagutat ásott, amelynek a végén nem várt rá más, csak a szilikózis. Ugyanolyan elbaszott, mint Cyril, aki nem bírt magával, és mindent lenyúlt, ami egy kicsit is csillogott. Egy harmadik generációs szardarab lesz belőle. – Végignézett a vörös kőfalon, a rozoga hintán és a fűben fekvő gyereken, aki, úgy tűnt, időközben elaludt. – Ő sem menekülhet, biztos úr. Soha.

– Kivéve, ha elfelejti – jegyezte meg Papi.

A beszélgetés során most először tűnt úgy, hogy Marta elveszíti az önuralmát.

– És mégis hogyan tervezi elfeledtetni vele? Ez a gyerek elveszítette a szüleit! Mi már túl öregek vagyunk ahhoz, hogy felneveljük. Ahogy véget ér a néhány hónapos nyaralás a Malone házaspárnál, egyedül marad, mint a hüvelykujjam, egyedül ezzel a sötét bélyeggel a szívében. Olyan bélyeggel, amelyet nem lehet egyszerűen kitörölni onnan.

Nem lehet egyszerűen kitörölni…

Papi visszagondolt a Marianne-nal folytatott beszélgetésekre és Vasile Dragonman elméleteire. Vajon lehetséges átírni egy gyerek emlékezetét még azelőtt, hogy a trauma megszilárdulna benne? Lehetséges levenni a válláról egy ekkora terhet, amelyet másképp egész életében cipelnie kellene? Vajon mennyi kétségbeesés és elszántság kell egy ilyen művelethez?

Nem válaszolt Martának.

Az öregasszony ismét az udvar felé fordult, és a kisfiúra nézett, aki széles mosollyal az arcán, csorgó nyállal és összeborzolt hajjal hortyogott a hosszú fűszálak között.

– Ez a kis angyal mindenesetre biztosan boldogabb lesz nála.

Mivel úgy tűnt, Josèf is a gondolataiba merül, Papi megragadta az alkalmat, hogy felálljon és elővegye a telefonját. Sürgősen beszélnie kellett Marianne-nal most, hogy a teljes kirakós összeállt. Két lépéssel arrébb ment. A fény változásával meglátta a tükörképét a veranda üvegfalán, és hirtelen borzasztóan öregnek érezte magát. Remélte, hogy csak a Lukowik házaspár miatt.

Egy harmadik generációs szardarab… Papi a gyerekeire gondolt. Cédric-re, Delphine-re, Charlotte-ra, Valentinra és Anaïsra, mindenkire, aki kirepült a családi fészekből. A hat unokájára, akiket szinte soha nem látott. Igen, valóban nagyon öregnek érezte magát. Vajon az ő élete is elbaszódott, mint Cyril és Ilona fiáé?

Túl sokáig meredt a tükörképére. Marta azt hitte, hogy a gyerekre néz. Az öregasszonyok keserű gonoszságával vetette oda neki:

– Na, még ezt is el akarják venni tőlünk?

71.

Ma átmegyek a Pont des Arts-on. Egyedül.

Ölni akarok

Addig jár a korsó a kútra, amíg el nem törik. Remélem, alattam is összeroskad a híd az összes lakattal együtt.

Elítélt: 19

Felmentett: 187

www.olni-akarok.com

Tizenöt katonát sorakoztattak fel a repülő köré. Olyan összhangban mozogtak együtt, mintha előre betanult koreográfia szerint táncolnának. Az üvegfal túloldaláról a kopasz törpe irányította őket, akár egy precíz karmester.

Marianne letette a telefont. Papi szavai még mindig ott csengtek a fülében, és összekeveredtek azzal, amit Vasile Dragonman mondott néhány nappal korábban.

Vajon lehetséges átírni egy gyerek emlékezetét még azelőtt, hogy a trauma megszilárdulna benne? Lehetséges megállítani, gyökerestül kiirtani belőle, hogy boldog élete legyen?

Végül is miért ne…

Egy hároméves agya olyan, mint egy darab gyurma. Miért ne találkozhatna ez a szegény kisgyerek egy jótündérrel, aki egyetlen varázsigével kitörli emlékezetéből a szülei véres halálát, és megszabadítja ettől az elviselhetetlen emléktől?

Hiszen éppen ez történt. Ez a gyerek azt hitte, Angie az anyja. Mert Angie így akarta. És Bajszos hű cinkostársa volt ebben. Angie elsütötte a világ egyik legrégibb trükkjét: szembeállította a kisfiú fejében az egyik igazságot a másikkal, saját magát Amandával. Harmadik alternatívát nem hagyott, hiszen már ez is nagyon bonyolult volt a kicsinek. Már a kettő anyuka is túl sok, a harmadikat a legjobb elfelejteni. Elfelejteni, hogy a szeme előtt rogyott össze élettelenül, elfelejteni az apja véres kéznyomát az ablaküvegen. Csak egy fájdalmas üvegesőre emlékezni, hogy aztán szépen, lassan az is kikopjon a fejéből.

A biztonsági szolgálat parancsnoka kétkedő pillantást vetett Marianne-ra, aki még mindig ott állt mellette Bajszossal a kezében.

Angie mindennél jobban szeretett volna gyereket. Jó anya lenne, ez biztos. Malone-nak boldog élete lenne mellette.

Angie nem ölt meg senkit.

Éppen azért lett a barátja, hogy megértesse vele, ő csak meg akarja menteni ezt a kisfiút. Angie volt az egyetlen esélye.

Csak azért ment bele Zerda beteg tervébe és a gyerekcserébe, hogy megszabaduljon tőle, amikor eljön az ideje. Alexis Zerda el sem tudta képzelni, mire képes egy anya a gyermekéért. És ha két anyával is szembe kellett néznie… Az elejétől bukásra voltál ítélve, Alexis. Az első – Amanda – a mellkasába eresztett két golyót azzal a fegyverrel, amelyet a második – Angie – adott a kezébe.

Úgy tűnt, a biztonsági szolgálat parancsnokának elege van. Megtörölte izzadt homlokát, félrelökte a festett körmű hoszteszt, és Marianne elé lépett.

– Mi lesz már, parancsnok? Felmenjünk arra a kibaszott gépre, vagy sem? Egy nőről és egy gyerekről van szó. Nincsenek felfegyverkezve. Mégis mi a fenére várunk? Maga adta ki a parancsot, hogy ne engedjük felszállni a gépet!

Jibé, aki mozdulatlanul állt Bourdaine és Constantini mellett, összehúzta a szemöldökét, és fagyosan meredt a férfira.

Marianne nem válaszolt. Szédülés fogta el. A gép a kifutón állt, az egyenruhás biztonságiak lassan köröztek körülötte. Ez a törpe meg itt pattog. Két testőre sztoikus nyugalommal állt mellette, a hosztesz továbbra is az arcára dermedt műmosollyal figyelte az eseményeket. Mintha minden megállt volna körülötte. Csak ez a kis mopsz ugat itt neki.

– Nem érti, hogy egy járat blokkolásával az összes többit blokkoljuk? Négy gép vár még mögötte… A fenébe is, két másodperc alatt be tudok küldeni tíz fegyverest, ha kell. Csak döntsük már el végre, mit akarunk.

– Nyugalom – válaszolta a parancsnok szinte reflexből. – Egy kisgyerekről és az anyjáról beszélünk.

A törpe nem engedett.

– Akkor meg mire fel ez az egész cirkusz? Miért nem engedi felszállni a gépet? Már húsz perce feltartja a teljes forgalmat!

Marianne sóhajtott. Már megint egy domináns férfi, aki szereti kimutatni a foga fehérjét. Úgy pattogott körülötte, mint egy gumilabda. A parancsnok egy pillanatig sem tudta komolyan venni.

Válaszra sem méltatta. Ellépett mellette, és a kivörösödve mosolygó, tűzhajú hoszteszhez fordult. Barátságosan a vállára tette a kezét, és lassan felé nyújtotta a jobbját, hogy tudassa vele, a legkényesebb feladatot kell elvégeznie az egész ügy során. A hosztesz is kinyújtotta a kezét, bár még mindig nem értette, mit várnak tőle pontosan.

Marianne hangosan mondta, hogy mindenki jól hallja:

– A gyerek itt felejtette a plüssét. Nem mehet el nélküle.

72.

Kismutató az ötösön, nagymutató a hármason

Az elhagyott NATO-bázis csupán egy parányi pont volt a távolban. Egy szempillantással később eltűnt a Boeing 737 szárnya alatt, és átvette a helyét a tenger. Angie a lassan úszó fellegeket figyelte, és arra gondolt, olyanok, mint egy hatalmas, végtelen tollpárna, amelyen végre álomra hajthatja a fejét egy hosszú nap után.

Malone az ölébe hajtott fejjel aludt, szorosan a mellkasához ölelve Bajszost. A plüss lassan emelkedett és süllyedt, mintha a fiúval együtt lélegezne.

Angie is ki volt merülve. Úgy érezte magát, mint egy regényhős, aki élete kalandja után végre megpihenhet az epilógusban.

Imádta, ahogy a kis test a lábára borul, és nem tudja mozgatni se a lábát, se a karját. Mindene zsibbadt, minden lélegzetvételére oda kellett figyelnie, de semmi nem törölhette le a mosolyt az arcáról.

Ahogy semmi nem tudta felébreszteni az ő kis angyalát. Egy légiutas-kísérő lépett oda hozzá, megkérdezte, minden rendben van-e. Angie-nak tetszett, milyen szeretettel néz Malone-ra.

Olyan hosszú ideje várta ezt a pillanatot.

Hogy adhat egy második esélyt ennek a kisfiúnak. Vagy hogy ő kapjon Malone-tól egy második esélyt. Mert Malone ugyanúgy megmentette őt, mint ő Malone-t.

Az ülés kék bársonyának dőlt, és lehunyta a szemét.

Valójában elég egyszerű volt minden.

Alexis Zerda veszélyes volt, de kiszámítható. Könnyen rá lehetett venni, hogy kímélje meg a gyereket, és csak cserélje ki néhány hónapra, amíg mindent elfelejt… Szegény hülye. Malone a legrosszabbat természetesen elfelejtette, de Bajszosnak köszönhetően minden másra emlékezett. Tudta, hogyan és mikor kell cselekednie.

Hogy hagyhatta volna magára ezt a szegény kis árvát, akiről Cyril és Ilona olyan rosszul gondoskodott? A rablás előtti hónapokban Angie volt a dadája, a nővére, az anyukája. Ő volt az, aki lefektette éjjelente, megetette, megmosdatta, ő mesélt neki történeteket, amíg mindenki más ezredszerre is átnyálazta Deauville térképét és átbeszélte a tervet, ezt a háromperces akciót, amely egész hátralévő életükre gazdaggá teszi majd őket.

Bajszos nem hazudott: Angie volt az anyukája, az igazi anyukája, már jóval a szülei halála előtt.

Amanda Moulin is kiszámítható volt, bár más módon. Természetesen beleszeretett ebbe az új Malone-ba, és kész lett volna bármit megtenni azért, hogy vele maradhasson. Amikor megtalálta a repjegyeket, kész volt elszökni vele a világ túlsó oldalára. Amikor meglátta a revolvert, kész volt megölni bárkit, aki az útjába áll. Angie a jegyeket direkt Zerda gépéről rendelte, hogy félrevezesse a rendőrséget, de miután megtette, minden fájlt törölt, hogy ezzel is időt nyerjen.

Az egyetlen ismeretlen Marianne Augresse parancsnok volt az egyenletben. Angie reménykedett benne, hogy megérti. Nem túl korán, nehogy felborítsa az egész tervet, de nem is túl későn, hogy legyen ideje átgondolni a beszélgetéseiket. Először egy anonim levél, aztán csak végig kellett játszania a játszmát. Ilyen messzire még soha nem ment egyetlen barátjával sem.

Őszintének kellett lennie, hazugság mögé rejtőzve. Nem létezett más út. Kétségbeesett lépés volt, de csakis így nyerhette el a szabadságát.

Azokra a pszichológiai elméletekre gondolt, amelyeket gond nélkül félresöpört. Tudatosan.

A Vasile Dragonmannal folytatott hosszas beszélgetések ellenére még mindig nem sikerült meggyőznie magát, hogy jobb felébreszteni a lélek mélyén lakozó fantomokat, és szembeszállni velük, mint örökre a feledés homályába űzni őket.

Nem, egy kisgyereknek nem muszáj egész életében ilyen súlyos terhet hordoznia az igazsághoz való jog ürügyén, ha helyette boldog és szabad életet is élhet. Ha újrakezdheti, tiszta lappal.

Nyilvánvalóan tudott a traumatikus emlékekről, a tudattalanról és a rémálmokról, amelyekkel Malone-nak egész életében küzdenie kell majd. De nem tudta elhinni, hogy a szeretet, az ő szeretete nem billentheti a másik irányba a boldogság mérlegét.

A Boeing még magasabbra emelkedett, a torkolatvidék egészen összezsugorodott alattuk. Hamarosan a felhők fölé emelkednek, és Galway közbeiktatásával a világ másik végén szállnak le. A leszálló sötétségben kigyúltak a város fényei, az autók fényszóróval közlekedtek az utakon.

Angie Timóra gondolt, az egyetlenre, akit nem sikerült megmentenie a tervével. Egyszerűen nem mehetett velük. Szerepelt a nyilvántartásban, hónapok óta körözték, lehetetlen volt bejutnia a reptérre.

Malone homlokára tette a kezét, és úgy, hogy a szavak még álmában is utolérjék, a fülébe súgta:

– Később Apa is csatlakozik hozzánk…

Remélte. Erősen reménykedett benne. Tudta, hogy Timo csodálatos apuka lenne.

Óvatosan, nehogy felébressze Malone-t, az ablakhoz hajolt. Az utolsó, amit látott, mielőtt a felhők elnyelték volna a tájat, a város fényeinek sárga pókhálója volt, és benne a magányos kék villogás, amely sokkal gyorsabban cikázott a többinél.

73.

A felvételi alapján az 1128. vagyok a rangsorban. Csak az első 117-et veszik fel az orvosira.

Ölni akarok…

…mert gyógyítani már nem tudok! Lássuk, milyen lehetőségeim vannak. Hóhér? Bérgyilkos? Krimiíró?

Elítélt: 27

Felmentett: 321

www.olni-akarok.com

Az ablaküvegek visszatükrözték a villogó fényeket, a sziréna fülsiketítően visított. A mentőautó száguldott, piros-kékre festette az aranyszínben úszó sugárutat. Az erkélyek megteltek bámészkodókkal, de csak egy másodpercre látták a mentőt, utána már csupán a hangját hallották a távolból.

Elhaladtak a Mont-Gaillard bevásárlóközpont mellett. A neonlámpák háromszáz méteren át igyekeztek felvenni a versenyt a vakító villogással, aztán eltűntek a végtelen parkolóval és a rengeteg kocsival együtt.

Kiértek a Val-aux-Corneilles sugárútra.

A Jacques Monod kórház már csak két kilométerre volt. A jelzőrendszer egy perc harminckét másodpercet mutatott, kíméletlen pontossággal.

Az előttük haladó motor sávot váltott, egy kisteherautó lehúzódott az út szélére. Yvon tartotta a tempót. Tapasztalt sofőr volt, nem próbált meg rekordot dönteni, szigorúan tartotta magát az sebességmérőhöz. Ennél gyorsabban haladni őrültség lett volna.

A mentő átszelte a várost. Körforgalom, harmadik kijárat, buszsáv. A kijelző ötvenöt másodpercet mutatott. Már csak rá kellett kanyarodniuk a Frileuse útra, és meg is érkeztek.

Yvon kesztyűs kéz súlyát érezte a vállán. Tudta, mit jelent. Tízből legalább egyszer vagy kétszer mindig ez lett a vége. Tanguy, a másik mentős, akivel már több mint három éve együtt dolgozott, nem mondott semmit. Szavak nélkül is megértették egymást.

Egyedül voltak az útszakaszon. Yvon fékezett, és lehúzódott az út szélére, egy álló busz mögé. Kikapcsolta a villogó lámpát és a szirénát, majd Tanguy felé fordult. Hátul egy nagyon fiatal, fehér köpenyes lány ült, akit még nem ismert – valószínűleg újonc volt –, és Eric, a sürgősségi betegellátó, szokás szerint.

Ő mondta ki hangosan. Övé volt a kiváltság, már ha ez annak nevezhető. Az utolsó szó, az utolsó gesztus.

Mellettük sietős árnyak ereszkedtek le a 12-es buszról, és eltűntek az út menti épületek sötét kapujában.

– Meghalt – mondta Eric, és letakarta Timo Soler szép, fiatal arcát.

Hat hónappal később

74.

A Hotel Brigandin teraszán szinte csak férfiak ültek.

Egyedül.

Fizikusok, informatikusok, technikusok, asztronómusok, mindenki, akire szükség volt ahhoz, hogy a kouroui űrközpont kétszáztizenhetedik alkalommal is felküldje az Ariane rakétát. Szinte rutinszerűen. A repülést két órára tervezték. Úgy tűnt, a nyakkendőben, Lacoste pólóban vagy khaki bermudanadrágban üldögélő férfiakat már nem igazán mozgatja meg a dolog. Főleg nem a kora délutáni bágyadt hőségben. A szálloda másik oldaláról, a medence felől gyerekek kiabálása hallatszott.

A kerítésen túl, néhány száz méterre ott tornyosult az Ariane, sötét árnyékot vetve a susogó pálmafákra és az óriási hangárokra. A levegő remegett a forróságtól. Az Ariane magas volt, és elegáns, mint egy középkori székesegyház, amelyet egy tisztáson emeltek, mielőtt még város épült volna köré. Egy szeszélyes katedrális, amely repülni kezd, kihívja maga ellen az Istent, és fémangyalok seregét küldi az égbe.

Ahogy Maximilien kilépett a teraszra egy mojitóval a kezében, azonnal észrevette. Nem volt nehéz, hiszen ő volt az egyetlen nő. Leszámítva a bár mögött hajlongó mély dekoltázsú pincérnőket, akik mindennap busás borravalóval távoztak a férfiak tengeréből.

Egy pohár mentás limonádé előtt ült a gondolataiba merülve, a nap barnára sütötte a bőrét. Fiatal volt, és csinos. Az orrán fekete napszemüveg, hosszú, fonott haj, virágos ruha, bronzszínű kar és comb. Mint egy görög szobor. Bizonyára már több hónapja Guyanában élt… de kevesebb mint egy éve. Maximilien az évek során megtanulta pontosan megsaccolni, mennyi idő alatt sötétedik be egy-egy külföldi nő bőre a forró dél-amerikai tengerparton.

Odalépett hozzá.

– Szabad ez a hely?

Jogos kérdés volt, a teraszon egyetlen üres asztal sem maradt. A lány elmosolyodott. Ezzel szerzett egy jó pontot magának.

– Persze.

Egy pillanatra felemelte a szemüvegét. Kétségtelenül vonzónak találta Maximilient, a tekintete nem hazudott. Még egy jó pont.

Nem lehetett sokkal idősebb nála, legfeljebb öt évvel. Az ő bőrét is bronzbarnára cserzette a nap, bár ő ritkán süttette magát a tengerparton. Három hét itt, három hét a városban. Majd elmagyarázza, csak úgy lazán, hogy neki köszönhetően szállhat fel ez a rakéta, legalábbis részben, és hogy egy harminc mérnökből és technikusból álló csapatot vezet, és minden egyes felszálláskor úgy pezseg benne az adrenalin, hogy a vére is felforr, ez már a tizenötödik, de sosem fogja megszokni; azt is megjegyzi majd, hogy egyébként elég jól keres, és gyakran jár ide, de felszállás után mindig kicsit lelassul az élet, ezért szeret találkozni emberekkel, meg gyerekkorától fogva arról álmodozott, hogy egyszer űrhajós lesz…

– Maximilien – nyújtotta a kezét a nő felé. – De szólíthat csak Maxnak.

– Angélique – felelte a nő. – De szólíthat csak Angie-nak.

Egyszerre nevettek fel. Még egy jó pont. Max bemutatkozott, röviden és kissé kiszínezve összefoglalta az életét, majd meghallgatta Angie-t, aki sokkal zárkózottabb volt nála. Már-már annyira, mintha aggódna, nehogy túl sokat áruljon el magáról. Azt mondta, csak néhány napra jött ügyeket intézni, egyébként Venezuelában lakik. Max az asztalra fektetett Western Union tollat bámulva arra gondolt, kicsit olyan, mint a menekülő bűnözők, akik igyekeznek eltűnni a francia rendőrség szeme elől az egyenlítői dzsungelben.

A sötét szemüveg mögött nem látta a tekintetét. Ettől csak még rejtélyesebb lett.

Amikor Max a kezére tette a kezét, nem húzta el. Ő is simogatni kezdte a bőrét. Az egyik ujja Max gyűrűsujján körözött, a jegygyűrű fehér nyomvonalán. Max elmosolyodott. Szemfüles nő volt, az már biztos.

– Szép lány vagy, Angie.

– Te pedig nagyon figyelmes csábító, Max.

Tombolt a trópusi hőség. A tenger lassan hullámzott, langyos pára szállt a levegőben. Nedves ujjaik táncoltak az asztalon, izzadt tangóban fonódtak össze. Angie szeme ragyogott.

– És kétségkívül finom szerető is… Ha elmondanám, milyen hosszú ideje nem voltam férfival, valószínűleg nem hinnéd el.

Max egy pillanatra meglepődött a nő merészségén.

– De mindez aligha elég, Max. Én valami mást keresek. Egy kicsit többet.

– Kihívást?

A mérnök ismét elmosolyodott. Angie játékos volt, és ez tetszett neki. Arra már nem volt ideje, hogy megkérdezze, milyen jellegű kihívásról van szó, mert a válasz hirtelen ott termett a szeme előtt. Élénken és vidáman.

– Anya, maradhatunk még egy kicsit? Mindjárt felszáll a rakéta!

A kisfiú felkapaszkodott az anyja ölébe. A lábával kicsit meglökte az asztalt, amitől a mojito és a mentás limonádé egy pillanatra megrázkódott. A rakéta motorjai, akár egy-egy vulkán, lángot hánytak.

– Persze, kincsem. Hiszen ezért jöttünk.

Úgy tűnt, a kisfiú meggondolta magát, mert mégis leugrott az anyja öléből, felkapta a harmadik széken pihenő kopott plüsst, és az asztalok meg a pincérnők között szlalomozva visszaszaladt a korláthoz, ahonnan lélegzetelállító kilátás nyílt a hatalmas fehér rakétára.

Max legurította a torkán a koktél felét, majd megkérdezte Angie-tól:

– Négyéves?

– Nemsokára öt. Miatta mondtam, hogy többre van szükségem. Nekem szerető kell, neki apa.

– És muszáj, hogy ez a kettő ugyanaz a személy legyen?

– Igen.

– Nem alku tárgya?

– Nem.

Max nevetésben tört ki. Előkotorta a telefonját a zsebéből, és Angie felé nyújtotta, hogy megmutassa neki a háttérképet.

– Sajnálom, Angie. Már foglalt apuka vagyok! Bemutatom Céleste-et, Côme-ot és Arsène-t. Három-, hat- és tizenegy évesek. Itt pedig az édesanyjuk, Anne-Véronique. Mindegyiküket imádom. – Felállt az asztaltól, felvette a mojitóját. – Hasta la vista, señorita!

A kisfiú felé pillantott, aki éppen felkapaszkodott egy műanyag székre, hogy jobban kilásson a korlát fölött.

– Vigyázz magadra, Angie. Hozd le neki a csillagokat is. Megérdemli. – Csókot nyomott a kézfejére. – Ha csak apjuk nincs, az még nem olyan vészes.

Angie egészen addig követte a tekintetével, amíg el nem tűnt a Hotel Brigandin előcsarnokában. Aztán végignézett a körülötte sorakozó asztalokon, a rengeteg férfin, akik magányosan, párban vagy csoportosan nevettek, játszottak vagy unatkoztak. Álmodtak.

75.

Amanda Moulint négy hónap börtönre ítélték. Alexis Zerda meggyilkolását betudták önvédelemnek, anélkül hogy neki vagy az ügyvédjének egy percig is harcolnia kellett volna érte.

Csakhogy más bűnökért is felelnie kellett: személyazonosság-lopással, emberrablási kísérlettel vádolták.

A rennes-i büntetés-végrehajtási intézetbe került. Az első két héten minden reggel, közvetlenül a séta után levelet kapott potigny-i bélyegzővel. A feladó címe Gryzoń utca 23., a neve Josèf és Marta Lukowik volt.

Soha nem bontotta fel őket.

Tudta, mi van bennük. Fényképek Malone-ról, mindig ugyanazok. A napjai története – mindig ugyanaz. Az ügyvédje első dolga volt, hogy elmondja neki, Malone nem fog meghalni. Dimitri és Alexis meghamisították a Joliot-Curie klinika jelentéseit.

Malone agyában valóban nyílt egy keskeny repedés, amely elérte a Varol-hidat az agytörzs és a gerincvelő között, szinte teljesen tönkretéve motorikus képességeit, de a létfontosságú funkciókat nem befolyásolta. Amandát már nem érdekelte. Nem érdekelte. Azt kívánta, bárcsak inkább meghalna Malone. Hogy vége legyen ennek az egésznek. Hagyjanak neki egy szöget és egy kötelet a cellájában, hogy végre felakaszthassa magát.

Aztán három héttel azután, hogy börtönbe került, behívták az irodába. Egy fiatalabb nő fogadta, szociális munkás volt. Elmagyarázta, hogy a bíró meghozta a döntését, amelynek értelmében elveszik Malone-t a Lukowik házaspártól, hiszen, mivel nem álltak rokonságban a gyermekkel, nem volt sem joguk, sem engedélyük a gondozására. A börtönbüntetés ideje alatt a gyermeket egy különleges igényű gyerekekre szakosodott intézetre bízzák.

– És utána?

A fiatal szociális munkás válasz nélkül lesütötte a szemét. Aláírta a bíró határozatát, az intézmény nyilatkozatát és a többi papírt. Amandának el se kellett olvasnia, hogy tudja, heti rendszerességű látogatásokra kárhoztatták.

Így tehát a következő szerdán pontban fél tizenegykor két őr jelent meg Amanda cellájában, hogy egy három négyzetméteres, ablaktalan szobába vezessék, ahol Malone várt rá egy nevelővel. A tízperces látogatás alatt Malone végig az Amanda mögött zümmögő legyet bámulta. A fiatal nevelő eleinte feltett neki néhány kérdést – Nem öleli meg? Nem ad neki egy puszit? Nem próbál meg legalább egy kicsit beszélni vele? –, idővel azonban megtanult hallgatni.

Minden szerdán.

Amanda engedelmesen részt vett a találkozókon. A többin már nem zümmögött légy.

Malone minden alkalommal új nevelővel érkezett. Valószínűleg ez rángatta ki Amandát a kábulatból. Ez a kép Malone-ról, ahogy minden héten más-más nővel jár be, mint egy kellemetlen feladat, amit tovább kell passzolni. Egy kötelező házimunka. Valami lassan felébredt Amandában, és szerdáról szerdára egyre erősödött.

Kezdte visszanyerni a reményt. Néhány hét múlva szabadul. Visszaadják neki Malone-t, és gondoskodni fog róla, elfogadja majd olyannak, amilyen.

Egy héttel a szabadulása előtt a bíró újabb vizsgálatokat rendelt el, Amanda és Malone számára egyaránt. Amanda fél napig válaszolgatott a börtönpszichológus kérdéseire, Malone-t két napra Lacroix doktor felügyelete alá helyezték, aki a baleset után is gondozta. Amanda a szabadulása reggelén találkozott vele. Közel egy órán át ült a váróban, pedig senki más nem volt ott rajta kívül, még egy sarokban legózó gyerek sem. Csak a folyosó végén kuncogó három titkárnő.

Végül a doki fogadta. Hosszasan beszélgetett a bíróval.

Malone-nak sokkal jobb helye lenne egy intézményben, hasonló gyerekek között, ahol tudják, hogyan bánjanak vele. Rendszeres felügyeletre, gondozásra, kezelésre van szüksége. Amanda olyan gyakran látogathatja, amennyire csak szeretné…

– Adja vissza nekem a kisfiamat – mondta Amanda egyszerűen. – Kérem, doktor úr.

Az idegsebész nem válaszolt. Vékony ezüst tollat forgatott az ujjai között, de nem vette ki a mappából a papírokat, amelyeket Amanda hozott neki. A meghatalmazást, hogy otthon gondozhassa Malone-t, egyedül. Csak ő írhatta alá.

– Kérem, doktor úr. – Amanda hangjában nem volt semmi erőszakos. Könyörgött.

Lacroix válaszképpen felé csúsztatta az orvosi aktát. Amanda gépiesen kinyitotta. Már fejből tudta az eredményeket. Semmi új. Semmi meglepő. Malone reakciógörbéje egy nanométert sem változott.

– A gyermek érdekében tesszük, Amanda – rázta a fejét a férfi. – A döntés nem ön ellen szól. Higgye el, Malone-nak jobb lesz az intézetben. Így lehetősége adódik majd…

Amanda már nem figyelt oda. Tekintete újra és újra az egyik papírra tévedt, amelyet még ő hozott be régen a doktornak. A philadelphiai Harper Egyetemi Kórház tájékoztatója volt, az egyetlen intézményé a világon, amely képes helyreállítani az agykárosodást új axonok beültetésével a sérült idegsejtekre. A tájékoztató biztosította a leendő ügyfeleket a harminc diplomás idegsebész szakértelméről, az egyedülálló technikáról az Egyesült Államokban és a békés lábadozást elősegítő hatalmas parkerdőről. A következő három oldalon felsorolták az összes sikeres műtött nevét, bár ez nem mondott túl sokat Amandának.

Legalul pedig a beavatkozás ára: 680 000 dollár.

– Remélem, megérti, Amanda – folytatta a doki. – Higgye el, legalább annyira sajnálom, mint ön, de nem engedhetem vissza Malone-t az otthonába. Nem vállalhatom a kockázatot. Sem az ő állapotában, sem azok után, ami önnel történt.

Amanda tiszta szívből gyűlölte az idegsebészt, amikor az visszatette a fiókba az ezüsttollat, amely nagyjából a műtét árának ezredrészébe kerülhetett.

A Maurice Ravel téren semmi nem változott. A szomszédok az ablakból nézték végig, ahogy belép a házba, amely hideg volt, poros és üres. Az anyák napi versek még mindig ott lógtak a falon bekeretezve, szívek és színes papírpillangók között.

Amandának ahhoz sem volt elég ereje, hogy sírjon.

A következő három napban nem lépett ki a házból. Egy falatot sem evett, és összesen talán két-három órát aludt. A postás rángatta ki magányából, aki merészen benyitott a kiskapun, és bekopogott az ajtón, mert látta, hogy a levelek csak halmozódnak a postaládában. Büszkén mutatta a guyanai pecsétet.

Amanda leült a konyhaasztalhoz, és főzött magának egy kávét. Ez volt az egyetlen, amit még le tudott nyelni.

Feltépte a borítékot. Az első oldal szinte üres volt. Egyetlen szó állt rajta: Malone-nak. Alatta pedig az aláírás: Angie.

A következő oldalon nagyjából tízsoros szöveg, gyöngybetűkkel. A nő bocsánatot kért, amiért nem jelentkezett korábban, és egy Venezuelába küldött csomagról beszélt, amelyet előre feladott magának. Szóba került egy antwerpeni ékszerész, egy holland közvetítő, hosszú tárgyalások a szingapúri, tajpeji, johannesburgi és dubaji vásárlókkal…

Alatta két rövid sor.

Két betű, egy szám és egy név.

CH10 00230 00109822346

Lloyds & Lombard, Zürich United Bank

76.

Marianne úgy döntött, nem szab korlátokat.

Sem a vendégek, sem a palackok számában. Csak a gyertyák száma volt kőbe vésve a születésnapi tortán.

Negyven.

Már egészen megfeledkezett azokról a kellemetlen esti órákról, amikor a felettesei kihallgatták, amiért elengedte Angélique Fontaine-t, majd eltávolították a posztjáról. Barátról barátra járt egy pohár vörösborral a kezében, feszes pólóban, amelyen szinte világított a piros NO KIDS felirat. Újra és újra elkiáltotta magát:

– A szabadságra!

Jibé tizenegy körül érkezett meg egy nála legalább tíz évvel fiatalabb lány, Loreen kíséretében, aki miniszoknyát és fehér crop-topot viselt. Egy üveg pezsgőt hozott, hogy azzal ünnepelje a válását, és azt, hogy a bíró nem engedélyezte a közös gyerekfelügyeletet. Alig három órát maradt, aztán csókot nyomott Marianne homlokára, és a fülébe súgta, hogy elmegy találkozni Loreen barátaival.

A többiek valamivel később, hajnali három körül szóródtak szét. Papi maradt legtovább, ötkor már csak ketten ültek a felborult poharak, pizzásdobozok, összetört palackok és félig megevett süteménydarabok között.

Marianne a kanapéra omlott, Mogwai mellé, kezében egy üveg Desperados.

– Segítsek elpakolni, szépségem?

– Felejtsd el, Papi. Ezt majd később elintézem. Most inkább az életemet kell rendbe tennem.

Papi belekortyolt a sörébe.

– Jó embernek mondod.

Pasdeloup hadnagy a múlt héten ünnepelte a nyugdíjazását. Élete ötvenkét évéből huszonhetet szolgálattal töltött.

Marianne részeg volt. A Desperados kicsúszott a kezéből, a sör kiömlött a kanapé alá.

– Jó nagy hülyeség, hogy mindenki Papinak hív… Alig tíz évvel vagy idősebb nálam. És jobban nézel ki, mint a legtöbb korombeli pasi. Egyedül vagy, senkinek nem vagy köteles számot adni a döntéseidről. Gyere kicsit közelebb.

Arrébb húzódott a kanapén, hogy Papinak legyen helye mellette, és lependerítette a padlóra a méltatlankodó Mogwait. Papi elmosolyodott.

– Pontosan mit szeretnél tőlem, Marianne?

A nő viszonozta a mosolyát.

– Egy csókot. Hogy megünnepeljem az új életemet. Meg a tiédet is. Csak egy csókot. Semmi többet, megnyugtatlak. Azt gyanítom, gyereket már úgysem szeretnél… Neked már bőven kijutott a jóból.

– Valóban megkérnél rá, Marianne?

– Mire? Egy csókra? Persze… Miért ne. Már nincs köztünk semmiféle hierarchia.

– Úgy értem, arra, hogy gyereket csináljunk. Valóban felajánlanád?

Marianne úgy érezte, hirtelen rettenetesen nehéz lett a feje. Szinte reflexszerűen bólintott. Azt jelentette, persze, miért ne.

Papi odalépett hozzá, és megfogta a kezét.

– Komolyan, Marianne? Csakugyan megadnád ezt nekem? Hogy hat hónap múlva a hasadra tegyem a kezem, és érezzem, ahogy a kis csöppség rúg egyet? Hogy kevesebb mint egy év múlva átvirrasszam az éjszakákat egy síró-üvöltő baba fölött, aki ahelyett, hogy csendben netezne a másik szobában, rendületlenül ébren tart? Hogy karácsonykor újra állíthassak fenyőt, feldíszíthessem, és újra szeretetben tölthessem az ünnepeket, ne egyedül? Hogy minden évben újra eljöjjön a hószakállú télapó? Hogy megint nyikorogjon a kertemben a hinta és a bicikli, és végre legyen okom elmenni sétálni, úszni és színes ceruzákat vásárolni, hogy azokkal rajzoljon nekem képet egy apró kéz? Tényleg ezt ajánlod nekem, Marianne? Hogy hatvanéves koromig lesz egy kisfiam vagy egy kislányom, aki minden reggel puszival ébreszt, és azt mondja: Apa, szúr az arcod? Hogy nem kell magányos idiótaként megöregednem, aki megtiltja magának, hogy minden héten zaklassa a felnőtt gyerekeit, akiknek már nincs semmi mondanivalójuk a számára? Hogy egy kisgyerek minden este mesét kér majd tőlem, és a hátamra csimpaszkodik, hogy ne menjek még ki a szobájából? Valóban ezt ajánlod nekem, Marianne? Hogy kezdjek újra mindent, tekerjem vissza a szalagot, és legyek megint boldog újabb tizennyolc évig? Valóban ezt ajánlod nekem, Marianne?

Marianne megfogta Papi kezét, hogy közelebb húzza magához.

Pasdeloup exhadnagy nem ellenkezett.

– Nem fogsz csalódni bennem. Tökéletes apuka leszek.

Marianne az ajkához emelte az ajkát, és azt suttogta:

– Ajánlom is. Mert én meg baromi rossz anyuka…