TARA SUE ME

The Submissive

Az alávetett 

A mű eredeti címe: The Submissive

Fordította: Angster László

A szöveget gondozta: Takács Andrea

Copyright © Tara Sue Me

Hungarian translation © Angster László, 2016

(© Művelt Nép Könyvkiadó, 2016)

MsKathynek, örök hálával a barátságáért,

és Mr. Sue Mének a rendületlen támogatásáért, és mert sohasem mondta, hogy „mi a fenét írtál?”

Első fejezet

– Ms. King – szólalt meg a recepciós –, Mr. West kívánja látni önt!

Felálltam, és huszonötödször villant át az agyamon, hogy mit is csinálok itt; de közben megindultam az iroda felé, ahová a város másik feléből sem voltam rest eljönni. Az ajtó túloldalán volt legsötétebb fantáziáim megtestesítője; és ha most belépek, valósággá válik minden.

Ahogy beléptem az ajtón, büszke voltam magamra, hogy nem remegett a kezem.

Első pont: kipipálva.

Nathaniel West egy nagy mahagóni íróasztal mögött ült, és a számítógépén írt valamit. Nem nézett föl, nem is lassított a tempón. Mintha be sem jöttem volna; mindenesetre lesütöttem a szemem.

Csendben álltam, és vártam. Arcom a föld felé fordítva, a kezem az oldalamnál, két lábam pontosan vállszélességbe állítva.

Odakint már lenyugodott a nap, de a Nathaniel asztalán lévő lámpa halvány fényt szórt rám.

Tíz perc telt el így? Vagy húsz?

Még mindig írt.

A lélegzetemet számoltam. A szívverésem végül egész jól lelassult arról a rakétasebességről, amivel a belépésemkor dübörgött.

Még tíz perc telt el így.

De lehet, hogy harminc.

Abbahagyta az írást.

– Abigail King – mondta.

Megrezzentem, de továbbra sem néztem föl.

Második pont: kipipálva.

Hallottam, hogy felvesz egy köteg papírt, és ütögetve összerendezi őket. Nevetséges. Amennyire Nathaniel Westet ismerem, már ezelőtt is rendezett halomban voltak. Ez is csak egy próba volt.

Hátratolta a székét, és csak a keményfa padlón gördülő kerekek surranása hallatszott a csendes szobában. Kijött az íróasztala mögül, és egyenletes léptekkel indult meg felém. Nemsokára éreztem, hogy mögöttem áll.

Egy kéz felemelte a hajamat a nyakamról, és egy meleg lehelet csiklandozta meg a fülemet.

– Nincsenek referenciáid.

Tényleg nincsenek. Csak az őrült fantáziáim. Elmondjam neki? Nem. Inkább csendben maradok. A szívem hangosabban vert.

– Tudnod kell – folytatta –, hogy nem foglalkozom az alávetettek betanításával. Az eddigi alávetettjeim korábban mind tökéletes képzésen mentek át.

Őrület. Tiszta őrület, hogy itt vagyok. De ez az, amit akartam. Hogy egy férfi irányítása alá kerüljek.

Nem. Nem egy férfi irányítása alá. Ennek a férfinak az irányítása alá.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod, Abigail? – A hajamat a kézfeje köré tekerte, és finoman megrántotta. – Muszáj, hogy biztos legyél benne!

A torkom kiszáradt, és szinte biztos voltam benne, hogy hallja a szívverésemet, de továbbra is maradtam úgy, ahogy voltam.

Magában felnevetett, majd visszatért az íróasztalához.

– Nézz rám, Abigail!

Már láttam őt képeken. Mindenki ismeri Nathaniel Westet, a West Industries tulajdonos igazgatóját. De a képek nem adták vissza a valóságot. A bőre finoman napbarnított volt, amiből kiviláglott szemének mélyzöldje. Vastag, fekete haja szinte követelte, hogy beletúrjak az ujjaimmal. Hogy megragadjam, és ajkát az ajkamhoz húzzam.

Ujjaival ritmikusan dobolt az íróasztalon. Hosszú, erős ujjaival. Elgyengült a térdem, amikor arra gondoltam, mi mindent tudhatnak azok az ujjak. Velem szemben Nathaniel egész halványan elmosolyodott, ami eszembe juttatta, hogy hol is vagyok. És miért.

– Nem érdekel, hogy miért adtad be a jelentkezésedet – folytatta. – Ha kiválasztalak, és megfelelsz a követelményeimnek, nem számít a múltad. – Felvette a papírokat, amelyekről most láttam, hogy a jelentkezési lapjaim, és átfutotta őket. – Tudom, amit kell.

Eszembe jutott, ahogy az űrlapokat kitöltöttem. Láttam magam előtt az ellenőrző listákat, a vérteszt eredményét, amit megkövetelt, az igazolást az alkalmazott fogamzásgátlóról. A mai találkozó előtt én is megkaptam az ő információs lapjait. Ismertem a vércsoportját, a teszteredményeit, a szigorúan betartandó határokat, és azt, hogy mit szeret, ha csinálnak vele, és mit szeret tenni a partnereivel.

Csendben álltunk néhány hosszú percig.

– Nincs gyakorlatod – mondta. – De nagyon jó vagy.

Megint csend lett, aztán felállt, és odasétált az asztala mögött lévő nagy ablakhoz. Kint teljesen sötét volt már, és látszott a tükörképe az üvegben. Találkozott a pillantásunk, mire lesütöttem a szemem.

– Eléggé tetszel nekem, Abigail King. Bár nem emlékszem, hogy azt mondtam volna, nézz félre. – Reméltem, nem szúrtam el menthetetlenül mindent, és visszanéztem rá. – Igen, azt hiszem, egy hétvégi próba megfelel. – Elfordult az ablaktól, és meglazította a nyakkendőjét. – Ha egyetértesz, pénteken pontosan hatra odajössz a birtokomra. Küldök egy autót érted. Megvacsorázunk, és onnantól mindent tűrnöd kell.

A nyakkendőjét letette a kanapéra, és kigombolta az inge felső gombját.

– Van néhány elvárásom az alávetettektől. Vasárnaptól csütörtökig mindennap legalább nyolc órát kell aludnod. Kiegyensúlyozott étrendet tartasz; majd átküldök e-mailben egy étkezési tervet. Hetente háromszor futsz, egy mérföldet. Heti kétszer edzed az izmaidat, és fejleszted az állóképességedet az edzőtermemben. Holnaptól kezdve érvényes a tagsági kártyád. Van ezzel kapcsolatban valami aggályod?

Még egy teszt. Meg se szólaltam.

Elmosolyodott.

– Mondhatod, szabadon. Végre. Megnyaltam az ajkam.

– Nem vagyok túl… atlétikus, Mr. West. Nemigen szoktam futni.

– Meg kell tanulnod, hogy ne a gyengéid vezessenek, Abigail! – Odament az asztalához, és lejegyzett valamit. – Hetente háromszor jógaórára is fogsz járni. Ott tartják az edzőteremben. Más?

Megráztam a fejem.

– Akkor jó. Találkozunk péntek este. – Néhány papírt nyújtott át nekem. – Ezekben minden benne van, amit tudnod kell.

Átvettem a papírokat, és vártam.

Ő ismét elmosolyodott.

– Minden meg van bocsátva!

 Második fejezet

A szomszéd lakás ajtaja kinyílt, ahogy elmentem előtte. Legjobb barátnőm, Felicia Kelly lépett ki a folyosóra. Feliciával ősidők óta jóban vagyunk, hiszen együtt nőttünk fel egy kis indianai városban. Az általános és a középiskolában egymás mellett ültünk, az ábécé szerinti ültetésnek köszönhetően. Az érettségi után ugyanarra a New York-i főiskolára mentünk, és hamar rájöttünk, hogy ha továbbra is egymás legjobb barátnői akarunk lenni, akkor szomszédokként és nem szobatársakként kell tovább élnünk.

Bár a nővéremként szerettem őt, aki nem adatott meg nekem, időnként kissé basáskodó és erőszakos tudott lenni. Meg aztán nekem időnként szükségem van a magányra, és ez megőrjítette őt. Mint ahogy az is, hogy találkoztam Nathaniellel.

– Abby King! – tette csípőre a kezét. – Kikapcsoltad a telefonod? Elmentél ahhoz a West fickóhoz, nem igaz?

És csak rámosolyogtam.

– Őszintén, Abby – folytatta –, nem is értem, hogy miért érdekel.

– Én tudom. De mondd csak, miért érdekel? – kérdeztem vissza, ahogy bementünk a lakásomba. Letelepedtünk a díványra, és Nathaniel papírjait kezdtem olvasgatni. – Ja, és nem leszek itthon a hétvégén.

Felicia hangosan felsóhajtott.

– Elmentél! Tudtam, hogy így lesz. Ha egyszer a fejedbe veszel valamit, csak mész az orrod után. Nem is gondolsz rá, hogy mi jöhet ki belőle.

Én csak olvastam tovább.

– Szerintem te nagyon okos vagy. Nos, mit gondolsz, mit szólnak ehhez a könyvtárban? Mit fog gondolni az apád?

Az apám még mindig Indianában élt, és bár nem álltunk egymáshoz túl közel, biztos voltam benne, hogy meglenne a maga véleménye arról, hogy elmentem Nathaniel irodájába. A nagyon rossz véleménye. Mindazonáltal senki sem készült megbeszélni vele a szexuális életemet.

Letettem a papírokat.

– Nem beszélsz erről az apámnak, a magánéletem pedig nem tartozik a könyvtárra. Érted?

Felicia leült, és a körmeit vizsgálgatta.

– Semmit sem értek. – Megragadta a papírokat. – Mik ezek?

– Add vissza! – vettem ki a kezéből.

– De tényleg! – mondta. – Ha annyira szeretnéd, hogy uralkodjanak rajtad, ismerek jó néhány férfit, akik szívest örömest elköteleznék magukat melletted!

– Nem érdekelnek a volt pasijaid.

– Ezért inkább bemasírozol egy idegen férfi házába, és hagyod, hogy tudom is én mit tegyen veled?

– Ez nem ilyen dolog.

Odasétált a laptopomhoz, és bekapcsolta.

– Akkor, milyen dolog? – Hátradőlt a székén, amíg a számítógép betöltött. – Egy gazdag férfi kitartottja leszel?

– Nem leszek a kitartottja. Az alávetettje leszek. Amúgy, érezd otthon magad! Nyugodtan használd csak a laptopomat!

Vadul kopogott a klaviatúrán.

– Jó. Akkor legyen alávetett. Mennyivel jobb ez?

– Sokkal. Mindenki tudja, hogy az ilyen kapcsolatokban az alávetettnél van minden hatalom. – Felicia még nem nézett ennek utána annyira, mint én.

– Ezt Nathaniel West is tudja? – Behívta a Google-t, és rákeresett Nathaniel nevére. Rendben. Találja csak meg!

Egyszer csak megjelent a csinos arca a képernyőn. Egyenesen ránk nézett azzal a metsző, zöld szemével. Egyik karjával a mellette álló gyönyörű szőkét ölelte át.

Ő az enyém! – szólalt meg az agyam ostobább fele.

Péntek estétől vasárnap délutánig – egészítette ki a tudatosabb részem.

– Ez ki? – kérdezte Felicia.

– Gondolom, az elődöm – motyogtam magam elé, visszatérve a valóságba. Tiszta hülye vagyok. Miért gondolom, hogy engem akar, amikor megvolt neki ez?

– Valami jó kis magas sarkú kell neked, csajszikám!

Én csak bólintottam. Felicia persze észrevette.

– A francba, Abby! Nincs is magas sarkúd!

– Tudom – sóhajtottam.

Felicia a fejét ingatta, és a következő linkre kattintott. Félrenéztem, mert nem akartam még egyszer látni a szőke istennőt.

– Helló, bébi! – mondta. – Na, neki bármikor hagynám, hogy uralkodjon rajtam!

A képernyőre néztem, ahol egy másik jóképű férfit láttam. Jackson Clark, a New York középhátvédje, szólt a felirat.

– Nem is mondtad, hogy van egy profi futballjátékos rokona.

Nem tudtam. De kár lett volna ezt megmondani Feliciának, mert már egyáltalán nem figyelt rám.

– Vajon ez a Jackson nős? – mondta maga elé, és a linkekre kattintgatva családi információkat kezdett keresgélni. – Nem úgy fest! Hmm… lehet, hogy találunk valamit a szőke tündérről is!

– Nincs jobb dolgod?

– Nincs – válaszolta. – Nincs jobb dolgom, mint hogy itt üljek, és tönkretegyem az életedet.

– Akkor majd kísérd ki magad! – mondtam, és megindultam a hálószobám felé. Felőlem egész éjszaka keresgélhet Nathanielről, amit csak akar, de nekem még egy kis olvasnivalóm van.

Kezembe vettem Nathaniel papírjait, és felkuporodtam az ágyamra, magam alá húzva a lábamat. Az első oldalon a címe és az elérhetőségei voltak. A birtoka kétórányi autóútra van a várostól, és arra gondoltam, vajon nem lett volna-e egy közelebbi is. Megadta a kapun való átjutáshoz szükséges biztonsági kódot is, és a mobilszámát, arra az esetre, ha szükségem lenne valamire.

Vagy ha észhez térnél közben – csiripelte az agyam bosszantó, okosabbik része.

A második oldalon az edzőtermi tagságom részleteiről volt szó, és a követendő edzéstervről. Lenyeltem a hirtelen támadt nyugtalanító érzéseimet. Ezt további részletek követték az izomerősítő és állóképesség-növelő programmal kapcsolatban, amire el kellett mennem. A lap alján, nagyon szép írással ott állt a jógatanár neve és telefonszáma.

A harmadik oldal arról tájékoztatott, hogy pénteken semmit sem kell magammal vinnem. Nathaniel biztosítja számomra az összes szükséges tisztálkodási holmit és ruhát. Ez elég érdekes. De mi mást vártam? Az is ott állt még, amiket korábban mondott – a nyolc óra alvás, a kiegyensúlyozott étrend –, szóval semmi új.

A negyedik oldalon Nathaniel kedvenc ételei voltak. Legalább megismerhetem. Később még alaposabban áttanulmányozom.

Ötödik oldal.

Legyen elég annyi, hogy az ötödik oldal átforrósított, zavarba hozott, és már alig vártam a pénteket.

  Harmadik fejezet

Nathaniel West harmincnégy éves volt. A szülei tízéves korában meghaltak egy autóbalesetben. A nagynénje, Linda Clark nevelte fel.

Nathaniel huszonkilenc éves korában vette át az apja cégének vezetését, ami már akkor is jól jövedelmezett, de ő még nyereségesebbé tette.

Régóta tudtam már róla sok mindent úgy, ahogy az alacsonyabb osztályokból valók megismerhetik a magasabb osztályokba tartozók életét a társasági lapokból. Az újságok megalkuvást nem ismerőnek írták le őt. Egy igazi szemétládának. De szerettem volna hinni, hogy én egy kicsit jobban ismerem a valódi embert.

Hat évvel ezelőtt, huszonhat éves koromban, az anyám a válásuk után nagyon nehéz helyzetbe került egy hitele miatt. Olyan sokkal tartozott, hogy a bank a háza elárverezésével fenyegetődzött. Abszolút joguk volt rá. De Nathaniel West megmentette őt.

A bank igazgatótanácsának tagjaként meggyőzte a többi tagot arról, hogy anyám megtarthassa a házát, és a végén a hiteleit is ki tudta fizetni. Két évvel később az anyám meghalt szívinfarktusban, de az alatt a két év alatt minden alkalommal fölemlegette, ha meglátta a nevét az újságokban vagy a hírekben, hogy mennyit segített neki. Én tudtam, hogy nem az a mindenkin átgázoló barom, akinek a világ ismerte.

És amikor még többet megtudtam róla… az érzékenyebb területekről, beindult a fantáziám. És ez ennyiben maradt, míg aztán rájöttem, hogy tennem is kellene valamit.

Hát, így történt meg, hogy péntek délután 5.45-kor megérkeztem a háza elé a sofőr vezette autóval. Nem volt bőröndöm. Nem volt táskám. Csupán a pénztárcám és a mobilom.

Az ajtóban egy nagy golden retriever állt. Gyönyörű kutya volt. Intenzív tekintettel figyelt, ahogy kiszállok, és megindulok a ház felé.

– Jó kutya – mondtam neki, és kinyújtottam felé a kezem. Nem voltam nagy kutyabarát, de ha Nathanielnek van egy, akkor meg kell szoknom a jelenlétét.

A kutya egyet nyüszített, megindult felém, és a kezemnek nyomta az orrát.

– Jó kutya – mondtam újra. – Na, ki a jó kutya? Egy rövid ugatás volt a válasz, majd a hátára vetette magát, hogy megsimogassam a hasát. Oké, gondoltam, talán mégsem olyan szörnyűek a kutyák.

– Apolló – hangzott egy lágy hang a bejárat felől. – Gyere ide!

Apolló felemelte a fejét gazdája hangjának hallatán. Megnyalta az arcomat, és Nathaniel mellé ügetett.

– Látom, megismerkedtél Apollóval. – Nathaniel ma lazán öltözött. Világosszürke pulóver és sötétebb szürke nadrág volt rajta. Ez az ember akár egy papírzacskót is felhúzhatna, akkor is jól nézne ki. Ez nem tisztességes!

– Igen – válaszoltam, miközben a láthatatlan piszkot poroltam le a nadrágomról. – Nagyon aranyos kutya.

– Nem az – javított ki Nathaniel. – Általában nem kedves az idegenekkel. Szerencséd van, hogy nem harapott meg.

Nem szóltam semmit. Nathaniel sarkon fordult, és besétált a házba; még csak vissza se nézett, hogy lássa, követem-e. Persze követtem.

– Ma este a konyhában vacsorázunk – mondta, ahogy átvezetett az előtéren.

Próbáltam megnézni magamnak a dekorációt, ami az antik és a modern finom keveréke volt, de nehéz volt levennem a szemem az előttem lépkedő Nathanielről. Elmentünk néhány csukott ajtó előtt a hosszú folyosón, és közben beszélgettünk.

– A konyhát szabad területnek tekintheted. Jobbára ott fogsz étkezni, és ha csatlakozom hozzád, tekintsd úgy, hogy meghívtalak egy beszélgetésre. Általában az ebédlőben fogsz nekem felszolgálni, de ma úgy gondoltam, hogy kevésbé formális módon kezdjük az estét. Idáig világos?

– Igen, mester!

Harag villant a szemében, ahogy megállt és megfordult.

– Nem! Még nem érdemelted ki a jogot arra, hogy így nevezz. Míg ez meg nem történik, hívj uramnak vagy Mr. Westnek!

– Igen, uram – mondtam. – Bocsánat, uram.

Újra megindult. A formulák és a megszólítások világa ingoványos terület volt a számomra, és nem tudtam, minek mi a következménye. De legalább nem háborodott fel nagyon.

Egy finoman faragott asztal alól előhúzott egy széket, és megvárta, hogy leüljek, majd ő is csendben leült velem szemben.

A vacsora már az asztalon volt, és én megvártam, hogy előbb ő egyen egy falatot. Nagyon finom volt. Valaki megsütötte a csirkemellet, és egy ízletes mézes-mandulás szósszal öntötte le. Zöldbab és sárgarépa is volt a tányéron, de ezeket alig vettem észre, olyan finom volt a hús.

Aztán lassan leesett, hogy senki sincs a házban, de a vacsora mégis ott várt.

– Ezt ön készítette?

– Sokféle tehetségem van, Abigail – felelte.

Egy kicsit fészkelődtem a székemen, majd csendben folytattuk az evést. Túl feszült voltam ahhoz, hogy mondjak valamit. Már majdnem befejeztük a vacsorát, amikor újra megszólalt.

– Örömmel látom, hogy nem érzel kényszert arra, hogy végtelen fecsegéssel töltsd ki a csendet – mondta. – Van néhány dolog, amiről szólnom kell. És, ne feledd, ennél az asztalnál szabadon beszélhetsz.

Elhallgatott, és a válaszomra várt.

– Igen, uram.

– A listámból tudhatod, hogy meglehetősen konzervatív dom vagyok. Nem hiszek a nyilvános megalázásban, nem veszek részt extrém fájdalmas játékokban, és nem is osztozom mással. Soha. – A szája sarka megemelkedett. – Bár én vagyok az uralkodó, ezen bármelyik pillanatban változtathatok.

– Értem, uram – mondtam, és felidéztem a listáját, és azt is, amit én készítettem. Nagyon reméltem, hogy ez a hétvége nem lesz elhibázott dolog. A mobilom biztonságérzetet nyújtott a zsebemben. Felicia fel fogja hívni a rendőrséget, ha néhány órán belül nem jelentkezem.

– Még egy dolgot tudnod kell: nem csókollak szájon.

– Mint a Micsoda nőben? – kérdeztem. – Mert túlságosan személyes?

– Micsoda nő?

– Látta a filmet?

– Nem. Nem láttam. És azért nem csókolózom, mert szükségtelen.

Szükségtelen? Nos, ennyit arról a fantáziáról, hogy a kezemmel megmarkolom azt a csodálatos haját, és magamhoz húzom.

Megettem az utolsó falat csirkét, és azon gondolkodtam, amiket mondott. Nathaniel velem szemben ismét megszólalt.

– Megértettem, hogy olyan személy vagy, akinek saját véleménye, saját reményei, álmai, vágyai és kívánságai vannak. Ezeket mind félre kell tenned ezen a hétvégén, hogy alávesd magad nekem. Ahhoz, hogy ilyen helyzetbe hozd magad, tisztelet kell; és én tisztellek téged. Minden, amit veled vagy neked teszek, téged szem előtt tartva teszem. Az alvással, evéssel és testedzéssel kapcsolatos szabályaim a te érdekedben vannak. A fenyítéseim a te javadat szolgálják. – Ujját végighúzta a borospohara peremén. – És a gyönyör, amit neked nyújtok – az ujja leszaladt a pohár nyelén, majd megint vissza –, nos, nem hinném, hogy bármi aggályod lenne a gyönyörrel kapcsolatban.

Most jöttem rá, hogy eddig tátott szájjal bámultam. Elmosolyodott, és eltolta magát az asztaltól.

– Befejezted a vacsorát?

– Igen, uram – mondtam, mert már nem tudtam volna többet enni, hiszen a gondolataim a gyönyörrel kapcsolatos megjegyzései körül forogtak.

– Én kiviszem Apollót. A szobám fent van, balra az első az emeleten. Tizenöt perc múlva ott vagyok. Te ott fogsz várni engem. – Zöld szemével rezzenéstelenül nézett. – Ötödik oldal, első bekezdés.

Nem is tudom, hogyan jutottam fel a lépcsőn; minden lépés olyan volt, mintha vasból lenne a cipőm. De csak tizenöt percem volt, és kész kellett lennem, mire visszajön. A lépcső tetején egy sms-t küldtem Feliciának, hogy minden rendben van, és hogy maradok, hozzátéve azt a titkos kódot, amiben megegyeztünk.

Belöktem Nathaniel hálószobájának ajtaját, és elállt a lélegzetem. Gyertyák égtek mindenütt. A szoba közepén egy nagy, oszlopos keményfa ágy állt. De az ötödik oldal első bekezdése szerint nekem nem az ággyal kellett most foglalkoznom. Lenéztem. A párna a földön volt.

A párna mellett egy átlátszó hálóing feküdt. A kezem remegett, miközben átöltöztem. A hálóing alig érte el a combom felső részét, és a gézszerű anyagon át a testem minden porcikája látható volt. Összegyűrtem a ruháimat, és egy rendezett halomban az ajtó mellé tettem. Eközben végig azt dúdolgattam magamban:

Ez az, amit akartál!

Ez az, amit akartál.

Miután ezt elismételtem vagy hússzor, egészen megnyugodtam. Odamentem a párnához, rátérdeltem, és a fenekemet a sarkamra engedtem. Lenéztem a padlóra, és vártam.

Percekkel később belépett Nathaniel. Egy kicsit kikukucskáltam, és láttam, hogy levette a pulóverét. Meztelen felsőteste izmos volt; látszott rajta, hogy rendszeresen edz. Nadrágját még mindig a derekán tartotta az öve.

– Nagyon szép, Abigail – mondta, amikor becsukta a hálószobaajtót. – Felállhatsz.

Lehajtott fejjel felálltam, miközben ő körbejárt engem. A gyertyafényben talán nem vette észre, hogy mennyire remegek.

– Vedd le a hálóinget, és tedd a padlóra!

Olyan kecsesen, ahogyan csak tudtam, lehúztam a fejemen át a hálóinget, és néztem, ahogy a padlóra hullik.

– Nézz rám! – utasított.

Megvárta, míg a tekinteteink találkoznak, aztán lassan kihúzta a nadrágjából az övét. Az egyik kezébe fogta, és ismét körbejárt engem.

– Mit gondolsz, Abigail? Megfenyítselek a „mester” megszólításért? – Csattintott egyet a szíjjal, majd a végével rám csapott. Összerázkódtam.

– Amit csak kíván, uram. – Alig bírtam kimondani, és meglepett, hogy mennyire beindultam ettől.

– Amit csak kívánok? – Tovább sétált körülöttem, majd megállt előttem. Kigombolta a nadrágját, és letolta. – Térdre!

Térdre estem, és most először láttam Nathanielt meztelenül. Fenséges volt a farka. Hosszú, vastag és kemény. Nagyon hosszú. Nagyon vastag. Nagyon kemény. A valóság ezerszer jobb volt, mint a képzelet.

– Szolgálj ki a száddal!

Előrehajoltam, és végighúztam az ajkamat a makkján. Lassan egészen magamba húztam. A számban még nagyobbnak éreztem, és nem tudtam másra gondolni, mint hogy milyen érzés lehet a testem más részében érezni őt.

– Egészen! – mondta, amikor elérte vele a torkomat.

Felemeltem a kezem, hogy megtapintsam, mennyit kell még bevennem.

– Ha nem tudod a szádba venni, nem kapod meg máshol sem. – Előrenyomta magát, és én ellazítottam a torkom, hogy a többi is beférjen. – Igen, valahogy így.

Rosszul becsültem fel, hogy mekkora is ő. Az orromon kellett levegőt vennem. Nem lett volna jó elájulni rajta.

– Szeretem durván és keményen, és nem leszek lágyabb veled csak azért, mert új vagy. – Megmarkolta a hajam. – Tartsd magad erősen!

Épp csak annyi időm maradt, hogy átkaroljam a combját, mire kijjebb húzta, majd nagy erővel belökte magát vissza, a számba. Néhányszor ki-be járt így.

– Használd a fogad! – mondta.

Felhúztam az ajkamat, és a fogammal simítottam végig, ahogy ki-be mozgott bennem. Amikor már megszoktam a méretét, egy kicsit szívni kezdtem, és körbeöleltem a nyelvemmel.

– Igen – nyögte, és még keményebben lökött.

Megcsináltam, gondoltam magamban. Miattam lett kemény, és miattam nyöszörgött. Ez az én szám. Az enyém.

Hirtelen rángatózni kezdett a számban.

– Nyeld le az egészet – mondta, miközben tovább pumpált. – Nyelj le mindent, amit adok neked!

Majdnem megfulladtam, amikor elélvezett, de lehunytam a szemem, hogy jobban koncentrálhassak. Sós sugár lőtt a torkomba, de sikerült lenyelnem.

Aztán lihegve kihúzta magát.

– Ez az, Abigail – mondta szaggatottan –, ez az, amire vágytam!

Visszaültem a sarkamra, és felhúztam a nadrágját.

– A te szobád kettővel arrább van, balra – mondta már nyugodtan. – Csak akkor alszol az ágyamban, ha hívlak. Elmehetsz.

Visszahúztam a hálóingem, és összeszedtem a levetett ruháimat.

– Pontosan hétkor reggelizem az ebédlőben – mondta Nathaniel, ahogy kiléptem az ajtón. Apolló becsúszott mellettem a nyitott ajtón, és Nathaniel ágya mellett összegömbölyödött.

Harminc perccel később a takaró alatt még mindig teljesen éberen éltem át újra meg újra a jelenetet. Nathanielre gondoltam; a zárkózott modorára, ahogy hűvösen osztogatta a parancsait, ahogy mindent kézben tartott. A történtek nemcsak kielégítették, de messze túlszárnyalták az elvárásaimat.

Alig vártam, hogy mi lesz még a hétvégén.

 Negyedik fejezet

Reggel elaludtam, és amikor felriadtam, halkan átkozni kezdtem magam, mert megláttam, hogy hány óra van. Már nem volt időm rá, hogy lezuhanyozzam, és leérjek reggelizni hétre. Berohantam a fürdőszobába, és fogat mostam. Alig nézve a tükörbe átkeféltem a hajam, és egy laza lófarokba kötöttem.

Kivettem egy farmert és egy hosszú ujjú trikót a szekrényből, és csodálkozva vettem észre, hogy pont jók rám. De aztán eszembe jutott, hogy ki kellett töltenem a kérdőívet a méreteimről. Pillantásom a bevetetlen ágyra esett, ahogy kiléptem az ajtón. Átvillant az agyamon, hogy úgy hagyom, de aztán arra jutottam, hogy Nathaniel bizonyára rendmániás. Nem akartam feldühíteni mindjárt az első hétvégén.

Az első hétvégén? – kérdezte az értelmes részem. – Gondolod, hogy lesz több is?

Úgy döntöttem, hogy figyelmen kívül hagyom az értelmes részemet.

Az egyszemélyes ágy nem volt elég nagy ahhoz, hogy ketten elférjenek benne, és csalódottan fújtattam, miközben bevetettem. Az nyilvánvaló volt, hogy Nathaniel nem akar ide jönni hozzám. És abból, amit eddig megtudtam, úgy tűnt, hogy csak nagy ritkán fogok nála tölteni egy-egy éjszakát.

A konyhába menet elmentem az edzőterem mellett, és hallottam, hogy Nathaniel a futópadon dolgozik. Az órámra pillantottam, és elszégyelltem magam. 6.35 van; nincs már idő rá, hogy elkészítsem a tervezett reggelit, a francia pirítóst banános Foster mártással. Talán majd máskor.

Nathaniel másodpercekkel az után sétált be, hogy elkészítettem a rántottáját, pirítósát, és az asztalra tettem a felvágott gyümölcsöket. A haja frissen volt mosva, és pézsma– és külvilágillatot hozott magával. Nagyon finom. A szívem meglódult a gondolatra, hogy megkóstolom őt.

A jobbján álltam, amíg evett. Egyszer sem nézett felém, de az első falat után láttam rajta az elégedettség apró jeleit.

Amikor befejezte a reggelit, felnézett rám.

– Készíts magadnak valamit, és egyél a konyhában! Egy óra múlva gyere a hálószobámba! Ötödik oldal, második bekezdés.

És ezzel kiment az ebédlőből. Miért foglalkozott azzal, hogy egyek, mielőtt a hálószobájába rendelt? Mintha képes lennék bármit is enni, amikor a szavai járnak a fejemben. De azért felvertem egy tojást, felvágtam még egy kis gyümölcsöt, és megettem a konyhában, ahogy mondta.

Napfény tört át a konyhaablakon, és megláttam Nathanielt, ahogy kint Apollóval sétál. A kutya átfutott a nagy udvaron, és felverte a fűben pihenő madarakat. Nathaniel telefonált, de amikor Apolló visszaérkezett hozzá, lenyúlt, és megsimogatta a bundáját.

Felsóhajtottam, és körülnéztem a konyhában. Arra gondoltam, vajon az a szőke is evett-e itt, a konyhaasztalnál, és hogy jó szakács volt-e.

De mindegy, már elment. Én voltam most itt Nathaniel házában, legalábbis ezen a hétvégén.

Elmosogattam a reggeli edényeket, és elindultam felfelé.

Az ötödik oldal második bekezdését csak SZÜLÉSZET-NŐGYÓGYÁSZAT póznak neveztem magamban. Nathaniel ágyának közepén fekve, minden ruha nélkül, pontosan úgy éreztem magam, mintha egy orvosi rendelőben lennék. Tulajdonképpen hiányoltam is azt a kis cetlit, amit ilyenkor adnak.

Lehunytam a szemem, és a légzésemre figyeltem. Azt mondtam magamban, minden jó nekem, amit Nathaniel akar. Lehet, hogy végül még hozzám is ér.

– Maradjon csukva a szemed!

Összerándultam. Nem is hallottam, hogy bejött a szobába.

– Szeretem, ha kicsit szétteszed a lábad – mondta. – Gondold azt, hogy a kezed az enyém. Nyúlj magadhoz!

Megőrjített. Korábban próbáltam elképzelni, hogy milyen lesz majd ez a hétvége, de idáig semmi sem volt olyan, mint amilyennek gondoltam. Eddig még hozzám sem nyúlt. Ez nagyon igazságtalan volt.

– Most, Abigail!

A mellemhez emeltem a kezem, és elképzeltem, hogy ez most az ő keze. Nem volt nehéz. Ezerszer csináltam már így. Nathaniel forró lehelete simogatja a fülemet, a kezével finoman cirógat. Érintése lágy és gyengéd, de hamarosan durvább lesz, ahogy a lélegzetünk szaggatottá válik.

Nagyon kívánt valamit – és ez a valami én voltam.

Éhes volt, és én voltam az egyetlen dolog, amit el akart fogyasztani.

Fájdalmas lassúsággal körözött az ujja végével az egyik mellbimbómon, aztán a másikon. Belülről megharaptam a saját arcom, hogy elmossam az általa keltett érzéseket. Megcsípte, keményen meghúzta a mellbimbómat, aztán még keményebben. Ekkor kapkodni kezdtem a levegőt.

Most én vágyakoztam rá jobban. Nekem volt őrá szükségem. Akartam őt. Sóvárogtam utána. Kezemet lecsúsztattam a hasamon; odalent szinte fájt a vágy, hogy betöltsön valami. Rá vártam, hogy betöltsön.

Ő még jobban széttolta a térdem, és én ott feküdtem előtte, felkínálkozva. Végül magáévá fog tenni. Be fog tölteni, ahogy még nem töltött be semmi.

– Kiábrándítasz, Abigail.

Az álombéli Nathaniel eltűnt. A szempillám remegett.

– Maradjon csukva a szemed!

Pár centire volt az arcomtól, és megéreztem a férfiillatát. A szívem vadul vert, amíg vártam, hogy folytassa.

– Tegnap este egészen tele volt vele a szád, most meg egyetlen ujjal akarod a farkamat utánozni?

Meg egy ujjamat becsúsztattam. Igen. Így jobb.

– Még egyet!

A harmadikat is bedugtam, és elkezdtem ki-be mozgatni őket.

– Keményebben! – suttogta. – Én keményebben basználak meg.

Így nem lesz hosszú a dolog, főként ilyen beszéd mellett. Mélyebben nyúltam magamba, és elképzeltem, hogy ő feszít belülről. A lábam megfeszült, és egy mély nyögés szakadt ki belőlem. – Most! – mondta Nathaniel, és én felrobbantam.

Néhány percig teljes volt a csend, míg a lélegzetem visszatért a normális mederbe. Kinyitottam a szemem, és az ágy mellett állva láttam meg őt; a homloka csillogott a verejtékcseppektől. Erekciója kidudorodott a nadrágja elején.

– Könnyű orgazmus volt ez, Abigail – mondta, miközben engem bámult azzal a perzselő zöld szemével. – Ne számíts rá, hogy gyakran lesz ilyen.

De magamban azt gondoltam, hogy mégiscsak lesz még ilyen.

– Ma délutánra programom van, így nem leszek itt ebédre. Van steak a hűtőben, amit hatkor fogsz felszolgálni nekem az ebédlőben. – Szemével végigpásztázott a testemen, és erőt kellett vennem magamon, hogy mozdulatlan maradjak. – Le is kell még zuhanyoznod, mert ma reggel nem volt rá időd.

Francba! Ez az ember mindent észrevesz?

– És – folytatta – ott van még a jóga-DVD is az edzőteremben. Használd! Elmehetsz.

Nem láttam aznap délután hatig. Ha a steakvacsora valamiféle próba akart lenni, amin úgy gondolta, hogy elbukom, nagyot kellett csalódnia. Köztudott volt, hogy a steakemmel bármelyik felnőtt férfit letérdepeltetem.

Oké, ez azért nem igaz. És azt is tudtam, hogy Nathaniel West soha nem fog letérdelni előttem. És akár el is szúrhatom a steaket.

De persze nem panaszkodott a főztömre, hanem megkért, hogy egyem vele, így csendben leültem mellé.

Felszúrtam egy falatot a villámra, és a számba vettem. Szerettem volna megkérdezni, merre járt délután; hogy hét közben a városban szokott-e lenni. De mivel az ebédlőasztalnál ültünk, nem tehettem ezt meg.

Amikor befejeztük, azt mondta, kövessem. Átment a házon, elment a hálószobája és az én szobám előtt is. Kinyitott egy ajtót, félreállt, és engem küldött előre.

A szoba sötét volt; csak egyetlen lámpa világított. A plafonról két vastag lánc lógott le, két bilinccsel. Megpördültem magam körül, és levegő után kapkodva néztem rá. Nem lepődött meg.

– Megbízol bennem, Abigail?

– Me… m… – hebegtem.

Körbejárt, és kinyitotta az egyik bilincset.

– Mit gondoltál, mivel jár a megállapodásunk? Azt hittem, tisztában vagy vele, hogy mibe fogsz keveredni.

Igen, tisztában voltam vele. De azt hittem, hogy a láncok és bilincsek csak később jönnek. Sokkal, sokkal később.

– Bíznod kell bennem, ha azt akarod, hogy haladjunk. – Kinyitotta a másik bilincset is. – Gyere ide! – Én tétováztam. – Vagy elmehetsz, de akkor ne gyere vissza!

Odamentem hozzá.

– Nagyon jó – mondta. – Vedd le a ruhád!

Ez rosszabb volt, mint tegnap este. Akkor legalább volt valami elképzelésem arról, hogy mit is akarhat. Ott, az ágyon sem volt szörnyű. De ez, ez tiszta őrület volt.

A lényem őrült része elégedetten ízlelgette.

Amikor teljesen meztelen voltam, megfogta a karom, a fejem fölé nyújtotta őket, és megláncolta. Ellépett tőlem, és levette az ingét. A közeli asztal fiókjában kotorászott, majd egy kendőt vett elő. Elém tette a fekete anyagot.

– Ha eltakarom a szemed, a többi érzéked kiélesedik.

Bekötötte a szemem a kendővel, mire minden elsötétült. Hallottam a lépéseit, aztán nem történt semmi. Se fény, se hang. Semmi. Csak a szívem dobogását és a saját reszkető lélegzetemet hallottam.

Olyan finoman, mint a pehely, valami megérintette a hajamat. Összerándultam.

– Mit érzel, Abigail? – kérdezte súgva. – Őszintén!

– Félek – válaszoltam, magam is suttogva. – Félelmet érzek.

– Érthető, de teljesen fölösleges. Sosem foglak bántani.

Valami finom dolog simogatta körbe a mellemet. A lábam között izgalom lüktetett.

– És most mit érzel?

– Vágyat, várakozást.

Kuncogott, és a hangja végigszaladt a gerincemen. Éreztem, hogy még egy kört csinál, incselkedve, alig érintve engem.

– És ha azt mondanám, hogy ez egy lovaglóostor, akkor mit éreznél?

Lovaglóostor? Elakadt a lélegzetem.

– Félelmet.

Az ostor suhogott a levegőben, és élesen csattant a mellemen. Elakadt a lélegzetem az érzéstől. Fájt, de nem nagyon.

– Látod? – kérdezte. – Nincs mitől félned. Nem foglak bántani. – Az ostor megérintette a térdemet. – Tedd szét a lábad!

Most még jobban ki voltam téve neki. A szívem dupla tempóval vert, de legbelül izgalom gyulladt lángra bennem.

Végigsiklott az ostorral a térdemtől a combjaim találkozásáig. Pontosan ott voltam a legkívánósabb.

– Megkorbácsolhatnálak itt – mondta. – Mit gondolsz erről?

– Én… nem is tudom – vallottam be.

Az ostor vége gyors egymásutánban finoman lecsapott háromszor a csiklóm mellett. Csípett, de a fájdalmat egy pillanat alatt felváltotta a még erősebb kívánás.

– És most? – kérdezte, miközben az ostor finoman, mint egy pillangó szárnyai, csapkodott a combom között.

– Még – könyörögtem neki. – Kérek még!

A korbács néhányszor még finoman körözött rajtam, majd ismét lecsapott az égő középpontomra. Újra meg újra ütött, minden alkalommal fájdalommal átszőtt gyönyörben részesítve. Amikor újra ütött, felkiáltottam.

– Remekül nézel ki, ahogy így megláncolva előttem, nekifeszülsz a láncoknak, és a korbácsomért könyörögsz. – A lovaglóostor ismét megcsiklandozta a mellemet. – Megkönnyebbülést kér a tested, igaz? – Igen – ismertem be, magam is meglepődve azon, mennyire vágyom rá. Meghúztam a láncokat, és magamhoz akartam nyúlni, hogy örömet szerezzek magamnak, de nem tudtam.

– Meg is kapod. – A lovaglóostor még egyszer odacsapott a lábam közé. – De nem ma.

Nyöszörögtem, amikor meghallottam a távolodó lépteit. Valahol a szobában kinyílt egy fiók. Újra meghúztam a láncaimat. Hogy érti, hogy nem ma?

– Most eloldozlak – mondta. – Egyenesen ágyba mész. Meztelenül alszol, és egyáltalán nem nyúlsz magadhoz. Az engedetlenségednek súlyos következményei lesznek. – Egyenként leoldozta a két kezemet a láncról, és mindkét csuklómat finoman bedörzsölte jó illatú testápolóval. Aztán leszedte a kendőt is a szememről. – Megértetted?

Mélyzöld szemébe néztem, és tudtam, hogy komolyan mondja, amit mond.

– Igen, uram.

Hosszú lesz ez az éjszaka. 

Ötödik fejezet

Másnap a sült szalonna illata ébresztett. Kiugrottam az ágyból, és az órámat kerestem. Hat harminc. Mit készít Nathaniel? Nem mondott semmit, hogy mikor találkozzunk a reggelinél. Akkor nem is lehetek bajban amiatt, hogy nem tudtam róla, hogy korábban akar reggelit… igaz?

Sietve újra végigcsináltam a beágyazás, fogmosás és öltözködés rituáléját. Azt nem tudtam pontosan, hogy mikor fogok hazamenni. Talán később még lesz időm egy zuhanyra.

Pontban hétkor mentem le a lépcsőn. Nathaniel ott ült a két személyre megterített konyhaasztalnál.

– Jó reggelt, Abigail! – mondta. Izgatottság volt a hangjában és a szemében, amit ezelőtt még nem láttam rajta. – Jól aludtál?

Szörnyen aludtam. Épp elég rossz volt az, hogy olyan áttüzesedve és kívánósan kellett lefeküdnöm, amin a meztelenül való alvás sem segített túl sokat. Egyre csak az járt a fejemben, amiket az előző éjszaka csinált velem.

– Nem – válaszoltam, és leültem. – Nem igazán.

– Gyere, egyél!

Egy egész hadseregnek való reggelit készített: sült szalonnát, tojást és friss fekete áfonyás muffint. Amikor megrökönyödve néztem rá, elmosolyodott.

– Te aludtál? – kérdeztem.

– Hellyel-közzel.

Úgy bólintottam, mintha ez teljesen normális volna, majd beletemetkeztem az ételbe. Eddig nem is vettem észre, milyen éhes vagyok. Három szelet szalonnát és a tojás felét is megettem már, amikor újra megszólalt.

– Szép hétvégém volt, Abigail.

Próbáltam napirendre térni afölött, hogy szép hétvégének nevezi az utóbbi két napot. Ez nyilván valami dilis domhumor lehet.

– Szeretnék továbblépni a kapcsolatunkat illetően – folytatta. Majdnem letüdőztem egy darab muffint.

– Igen?

– Nagyon elégedett vagyok veled. Érdekes a viselkedésed, és hajlandó vagy tanulni.

Meglepett, hogy tud egyáltalán mondani valamit annak a rövid időnek az alapján, amit együtt töltöttünk, de hangosan csak annyit mondtam:

– Köszönöm, uram.

– Ma meg kell hoznod egy fontos döntést. Reggeli és zuhany után megbeszélhetjük a részleteket. Nyilván vannak kérdéseid.

Ez volt az egyetlen alkalom, úgyhogy kihasználtam.

– Kérdezhetek, uram?

– Persze. Ez a te asztalod.

Mély levegőt vettem.

– Honnan tudta, hogy tegnap vagy ma nem zuhanyoztam? Itt él hétközben is, vagy van egy lakása a városban? Hogyan…

– Egyszerre csak egy kérdést, Abigail! – mondta, feltartva a kezét. – Kivételesen jó megfigyelő vagyok. A hajad nem olyannak tűnt, mint amit megmostak tegnap. Arra tippeltem, hogy nem zuhanyoztál reggel, mert úgy siettél ide, mint akit egy démon üldöz. A hétvégéken itt vagyok, és van egy lakásom a városban is.

– Nem is kérdezte, hogy betartottam-e a tegnapi utasításait.

– Betartottad?

– Igen.

– Hiszek neked – kortyolt egyet a kávéjából.

– Miért?

– Mert nem tudsz hazudni; az arcod nyitott könyv. – Összehajtogatta a szalvétáját, és a tányérja mellé helyezte. – Soha ne pókerezz, mert veszítesz! Szerettem volna haragudni rá, de nem ment. Egyszer már próbáltam pókerezni Feliciával, de rengeteget veszítettem.

– Feltehetek még egy kérdést?

– Még mindig az asztalnál vagyunk.

Elmosolyodtam. Igen, itt vagyunk. És ez a kemény férfiizom, ez a csodálatos test, ez a magabiztos mosoly – mind itt vannak az asztalnál. Velem.

– Mesélj nekem a családodról!

Felvonta a szemöldökét, mintha el sem akarná hinni, hogy miket kérdezek tőle.

– Linda nagynéném adoptált tízéves koromban. Ő a személyzeti főnök a Lenoxnál. A nagybátyám néhány éve halt meg. Az egyetlen gyerekük, Jackson, a Giantsben játszik.

– Láttam a képét az újságokban – mondtam. – A legjobb barátnőm, Felicia kérdezte is, hogy vajon nős-e, vagy még szabad.

A szeme összeszűkült, és vékony vonalba préselte az ajkát.

– Mit mondtál a barátnődnek rólam? Azt hiszem, a papírokban világosan beszéltem az ügy bizalmas jellegéről.

– Semmi különöset – válaszoltam. – Felicia a biztonsági kapcsolatom. El kellett mondanom neki. De megérti; nem fog beszélni róla senkinek. Bízhatsz benne. Általános iskolás korom óta ismerem.

– Ő a biztonsági kapcsolatod? Ő is ezt az életformát kedveli?

– Inkább az ellenkezőjét – ráztam meg a fejem. – De látta, hogy mennyire akarom ezt a hétvégét, ezért elvállalta a telefonügyeletet.

Úgy tűnt, a válaszom nagyjából kielégítette, és egy kis bólintással zárta le az ügyet.

– Jackson nem ismeri az életemnek ezt az oldalát. És igen, egyedül él. – A szája sarkába egy kis mosoly húzódott. – Hajlamos vagyok néha túlfélteni őt, mert meg kell kímélnem a szerencsevadászoktól.

– Felicia nem szerencsevadász. Azt persze nagyra értékeli, hogy Jackson jóképű profi sportoló. De neki van a legnagyobb szíve, és a végsőkig lojális.

Nathanielt nem győzte meg a dolog túlságosan.

– Mivel foglalkozik?

– Óvónő. Kicsi, vörös hajú, és fantasztikusan néz ki.

– Add meg a számát! Továbbadom Jacksonnak, és ő majd eldönti, hogy felhívja-e vagy sem.

Elmosolyodtam. Felicia sokkal fog tartozni nekem.

Nathaniel arca elkomolyodott.

– Visszatérve az előzőekre, szeretném, ha viselnéd a nyakörvemet, Abigail! Kérlek, gondolkozz ezen, amíg zuhanyozol! Találkozzunk a szobámban egy óra múlva, és ott majd megbeszéljük a továbbiakat!

A nyakörvét? Már most? Nem vártam, hogy ilyen gyorsan megkapom. Hogy lehet az, hogy bármikor beszélek Nathaniellel, mindig zavarodottabb vagyok utána, mint előtte voltam?

Apolló felnézett a helyéről, és vinnyogott egyet.

Egy órával később Nathaniel egy dobozzal a kezében várt a szobájában. A padló közepén egy párnázott pad állt. Intett, hogy üljek oda.

– Foglalj helyet!

Nemrég, amikor kijöttem a fürdőszobámból, egy ezüst szatén fürdőköpeny hozzá illő bugyival és melltartóval várt az ágyon. A ruháim kikészítését egy kissé tolakodó gondoskodásnak éreztem, de hát elfogadtam a feltételeit.

Így aztán lesimítottam magamon a fürdőköpenyt, és olyan visszafogottan, ahogy csak tudtam, leültem a padra. Nathaniel koptatott kék farmert viselt, semmi mást. Még zokni sem volt rajta. Sóhajtottam. Még a lába is tökéletes volt.

Megfordult, és letette a dobozt az ágya melletti öltözőszekrényre. Amikor ismét rám nézett, egy kettős zsinórfonatú platina nyakék volt a kezében. A napfény megcsillant a fémbe helyezett gyémántokon. – Ha ügy döntesz, hogy ezt viseled, akkor ez lesz a jele annak, hogy az enyém vagy. Az enyém, akivel azt csinálok, amit akarok. Engedelmeskedni fogsz nekem, és sohasem kérdezed meg, hogy miért teszem azt, amit teszek. A hétvégéid mind az enyémek, és olyankor azt csinálod, amit mondok. A tested is az enyém, és úgy használom, ahogy nekem tetszik. Sohasem leszek durva, és nem okozok neked maradandó károsodást, de nem leszek engedékeny mester, Abigail…! Olyan dolgokat csináltatok majd veled, amiket eddig el sem tudtál képzelni, de olyan gyönyört is nyújtok neked, amiben még nem volt részed. – A bőrömön hideg verejték cseppjei ütköztek ki. Most még közelebb lépett. – Megértetted?

– Értem, uram – bólintottam.

– Viselni fogod ezt?

Ismét bólintottam.

Mögém lépett, és a kezével megsimította a nyakamat, ahogy föltette a nyakéket. Ez volt az első alkalom az egész hétvégén, hogy hozzám ért, és megrezzentem az érintésre.

– Olyan vagy, mint egy királynő – mondta, és a kezét végighúzta a vállamon. – Most már az enyém vagy. – A keze a melltartóm alá csúszott, és lágyan simogatta a mellemet. – Ez is az enyém. – A keze lecsúszott az oldalamon. – Enyém. – Egy csókot adott a nyakamra, majd finoman megharapott. – Az ajka! A keze! Az érintése! Hátravetettem a fejem, és kéjesen sóhajtottam egyet. – Az enyém! – A keze folytatta az útját lefelé. Elérte a bugyim szegélyét a lábam között, és félrehúzta. – És ez? – kérdezte, egy ujját belém csúsztatva. – Minden az enyém!

Ki-be jártak az ujjai, és rájöttem, hogy igazam volt ebben is; csodálatos dolgokat tudott velük művelni. Mélyen és keményen simogattak, de épp amikor eljutottam volna a csúcsra, kihúzta őket.

– Még az orgazmusod is az enyém!

Nyüszítettem a kielégítetlenségtől. A francba! Hagyja majd egyáltalán, hogy egyszer én is élvezzek?

– Hamarosan – súgta. – Nemsokára. Ígérem.

Hamarosan? Egy óra múlva? A nyakéket nehéznek éreztem magamon. Megérintettem. – Nagyon jól néz ki rajtad. – Felvett egy párnát maga mögül az ágyról, és ledobta a földre. – A biztonsági szavad terpentin lesz. Ha kimondod, mindent abbahagyok. Leveheted a nyakéket, elmehetsz, de ide már nem térhetsz vissza. Amúgy pedig minden pénteken idejössz. Lesz úgy, hogy hatra, és akkor vacsorázunk a konyhában. Máskor nyolcra, és akkor egyenesen a szobámba jössz. Az utasításaim az alvással, étellel és edzéssel kapcsolatban érvényben vannak. Megértetted?

Bólintottam.

– Akkor, jó – folytatta. – Én gyakran jelenek meg társasági eseményeken. Ezekre te is eljössz. Épp egy ilyen lesz jövő szombat este, a nagynéném egyik jótékonysági alapítványa javára. Ha nincs nagyestélyid, én gondoskodom róla. Idáig világos? Kérdezz, ha nem!

Az agyam kattogott. Nem tudtam világosan gondolkodni.

– Nincs kérdésem.

Előrehajolt, és a fülembe suttogta:

– Nincs kérdésem…

Valamit akart; azt akarta, hogy mondjak valamit. Mi lehet az?

– Mondd, Abigail! Kiérdemelted!

Lassan kezdett valami derengeni.

– Nincs kérdésem, mester!

– Igen! Nagyon jó. – Hátrább húzódott, szemében újra izgatottság tükröződött. A párna mögé állt, és kigombolta a nadrágját. – Most gyere, mutasd meg, mekkora örömmel viseled a nyakörvemet! 

Hatodik fejezet

Felicia kérdőn nézett rám, amikor vasárnap hazaértem, de nem szólt semmit. Biztos voltam benne, hogy amíg egészben lát, nem tesz megjegyzéseket. Azt egyszer már mondta, hogy szerinte hülye vagyok, és ez elég is volt neki. Meg aztán, voltak más dolgok is, amikkel elfoglalta magát; Jackson Clark még aznap este telefonált neki, és elhívta egy elegáns jótékonysági bálra. Felicia elfogadta a meghívást, és azóta mindennap beszéltek egymással.

Még akkor, vasárnap, amikor Felicia épp Jacksonnal beszélt, nekem is akadt egy kis dolgom. Leültem a számítógépem elé, és megnyitottam a keresési előzményeket. Meg akartam keresni annak a nőnek a képét. Tudni akartam, hogy viseli-e a nyakörvemet. Ujjaimmal idegesen doboltam az asztalon, amíg vártam. A nyakörvemet. De vajon tényleg az enyém, ha már számtalan nő viselte előttem? Végre betöltődött az oldal. Ott volt Nathaniel, de a szememet most nem ő, hanem a nője vonzotta magára.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel, amikor láttam, hogy nincs rajta a gyémántos nyakék. Ő egy gyöngysort viselt. Oldalt hajtottam a fejem. Lehet, hogy Nathaniel gyöngyös nyakéket adott neki? Ideges lettem, és kikapcsoltam a számítógépet.

Hétfőtől péntekig ugyanúgy jártam munkába, mint eddig. New York egyik közkönyvtárában dolgoztam, ahol könyvek vettek körül, és olyan emberek, akik imádták a könyveket. Ez általában kellemesen hatott rám. De az „általában” a döntő szó itt. Hetente kétszer angolt és irodalmat tanítottam tinédzsereknek. Élveztem, hogy segítek nekik, hogy felcsillan a szemükben a fény, ha egy szokatlan problémát sikerül megoldaniuk, vagy valami új dolgot tanulnak. De szerdán az egyik tanítványom észrevette, hogy a nyakörvemmel játszadozom. „Szép a nyaklánca, Ms. King!” – jegyezte meg, és ez különös módon a sírásig meghatott. Próbáltam nem gondolni rá, hogy mit szólnának a fiú szülei, ha tudnák, mit csináltam a múlt hétvégén. És hogy mit fogok csinálni a következőn.

Senkinek semmi köze hozzá. Az én időmmel azt csinálok, amit akarok – villant át rajtam, és bólintottam is hozzá. Aztán eszembe jutott: a hétvégéim már egyáltalán nem az enyémek. Nathaniel rendelkezik velük.

Lassan telt az idő, míg eljött a péntek. Valójában nem is volt egy hét az egész, mert csupán öt napja láttam őt. De tíznek éreztem.

Nathaniel már várt rám, amikor pontosan hatkor behajtottunk a birtokára. Angyalhajtésztát tálalt, kagylómártással.

– Hogy telt a heted? – kérdezte, amikor lenyeltem az első falatot.

– Hosszú volt – válaszoltam. Semmi okom nem volt rá, hogy hazudjam. – És a tiéd?

Megvonta a vállát. Azt nyilván nem ismerné be, hogy ő is várta a hétvégét. De ha mégis megtenné, biztos, hogy nem ugrált annyira a szíve, mint az enyém.

Mit fogunk ma csinálni? Hozzám nyúl? Eszembe jutott, hogy vasárnap hogyan futott végig a keze rajtam, és megborzongtam.

– Apolló megölt egy hörcsögöt.

Bólintottam. Egészen eszement dolog, hogy itt ülünk és vacsorázunk, mintha csak egy normális pár lennénk. Mintha ez egy normális péntek este lenne. Mintha nem láncolt volna le meztelenül alig egy hete, és nem csapott volna rám a lovaglóostorával. Mintha nem élveztem volna ezt. Fészkelődni kezdtem a széken.

– Van egy barátom, Todd, akinek a felesége nemrég hozott egy ruhát. Nagyon várják már, hogy találkozzanak veled.

Felkaptam a fejem.

– A barátaid? Tudnak rólam?

A villájára tekert egy falatnyi tésztát, és a szájához emelte. Ó, az a száj! Azok az ajkak! Csak néztem, ahogy rág, majd lustán lenyeli a falatot. Huh. Hirtelen meleg lett a konyhában. Gyorsan én is ettem egy falatot.

– Tudják, hogy veled járok – mondta. – De nem tudnak a szerződésünkről.

Szerződés. Hát igen, így lehetett ezt szépen mondani. Az ételre koncentráltam. Velem szemben Nathaniel körbehúzta az ujját a borospohara peremén. Kínzott engem, incselkedett, úgy játszott rajtam, mint egy hegedűn. És nagyon jól csinálta.

– Akkor végre hozzám nyúlsz ezen a hétvégén, vagy nem? – bukott ki belőlem.

Az ujja megállt, a szeme összeszűkült.

– Több tisztelettel kérdezz, Abigail! Az, hogy ez a te asztalod, még nem jelenti azt, hogy úgy beszélhetsz velem, ahogy akarsz!

Az arcom égni kezdett. Ő csak várt.

Lehajtottam a fejem.

– Hozzám nyúlsz ezen a hétvégén, mester?

– Nézz rám!

Ránéztem. Zöld szeme szinte izzott.

– Többet tervezek, mint hogy egyszerűen kielégítselek – mondta lassan. – Meg foglak baszni. Keményen és többször.

Szavai áramütésként hatottak rám a fejemtől egészen a lábam közéig. Nem véletlenül volt ő a mester; néhány egyszerű szóval többet ért el, mint amennyit a legtöbb férfi az egész testével sem képes.

Hátratolta a székét az asztaltól.

– Akkor, kezdjük! Tizenöt perc múlva meztelenül akarlak látni az ágyamon! 

Hetedik fejezet

Lassan kezdtem látni, hogyan csinálja Nathaniel. Egyetlen szóval vagy pillantással beindított. Egyetlen mondatától már vágytam az érintésére.

Mint most is, ahogy ott feküdtem az ágyán. Úgy őrjített meg, hogy nem is volt a szobában. A vacsora volt a hosszú, elnyújtott előjáték. Néztem, ahogy eszik, ahogy az ujjaival játszik a borospoháron, és ezzel egyre jobban felhúzott, előkészített úgy, hogy végül már majdnem könyörögtem neki.

Pedig még csak hozzám sem ért.

Most lassú, céltudatos léptekkel jött be a szobába. A gyertyák megvilágították meztelen mellkasát, és ebben a fényben a szeme sötétebbnek tűnt. Csendben odament az ágy végéhez, és felemelt egy bilincset.

A racionális énem azt suttogta, hogy most félnem kéne. Teljes tüdőből azt kéne kiáltanom, hogy „terpentin”. El kéne mennem ebből a házból, el ettől az embertől, aki túl szoros kontrollt akar fölöttem és a testem fölött.

Ehelyett fojtott izgalommal figyeltem, ahogy széttárt lábbal az ágyhoz bilincsel.

– Nem akartam ezt ma csinálni, de látom, hogy még mindig nem érted egészen – szólt azon a lágy, bódító hangján. – Te az enyém vagy, és úgy kell tenned és viselkedned, ahogyan én mondom neked. Ha még egyszer tiszteletlenül beszélsz velem, el foglak fenekelni. Bólints, ha megértettél!

Bólintottam, de nem akartam mutatni, hogy mennyire felizgatott ez a gondolat.

– Az előző alávetettem háromszor vitt el a csúcsra egy éjszaka alatt – folytatta, és az eszembe villant, hogy vajon az a szőke volt-e az. – Most meg akarom próbálni a négyet.

Négy? Ez lehetséges egyáltalán?

A zsebéből előhúzott egy fekete sálat.

– És azt akarom, hogy egészen tőlem függjél.

Nagy levegőt vettem. Képes voltam erre. Akartam ezt. A sötétzöld szemébe néztem, majd felkötötte rám a sálat, és már semmit se láttam.

Hallottam a cipzár lassú, fémes hangját, és tudtam, hogy most veszi le a nadrágját. Most ő is olyan meztelen, mint én. A szívem hevesen vert.

Két nagy kéz ért a vállamhoz, és finoman végigsimogatták az oldalamat. Úgy mentek el a mellem mellett, hogy nem is érintették meg egyiket sem, majd finoman körözni kezdtek a köldököm körül. Az egyik ujja lejjebb csúszott, és a hüvelyemnél kezdett mozgolódni. Felnyögtem.

– Mennyi ideje volt, Abigail? – kérdezte. – Válaszolj nekem!

Mennyi ideje volt, hogy szexeltem valakivel?

– Három éve.

Reméltem, hogy nem tesz fel kérdéseket a miértről. Végül is mindketten itt voltunk meztelenül az ágyon, és nem akartam arra gondolni, miért nem tudtak az eddigi partnereim kielégíteni.

Az ujja ismét belém mélyedt. Éreztem, hogy az ágy megmozdul, ahogy közelebb hajolt hozzám.

– Még nem vagy kész egészen. Készen kell állnod, mert különben nem tudok olyan keményen lovagolni rajtad, mint ahogy akarok.

Éreztem, hogy kissé eltávolodik tőlem, majd a nyakamat kezdte csókolni, majd egyre lejjebb siklott az ajka, míg végül elérte a mellemet. Nyelvével a bimbóm körül körözött, majd finoman fújni kezdte. Aztán egészen körbevette a szájával, és szívta, miközben a nyelvével is nyalta. Csak kapkodtam a levegőt, amikor végül finoman megharapott a fogával.

Aztán a másikhoz ment. Gyengéden kezdte, de fokozatosan növelte az erőt, addig, amíg már nem bírtam tovább. Szégyentelenül toltam a mellemet felé. Ha tovább folytatta volna, csak a szájától is elélvezek. De ő, miközben folytatta a mellbimbóim elleni támadást, lefelé csúsztatta a kezét. Ujjai keményen simogattak, hogy elérjék azt, ami széttárt lábam között megnyílva várta őt. Erőteljesen simogatott, és én nekinyomtam magam, mert nagyon kellett az a dörzsölés; nagyon kellett valami.

Az ujjai és a szája egyszer csak elhagytak engem, és én felnyögtem, ahogy a hűvös levegő megérintette a testem. Az ágy újra megmozdult, majd éreztem, hogy lovagló ülésben van fölöttem. Kemény, vastag férfiassága a mellem közötti völgyet érintette.

Hozzám szorította magát. – Mit gondolsz, kész vagy rá, Abigail? Mert már fáraszt a várakozás. Készen állsz? – és ismét nyomott rajtam egyet. – Válaszolj!

– Igen, mester! Kérlek! Igen!

Megemelte a csípőjét, és a számnál éreztem a makkját.

– Csókold meg a farkam! Csókold meg, mielőtt megbasz téged!

Nekinyomtam az ajkamat a farkának, és csak ennyit akartam tenni. Komolyan. De aztán éreztem egy csepp nedvességet a végén, és nem tehetek róla, de muszáj volt kinyújtanom a nyelvemet, és lenyalnom.

Nathaniel hirtelen szívta be a levegőt a foga között, és egy könnyű kis pofont adott.

– Nem mondtam, hogy ezt csináld!

Énem egy része ujjongott, amiért egy kis repedést idéztem elő a jól szabályozott viselkedésén, de aztán, ahogy éreztem, hogy a teste végigcsúszik lefelé a testemen, és egyik kezével megemeli a csípőm, már nem törődtem semmivel, csak azzal, hogy mi jön most. Minden egyes idegszálam bizsergett.

Lassan belém nyomta a farkát, és én felnyögtem.

Igen!

Még beljebb nyomta, és már egészen betöltött, szétfeszített engem. Még sohasem éreztem ilyet. Lassan mozgott, araszolt befelé, míg már kezdtem kényelmetlenül érezni magam.

Nem fog beférni.

– A francba! – mondta.

Éreztem, hogy felemelkedik. Mindkét kezével megfogta a csípőm, és előre-hátra kezdett mozgatni, hogy még mélyebbre érjen.

– Mozogj velem!

Megemeltem a csípőm, és éreztem, hogy még két centivel beljebb jött. Mindketten nyögtünk. Egy kemény lökés után már egészen bent volt.

A szemkendő alatt a szemem egészen fennakadt. Egy kicsit kijjebb húzta, majd ismét visszacsúszott. Mintha méregetne. Mintha feszítené a húrt. De nekem már elegem volt a húr feszítéséből, már többre vágytam. Az újabb lökésnél megemeltem a csípőm.

– Hogy érzed, készen állsz?

Mielőtt válaszolhattam volna, majdnem egészen kihúzta belőlem, hogy üres legyek, és még jobban kívánjam őt. Majd nagy levegőt vett, és belém döfött, majd azonnal kihúzta.

Dühödten feszültem neki a kötelékeimnek, amikor éreztem, hogy nem jön vissza. De aztán visszajött. Újra, meg újra, meg újra. Minden egyes lökéssel mélyebbre és mélyebbre nyomott az ágyon. Én pedig válaszul minden alkalommal megemeltem a csípőm, hogy még jobban, még mélyebbre érjen belém. Még keményebben akartam.

Ahogy a testét az enyémbe nyomta, éreztem, hogy minden egyes mozdulattal egyre közelebb kerülök a csúcshoz. Fölém emelkedett, miközben vasmarokkal fogta a csípőm.

– Élvezz, amikor akarsz! – lihegte szaggatottan, majd egy újabb lökés után millió darabra estem szét.

Egy újabb mély lökés után remegő izmokkal tartott, ahogy belém élvezett. Néhány újabb, gyors lökés következett, mire újra elélveztem.

Aztán a lélegzete lassan lecsendesedett.

Lassan én is visszatértem a földre.

Éhes kezek siklottak fel a testemen. Félrehajtották a hajam, és a fülembe suttogta:

– Egy!

Másodszor oldotta el a kötelékeimet, de a kendőt rajtam hagyta. Azt mondta, még mélyebbre jöhet belém, ha átkarolom a lábammal, és bár tudtam, hogy sokkal nagyobb tapasztalata van, mint nekem, mondani akartam neki, hogy ez fizikailag lehetetlen.

De jó, hogy ezt megtartottam magamnak, mert amikor másodszor jött belém úgy, hogy átöleltem a lábammal, tényleg mélyebbre jutott. Olyan pontot érintett meg, amiről eddig nem is tudtam. Egészen kifulladtam, amikor felkelt az ágyból. Mellém huppant. Még mindig nem láttam semmit, de felé fordítottam a fejem.

Eloldozta a kezem, és levette a szememről a kendőt.

– Ma éjjel a szobámban alszol, Abigail. Valamikor éjszaka még magamévá teszlek, és nem akarok azzal bajlódni, hogy végigmegyek a folyosón. – A padlóra mutatott. – Csináltam neked helyet.

Megőrült? Azt akarja, hogy a padlón aludjam? Hitetlenkedve néztem rá.

– Van valami problémád az utasításommal?

Megráztam a fejem, és egy perccel később már aludtam is a hűvös takarók között, amiket az ágya mellé tett nekem.

– Ébredj, Abigail!

Nem tudtam, hogy egy perc vagy néhány óra telt-e el. Még mindig sötét volt, csak egy gyertya világított a szobában.

– Négykézláb az ágyra! Gyorsan!

Bár még félig aludtam, rohanvást felsiettem az ágyra, és beálltam a kívánt pózba.

– Ereszkedj a könyöködre!

Megtettem. Két erős kéz dörzsölte a hátam, majd széjjelhúzta a lábamat.

– Így is szoros voltál, de így még szorosabb leszel.

A fene essen belé, és az érzéki szájába! Másodpercek alatt teljesen felébredtem. A keze végigsimogatta a hátamat, aztán a vállamat, majd lement a mellemre, végül a mellbimbómat kezdte dörzsölgetni. Mindkettőt jól meg is csípte. Aztán a keze továbbsiklott oda, ahol már lüktettem érte, és félig belenyomta az egyik ujját. Aztán kihúzta, és elindult vele visszafelé, körbesimogatva a kisebb lyukamat.

Elakadt a lélegzetem.

Nekinyomta az ujját.

– Dugott már meg bárki itt? – kérdezte. De tudta a választ. Még csak gondoltam ilyesmire. De azért megráztam a fejem, mert képtelen lettem volna beszélni. Nem voltam biztos benne, hogy most akarom.

– Majd én – ígérte.

Minden izmom megfeszült.

– Nemsokára – folytatta, és szaggatottan kifújva a levegőt elvette onnan az ujját.

Tehát nemsokára, de nem most.

Arrafelé indult, ahol már jó nedves voltam, és készen vártam rá. Marokra fogta a hajamat, és körbetekerte a csuklóján. Belém nyomta a rúdját, és közben a hajamnál fogva hátrahúzta a fejem. Az a finom érzés, ahogy betöltött engem, ugyanakkor a hajam gyors rántása együtt már sok volt nekem; egy élvező sóhajtás szakadt ki belőlem.

Kihúzta a farkát, majd csípőjének erőteljes ütésével benyomta ismét, és újra megrántotta a hajam. Ezt tette újra meg újra, és igaza volt: tényleg szorosabb voltam. Minden egyes centit éreztem belőle. Minden lökéssel mélyebbre jutott, és a térdemet a matracba nyomta. Megmarkoltam a lepedőt, és fel-le ráztam a csípőmet, hogy minél inkább találkozzam vele. Felnyögött.

A küszöbönálló orgazmus ismerős érzése egyre jobban betöltött, annyira, hogy a testem már szinte sikoltozott miatta. Vagy talán én magam. Nem is tudom. De nem is érdekelt.

Nathaniel egy utolsót lökött, mire hangosan felkiáltottam a gyönyörtől. Ő azon nyomban követett, és egy mély morgással élvezett belém.

Lihegve rogytam le az ágyra. Az is lehet, hogy egy kissé elszundítottam.

De aztán magamhoz tértem, amikor Nathaniel átfordított, és az arcomhoz nyomta a csípőjét.

– Negyedik kör, Abigail!

Már félig kemény volt. El sem hittem. A francba. Hány óra lehet? Elfordítottam a fejem, hogy egy órát keressek valahol.

– Rám nézz! – fordította a fejem a farka felé. – Most én vagyok a fontos. Én, és amit mondok neked. És most azt akarom, hogy a száddal szolgálj engem. Kinyitottam a számat, hogy mutassam a hajlandóságomat. És később, amikor negyedszer élvezett belém, és lihegve feküdt el rajtam, elmosolyodtam.

Mert tudtam, hogy jól szolgáltam őt. 

Nyolcadik fejezet

Arra ébredtem, hogy a nap süti a bőröm, és néhányszor zavartan pislogtam. Hol vagyok? Jobbra néztem, és megláttam a masszív, nagy ágyat magam fölött. Értem. Tehát a földön vagyok. Nathaniel ágya mellett.

Kinyújtottam a lábamat, és nyögtem egyet. Olyan helyeken is fájt mindenem, amikről nem is tudtam, hogy léteznek, és olyanokon, amelyeket már rég elfeledtem. Bizonytalanul felálltam, és tettem néhány lépést. Az egész jobb karomat, sőt még a balból is egy részt odaadtam volna egy fürdőkádért, de úgy tűnt, hogy be kell érnem egy forró zuhannyal.

Hosszan álltam a víz alatt, majd lebotorkáltam a konyhába. Nathaniel az asztalnál ült, az én asztalomnál, és a mobiljába mélyedt; sms-ezett vagy e-mailezett, ahogy láttam. Mindene abszolút rendben volt.

A biológia jól kiszúrt a nőkkel.

Szó szerint.

– Nehéz éjszakád volt? – kérdezte, és még arra sem vette a fáradságot, hogy rám nézzen.

Mi a franc. Ott ült az én asztalomnál. Őszintén beszélhettem.

– Hogy mondtad?

– Nehéz éjszakád volt? – kérdezte újra, és egy kis mosoly játszott a szája szélén.

Kávét öntöttem magamnak, és ránéztem.

Játszott velem. Alig tudtam járni, a hátam fájt, mert azon a francos földön kellett aludnom, és mindez miatta volt. És még ő szórakozik velem?

Mégis, olyan kedves volt az egész, valami beteges, kifacsart módon!

Felkaptam egy áfonyás muffint a pultról, és óvatosan leültem. De nem tudtam elrejteni egy kis arcrándulást.

– Több fehérje kell neked – mondta.

– Nincs semmi bajom – válaszoltam, és beleharaptam a muffinba.

– Abigail!

Felálltam, odabotorkáltam a hűtőhöz, és egy csomag vékonyra szelt szalonnát vettem elő. A fenébe! Most csinálhatok magamnak reggelit.

– Betettem két főtt tojást a melegítőbe neked. – Szemével követett, ahogy félretettem a szalonnát, és elővettem a tojásokat. – Az ibuprofen ott van az első polcon, a mikrótól a második szekrényben.

Szánalmas voltam. Biztosan arra gondolt, bárcsak ne tette volna rám a nyakörvet.

– Bocsánat. Csak… már nagyon régen voltam így.

– Nevetséges emiatt mentegetőzni! Sokkal jobban zavar, amilyen ma reggel vagy. Nem kellett volna ennyit aludni hagyni téged.

Visszaültem, és lehajtottam a fejem.

– Nézz rám! – parancsolta. – El kell mennem. Négy harminckor találkozunk az előtérben, felöltözve, indulásra készen.

Bólintottam. Ő felállt.

– A vendégszobában van egy nagy kád, a te szobáddal szemben. Használd!

Majd fogta magát, és elment.

Kezdtem embernek érezni magam, miután bevettem egy ibuprofent, és jól kiáztattam magam. Megtörülköztem, főztem egy csésze teát, leültem a konyhaasztalhoz, és felhívtam Feliciát.

– Szia! – szóltam a telefonba, miután felvette.

– Abby! – csodálkozott. – Nem is tudtam, hogy szabad telefonálnod!

– Nem így megy ez.

– Szóval, megint ezt állítod – mondta azon a „szarok rá, mit mondasz, úgysem hiszem el” hangon. – Naná. Most hogy egyedül vagy, nincs jobb dolgod.

Nem fordult elő gyakran, hogy Felicia rajtakapott volna valamin.

– Honnan tudod, hogy egyedül vagyok? – Jackson mondta, hogy golfozni megy, és Nathaniellel meg egy Todd nevű fickóval fog ebédelni a ma esti jótékonysági bál előtt. De persze te olyan szeretném tudni alapon vagy Nathaniellel, úgyhogy nem hallottál semmit.

Szinte láttam a gunyoros mosolyt a vonal másik végén, és azon merengtem, hogy a fenébe gondolhattam, hogy jó ötlet felhívni Feliciát.

– Nem voltunk együtt sokat ma reggel – mondtam mellékesen, mintha nem is érdekelne, miért nem mondta el Nathaniel, hogy hova megy. Ez hazugság volt a részemről, hiszen bántott a dolog. – És ne feledd, Jackson nem tud Nathaniel…

– Őszintén, Abby, a kitekert szexuális életed nem épp a legmegfelelőbb téma egy első randevún!

Kinyílt a bejárat, majd becsukódott.

– Mennem kell. Nathaniel visszajött – mondtam, és összerezzentem, amiért most okom van, hogy letegyem a telefont.

– Ez biztos? – kérdezte, most először érdeklődéssel a hangjában. – Túl korán van. Jackson azt mondta, felhív, ha végeztek, de még nem hívott.

– Mennem kell. Szia!

Kinyomtam a telefont, amikor valaki besétált a konyhába.

De nem Nathaniel volt az.

Egy rövid barna hajú, piros napszemüveges, magas, karcsú nő nézett rám döbbenten. Valószínűleg én is hasonlóképpen nézhettem.

– Hoppá – bukott ki belőle –, nem tudtam, hogy van itt valaki!

– Maga kicsoda? – kérdeztem, mert biztos voltam benne, hogy ha Nathaniel várt volna valakit, szólt volna róla.

– Elaina Welling – mondta, és felém nyújtotta a kezét. – A férjem, Todd és Nathaniel régi jó barátok.

Megráztam a kezét.

– Abby King. Elnézést! Nathaniel nem mondott semmit, hogy jön valaki. Egy fekete szatén estélyi retikült tartott a kezében.

– Ezt elfelejtettem, amikor beadtam a ruhát. –

A nyakékemet fixírozta, és esküszöm, hogy egy szégyellős mosolyt láttam rajta.

– Kérsz egy kis teát?

– Igen – mondta, és leült. – Azt hiszem, igen.

Töltöttem neki egy csészével, majd kellemesen fecsegni kezdtünk. Nem kellett hozzá tizenöt perc, és máris úgy éreztem, mintha mindig is ismertem volna őt. Elaina volt a legkedvesebb, legtalpraesettebb nő, akivel az utóbbi időben beszéltem. Középiskola előtt költöztek Clark környékére, és Linda lett a pótanyja. Megtudtam, hogy Elaina még kora gyerekkorában elvesztette az édesanyját, és ettől valahogy még közelebb került hozzám. Amikor elmeséltem, hogy az én anyukám négy éve halt meg, Elaina bólintott, megfogta a kezem, és csak annyit mondott:

– Mindig hiányozni fog. De hidd el, idővel könnyebb lesz.

Beszélgetés közben észrevettem, hogy a pillantása néha rátéved a nyakékemre, de egyszer sem tett rá megjegyzést. Arra gondoltam, vajon Nathaniel igazat mondott-e arról, hogy a családja és a barátai nem tudnak semmit az életmódjáról, de aztán úgy döntöttem, hogy Nathaniel nem egy hazudozó.

Közel félóra telt el így, és nem is vettük észre az idő múlását. Elaina egyszer csak a telefonjára pillantott, és felkiáltott.

– Jaj, ne! Már ennyi az idő? Gyorsan készülnünk kell, ha nem akarunk elkésni!

Felállt, megpuszilta az arcom, és megígérte, hogy még beszélünk a jótékonysági bálon.

Elég élénk a fantáziám, és amikor először próbáltam elképzelni a ruhát, amiben Nathaniel látni kívánt engem, bevallom, a gondolataim a bőr és a csipke felé kalandoztak. De az ágyamon rám váró ruha egyszerűen csodálatos volt. Egyedi tervezésű darab, amit még akkor sem tudtam volna megvásárolni, ha két évre előre megkapom a fizetésem. A mély dekoltázsú, fekete szaténruha vállát vékony szalagok alkották, és az egész úgy emelte ki az alakomat, hogy közben csöppet sem volt vulgáris vagy magamutogató. Majdnem a földig ért, és csak legalul bővült ki egy kicsit. Egyszerűen imádtam.

Nem szoktam sminkelni, de Felicia Kelly, a legjobb barátnőm, sohasem ment el úgy egy kozmetikai pult előtt, hogy ne állt volna meg valamiért, így aztán én is elég jól ismertem a dolgokat. Felkötöttem a hajamat, ahogy tudtam, és a tükörbe néztem.

– Nem rossz, Abby – mondtam magamnak. – Azt hiszem, meg tudsz majd jelenni anélkül, hogy leégetnéd magad vagy Nathanielt.

Egy pillanatra megálltam a hálószobámban, és bebújtam a magas sarkúmba, és már kint is voltam. Lementem a lépcsőn, hogy találkozzam Nathaniellel az előtérben, és bevallom, pont úgy izgultam, mint egy szégyellős kamasz az első randevún.

Beléptem az előtérbe, és megálltam.

Nathaniel háttal állt, és várt. Hosszú fekete gyapjúkabát volt rajta. Egy sötét sálat tekert a nyaka köré, haja az inggallérig ért. Megfordult, ahogy meghallotta, hogy érkezem.

Láttam már Nathanielt farmerban és öltönyben is. De nincs a világon olyan látvány, ami felvenné a versenyt Nathaniel szmokingos megjelenésével.

– Gyönyörű vagy – mondta.

– Köszönöm, mester – préseltem ki magamból.

Egy fekete köpenyt nyújtott felém.

– Mehetünk?

Bólintottam, és ahogy odamentem hozzá, úgy éreztem, mintha a levegőben járnék. Nem tudom, hogy csinálta, de tényleg gyönyörűnek éreztem magam mellette.

Rám terítette a köpenyt, kezével finoman érintve a vállamat. Ettől váratlanul rám törtek az elmúlt éjszaka emlékei. Emlékszem erre a kézre. Emlékszem, mit csinált a testemmel.

Ezt nem lehet másképp nevezni, gondoltam, miközben kifelé mentünk, mint hogy ideges vagyok. Ideges amiatt, hogy mások is fognak látni Nathaniellel. Azt már mondta, hogy nem tesz ki nyilvános megalázásnak. Reméltem, ez azt is jelenti, hogy nem fog megkérni olyasmire, hogy üljek bele mindjárt az ebédlőasztalon. De ideges voltam amiatt is, hogy találkozni fogok a családjával. Vajon mit gondolnak majd rólam? Nathaniel a felső tízezer tagjaival és nem könyvtáros lányokkal szokott randevúzni. A január New Yorkban hideg, és ez az egyik leghidegebb tél volt. De ez nem az én dolgom, mert az autó járó motorral várt, és jó meleg volt odabenn. Igazi úriemberként még az ajtót is kinyitotta nekem, majd be is csukta, ahogy beültem.

Hosszú ideig csendben autóztunk. Végül bekapcsolta a rádiót, és a lágy zongorazene betöltötte a kocsit.

– Milyen zenét szeretsz? – kérdezte.

Az épp hallgatott lágy zene megnyugtatóan hatott rám.

– Ez jó lesz.

Ahogy megérkeztünk, egy inas vette át az autót, mi pedig felsétáltunk az épület bejáratához. Amióta New Yorkban élek, hozzászoktam a felhőkarcolókhoz és a tömeghez, de az, hogy most a része vagyok ennek az elit gyülekezetnek, amelyet csak bámulni szoktam, ahogy a lépcsőn megy felfelé, egészen megszédített. De hála istennek, Nathaniel a hátamra tette a kezét, és ez furcsamód lelket öntött belém.

Mély levegőt vettem, és megvártam, míg Nathaniel beadja a köpenyemet és az ő kabátját a ruhatárba.

Percekkel a megérkezésünk után Elaina sietett felénk egy magas, jóképű férfit húzva maga után.

– Nathaniel! Abby! Hát itt vagytok!

– Jó estét, Elaina! – válaszolt Nathaniel, és egy kissé meghajtotta a fejét. – Látom, már találkoztál Abbyvel!

Felém fordult, és felvonta a szemöldökét. Nem említettem neki Elaina látogatását, és

– bár fogalmam sem volt, miért – úgy éreztem, ez nem tetszik neki.

– Fel a fejjel! – ütötte mellbe Elaina a retiküljével. – Ittunk egy teát Abbyvel, amikor arrafelé jártam. Igen, már találkoztunk. Abby, ő a férjem, Todd – fordult most felém. – Todd, ő itt Abby.

Kezet ráztunk, és nekem rokonszenvesnek tűnt. A feleségével ellentétben egyáltalán nem rökönyödött meg a nyakékemen. Körbepillantottam, hogy lássam, Jackson és Felicia megérkezett-e már.

– Nathaniel! – szólalt meg egy másik hang. Az előttünk álló kecses, elegáns nő igazi királynői jelenség volt. De a szeme kedves volt, a mosolya hívogató.

Azonnal tudtam, hogy ő Nathaniel nagynénje.

– Linda! – igazolta sejtésemet Nathaniel. – Engedd meg, hogy bemutassam Abigail Kinget!

Nathaniel hívhatott Abigailnek, de utáltam volna, ha minden ismerőse is így hív.

– Abby – nyújtottam felé a kezem –, kérem, hívjon Abbynek!

– Nathaniel elmondta, hogy a New York-i közkönyvtárban dolgozik, a középmanhattani fióknál – mondta Linda, amikor kezet ráztunk. – Arra szoktam járni a kórházba menet. Esetleg ebédelhetnénk együtt egyszer.

Szabad ezt nekem? Ebédelhetek Nathaniel nagynénjével? Nekem ez túl személyesnek tűnt. De nem utasíthattam vissza, ha nem akartam megsérteni.

– Nagyon örülnék neki.

Néhány könyv megjelenése és a kedvenc szerzői után érdeklődött. Pár percet beszélgettünk még a kedvenceinkről – mindketten szerettük a thrillereket, de nem olvastunk science fictiont – amikor Nathaniel megszólalt.

– Hozok egy kis bort – fordult felém. – Vöröset vagy fehéret?

Megmerevedtem. Ez most valami teszt? Egyáltalán, érdekelte, hogy milyen bort szeretek? Mit kellett most válaszolnom? Olyan jól beszélgettem a nagynénjével, hogy meg is feledkeztem arról, hogy ez itt nem egy átlagos vacsoraparti.

Nathaniel közel hajolt, hogy csak én hallhassam.

– Nincs semmi hátsó gondolatom. Csak tudni szeretném.

– Vöröset – súgtam.

Bólintott, és elment az italokért. Néztem, ahogy távolodik, és még ez is olyan jólesett, hogy nézem a járását! Egy tinédzser állította meg félúton. Összeölelkeztek. Elainához fordultam.

– Ő kicsoda? Nem tudtam elképzelni senkit, aki csak úgy odasétál Nathanielhez, és megöleli őt.

– Kyle – válaszolta. – Nathaniel recipiense.

– Recipiense? – Egy szót sem értettem.

– Nathaniel csontvelejéé, úgy értem. – A helyiség bejáratánál lévő feliratra mutatott, és most vettem csak észre, hogy ez a New York-i Csontvelőtársaság jótékonysági bálja.

– Nathaniel csontvelőt adott neki?

– Néhány évvel ezelőtt. Kyle nyolcéves volt, azt hiszem. Nathaniel megmentette az életét. Négy helyen fúrtak Nathanielbe, és ő egész idő alatt ébren volt. De azt mondta, megérte, hogy megmentett egy életet.

Azt hiszem, még mindig tátott szájjal bámultam, amikor Nathaniel visszatért. De szerencsére már hívtak az asztalokhoz, ami elterelte a figyelmemet.

Jackson és Felicia már ott volt az asztalunknál. Egymás felé fordulva beszélgetésbe mélyedtek. Nathaniel kihúzta a székemet, és megvárta, míg leülök. Felicia röviden rám mosolygott, de aztán visszafordult Jackson felé.

– Úgy tűnik, nem nagyon vettek észre minket – mondta Nathaniel, miután leült.

– Abby! – szólalt meg végre Jackson, majd felállt, és megrázta a kezem az asztal fölött. – Úgy érzem, mintha már rég ismernénk egymást.

Egy haragos pillantást küldtem Felicia felé.

Nem én voltam – válaszolta a tekintetével. – Fogalmam sincs, miről beszél!

– Szevasz, Nathaniel! – mondta Jackson. – Hát nem szuper, hogy mindketten ilyen jó kis csajokkal randizunk? Már csak az lenne jobb, ha testvérek lennének.

– Fogd be, Jackson! – szólt rá Todd. – Csinálj úgy, mintha lenne modorod!

– Fiúk! – szólt közbe Linda. – Felicia és Abby legközelebb nem mernek majd találkozni velünk, ha nem hagyjátok abba!

A fiúk, ahogy Linda nevezte őket, nem folytatták a csetepatét. Láttam rajtuk, hogy elég szilaj gyerekkoruk lehetett. Mindketten gond nélkül szívatták egymást. Még Nathaniel is beszállt időnként, de ő volt még a legvisszafogottabb.

Először az előételeket szolgálták fel. A pincér három nagy fésűkagylót tett le elém egy tálon.

– A pokolba, anya! – mondta Jackson. – Három kagyló? Mindjárt folytatódik a rájátszás! – De aztán mégis csak belekezdett az evésbe, bár közben végig a puhányoknak való ételekről mormogott valamit.

– Jacksont medvék nevelték fel – súgta nekem Nathaniel. – Linda csak nagy ritkán engedte be őt a házba. Ezért illik olyan jól a csapatba. Mindnyájan állatok vagyunk.

– Hallottam! – mondta Jackson az asztal túloldaláról.

Felicia kuncogott.

Hamarosan jöttek a saláták és a főételek, és Jacksonnal ellentétben én már egészen jóllaktam. Eközben mindenki folyamatosan társalgott. Megtudtam, hogy Elaina divattervező, és miután elszórakoztatott bennünket a kifutókon történt balesetekkel, Jackson kezdett a futballsztorijaiba.

A főételek után Nathanielhez fordultam.

– Ki kell mennem a mosdóba!

Felálltam, mire az asztalnál ülő mindhárom férfi ugyanezt tette. Majdnem visszahuppantam. Olvastam már erről, még moziban is láttam, de még sohasem éltem át, hogy egy asztaltársaság minden férfi tagja felálljon egyszerűen azért, mert én felálltam. Felicia is döbbenten nézett. Szerencsére Elaina a segítségemre sietett.

– Azt hiszem, elmegyek veled, Abby. – Odajött hozzám, és karon fogott. – Gyere!

Keresztülkacskaringóztunk az asztalok között, Elaina ment elöl.

– Egy kicsit sok ez neked, gondolom, hogy együtt látsz mindannyiunkat – mondta. – De majd hozzászoksz.

Nem mertem elmondani neki, hogy szerintem nem túl sok családi eseményre leszek még hivatalos. Végül megérkeztünk a mellékhelyiségbe. Egy nagy fogadószoba várt itt minket, ami nagyobb volt, mint otthon a konyhám. Amikor végeztem, Elaina várt egy nagy, megvilágított öltözőasztalnál. – Szoktál pontosan tudni valamit, Abby? – kérdezte. Bepúderezte az orrát, bár nem értettem, hogy miért, hiszen tökéletesen nézett ki. – Szoktál tudni, igazán tudni valamit? A szíved mélyén?

Megvontam a vállam, és Elainát utánozva én is megigazítottam a sminkemet.

– Mert én igen – folytatta. – És szeretném, ha tudnád, hogy nagyon jól illesz Nathanielhez. – Egy pillantást vetett rám. – Remélem, nem bánod, hogy ezt elmondtam. De úgy érzem, mintha öröktől fogva ismernénk egymást.

– Én is ugyanezt érzem – válaszoltam. – Mármint hogy olyan, mintha régóta ismernénk egymást.

Nem arra értettem, hogy én jó vagyok Nathanielnek. Ezt egyáltalán nem hittem.

– Tudom, hogy néha nagy fasz tud lenni, és hogy nem könnyű dolog megismerni őt; de még sohasem láttam így mosolyogni, mint ma este. – Felém fordította az arcát. – És ez miattad van.

Remegő kézzel rúzsoztam újra a szám. Majd átgondolom ezt a beszélgetést, amikor egyedül leszek éjszaka. Vagy a hét folyamán, amikor nem lesz ott Nathaniel. Valamikor, amikor nem kell a szemébe néznem, és arra gondolnom, vajon mi tükröződhet benne.

Bedobtam a rúzst a táskámba. Elaina átölelt.

– Ne engedd, hogy a kemény külső megijesszen! Nagyszerű fickó.

– Köszönöm, Elaina! – suttogtam.

A desszert és a kávé már várt ránk, amikor visszatértünk. Az összes férfi újra felállt, és Nathaniel alám tolta a széket. Az asztal másik feléről Elaina rám kacsintott. Lenéztem a csokoládés süteményemre. Igaza lehetett?

Desszert után egy kis zenekar kezdett játszani. A teremben felállt néhány pár, és táncolni kezdett.

A két első dal gyors volt, és én maradtam a székemen. Jólesett csak nézni. A harmadik dal lassabb volt. Egy egyszerű zongoramelódia.

Nathaniel felállt, és kinyújtotta a kezét.

– Táncolnál velem, Abigail?

Nem szoktam táncolni. Arról vagyok híres, hogy hamarabb kiürítem magam körül a táncparkettet, mint egy csapnivalóan eljátszott „Macarena”, de még mindig azon járt az eszem, amit Elaina mondott, és az asztal másik oldalán Linda úgy harapott az ajkába, mintha egy mosolyt fojtott volna el.

Felnéztem Nathanielre; zöld szeme sötét volt, és tudtam, hogy ez most nem egy parancs. Visszautasíthattam volna. Udvariasan kimentem magam, és kész. De ebben a pillanatban semmit sem akartam jobban, mint hogy a karjában tartson, hogy az enyémnek érezzem őt.

Megfogtam a kezét.

– Igen.

Voltunk már együtt sokkal intimebb helyzetekben is, de még sohasem éreztem magam olyan közel hozzá, mint amikor a derekam köré tette a karját, magához húzott, és összefogott kezünk a mellkasán pihent.

Biztos voltam benne, hogy érzi, hogy remegek. Nem tudtam, vajon így tervezte-e, hogy nyilvánosan lásson remegni és vágyakozni. Nem tűnt lehetetlennek.

– Jól érzed magad? – kérdezte. Éreztem forró leheletét a fülemen.

– Igen – válaszoltam. – Nagyon jól.

– Mindenki odavan érted. – Közelebb húzott magához, és a zene ütemére lassan forogtunk át a táncparketten.

Próbáltam összerakni magamban mindazt, amit aznap este megtudtam Nathanielről. Hogy csontvelőt adott egy idegennek; ahogy a családjával és a barátaival szórakozott. És legfőképp Elainára gondoltam, arra, amit a mosdóban mondott. Ahogy mindezt a fejemben forgattam, megpróbáltam ezt a képet összeegyeztetni azzal a férfival, aki a múlt éjjel az ágyán megkötözött. Azzal, aki azt állította, hogy nem könnyű őt szolgálni.

Nem sikerült.

Miközben táncoltunk, egy dologban biztos voltam: veszélyesen közel kerültem ahhoz, hogy sokkal jobban beleszeressek Nathaniel Westbe, mint eddig. Nem sokkal éjfél előtt értünk vissza Nathaniel házába. Csendes volt az út visszafelé. Nekem jó volt így. Nem volt kedvem beszélgetni. Senkivel. De leginkább Nathaniellel nem.

Apolló kirohant, ahogy Nathaniel kinyitotta az ajtót. Én hátrább álltam, hogy ne koszolja össze a ruhámat.

– Hagyd magadon a ruhád, és várj a szobámban – mondta Nathaniel. – Úgy, ahogy az irodámban vártál.

Lassan mentem fel a lépcsőn. Valami rosszat csináltam? Végiggondoltam az estét, és mérlegeltem azt a sok-sok lehetőséget, ahol hibázhattam. Nem mondtam el Nathanielnek, hogy Elaina beugrott hozzám. Ragaszkodtam hozzá, hogy mindenki Abbynek hívjon. Azt mondtam Lindának, hogy szívesen együtt ebédelek vele. És mi van akkor, ha mégis csak egy teszt volt az, amikor megkérdezte, hogy milyen bort kérek? Mi van akkor, ha fehéret kellett volna kérnem? Vagy inkább azt mondanom, hogy bármit, amit ön akar, Mr. West?

Háromezer dolog jutott eszembe, amit rosszul tehettem, és mindegyik legalább olyan nevetséges volt, mint a többi. Szerettem volna, ha valamilyen utasítást ad, mielőtt elmentünk oda.

Amikor belépett, még mindig szmokingban volt. Legalábbis azt hiszem. A fejem le volt hajtva; csak a cipőjét és a nadrágját láttam, ahogy elsétált előttem.

Mögém lépett, egyre lassabb léptekkel. Felemelte a kezét, és lágyan végigsimította a ruhám felső részét.

– Látványosan szép voltál ma. – Elkezdte kiszedegetni a tűket a hajamból. Lágy csigák hullottak a vállamra. – És a családom csak rólad fog beszélni.

Ez most azt jelenti, hogy nem dühös? Hogy nem csináltam semmi rosszat? Nem tudtam gondolkodni, ha ilyen közel volt hozzám.

– Meg voltam elégedve ma veled, Abigail. – A hangja lágy volt, az ajka a hátam közelében táncolt, közel, de nem ért hozzám. – Most én foglak kielégíteni téged.

Lehúzta a ruhám cipzárját, és lassan lesöpörte a vállamról a pántokat. Aztán hozzám ért az ajkával. Végigcsókolta a gerincemet, ahogy a ruha lassan lehullott rólam, és egy csomóba gyűlt a lábam körül. A karjába kapott, és odavitt az ágyához.

– Feküdj le! – mondta, és én nem tehettem mást, mint hogy engedelmeskedem.

Nem volt rajtam harisnya, és ő a lábam közé térdelt, és levette a magas sarkúmat. A földre dobta őket. Aztán felnézett, találkozott a tekintetünk, majd lehajolt, hogy megcsókolja a bokám belső oldalát. Elakadt a lélegzetem.

De nem állt meg itt. Ajkával végigcsókolta a lábam, míg kezével a másikat simogatta lágyan. Elért a bugyimhoz, és hosszú ujját beakasztotta az övrészébe.

Pontosan tudtam, hogy mit fog csinálni, mik a szándékai.

– Ne! – mondtam, és kezem a fejére tettem.

– Ne mondd meg nekem, hogy mit tegyek, Abigail! – suttogta. Lehúzta a bugyimat, és én ismét ott feküdtem előtte, meztelenül és kitárva.

Eddig még senki sem csinálta ezt velem. Nem csókolt meg senki ott. Biztos voltam benne, hogy erre készül. Vágytam rá, őrülten kívántam, és lehunytam a szemem a várakozástól.

Megcsókolt, lágyan, pont a csiklómon, és én megragadtam a lepedőt, és minden értelmes gondolatom elszállt. Már nem érdekelt, hogy mit fog csinálni. Csak éreztem, hogy kell nekem. Őrülten kell. Bárhogy, ahogy ő akarja.

Rám fújt, majd visszament csókolni. Nem sietett; lassan mozgott, hagyta, hogy megszokjam a helyzetet. Időnként megcsókolt itt-ott, lágyan, mint a suttogás.

Megnyalt, mire felugrottam az ágyon. A francba. Az ujja ehhez képest semmi. Lágyan és lassan nyalt, kóstolgatott engem. Megpróbáltam összezárni a lábamat, hogy belül tartsam ezt az érzést, de ekkor lecsúsztatta a kezét a bokámra, és széttolta őket.

– Ne akard, hogy lekötözzelek! – figyelmeztetett, és a testemen éreztem a hangját, amitől remegés futott végig rajtam föl s alá.

Újra hozzám ért a nyelvével, ott, ahol kívántam, majd finoman megharapott. Lassan betöltött az orgazmus előtti ismerős bizsergés, onnan indulva, ahol a szájával hozzám ért, szétterjedve a lábamon, fel a testemen és a mellemen, körözve a mellbimbóimon. De nem; ez nem én voltam, hanem Nathaniel keze. Míg a szájával dolgozott rajtam, kezével a mellbimbóimat simogatta. Sodorta. Húzta.

És nyalt és harapdált odalent.

Csavargattam a lepedőt, a csuklóm köré tekertem, majd erősen meghúztam, hogy jobban nekinyomhassam magam. A nyelve a csiklóm körül körözött, és halkan felkiáltottam, ahogy a gyönyör szétáradt a testemben, onnan, ahol Nathaniel lágyan simogatott.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy ágyba menj – súgta Nathaniel, amikor helyreállt a lélegzetem.

Ő még mindig teljesen fel volt öltözve.

Felültem.

– És te? Nem akarod, hogy… – nem tudtam, hogy mondjam. De ő nem élvezett el. Ez nem tűnt igazságosnak.

– Nekem jó így.

– De nekem kell szolgálnom téged – érveltem.

– Nem – válaszolta. – A te dolgod az, hogy azt tedd, amit mondok, és most azt mondom, hogy ideje a szobádba menned.

Lecsúsztam az ágyról, forrón és súlytalanul. Csodálkoztam is, hogy megtart a lábam.

A nap folyamán tapasztalt érzések és az imént átélt megnyugtató megkönnyebbülés után nem sokba telt, hogy elaludjak.

Ez volt az első éjszaka, hogy hallottam zenét; valahol egy zongora játszott, lágyan és édesen. Finoman és igézőn. Álmomban kerestem a hangot, megpróbáltam kitalálni, hogy vajon ki játszhat, honnan szól a zene. De nem jutottam messzire, mert mindegyik végtelen folyosó ugyanúgy nézett ki. De valahogy tudtam, hogy a zene az otthont jelenti, de nem tudtam eljutni oda. Álmomban térdre rogytam, és zokogtam. 

Kilencedik fejezet

Nyugtalanul aludtam éjszaka, forgolódtam, és egyszer fel is ébredtem bódultan. Váratlan szomorúság töltött el, de nem tudtam, hogy mitől vagyok az. Valami motoszkált bennem a zenéről, és hogy nem találtam meg, majd zavartan átfordultam, és visszaaludtam.

Öt harminckor ébredtem, és rájöttem, miért akarta Nathaniel, hogy hét közben napi nyolc órát aludjak; a hétvégi alvás nem mindig jött össze. Egy nyögéssel kikászálódtam az ágyból.

Hat tizenötre lezuhanyoztam és felöltöztem, és sok időm maradt még, hogy elkészítsem a híres francia pirítósomat. Az edzőterem ajtaja alól fény szűrődött ki. Nathaniel bizonyára fent van már, és gyúr. Nem voltam benne biztos, hogy korábban keltem, mint ő.

Ásítottam, miközben a banánokat szeleteltem, és feltörtem a tojásokat. Imádtam főzni. Imádtam tápláló és ízletes ételeket készíteni. Ha nem szerettem volna annyira a könyveket, szakács lettem volna.

Épp a kenyereket pirítottam, amikor betoppant Apolló.

– Hé, Apolló – szóltam hozzá –, mi a helyzet?

Lágyan ugatott egyet, ásított, majd az oldalára feküdt.

– Te is? – kérdeztem én is ásítva.

Átgondoltam a tegnap estét, míg készült a banánszósz. Még mindig szürreálisnak tűnt. De nagyon jól szórakoztam. Olyan kellemesek voltak az emberek! És Nathaniel… hosszan merengtem, ahogy táncoltunk, aztán fenn, a hálószobájában…

Majdnem odaégettem a szószt.

Hétkor felszolgáltam neki a reggelit, rátettem a pirítóst a tányérjára, és leöntöttem a szósszal.

– Vegyél magadnak, és ülj le! – mondta. Nyoma sem volt benne a tegnapi úriembernek, de tudtam, hogy valahol mégis ott van.

Leültem a tányérommal, és épp az első falatot ettem, amikor újra megszólalt.

– Terveim vannak veled mára, Abigail – mondta. – Terveim, hogy még jobban az örömömre szolgálj.

Tervei, hogy még jobban az örömére szolgáljak? Mi a fene? Csináltam a jógát. Futottam. Követtem az étkezési előírásait. Mit várhat még tőlem?

De most nem az én asztalomnál voltunk.

– Igen, mester – mondtam, és a tányéromba néztem. A szívem dübörgött. Nem voltam többé éhes. Szétkentem egy kis szószt a tányéromon egy darab kenyérrel.

– Egyél, Abigail – mondta. – Nem tudsz üres gyomorral szolgálni engem.

Akkor sem tudtam volna senkit szolgálni, ha idegességemben kihányok mindent, de megtartottam ezt a gondolatot magamnak. Ettem egy falat pirítóst. Ezzel az erővel ehettem volna kartonpapírt is.

Miután eleget ettem ahhoz, hogy Nathaniel elégedett legyen, leszedtem az asztalt, majd visszamentem az ebédlőbe, és odaálltam mellé.

– Túl sok a ruha rajtad – mondta. – Menj a hálószobámba, és vedd le mindet!

A szobájába menet magamban őrlődtem. Mi mást tehetnénk még, mint amit idáig is tettünk? Próbáltam megnyugtatni magam. Háromszor szexeltünk, tegnap elment rajtam, és én is legalább háromszor szolgáltam őt szájjal. Bármi jön, tudom majd kezelni.

Félig sikerült megnyugtatni magamat. De aztán benyitottam a hálószobájába, és azonmód megálltam.

A szoba közepén valami padféle volt, vagy legalábbis azt hittem, hogy pad. Csípőmagasságú volt. És volt egy lépcsője is.

Visszatért az ideges izgalom. Levettem a ruháimat, és egy kis halomba raktam őket az ajtó mellé. Aztán csak álltam, és néztem a faszerkezetet.

– Ez egy ostorpad – mondta Nathaniel, aki közben besétált a szobába. – Büntetésből szoktam használni, de más célokat is szolgálhat.

Mondd ki! – könyörgött a racionális felem. – Terpentin. Mondd ki!

Nem! – kontrázott az őrült részem. – Akarom ezt! De Nathaniel nem vette észre a belső küzdelmemet.

Vagy nem érdekelte.

– Lépj fel! – mondta. – És feküdj a hasadra!

Három rövid szótag, és többé sohasem látod őt. Nem fog bántani. – De a bolond felem maradni akart. A bolond felem Nathanielt akarta.

Azt mondta, nem okoz maradandó sérülést. De azt nem mondta, hogy nem fog fájni

– mutatott rá a racionális felem.

– Abigail! – vett egy mély levegőt Nathaniel. – Ez hosszú lesz. Vagy csináld, vagy mondd ki a biztonsági szót! Nem kérdezem újra.

Öt másodpercig gondolkodtam a lehetőségeken. Az őrült gondolat győzött. A racionális részemet elküldtem hosszú szabadságra.

Nagy levegőt vettem, és felléptem a padra. A fa lágy volt, és volt rajta egy bemélyedés a testem számára.

Oké. Idáig nem olyan rossz.

Nathaniel valamit csinált mögöttem. Hallottam, hogy kihúz, majd becsuk egy fiókot. Valamit letett a csípőm mellé.

– Emlékszel, mit mondtam péntek éjszaka? – kérdezte. Költői kérdés volt. Nem volt szabad megszólalnom, hacsak fel nem szólított erre. A gondolataimmal szórakozott.

Visszagondoltam péntek estére. Rengeteg szex, alvás nélkül, rengeteg szex, fájdalmak és kívánások, szex, kagylómártás, még több szex… Nem jutott eszembe semmi. Fogalmam sem volt, miről beszél.

Két meleg tenyerét a csípőmre tette, megsimogatta a hátsó felemet, és akkor eszembe jutott az anális szex.

Terpentin! – kiáltotta a racionális felem. – Terpentin!

Összeszorítottam a fogam, hogy benntartsam a szót, ahová tartozott. A testem más részeit is összeszorítottam. Vagyis hát az egész testemet összeszorítottam.

– Engedd el magad! – simított végig a hátamon. Máskor ez jólesett volna. Bármikor máskor doromboltam volna az örömtől, hogy rajtam van a keze. De ha anális szexet akar, akkor nem.

Igaz, hogy nem mondtam ki előre, hogy nem csinálom. Csak arra gondoltam, hogy majd csak később jön.

Suhogást hallottam: a ruháit vette le. Beszívtam a levegőt, és megfeszítettem magam.

– Menj az ágyra, Abigail! – sóhajtott Nathaniel.

Olyan gyorsan ugrottam fel, hogy majdnem orra estem. Nathaniel követett az ágyba. Meztelen volt és csodálatos, de én alig vettem észre.

– El kell engedned magad. – A karjába vett. – Nem fog menni, ha nem engeded el. – A szája a nyakamon volt, és átöleltem őt. Igen, ezt már ismertem. Ezzel jól bántam.

Az a gyönyörű száj hihetetlen dolgokat csinált a bőrömmel. A testem kezdett elernyedni, ahogy a szájával lefelé ment. Ajkai a mellbimbóimat érintették, és hátravetettem a fejem, ahogy a nyelvével körözni kezdett körülöttük.

Végigcsókolta a felsőtestem; a keze mindvégig simogatott, mindvégig mozgott, jól beindítva ezzel.

– Amit teszek, azt legalább annyira a te élvezetedre teszem, mint a magaméra – harapott bele a fülcimpámba. – Bízzál bennem, Abigail!

És én akartam. Bízni akartam benne. Bíztam a tegnapi úriemberben. És a dom az ostorpaddal? Hát benne már kissé nehezebb volt bíznom.

A kettő ugyanaz az ember – mondtam magamnak.

Annyira össze voltam zavarodva, hogy nem is tudtam, mit gondoljak. Mindent megpróbáltam, hogy rájöjjek, mi is folyik itt. Hogy mi lenne helyes. Hogy ki is ő.

Közben Nathaniel egész idő alatt suttogott a fülembe.

– Gyönyört hozok neked, Abigail – lehelte. – Gyönyört, amit még csak nem is képzeltél.

Lassan lerombolta az ellenállásomat. Elsöpörte a kifogásaimat. És én hagytam. Valójában nem volt más lehetőségem. Már bejelentette rá az igényét. Hátrább húzódott, majd a szemembe nézett, ahogy belém hatolt. Én felnyögtem, és szorosabban fogtam őt.

Ekkor jöttem rá, hogy most először szabadon használhatom a karomat szex közben. Bizonytalanul végigsimogattam a hátát.

– Hadd menjen, Abigail! – mondta, és még mélyebbre hatolt. – A félelemnek nincs helye az ágyamban!

Kijjebb húzta, majd gyorsított a tempón, és közben lágy hangon nyugtatgatott. Mindez nagyon biztató volt.

Egy idő után már nem is emlékeztem, hogy mitől is féltem annyira. Nem emlékeztem semmire, csak Nathanielre és az ágyára, ahogy magamban éreztem őt, ahogy döngölt engem újra meg újra, és a gyönyör ígéretét súgta a fülembe.

A hasam megfeszült. Nathaniel kihúzta a farkát belőlem, megemelte a csípőm, majd még mélyebbre döfött. Közel voltam, nagyon közel! Átöleltem a lábammal, és magamhoz húztam őt. És ahogy az utolsókat lökte, valami meleg és síkos dolog csúszott be a másik lukamba, és én újra felsikítottam, ahogy az orgazmus szétáradt a testemen.

Azt mondta, egy dugó volt. Hogy ez ki fog tágítani, és mindennap hordanom kell néhány órát. Az anális szex terén teljesen tapasztalatlan voltam. Nem tudtam, mit várhatok tőle, csak ideges voltam az egésztől. De azt mondta, hogy gyönyört szerez nekem, és addig, amíg nem tapasztalok mást, úgy döntöttem, hogy hiszek neki. Eddig még sohasem hazudott.

Vasárnap ebéd után mentem el. Nathaniel utolsó szavai azok voltak, hogy pénteken hatra menjek.

Amikor hazaértem, Felicia folyamatosan nevetgélt.

– Egész nap vártam rád, hogy haza gyere – mondta, amikor beengedtem. – Van egy kis meglepetésem a számodra!

Felicia meglepetései rendszerint egy új rúzsból álltak. De azért leültem a díványra, magam alá húztam a lábam, és mondtam neki, hogy feküdjön ide.

– Először is – kezdte – te vagy a legjobb barátnőm, és az is leszel az idők végezetéig, amiért megadtad a telefonszámomat Nathanielnek, hogy adja tovább Jacksonnak. Jackson fantasztikus. Azt hittem, el lesz szállva magától, amiért ilyen nagymenő futballjátékos, de egyáltalán nem; teljesen normálisan viselkedik. És az anyja? Láttad? Hihetetlenül kedves! És ahogy az összes fickó felállt, amikor pisilni mentél? És ahogy Elaina is felállt, és elment veled? Meg aztán…

– Felicia – szóltam közbe –, mikor térünk rá az ajándékomra? Mert én is fel tudom idézni az egész estét magamban! – Mint ahogy ezt is terveztem. Amint egyedül leszek.

– Rendben – mondta. – Bocs.

– Semmi baj. Csak hadd lássam már!

– Hazafelé jövet – hajolt hozzám közelebb – kikérdeztem Jacksont a gyerekkoráról. Hogy mióta ismerik Toddot; mikor vette el Elainát. Hogy Nathaniel sok nővel randizik-e…

– Felicia Kelly!

– Én vagyok a legjobb barátnőd, Abby! Az én dolgom, hogy törődjem veled. Na már most, Todd Clarkék mellett nőtt fel, és egész életében ismerte őket. – Gonosz kis mosollyal nézett rám. – Nathanielnek három komoly kapcsolata volt. Először Paige, aztán Beth, és Melanie volt az utolsó. Jackson Gyöngy-lánynak hívta őt, mert mindig hordta azt a gyöngysort. – A nyakékemre pillantott. – Nem szeretek arra gondolni, hogyan fog téged hívni. Nem adhatott volna neked egy gyűrűt, mint egy normális fickó?

Folyamatosan beszélt, de az agyam még nem dolgozta fel, amit mondott. Három nő. Három alávetett. Akikről tudott a családja is.

Felicia még mindig beszélt.

– Nathaniel és Melanie öt hónapja szakítottak. Jackson szerint igazi kurva volt, és örült, hogy lelécelt. – Egy újabb vigyort villantott felém. – Azt is mondta, hogy nem te vagy Nathaniel szokásos típusa, de úgy látja, hogy jól illesz hozzá.

Ő volt a második két nap alatt, aki Nathaniel közeli barátai közül azt állította, hogy jól illek hozzá. Csak nem tévednek – vagy igen?

Új energia éledt bennem, és már nem is voltam álmos, mint percekkel azelőtt.

– Ma mutatják be az új filmet, amit meg akartunk nézni – folytatta. – Érdekel? Jó régen voltunk már együtt, Felicia és én; mindkettőnknek rengeteg dolga volt.

– Meddig tart? – kérdeztem.

– Úgy tizenegyig.

Tehát tizenegyig. Hatkor kell kelnem. Akkor még mindig marad hét óra alvásra. Több mint amennyit az utóbbi két napban aludtam.

– Persze. Nézzük meg! 

Tizedik fejezet

Nyugtalanság vett rajtam erőt, ahogy péntek délután Nathaniel háza felé mentünk. A titkárnője hívott szerdán a könyvtárban, és azt mondta:

– Mr. West nyolckor találkozik önnel pénteken. Az autója felveszi önt, ahogy eddig.

Ennyi. Semmi részlet, semmi indoklás. Semmi.

Kicsit kiábrándított a dolog; sokkal jobban szerettem a pénteki vacsoráinkat. Az, hogy együtt eszünk, mielőtt elindulunk a hálószoba felé, finoman vezetett be a hétvégébe. Bár lehet, hogy csak én érzem így, de mintha neki is jólestek volna ezek. Ha másért nem, hát mert jókat szórakozhatott rajtam. Hogy előkészítsen arra, amit tervezett. Persze megvoltak az elképzeléseim a hét végi terveiről. Úgy használtam a dugót, ahogy mondta, és felkészültnek éreztem magam.

De mégis. Furcsa volt, de valahogy hiányzott valami.

Sötét volt már, amikor a kocsi felhajtott a kapu elé. Nem volt ott Apolló, hogy üdvözöljön. Nem volt ott Nathaniel sem.

Megnyomtam a csengőt.

Az ajtó lassan kinyílt, és Nathaniel intett, hogy lépjek be.

– Abigail!

Bólintottam. Miért állunk az előtérben? Miért néz így rám?

– Jól telt a heted? – kérdezte. – Válaszolhatsz.

– Minden rendben volt.

– Rendben? – kérdezte, és mindkét szemöldökét fölvonta. – Nem vagyok egészen biztos benne, hogy a rendben a megfelelő kifejezés.

Újragondoltam a hetemet. Próbáltam észrevenni, hogy mire céloz. De semmi szokatlan nem ötlött az eszembe. A munka ugyanolyan volt. Felicia ugyanolyan volt. Végigcsináltam az edzéseket, és azt a nevetséges jógát. Nyolc órát…

Ó, nem!

Ó, nem. Nem, nem, nem…!

– Abigail – mondta nyugodtan. – Van valami, amit el akarsz mondani nekem?

– Vasárnap csak hét órát aludtam – suttogtam, szemem a földre sütve.

Honnan a pokolból tudta?

– Nézz rám, ha velem beszélsz!

Felnéztem rá. A szeme izzott.

– Hét órát aludtam vasárnap – mondtam újra.

– Hét órát? – Egy lépéssel közelebb jött. – Azt hiszed, azért raktam össze az egészséged érdekében ezt a tervet, mert unatkoztam, és éppen nem volt jobb dolgom? Válaszolj!

Az arcom forró lett. Úgy éreztem, bármikor elájulhatok. Ami nem lett volna rossz. Sőt jó lett volna.

– Nem, mester.

– Terveim voltak erre az estére, Abigail – mondta. – Meg akartam mutatni neked néhány dolgot. Ehelyett most a szobámban kell töltenünk az estét a büntetéseddel!

Úgy nézett rám, mint aki még mondani akar valamit. Nem tudtam, szólhatok-e.

– Sajnálom, hogy csalódtál bennem, mester.

– Még jobban fogod sajnálni, amikor végeztünk. – Fejének egy intésével a lépcső felé intett. – A szobámba! Most!

Sokszor gondoltam arra, hogy milyen érzés lehet, amikor egy elítélt bűnöző megy a vesztőhely felé. Hogyan képesek mozgatni a lábukat? Szétnéznek a folyosókon és a cellákon, amelyek előtt elmennek, és eszükbe jutnak a szebb idők? Magukon érzik a figyelők pillantásait, ahogy elmennek előttük?

Nem mondom, hogy ez ugyanaz. Tudom, hogy nem.

Meghalni csak egyszer lehet. Ha már meghaltál, többé nem érzel semmit.

Most érezni fogom, ami rám vár.

De Nathaniel szobájába menet eldöntöttem, hogy panasz nélkül tűröm a büntetést. Ő hozta a szabályokat, és én egyetértettem velük. Egyet most megszegtem. Ennek következményei vannak. Ezt el tudtam fogadni.

Nem lepődtem meg, amikor újra láttam az ostorpadot. Mély levegőt vettem, és levetkőztem. Kicsit reszkettem, amikor felléptem a padra, és ráhajoltam.

De hova tegyem a kezemet? Tegyem keresztbe, a mellem alatt? Ez nem tűnt megfelelőnek. Inkább lelógattam. Ez meg kényelmetlen volt. A fejem fölé? Nem, ez hülyén nézne ki.

Hallottam, hogy Nathaniel belép a szobába, és ebben a pillanatban már nem is érdekelt a kezem.

Az egyik részem azt kívánta, bárcsak látnám az arcát, de a másik örült, hogy nem látja. Pontosan tudatában voltam, hogy meztelen vagyok, és ki vagyok szolgáltatva neki.

Egy meleg kéz érintette meg a fenekem, és én majdnem felugrottam.

– Különféle fenekeléseket szoktam alkalmazni – mondta, és közben simogatott. – Az első az erotikus fenekelés. Ez azért van, hogy növelje a gyönyörödet, hogy izgassalak vele. – A keze végigsimított a fenekemen, és megérkezett a lábam közé. – A lovaglóostorral, például.

A simogatása egyre durvább lett, aztán belém csípett.

– A második fajta fenekelés a fenyítés. Ilyenkor nem érzel kéjt. A célja, hogy emlékeztesselek az engedetlenség következményeire. A jólléted érdekében hozom a szabályokat, Abigail. Hány órát kellene aludnod vasárnaptól csütörtökig? Válaszolj!

– Nyolcat – nyögtem ki. Nem kezdhetné már el?

– Igen, nyolcat. Nem hetet. Ezt nyilvánvalóan elfelejtetted, úgyhogy az égő hátsód majd emlékeztet rá a jövőben.

Csendben maradt. Az egyetlen hang, amit hallottam a fejemben, a saját szívverésem volt.

– A harmadik fenekelés a bemelegítő fenekelés. Ezt a fenyítés előtt használom. Tudod, miért kell bemelegítő fenekelést alkalmaznom?

Nem, még sohasem hallottam bemelegítő fenekelésről. Vigyen el az ördög, ha egyetlen szót is mondok.

Egy bőrszíjat tett a fejem mellé. Oda, ahol jól láthatom.

– Mert a feneked elsőre nem tudná elviselni a büntetést.

A kezem őrülten tapogatózott valami után, amivel a padon tarthatom magam.

– Húsz ütés a bőrszíjjal, Abigail. – Megállt. Várt. – Hacsak nincs valami, amit mondani akarsz.

Arra vár, hogy kimondjam a biztonsági szót! Nagyon ideges lehet, ha azt hiszi, hogy ilyen könnyen feladom. Teljes csendet erőltettem magamra.

– Nos, jól van.

A kezével kezdte, először csak megcsapkodott, ami nem volt rossz. Szinte élveztem, hogy őszinte legyek. Nem volt rosszabb, mint a lovaglóostor. De folytatta. És folytatta. Kezdtem kényelmetlenül érezni magam, és a testem megfeszült az erőfeszítéstől, hogy egy helyben maradjak.

Egy idő után, talán öt perccel később, kezdtem feszültebb lenni, mielőtt lecsapott a keze, majd attól féltem, hogy mikor csap le újra. Mert, a fene egye meg, fájt, pedig még el sem kezdte igazán.

Könnyek szöktek a szemembe. Meddig fog ez még tartani?

A keze újra meg újra lecsapott. Megint, és megint. És ez még csak a bemelegítés volt.

Megállt, és kezével végigsimított a hátsó felemen, mintha csak keresne valamit a bőrömön. Aztán elvette a szíjat a fejem mellől.

– Számolj, Abigail!

A szíj suhogni kezdett a levegőben, és minden figyelmeztetés nélkül csapott a meztelen fenekemre.

– Jaj!

– Hogyan? – kérdezte.

– Egy! Úgy értem, egy. Aztán megint.

– A francba! Úgy értem, kettő!

– Ügyelj a nyelvedre! – Ezúttal keményebben ütött.

– H… árom!

A negyedik annyira fájt, hogy hátranyúltam, hogy megvédjem magam. Egy pillanatra megállt, és odahajolt a fülemhez.

– Ha még egyszer eltakarod magad, lekötözlek, és még tízzel többet kapsz.

Keresztbe fontam a karom, és a mellem alá tettem.

Tizenegynél már sírtam. Tizenötnél alig kaptam levegőt. Tizennyolcnál eldöntöttem, hogy tíz órát fogok aludni. Minden éjjel. Csak kérlek, elég volt!

– Hagyd abba a könyörgést!

Hangosan beszéltem. Könyörögtem. De nem érdekelt. A szíj újra lecsapott. Kimondtam valamit, ami tizenkilenc is lehetett.

Még egy, és vége.

– Hány órát kell aludnod, Abigail? Válaszolj!

Nagy levegőt vettem. Fulladoztam a könnyeimben.

– Nyo… llcc… at!

Még egy, és vége.

– Hú… sz!

Az egyetlen hang a szobában tőlem jött. Sírás és hüppögés. A testem rázkódott. Nem is tudtam, le tudok-e jönni a padról.

– Mosd meg az arcod, és menj a hálószobádba! – mondta Nathaniel. Ő még csak nem is lélegzett gyorsabban. – Aludnod kell, hogy újra felvedd a ritmust. 

Tizenegyedik fejezet

A tükörből visszanéző arc vörös volt, és maszatos.

Nos, Abby – mondtam a tükörképemnek –, többé nem lógsz annyit Feliciával! Vagy ha igen, tízre szigorúan otthon vagy!

A hálószobámba botorkáltam, és a hasamra feküdtem. Nagyon reméltem, hogy Nathaniel nem akar valami… kísérleti dolgot csinálni… ezen a hétvégén. Dugó vagy nem, túlságosan fájt mindenem ahhoz, hogy csak rágondoljak is.

De ha igen? Kimondanám a biztonsági szót? A fenekelés még oké, ezzel elvagyok. Elrontottam. Ma este félreérthetetlenül tudtomra adta, hogy a szabály az szabály. De ha ki akarja próbálni velem az anális szexet?

Nem gondoltam, hogy ez menne nekem, legalábbis ma nem. Nem ezen a hétvégén. Akkor inkább használom a biztonsági szavam.

Akkor és ott elhatároztam, hogy ez a határ. Kell hogy legyenek határok. Meg kell mondanod magadnak, hogy meddig mehetsz el! És ezt én döntöm el. Ezen a hétvégén nincs anális szex.

Elképzeltem, ahogy elhagyom Nathanielt.

Szomorú lettem. Vajon milyen lehet ez majd neki? Erre gondoltam, a fenekelésre, és arra, hogy többé nem látom őt – és sírni kezdtem. Az arcomat a párnába nyomtam, mert nem akartam, hogy meghallja. De mi lesz, ha bejön?

Sírás közben léptek visszhangzottak a folyosóról. Abbahagytam, és csendben maradtam. Meghallotta? A lépések megálltak. Megláttam a lábát az ajtó alatt.

Továbbment.

Remegve fújtam ki a levegőt, és valahogy rávettem magam az alvásra.

Most is visszajött az álom. Az, amelyikben zene volt. Ezúttal gyorsabban kezdődött. Haragosan. Tüzesen. Aztán fokozatosan alakult át abba az édesen vágyakozó dallamba, amit az előző hétvégén hallottam. A harmóniát egy kis szomorúság szőtte át. Álmomban szobáról szobára futottam, kétségbeesetten. Mindenképpen rá akartam találni. Meg akartam tudni, honnan jön a zene. Egymás után nyitottam ki az ajtókat. De mint ezelőtt, mindegyik egy-egy folyosóra nyílt, és mindegyik folyosó egy ajtóban végződött. A zene elhallgatott. A kilincshez nyúltam, és kitártam. És azt láttam, hogy a semmibe vezet…

Újabb szombat reggel. Újabb ébresztőórás kelés. Miközben készültem, a Nathaniellel való találkozásra gondoltam. Mit fog mondani? Mit fog tenni? Mit tervezett erre a hétvégére? Vajon ma lesz az a nap, amikor kimondom a biztonsági szót, és elmegyek?

Óvatosan lépkedtem a konyha felé, a testem mindenhol fájt. Az edzőterem felől nem hallottam zajt. A konyha üres volt. Körbenéztem a helyiségben. Ott. Az asztalon. Egy összehajtogatott papír.

A külső felén tetszetős kézírással ott volt a nevem.

Széthajtottam.

Délre itthon vagyok, ebéd az ebédlőben.

Mély levegőt vettem. Nem írta, hogy csomagoljak, és menjek. Pedig egy részem pont ettől félt.

Egy gyors zabkását készítettem, néhány diót és összevágott banánt kevertem bele. Állva ettem, a konyha két falát borító szekrényeket nézve. Eldöntöttem, hogy átnézem a tartalmukat, ha befejeztem. Legalább lesz mit csinálnom, hiszen a dzsogging és a jóga most nem jöhetett szóba.

Bevettem egy ibuprofent, és kutattam egy órán át. Csodálatos edényei, konyhai eszközei és tányérjai voltak. Az éléskamrája is jól felszerelt volt. Négy mély polcon olyan dolgok sorakoztak, amiket bármelyik séf szívesen felhasználna. A polc tetejét nem értem el. Majd később megnézem.

Úgy döntöttem, hogy kenyeret sütök. A dagasztás pont az a dolog volt, amivel feldolgozhatom az érzéseimet is. És még az is jó benne, hogy állva lehetett csinálni.

Ahogy a tésztát dagasztottam, újra meg újra átrágtam magam a Nathaniellel kapcsolatos érzéseimen. A múlt héten hülye voltam, hogy azt hittem – reméltem –, hogy belém szeretett. Az alávetettje voltam. Most ennyi elég. Nem gondolok a jövőre. Csak arra, ami itt és most van. Meg aztán, ha újra látom, én is rájöhetek, hogy hűvösebbek lettek az érzéseim.

Kivettem egy hideg sült csirkét a hűtőből, és felvágtam. Egy kis csirkesaláta nagyon jó lesz a friss kenyérhez. Szőlővel és sárgarépával fogom felszolgálni. A délelőtt gyorsan eltelt. Egyszer csak hallottam, hogy Nathaniel visszatért. Apolló rontott a konyhába. Meglátott, egyet vakkantott, majd egy nyálas puszit adott.

Délben bevittem a tálat az ebédlőbe, ahol Nathaniel már ülve várt. A szívem dübörgött. Reméltem, nem látja, hogy remeg a kezem, ahogy leteszem elé.

– Egyél velem – mondta egyszerűen.

Nem nagyon akaródzott leülnöm, de egy hógolyónak is nagyobb esélye van túlélni a tüzes poklot, mint annak, hogy ne engedelmeskedjem. Megpakoltam egy újabb tányért, ami az ebédlőasztalon volt, és kihúztam vele szemben egy széket.

Egy párna is volt rajta.

Egy pillanatra megtorpantam. Most próbál vicces lenni? Mert nem volt ebben az égvilágon semmi vicces! Rápillantottam. Egyenesen előre nézett, ahogy rágott.

Nem. Nem akart vicces lenni. Az ebédlő székei kemények voltak. Egyszerűen figyelmes volt.

Óvatosan leültem. Oké. Egy kicsit fáj. De nem nagyon. Ez még kezelhető.

Csendben ettünk. Megint.

Amúgy nem bánom a csendet. A csend jó dolog. Időt ad, hogy gondolkodj. De ma reggel semmi más nem volt a csenden kívül, és már fáradt voltam a gondolkodástól. Valami zaj kellett volna.

– Nézz rám, Abigail! – Összerezzentem. Nathaniel azzal a furcsa, intenzív zöld tekintettel nézett rám. Levegőt is alig kaptam. – Nem szeretlek megfenyíteni. De vannak szabályaim, és ha megszeged őket, akkor megfenyítelek. Gyorsan és alaposan.

Ó, efelől kétségem sem volt.

– És nem mondok hízelgő bókokat sem – folytatta –, de tegnap nagyon jól viselted. Sokkal jobban, mint ahogy gondoltam.

Valami, amiről már azt hittem, hogy meghalt, kezdett lángot fogni bennem. Nem nagyon, épp csak egy kicsit parázslott. Egy szikrányit. De hallani, hogy jól csináltam valamit… ez volt a legnagyobb dicséret, amit kaphattam tőle. Hátratolta a székét az asztaltól.

– Fejezd be az evést, és találkozzunk a hallban fél óra múlva, fürdőköpenyben!

Gyorsan rendbe szedtem a konyhát, majd a szobámba mentem, és szerettem volna egy kicsit ledőlni, ha csak percekre is. Fáradt voltam, és az ibuprofen ellenére még mindig fájt mindenem. De ehelyett gyorsan átöltöztem, és elindultam Nathaniel felé, aki már felöltözve várt a hallban – de nem úgy, ahogy vártam. Fogalmam sem volt, mit tervez.

– Kövess! – mondta, majd megfordult, és bement egy olyan ajtón, amit eddig még nem is használtam.

Egy férfias nappalin mentünk keresztül. A nagy kandalló fölött egy széles tévé volt a falon. Bőrkanapék kínáltak kényelmes ülőhelyeket, és egy magas, széles ablak nézett a terjedelmes udvarra.

Kinyitotta az udvarra vezető franciaajtót, és ott várt rám, kint.

Kint? Ebben az időben? Fürdőköpenyben?

De persze eszembe jutott a hógolyó a pokolban, meg minden ilyesmi. Szó nélkül kiléptem, és vártam.

Egy bugyborékoló meleg medencéhez vezetett, amit gőz és puha fehér törülközők vettek körbe. Olyan volt, mint a mennyország.

Kioldozta a köpenyem, és levette rólam.

– Fordulj meg!

Megfordultam, de egy kicsit zavarban voltam a hátsóm miatt; bár lehet, hogy nem is. Nem tudtam. Rengetegszer látta már tegnap éjszaka.

– Jó – mondta, és finoman végigsimogatott. – Nincs felsebezve.

Mivel ez nem kérdés volt, nem is mondtam rá semmit. De örültem. És meg voltam lepődve. Mert úgy éreztem, hogy nagyon is sebes.

Amikor megfogta a kezem, láttam, hogy már nincs rajta a köpenye. A medence széléhez vezetett, majd belelépett úgy, hogy közben fogta a kezem.

– Egy kicsit szúrni fog – mondta –, de hamar elmúlik.

Felszisszentem, ahogy beléptem a forró vízbe. De annyira jó érzés volt a jeges téli levegő után! És tényleg szúrt, de ahogy hozzászoktam a vízhez, ez lassan elmúlt.

– Ma nincs fájdalom – mondta Nathaniel, ahogy a karjával átölelve maga mellé ültetett a vízben –, csak öröm.

Amikor az ölébe ültem, vastagabb lett a gőz. Nem is láttam őt tisztán. Homályba és ködbe burkolódzott. Mintha egy álom lenne. Mintha ez az egész egy álom lenne.

Az ajka a hátamat csókolgatta, a keze a karomat simogatta.

– Érints meg! – súgta a fülembe.

Végigsimítottam a mellén. Ezelőtt még sohasem értem hozzá így. Ez új volt. A mellkasa sziklakemény volt, tökéletes – mint ahogy a többi része is. Lejjebb mentem, most a hasát simogattam. Elakadt a lélegzete, ahogy még lejjebb értem. Aztán a farkát simogattam, mire megkeményedett. Megmarkoltam az egyik kezemmel.

– Két kézzel! – súgta. Mindkét kezemmel megfogtam, és mert tudtam, hogy szereti, eléggé meg is szorítottam. – Gyorsan tanulsz.

A derekam köré tette a karját, és lovagló ülésbe forgatott át. De finoman csinálta, ügyelve, hogy ne fogjon meg ott, ahol tegnap megvert.

Az egész élmény az ellentétekről szólt. A fagyos hőmérséklet és a víz melege. Az élvezet, amit Nathaniel okozott nekem, és az érzékenység, ami a tegnap okozott fájdalomra emlékeztetett. De leginkább Nathaniel volt maga az ellentmondás – a férfi, aki olyan kemény tudott lenni, mint a szög, ugyanakkor olyan lágyan tudott megérinteni, mint a tollpihe.

Magamba szívtam a meleget, a gőzt, mialatt ő rajtam dolgozott a varázslatos kezével. Nemrég azt gondoltam, hogy az érzéseim iránta talán megfakultak. Különösen tegnap éjjel óta. De ahogy a karjában voltam, egészen közel hozzá, és éreztem, hogy mit tud tenni a testemmel, a csendes izzás fellobbant, és tudtam, hogy veszélyesen közel kerültem ahhoz, hogy mindent elborítson a tűz. 

Tizenkettedik fejezet

 Hátranéztem, hogy lássam, figyel-e valaki. Nem volt senki. Aztán visszafordultam a komputer felé.

Csináld csak, bátorított Rossz Abby.

De ez rossz dolog, ellenkezett a Jó.

Senki sem tudja meg! Ilyen rossz volt a Rossz.

De te tudni fogod – kötötte az ebet a karóhoz Jó Abby.

Az ujjaim a billentyűzet felett lebegtek. És készen álltak. Nathaniel West. Néhány másodpercbe telik leírni ezt a nevet.

Nathaniel. A férfi, aki a hétvégéim után a hétköznapjaimat is kezdi betölteni. Nem tudtam nem gondolni rá. Még az után a szörnyű fenekelés után sem. El kellett volna hagynom őt. Le kellett volna vennem a nyakéket, és visszaküldeni neki.

Ehelyett számoltam az órákat, amik a péntek estétől elválasztottak. A hat órától. A hétvégétől. Ezen a héten nem voltak személyes telefonhívásaim. Nem is volt rájuk szükségem.

Az órámra néztem. Még harminc és fél óra maradt. Mekkora marha vagyok! Fogadni mertem volna, hogy a külsős alávetettjei közül senki sem számolta így az órákat. De hát Nathaniel Westről volt szó! És most már arra gondoltam, hogy talán mindegyik alávetettje ugyanígy számolta az időt.

De vissza a dolgomhoz! Nagy levegőt vettem, lehunytam a szemem, és olyan gyorsan írtam le a nevét, ahogy csak tudtam.

Na, persze – horkant fel Jó Abby. – Ha nem nézel oda, már nem is számít?

A komputer halkan zümmögött, míg kereste a kért információkat. A szívem hevesen vert. Megint hátranéztem. Aztán vissza a monitorra.

És ott volt. Főnyeremény!

Nathaniel West a könyvtár egyik olvasója volt. Vagy lehetett. Olvasójegye volt. De nem használta soha. Érdekes. Mikor kapta a kártyát? Elkezdtem számolni visszafelé. Hat és fél éve. Hmm… Hat és fél éve dolgozom a könyvtárban. Kíváncsi voltam, hogy ki adta ki neki. Körbepillantottam. Hat és fél év alatt olyan sok ember jött és ment itt! Lehetett bárki. Csak egyet tudtam biztosan, hogy nem én voltam. Ha a következő linkre kattintok…

– Abby!

– Ó! – pattantam fel vagy három méterre a levegőbe.

Elaina Welling nézett rám furcsán, amikor visszahuppantam a plafonról.

– Elaina! – szólaltam meg, kezemet lüktető szívemre szorítva. – Halálra rémítettél! – Szégyellős mosoly ült ki az arcára, és nem voltam benne biztos, vajon látta-e a monitort. – Készen állsz a nagy játékra?

Jackson és a Giants a következő hétvégén játszanak Philadelphiában. Jackson jegyeket is adott Feliciának. És egész héten együtt voltak. Az az igazság, hogy nehéz ezt feldolgoznom. Nathanieltől én csak egy fenekelést kaptam.

Stop! Itt és most. Ne feledd!

Biztos voltam benne, hogy Nathaniel elmegy a meccsre, ami azt jelenti, hogy csak a holnap éjszaka marad. Csak egy éjszaka…

– Készülök rá, de előbb még szerettem volna együtt ebédelni veled – válaszolta Elaina, elvonva a gondolataimat a holnap estétől.

– Ó! – néztem az órámra. – Tizenkettő előtt nem szoktam ebédelni.

– Nekem rendben. Úgyis van néhány elintéznivalóm. Mit szólnál hozzá, ha tizenkettő tízkor találkoznánk a Delphinában?

Megegyeztünk, és fél órával később besétáltam a bisztróba, amit Elaina választott.

Egy félreeső sarokban lévő bokszban várt rám. Mindketten jeges teát rendeltünk, és amikor a pincérnő elment, Elaina felém hajolt az asztal fölött.

– Elmondok egy titkot. Tudom, hogy mi vagy te. Tudok Nathanielről.

Leesett az állam. Elaina tudta. De ha Elaina tudja, akkor tudja Todd, és ha Todd tudja, akkor…

– Most megdöbbentettelek. Másképp kellett volna mondanom. De én – kereste a szavakat – azt gondoltam, jobb, ha felfedem a kártyáimat, és nem köntörfalazok. Te nagyszerű vagy. És imádom Nathanielt. Legyen bármilyen.

– Várj csak – mondtam, és felemeltem az egyik kezem. – És Nathaniel tudja? Tudja, hogy tudod, és tudja, hogy most velem ebédelsz? – Mert, a fene egye meg, nem az ő feneke bánja!

– Tudja, hogy elhívtalak ebédelni – bólintott. – De nem tudja, hogy tudom.

De én nem akartam titkot tartani Nathaniel előtt. Felsóhajtottam. Miért kell ennek ilyen bonyolultnak lennie?

– Todd tudja?

– Igen. De Linda nem, viszont nem vagyok biztos Jacksonban. – Belekortyolt a jeges teájába. – Todd és én nem tudnánk, ha Melanie nem jött volna el hozzánk négy hónapja, és nem zokogja ki a szemét.

A Gyöngy-lány kisírta a szemét Elaina és Todd előtt? Hát ez elég izgalmas volt ahhoz, hogy végighallgassam.

– Melanie, a korábbi alávetettje? – kérdeztem.

Ismét áthajolt az asztalon.

– Melanie sohasem volt az alávetettje.

A pincérnő szakított minket félbe. Háromszor kellett nekiállnom, míg egyszer sikerült leadnom a rendelésemet. Melanie nem volt az alávetettje? Akkor mi a fenéje volt?

– Nem hiszem, hogy alávetettnek lehetne őt nevezni – folytatta Elaina, miután elment a pincérnő. – Én nem ismerem a helyes megnevezéseket ezen a téren. De sohasem adott neki nyakéket. Valamivel nagyon kiborította.

Ebből semmit nem értettem.

– De Jackson azért hívta őt Gyöngy-lánynak, mert mindig gyöngyöket viselt.

– De azt Melanie akarta. Talán csak úgy csinált, mintha ezt nyakörvként hordaná. Nem tudom. – Elaina a fejét rázta. – Nem sokkal az után, hogy Nathaniel szakított vele, eljött a lakásunkba. Általános iskolás koruk óta ismerik egymást Todd-dal. Hosszan kortyoltam egyet a jeges teából. Túl sok információ volt ez egyszerre.

– Melanie velük együtt nőtt föl – folytatta Elaina. – Mindig is bukott Nathanielre. Ő próbálta ezt figyelmen kívül hagyni, de Melanie kitartó volt. Végül megkapta őt, de csak nagyjából hat hónapra.

Hátradőltem, és azon gondolkodtam, hogy ez most jó hír, vagy rossz. Nem adott neki nyakéket. Mit mond ez rólam?

– Nathaniel megcsókolta őt? – kérdeztem.

– Hogy megcsókolta-e? Hát persze.

A francba! Akkor olyan volt, mint én. De engem nem akar megcsókolni.

– Gondolkodtam rajta, miután elment – folytatta Elaina, aki nem vette észre a kiábrándultságomat. – A többi lányon. Paige és Beth jut eszembe. Mindketten viseltek nyakéket, bár egyszerűeket. – Az én nyakláncom felé intett. – Nem olyat, mint a tiéd. Biztos vagyok benne, hogy mások is voltak. Csak nem mutatta be nekünk.

– Miért mondod el mindezt nekem?

– Mert megérdemled, hogy tudd, milyen hatással vagy rá. Ő nem fogja elmondani. – Most tényleg összezavarodtam. – Neked ilyen fantasztikus nyakéket adott, szinte mindjárt az első alkalommal. Beszél rólad. Ruganyosak lettek a léptei, amit már régen láttam nála, és… nem is tudom. Egyszerűen megváltozott. Igaz, hogy egész jó francia pirítóst készítesz? – nézett rám kérdőn.

Beszélt neki rólam? Emlegette a főztömet?

A pincérnő letette a salátákat.

– Abby – folytatta Elaina. – Hallgass rám! Bánj óvatosan Nathaniellel! A szülei egy autóbalesetben haltak meg, tízéves korában.

Bólintottam. Ezt már tudtam.

– Ő is ott volt az autóban – folytatta. – Annyira összeroncsolódott, hogy órákba telt, míg kiszabadították. – Suttogóra fogta a hangját. – Nem hiszem, hogy azonnal meghaltak. De nem tudom. Nem beszél róla. Sohasem beszélt. De a baleset óta megváltozott. Azelőtt nagyon vidám gyerek volt; azóta pedig teljesen magának való, és szomorú. – Reménykedve nézett rám. – És te most visszaváltoztatod. Visszahozod Nathanielt.

Ez után a kis atombomba után más dolgokról kezdtünk beszélni; Elaina munkájáról, rólam, a tanításról, Feliciáról és Jacksonról. Gyorsan múlt az idő, és hamarosan vissza kellett mennem dolgozni.

Beültem egy taxiba, és azon gondolkodtam, amit Elaina mondott; hogy megváltoztattam Nathanielt, hogy visszahoztam őt.

Szerettem volna hinni, de nem tudtam.

Gyorsan rám adta a nyakörvet. Ez nem jelent semmit. És miért olyan érdekes az, hogy elvitt a nagynénje jótékonysági eseményére? Egyik sem volt igazán fontos. Az volt, aki, és a kapcsolatunk olyan, amilyen. Semmi sem változott.

Megfordultam. Elaina ott állt mögöttem a járdán, és felém nézve telefonált valakivel. Aztán megváltozott az arca. Sikoltott.

Miért sikoltott?

Fém csapódott fémhez. Dudák őrjöngtek. A világ vad forgásba kezdett. A fejem valami keménynek ütődött.

Aztán a semmi. 

Tizenharmadik fejezet

 Fájt mindenem.

Hosszú ideig csak erre tudtam koncentrálni.

A fájdalomra.

Aztán jöttek a fények. És a zajok. Meg akartam mondani, hogy maradjanak csöndben, és kapcsolják ki a lámpákat, mert a fény és a zaj fáj. Ha sötét lenne, és csend, minden rendben lenne. De, bár hallani hallottam, beszélni nem tudtam.

Aztán éreztem, hogy mozgatnak, és ez még rosszabb volt, mert ez még jobban fájt. Egy csomó kéz fogott egyszerre. És nem hagyták abba, amikor azt mondtam nekik, hogy hagyjanak.

A zaj még erősebb lett.

– Abby! Abby!

– Vérnyomás stabil, százhúsz per hatvankilenc.

– A pupillák egyformák, és reagálnak.

– Hívd a CT-t; túl sokáig…

– Belső vérzés lehetséges…

És, hála istennek, visszatért a sötétség.

Veszekedés hangjaira ébredtem fel újra.

Felicia. Ő volt az, aki veszekedett.

– Micsoda kibaszott állat… azt se tudod…

– Semmit sem értesz…

– Miért nem…

– Ez egyáltalán nem így…

– Mindkettőjüket meg kell kérnem… ne zavarják a beteget… Aztán megint a sötét.

Amikor megint felébredtem, ki tudtam nyitni a szemem. Sötét volt. És nem hallottam semmit, csak a kitartó bip-bip-bipet.

– Abby?

A hang felé fordítottam a fejem. Linda volt az.

Megnyaltam az ajkam. Miért ilyen száraz?

– Dr. Clark!

– Kórházban vagy, Abby. Hogy érzed magad?

Mint a pokolban. Mint az igazi pokolban.

– Eléggé ki lehetek ütve, ha a főorvos is a szobámban van.

– Vagy elég fontos vagy – lépett közelebb hozzám. Mellette Nathaniel állt.

Nathaniel!

– Szia! – mondta. Előrébb lépett, megfogta a kezem, és hüvelykjével finoman végigsimította a csuklómat. – Megijesztettél.

– Bocsánat – ráncoltam a homlokomat, és emlékezni próbáltam. – Mi történt?

– A taxiddal karambolozott egy billencs. A hülye sofőr átment a piroson.

– Közepes agyrázkódásod van, Abby – Linda valamit írt a laptopján. – Én vigyáztam rád éjszaka. Mélyebb kómában voltál, mint ami egy ilyen agyrázkódásnál szokásos, de nincs belső vérzésed. Nem tört el semmid. A következő néhány napban fájdalmaid lesznek.

Bólintani próbáltam, de túlságosan fájt.

– Felicia hangját hallottam?

– Új kórházi szabályzat – mosolyodott el Linda. – Nathaniel és Felicia nem mehetnek hét méternél közelebb egymáshoz.

– Volt köztünk egy kis félreértés – mondta Nathaniel. – Ő most Elainával van. Beszéltek az apáddal.

– Beszélhetnék…

– Pihenned kell – mondta Linda. – Megmondom a többieknek, hogy felébredtél. Nathaniel?

Nathaniel bólintott.

Amikor Linda elment, felnéztem rá, és intettem, hogy jöjjön közelebb. Fölém hajolt, hogy a fülébe súghassak.

– Kihagytam a jógát ma délután.

Elsimította a hajam a homlokomról.

– Azt hiszem, ezúttal elnézem neked.

– És szerintem holnap is ki fogom hagyni.

– Valószínűleg – mosolygott.

– De ami a fő – mondtam, és egy kicsit szédülni kezdtem –, úgy tűnik, rengeteget aludtam.

– Csss… – húzta végig hosszú ujját a homlokomon, mielőtt lecsukódott a szemem.

Suttogást hallottam magam körül. Csukva tartottam a szemem, hogy ne tudják, hogy ébren vagyok.

– Abby! – Kinyitottam a szemem. Felicia. – Szerinted nem tudom, amikor sumákolsz?

Naná hogy tudta.

– Szia, Felicia.

Megszorította a kezem.

– Ha még egyszer így megijesztesz, összetöröm minden csontod!

– De előbb én! – mondta Elaina mögüle.

– Szia, Elaina.

– Jól vagy, hála istennek! Komolyan, amikor megláttam azt a teherautót, ahogy áthajt a piroson… nem is tudom… arra gondoltam… – a szeme bepárásodott. – Nathaniel ordított, én meg azt hittem, hogy meghaltál. – Könnyek folytak végig az arcán. Még Felicia is a szemét törölgette. – Nem tértél magadhoz, Abby. Miért nem tértél magadhoz?

– Bocsánat. – Megpróbáltam felülni, de végül föladtam. Fájt. – Most már magamnál vagyok.

És éhes. Éhes vagyok.

Felicia visszanyomott az ágyra.

– Nem hinném, hogy most felkelhetsz.

Nathaniel. Nathaniel itt volt, nem? Vagy álmodtam?

Linda sétált Elaina mögé.

– Nathaniel elment, hogy hozzon neked valamit enni. Azt mondta, amit itt adnak, azt Apollónak sem adná oda.

Igen, ez olyan nathanielesen hangzott. Készíts étkezési tervet, és ragaszkodj hozzá!

– Lekádereztem a barátodat – mondta Felicia. –Férfiasan viselte. Áldásom rátok.

– Áldásod mire? – kérdeztem.

– Hogy találkozzatok – forgatta látványosan a szemét.

– Kösz – mondtam –, de nem tudtam, hogy te adod az engedélyt.

Megvonta a vállát.

Kisimítottam a lepedőmet. Várjunk csak…

– Hol vannak a ruháim? – A nyakamhoz nyúltam. – Hol van a…

– Le kellett vágniuk rólad a ruhákat – mondta Elaina. – Elég durva volt. Ekkora ollókat használtak – kacsintott rám. – A nyakláncod a táskámban van. – Kösz, Elaina! – Furcsa volt, hogy nincs rajtam a nyakék; olyan könnyűnek éreztem magam nélküle.

– Felébredt az alvó szépség? – sétált be Nathaniel a szobába, kezében egy tálcával, még mindig öltönyben és nyakkendőben. Letette a tálcát az ágyam mellett lévő gurulóasztalra, odatolta mellém, és felemelte a tál tetejét. – Nézd csak meg, mit neveznek ételnek errefelé. Csirkehúslevest tálalnak egy kannában!

A levesre mutattam. Jó illata volt.

– Te főzted?

– Nem – tette karba a kezét. – Nem hagyták. De én mondtam, hogy mit és hogyan.

Lefogadtam volna.

Körülnézett a szobában.

– Elmondtad neki?

– Nem – rázta a fejét Linda. – Nemrég ébredt föl. Gyerünk, Elaina! Együnk mi is valamit! – Hátranézett. – Felicia! Te is jössz?

– Egy perc, és lent vagyok – intett Felicia.

Amikor Linda és Elaina kiment, Nathaniel kicsomagolt egy kanalat, és a tál mellé tette. Az ágyat feljebb támasztotta.

– Egyél!

– A fenébe, Nathaniel! – mondta Felicia. – Abby nem egy kutya!

– Tudom. – Nathaniel mereven nézett vissza rá.

– Tényleg?

– Felicia! – figyelmeztettem.

Felicia haragosan nézett Nathanielre, majd kicsörtetett az ajtón.

– Ne haragudj! Felicia… – sóhajtottam – Felicia…

– Ne kérj bocsánatot! – Nathaniel az ágyam végébe ült. – Törődik veled, és a te érdekeidet nézi. Ebben semmi rossz nincsen. – A tál felé bökött. – Enned kell!

Belekóstoltam.

– Finom!

– Kösz! – mosolyodott el.

Már a felét megettem, mire újra megszólaltam.

– Elainánál van a nyakláncom.

– Tudom – válaszolta, és közben a lábamat dörzsölte a takarón át. – Mondta. Majd később visszaszerezzük.

Még egy kanállal ettem. Majd később visszaszerezzük. Tetszett a hangsúlya. Még egy kanál. Elképzeltem, hogy a konyhaasztalnál ülünk. Végül is, amúgy sem tartottuk be a kórházi rendet. – Miről beszéltél korábban? Mit mondtak el nekem?

– A hétvégéről volt szó. Holnap Felicia és a többiek elmennek Philadelphiába, ahogy tervezték. De mivel nem lehetsz egyedül a hétvégén, én itt maradok veled.

De én amúgy is vele vagyok minden hétvégén!

Aztán jutott csak eszembe. Jackson meccse.

– Sajnálom. Miattam nem látod a meccset.

– Tudod te, hányszor láttam már játszani? – kérdezte.

– De ez most rájátszás.

– Össze se tudnám számolni, hány rájátszást láttam már. Nem fog hiányozni. Megnézhetjük a tévében. – Újra mosolyogni kezdett. – De sajnálom, hogy te nem látod.

– Én? – Nem is volt úgy, hogy megyek.

– Te meg én holnap este mentünk volna Philadelphiába a gépemmel. A városban töltöttük volna a hétvégét. Vasárnap megnéztük volna a meccset. – Megpaskolta a lepedőt. – Most be kell érnünk a dívánnyal és azzal, ami van.

Úgy volt, hogy Philadelphiába visz a saját gépén?

– Ne izgulj! – mondta. – Ha megnyerik, még mindig ott van a Super Bowl!

Tizennegyedik fejezet

Eltoltam magamtól a tálcát.

– Van itt egy tükör valahol? – Soha nem voltam nagyon hiú, de látni szerettem volna, hogy úgy is nézek-e ki, mint ahogy érzem magam.

– Nem tudom… Nem hiszem – hebegte Nathaniel, és én döbbenten néztem rá. Még nem fordult elő olyan, hogy ne lett volna biztos valamiben. Eddig minden feketefehér volt. Igen és nem. Nem is tudom, hallottam-e tőle olyat, hogy nem tudom.

Arcomhoz emeltem a kezemet.

– Csúnyán néz ki? Szörnyű vagyok?

Nathaniel talált egy kézitükröt a mosdónál, és odahozta nekem. Lassan emeltem föl. Egyszerre csak egy részt, Abby! A szememmel kezdtem.

– Huh! Szép fekete karikák! Úgy nézek ki, mint akinek behúztak egyet.

Nathaniel hallgatott, mint a sír. Megmozdítottam a tükröt. A homlokom bal oldalát egy kötés takarta el.

– Ez mi? Mi történt? – kérdeztem, és megérintettem a kötést. Fájt.

– Fejsérülés – mondta Nathaniel. – Mindenütt vér volt. Nem akart elállni, őket meg nem érdekelte. Inkább azzal foglalkoztak, hogy eltört-e a nyakad, és van-e belső sérülésed. – Tekintete a távolba meredt. – A fejsérülések nagyon véreznek. Emlékszem.

És ebben a pillanatban Nathaniel nem egy harmincnégy éves férfi, hanem egy tízéves fiú volt, beszorulva egy autóba.

– De végül elállt – mondtam lágyan.

– Mi? – kérdezte, ahogy visszatért a jelenbe.

– A vérzés. Elállt.

– Igeen – mondta. – Amikor látták, hogy nem tört el a nyakad, bekötötték a fejed. – Felállt, és elvette előlem a tálcát. – Add csak, félreteszem.

Nathaniel és Felicia újabb vitába bonyolódott, hogy ki maradjon itt éjszakára.

– Én hoztam pizsamát magammal, váltóruhát és fogkefét – mondta Felicia.

– Linda majd hoz nekem egy műtősruhát – válaszolta Nathaniel.

– Azt hiszem, ez a kórházi tulajdonnal való visszaélés lenne – bökött ujjával Nathaniel felé. – És ezt jelentem a felügyelőbizottságnak.

Nathaniel egy lépést tett felé.

– Linda a felügyelőbizottság tagja.

Egy nővér nyitott be a szobába, és megkerülte őket. Rám nézett. Kidobjam őket? – volt a tekintetében. Megráztam a fejem.

– Akkor maradunk mindketten – mondta Nathaniel.

A nővér kihúzta a karomból az infúziót, és átkötötte a homlokomat.

– Sajnálom, Mr. West, de éjszakára csak egy kísérő maradhat. Ez a szabály.

A szabály szó hallatán átforrósodott az arcom. Valószínűleg a vörös minden árnyalatában tündökölt.

Nathaniel felállt.

– Értem. Felicia, maradj itt te! – Odalépett hozzám. – Elmegyek, mielőtt rám küldik a biztonságiakat. Reggel eljövök hozzád. – Odahajolt, és a fülembe súgta. – Aludj jól!

Miután elment, minden elcsendesedett. Felicia letelepedett a szoba sarkában lévő heverőre, és én hamarosan elaludtam.

Egy kórházban lehetetlenség aludni. Folyamatosan jönnek-mennek, ellenőrzik a hogylétedet, megmérik a vérnyomásodat, vagy csinálnak veled valamit. Egész éjjel hol fent voltam, hol nem, de valószínűleg jobban aludtam, mint Felicia. Az a heverő nem tűnt túl kényelmesnek.

Amikor felébredtem, Felicia olyan volt, mint akit megrágtak. A mindig tökéletes haja most összevissza állt, és táskák voltak a szeme alatt.

– Hallgatnom kellett volna Nathanielre, és hazamenni – mondta.

– Jobban aludtál volna, az biztos – mondtam, és kísérletképpen megmozgattam a különböző testrészeimet.

– Amúgy sem volt sok értelme – folytatta, amikor felállt, és kinyújtózott. – Itt volt végig a várószobában.

Hirtelen megálltam.

– Nathaniel? Itt maradt? Egész éjjel?

– Egész éjjel. – Odajött az ágyamhoz. – Amikor a nővér bejött, ő mindig ott állt a folyosón. Teljesen félreismertem. Azt hiszem, tényleg törődik veled.

Még mindig ezen töprengtem, amikor az emlegetett férfi bejött. Fáradtan nézett Feliciára, aki tudomást sem véve róla a szobát rendezgette. Mögötte egy kórházi dolgozó jött, kezében egy tálcával.

– Reggeli – monda Nathaniel, és elém tolta az asztalt, hogy egyek. – Ezúttal sonkássajtos omlett.

– Szaladnom kell, Abby – mondta Felicia, majd odajött, és megpuszilt. – Még pakolnom is kell. Gyógyulj meg! Hívlak, amint tudlak. – Nathaniel felé fordult. – Ha bántod, levágom a farkad, és feltálalom neked reggelire!

– Felicia Kelly! – kapkodtam a levegőt döbbenten.

– Bocsánat. Egyszerűen csak kijött – mondta, és Nathanielre mutatott. – De komolyan gondolom.

– Nem tudom, mi ütött belé – mondtam Nathanielnek, miután Felicia elment. Nathaniel leült az ágyamra.

– Tegnap eléggé ki volt akadva. Szerintem egyszerűen nem szereti, ha bántanak.

– Elmondod, min vitatkoztatok?

– Nem.

Nem is vártam tőle mást. Bekaptam egy falat omlettet. Meg sem lepődtem, hogy milyen finom.

– A többi beteg is sonkás-sajtos omlettet reggelizik?

– Azt hiszem, nem nagyon érdekel, hogy mit esznek a kórházi betegek reggelire. Linda jött be, őt egy nővér követte, aki ismét megmérte a vérnyomásomat.

– Jó reggelt, Abby! – mondta Linda. – Rendeltem még egy CT-t, és ha minden rendben, akkor haza is mehetsz! Nathanielnél leszel?

Bólintottam.

– Jól van – mondta. – Hogy őszinte legyek, minél előbb kiviszlek innen, annál jobb. A konyhai személyzet megfenyegetett, hogy felmond, ha Nathaniel még egyszer beteszi oda a lábát. Szeretném elintézni az elbocsátásodat még a délelőtt.

A CT nem mutatott semmi rendelleneset, és engem elbocsátottak, megkímélve ezzel Lindát egy új konyhai személyzet felvételétől. Elaina egy kék kasmírpulcsit és egy puha, khakiszínű nadrágot hozott, így nem kellett a hátul kötős kórházi ruhában hazamennem.

Csak akkor jutott eszembe a baleset, amikor beültem Nathaniel kocsijába.

– Mi történt a taxissal? – kérdeztem Nathanieltől, miközben a forgalomban araszolt.

– Kisebb sérülései lettek. Őt már tegnap hazaengedték. Nem szeretem a taxit. Veszek neked egy autót.

– Mit? Nem.

Határozottan nézett rám, de ezúttal nem érdekelt. Ez most nem egy domhétvége ügye volt. Ez… nos, nem is tudom. Ez valami más volt.

Megszorította a kormánykereket.

– Mi bajod azzal, ha veszek neked egy autót?

– Nem jó érzés – ráztam meg a fejem. Nem akartam elmagyarázni. Meg kell értenie. Könnyek szöktek a szemembe, ezért sűrűbben pislogtam.

– Sírsz?

– Nem – szipogtam.

– De, sírsz. Miért?

– Nem akarom, hogy autót vegyél nekem. – Miért nem tudja azt mondani, hogy oké, és hagyni az egészet? Lehunytam a szemem. Nem, úgysem fogja. – Ettől úgy érzem magam…

– Hogy érzed magad?

– Mocskosnak – sóhajtottam –, mint egy kurva.

A kormányon elfehéredtek az ízületei.

– Úgy érzed, az vagy?

– Nem – töröltem le a könnyeimet. – De én egy könyvtáros vagyok. Te pedig… te az egyik leggazdagabb ember New Yorkban. Hogy nézne ez ki?

– Abigail! – mondta nyugodtan. – Sokkal korábban kellett volna arra gondolnod, hogy hogyan néznek ki a dolgok. Most már mindennap rajtad van a nyakörvem.

Igen, ez igaz, és jó páran meg is bámulták.

– Az más.

– Ugyanaz. Az én felelősségem, hogy a gondodat viseljem.

– Azzal, hogy veszel nekem egy autót?

– Azzal, hogy kielégítem a szükségleteidet.

Néhány mérföldet csendben vezetett. Én az elfutó tájat néztem. Egy idő után lehunytam a szemem, és úgy csináltam, mintha aludnék. Miért ragaszkodik annyira ahhoz, hogy autót vegyen nekem? Városban élek. Nincs szükségem autóra.

Amikor elértünk a birtokára, kiszállt, és kinyitotta nekem az ajtót.

– Az autóügynek még nincs vége, de most szállj ki, és pihenj! Később még beszélünk.

A nappaliba vezetett, az egyik bőrkanapéhoz. Apolló felugrott, és a lábamat szaglászta. Nathaniel percekkel később szendvicsekkel és gyümölcsökkel jött be.

Volt egy íróasztal a nappaliban, és míg én a díványon pihentem, és szórakozottan váltogattam a tévécsatornákat, Nathaniel dolgozott. Bizonyára utol kell érnie magát, mert két napot kihagyott.

Időnként elszundikáltam. Valamikor fél négy körül felébredtem. Körülnéztem; Nathaniel is felnézett a számítógépéből.

– Jobban érzed magad? – kérdezte.

Nem voltam benne biztos, hogy az autóval, vagy a fájdalmakkal kapcsolatban kérdez-e.

– Egy kicsit – mondtam, mindkét kérdésre válaszolva ezzel. Bekaptam a kisasztalon lévő fájdalomcsillapítót. Felálltam, és kinyújtóztam. Ó, de jólesett!

Nathaniel kikapcsolta a számítógépet.

– Gyere velem – nyújtotta felém a kezét. – Szeretném, ha megnéznéd a ház déli részét.

A ház déli részét? Megfogtam a kezét. Meleg volt, és biztatóan erős.

Végigmentünk a fő folyosón, aztán egy előtéren át olyan részhez érkeztünk, ahol még sohasem voltam. A hall végén egy dupla ajtó állt. Nathaniel elengedte a kezem, rám mosolygott, és kinyitotta az ajtót.

Elállt a lélegzetem.

Hát ezért nem használta az olvasójegyét! Akár ő maga is kiszolgálhatta volna a New York-i olvasókat innen. Tudtam, hogy sok embernek van otthon könyvtára, de ilyet még sohasem láttam. Nem tudtam, hogy létezik ilyen egyáltalán.

A terem nagy volt, és a késő délutáni napfény ferdén sütött be a plafontól padlóig érő ablakokon. De a többi fal… polcok és polcok, tele könyvekkel. Csak könyvekkel. Még egy mozgatható létra is volt, amellyel el lehetett érni a felsőbb polcokat.

Középen két, teljesen kárpitozott dívány volt; de a fő helyen, a terem centrumában, egy pompás koncertzongora állt.

– Azt akarom, hogy ez legyen a szobád – mondta Nathaniel. – Ha ebben a szobában vagy, az lehetsz, aki akarsz. A saját gondolataiddal lehetsz. A saját vágyaiddal. Mindez a tiéd. Kivéve a zongorát. Az az enyém.

Ámuldozva jártam körbe, kezemet végighúzva a könyvek gerincén. Páratlan gyűjtemény volt; első kiadások, antik kötetek, annyi, hogy nem is tudtam átfogni az egészet. A kidolgozott fa, a bőrkötésű könyvek – sok volt ez nekem. – Abigail? – Felé fordultam. – Te sírsz. Megint – súgta.

– Olyan gyönyörű!

Elmosolyodott.

– Tetszik?

Odamentem hozzá, és átöleltem.

– Köszönöm!

 Tizenötödik fejezet

 Hosszú volt az a két nap.

Nem mintha unatkoztam volna, vagy ilyesmi. Az új kedvenc időtöltésem a könyvtár felfedezése volt, órákat töltöttem az új könyvekkel, és a régiekkel való újraismerkedéssel.

Nathaniel tapintatos volt. Udvarias. Talán kissé távolságtartó. Mindig ügyelt rá, hogy egyek és pihenjek eleget. Néha ő is csatlakozott hozzám a könyvtárban, de nem maradt túl soká. Kezdtem hiányolni az uralkodói oldalát. Annak nem sok értelme lett volna, hogy céltudatosan ellentmondjak neki, vagy ilyesmi. Ez nem hiányzott annyira.

Az autóról nem beszéltünk többet. Visszagondoltam rá, miket mondott, hogy az ő dolga az, hogy gondoskodjon rólam. Az igényeim kielégítése megtörtént. Pontosan ez volt az, amit a hétvégén csinált. És bármennyire szerettem volna romantikusnak látni a kórházban tett gesztusait és a könyvtárat mint szabad területet, azért tisztában voltam a helyzettel. Azt tette, amiről az autóban beszélt; kielégítette a szükségleteimet. Erre ezek voltak az eszközök. Egészséges alávetettre volt szüksége, és meg is tett mindent annak érdekében, hogy egészséges legyek. Végső soron ennyi, és nem több.

De egy kicsit duzzogtam amiatt, hogy nem ért hozzám. Egész hétvégén pihentem. Tökéletesen éreztem magam.

És voltak olyan szükségleteim, amelyeket nem elégített ki.

Betettem a poharat a mosogatógépbe, és kimentem a konyhából. Az órámra pillantottam: egy óra volt. A futballmeccs háromnál előbb nem kezdődik. Rengeteg idő van még addig.

Elmentem az edzőterem mellett. Üres. A nappaliban sem láttam őt. Arra gondoltam, talán odakint van, vagy a hálószobájában. De nem; a könyvtárban dolgozott. A kisasztalnál ült a sarokban.

Amikor beléptem, felnézett.

– Minden rendben? Szükséged van valamire?

– Igen. Rád. – A fejemen át levettem a blúzomat.

Letette a papírokat a kezéből.

– Pihenned kell.

Ez nem hangzott közvetlen utasításnak, így hát nem tettem semmit. Kigomboltam a nadrágom, és kiléptem belőle. Otthagytam a földön. Végül is, ez az én könyvtáram.

Továbbra is csak ült, és üres tekintettel nézett rám. Mire gondolhatott? Csak nem fogja azt mondani, hogy menjek el – vagy igen? A hátam mögé nyúltam, és kikapcsoltam a melltartómat. Nem hiszem, hogy elviseltem volna, ha visszautasít.

De mi van, ha visszautasít?

Letoltam a bugyimat, és azt is a földre ejtettem. Ez az én könyvtáram volt, de ő is azt csinált benne, amit akart. Vissza is utasíthatott.

Életemben nem éreztem magam ilyen kiszolgáltatottnak.

Nathaniel semmit sem csinált.

Vissza fog utasítani.

Lassan, végtelenül lassan, hátratolta a székét. Kinyitotta az asztalfiókot, és kivett belőle valamit. Hét lépés, és már ott állt előttem. Végigsimogatta a vállamat, a karomat, és megfogta a kezem. Az ingéhez húzta, és belecsúsztatott valamit.

– Oké – mondta.

A markomba néztem. Egy kondom volt.

Mert az antibiotikumok hatástalanná tehetik a fogamzásgátló tablettát.

Diadalérzés lett úrrá rajtam. Az izgalom a fejemből egyenesen a lényem középpontjába csapott, majd onnan le, a lábam között izzó ponthoz.

Ledobtam a kondomot a földre. Remegő ujjakkal próbáltam kigombolni az ingét, elég nehezen, de sikerült. Hátratoltam a válláról, majd kirántottam a nadrágjából. Kezemet végigfuttattam a mellén, fentről lefelé; emlékeztem az ismerős érintésre, ahogy kitapogattam a hasa részeit. Aztán körbejártam őt. Imádom egy férfi hátát nézni.

Az övé tökéletes volt, természetesen. Körbesimogattam a lapockáit, és lábujjhegyre állva megcsókoltam, pont a kettő között. Beszívta a levegőt, de nem ért hozzám; hagyta, hogy most én fedezzem fel őt. Lefelé végignyaltam a gerince vonalát, ízlelgetve a bőrét.

Megkerültem, hogy szembe legyek vele, és térdre estem. Erekciója kinyomta a nadrágját.

Látom, minden rendben.

Megsimítottam az ujjaimmal, egy kis szisszenést csalva ki belőle. Nagyon lassan kicsatoltam az övét, kigomboltam a nadrágját úgy, hogy közben időről időre megsimogassam őt. A cipzárral hasonlóképpen bántam; az ujjaim végigsimították, ami mögötte volt.

Még keményebb lett.

Végül egyszerre húztam le a nadrágját és a bokszerét, hogy megszabadítsam. A farka az arcom előtt pattant fel. Előrehajoltam, és határozottan a számba vettem. A karommal átöleltem őt, és magam felé húztam. Hogy megtartsa az egyensúlyát, kezét finoman a fejemre tette.

Erősen szívtam, újra eltelve az érzéssel, hogy a számban van megint. Feltéptem a térdemnél lévő kis csomagot, a kondomot rágörgettem a farkára, majd felálltam. A dívány ott volt mögötte. Kicsit megtoltam a mellénél, mire hátrálni kezdett. Együtt estünk rá, én lovagló ülésben rajta.

Előrehajolt, és az egyik mellbimbómat a szájába vette; a nyelvével körözött rajta addig, amíg már nyögtem a gyönyörtől. De ez most az én játékom volt, így hát visszanyomtam őt, és a farka fölé igazítottam magam.

Leereszkedtem rá, centiről centire, élvezve, ahogy lassan betölt.

– Abigail – nyögte, és megpróbált felfelé lökni.

De én lent tartottam őt, és tovább ereszkedtem rá, amíg már egészen bent volt. És ekkor én nyögtem fel. Megálltam néhány pillanatra, és csak figyeltem az érzést. Az érzést, hogy most ő van alattam és bennem. Ez a mennyország. Előrehajoltam a mellkasára, mire ő újra szívni kezdte a bimbómat. Óóó… így még jobb.

Lassan kezdtem el a mozgást, leszorítva és megemelve magam, miközben a csípőmmel köröztem is. Nathaniel is segített, és fölfelé lökött, hogy találkozzon velem. Egy fülledt, erotikus táncba kezdtünk. Fel, le és körbe. Újra meg újra.

A keze sem maradt tétlen. A csípőmön körözött, felszaladt a hátamra, megfogta a mellemet. A légzése szaggatott lett. Aztán, bár én lenyomtam, megragadta a csípőmet, és elkezdett föl-le emelgetni, hogy még jobban belém mélyedhessen. Nem tudtam betelni vele. Nem tudott elég mélyre hatolni.

– A francba, Abigail! – nyögte, és amikor megint felfelé lökött, egy új helyet ért el bennem.

Már közel voltam, és gyorsabban kezdtem mozogni. Látta, hogy hol tartok, és csatlakozott hozzám; vezetett engem, segített, hogy elérjem.

A gyönyör elárasztotta a remegő testem. Ő másodpercekkel később követett; még egy utolsót döfött belém, és felhördült, ahogy élvezett.

Lefeküdtünk a díványra, amíg a lélegzetünk ismét normális lett. Vártuk, hogy a combjaink újra működjenek. Vagy lehet, hogy ez csak én voltam. Az eset többet vett ki belőlem, mint gondoltam.

Nathaniel elforgatott mindkettőnket, így már egymás mellett feküdtünk oldalt, ő a támla felé.

– Jól vagy?

– Most már jól – vigyorogtam. Az már biztos, hogy a könyvtár az új kedvencem. Elviheti az összes könyvet, akkor is az marad. Végigsimítottam a mellkasát. Az enyém. Ebben a szobában úgy tehetek, mintha az enyém lenne.

Megfogta a kezem, és a mellénél tartotta.

– Azt akarom, hogy pihenj a nap hátralévő részében.

– Oké. – Megtehetem, hiszen megkaptam, amit akartam.

Lehengeredett a kanapéról, eldobta a kondomot, és összeszedte a ruháit.

– Milyen pizzát szeretnél? – kérdezte az ingét gombolva.

Mr. „Ezt kell enned, és nem azt” most pizzát akar? Komolyan?

Észrevette a bizonytalanságomat.

– A Clark család pizzát eszik, és csirkeszárnyat minden rájátszásnál. Ha nem, és veszít a Giants, Jackson kitagad minket. – Hallottam már őrültebb babonákról is – mondtam, és leszálltam a kanapéról. – De ugye nem ugyanazt a mosatlan fehérneműt viseli?

– Lakat van a számon.

Több szempontból is, gondoltam. Vajon meg fog majd csókolni egyszer?

– Gombásat – mondtam, és úgy döntöttem, hogy nem nézem tovább a száját. – A gombás pizzát szeretem, szalonnával.

– Gombás-szalonnás. – Visszahúzta az alsóját. – Piknik a padlón? Rendben?

Nathaniel a földön, körülötte párnák és pizza? Eleresztettem a fantáziám…

– Abigail!

– Igen! Piknik a földön, rendben!

De nem tudtam átverni.

– Lazítani fogsz a nap folyamán.

Félidőben adta vissza a nyakékemet.

Odáig megtettünk mindent Jacksonért: pizzát és csirkeszárnyat ettünk. És működött, mert a Giants egy góllal vezetett.

Nathaniel kikapcsolta a tévét, mellém jött, és felém mutatta a nyakörvet.

– Elaina adta oda a kórházban.

– Elaina tudja – mondtam neki. Nem tudtam hazudni, bár ez csak elhallgatás lett volna. – De nem tőlem. Én nem mondtam el neki – tettem gyorsan hozzá.

– Nekem is úgy tűnik – bólintott. – Köszönöm, hogy őszinte voltál. – Néhány pillanatig bizonytalannak látszott. – Szeretném tudni, hogy akarod-e még. Mert nem vagyok benne biztos… – nézett a szemembe. – Most már többet tudsz. És lehet, hogy nem… szeretnéd.

– Szeretném.

Egy másodpercre meglepetés ült ki a szemébe. Azt hitte, nemet mondok. Feltérdeltem, és lehajtottam a fejem, hogy rátehesse a nyakörvet.

– Nézz rám, Abigail!

Ránéztem. A szemembe nézett, letérdelt, majd ráillesztette a nyakamra, és összekapcsolta hátul. Ujjaival végigsimította a hajamat. A szeme elsötétült, a számra nézett, majd megint a szemembe. Egy csöppet közelebb mozdult.

Meg fog csókolni!

Megdermedtem. Képtelen voltam mozdulni, lélegezni.

Lehunyta a szemét, és sóhajtott.

Aztán kinyitotta a szemét, felállt, és visszakapcsolta a tévét.

Keserű csalódottság fogott el. Hülye! Hülye! Hülye! Megérintettem a nyakamat. De a nyakéke még rajtam van. Ez a része még mindig az enyém. Még mindig engem akar.

A New York egy ponttal nyert.

– Tudod, mit jelent ez? – kérdezte Nathaniel, ahogy közelképet mutattak Jacksonról, aki a levegőbe bokszolt.

– Hogy megyünk a Super Bowlra?

– Igen – válaszolta, és megérintette a nyakéket. – Terveim vannak a Super Bowlra. 

Tizenhatodik fejezet

 Felicia nagy dérrel-dúrral jött át hétfő este. Philadelphia klassz volt. A játék szuper volt. Wellingsék remek emberek. De leginkább Jackson. Jackson nagyszerű fickó. Száz százalékig, teljesen, tetőtől talpig szerelmes volt belé. Mennyi idő után? Két hét? Őrület.

Szorítottam neki.

Amikor megnyugodott, kikérdeztem a Nathaniellel való vitájáról.

– Semmi különös – mondta, és haját a füle mögé igazította.

– Felicia! A tudatalattim hallott téged. Az nem semmi volt.

– Egyszerűen csak megdöbbentett, hogy Nathaniel már ott volt – harapott az ajkába. – Én vagyok a legjobb barátnőd. Nekem kellett volna elsőnek ott lennem. Hülyeség. Mondtam, hogy hülyeség.

Megpróbáltam visszaemlékezni. Nem nagyon ment. Az emlékeim ködösek voltak.

– Mikor értél a kórházba?

– Amikor bevittek a szobádba. Rögtön a CT-vizsgálat után.

Ez valószínűnek hangzott.

– És mikor ért oda Nathaniel?

– Már a baleseti vizsgálóban is ott volt – sóhajtotta, és leült a szófára. – A nővéreknek kellett kiküldeniük őt. De miért nem őt kérdezed?

Figyelmen kívül hagytam a kérdését.

– De miért nevezted kibaszott állatnak?

– Mert úgy gondoltam, hogy az. Te az övé vagy, a szexben, mindenhogy; szolgálod őt, ilyesmi. Te kielégíted az egyik szükségletét, ő meg hanyatt-homlok rohan a kórházba, mert megsérültél, és fél, hogy szétesik a világa. Ez kiakasztott.

– De már bírod?

– Nem mondanám, hogy kedvelem, de igen… nem cseszegetem többet. – Odasétált az ajtóhoz. A beszélgetésnek vége. – Elmentek a Super Bowlra?

– Igen. Mondott valamit erről.

Szerdán fél kettő körül a könyvkiadó pultnál dolgoztam. Háttal a bejárati ajtónak az új kiadványokat katalogizáltam.

– Szeretnék megnézni valamit a ritka könyvek gyűjteményében.

Az isten mentsen az olyan fajankóktól, akik nem ismerik a könyvtári szabályokat.

– Elnézést – mondtam, és még csak nem is néztem fel igazán –, de a ritka könyvek gyűjteményét csak bejelentésre lehet látogatni, és mostanában elég kevés az emberünk. Ma délután biztosan nem lesz rá időm.

– Hát, ez kár, Abigail.

Van úgy, hogy messze meghaladja a valóság a képzeletet. Nos, én álmomban sem gondoltam volna, hogy Nathaniel szerdán fél kettőkor betoppan a New York-i közkönyvtár fiókkönyvtárába. Ezért nem is jöttem rá, hogy ki az, egészen addig, míg ki nem mondta a nevem.

Megpördültem.

Ott állt előttem, gyapjú nagykabátban, aminek gallérja fölött éppen csak sejtettem a nyakkendőjét. Állhatatosan és gunyorosan vigyorgott.

Nathaniel West itt van a könyvtáramban. Szerdán.

Megbillentettem a fejem. Még hogy a ritka könyvek gyűjteményébe?

– Nagyon nem jó az idő? – kérdezte.

– Nem – köszörültem meg a torkom. – De biztos vagyok benne, hogy megvan önnek a keresett könyv.

– Talán.

– És – folytattam, mert még mindig nem értettem, mit is akar – valakinek állandóan önnel kell lennie, amíg ott van.

– Úgy is reméltem. Elég unalmas lenne a ritka könyvek gyűjteményében egyedül bogarászni. – Lassan lehúzta a kesztyűjét, minden ujjáról egyenként. – Tudom, hogy ez nem hétvége. És ha úgy érzed, nyugodtan mondj nemet! Nem lesz semmi következménye. De mondd, elkísérnél a ritka könyvek gyűjteményébe?

Úristen.

– Ööö… igen – dadogtam, és csak néztem, ahogy a másik kesztyűjét húzza le.

– Nagyszerű.

Dermedten álltam.

– Abigail – mondta, hogy kibillentsen a dermedtségemből. – Talán az a hölgy ott – mutatott egy mögöttem lévő alkalmazottra – átveheti a pultot, míg te… mással vagy elfoglalva.

Huh.

– Abigail!

– Martha! – szólaltam meg, és otthagytam a pultot. – Megtennéd, hogy itt leszel a pultnál? Mr. Westnek időpontja van a ritka könyvek gyűjteményébe.

Martha intett nekem.

– Csak hogy tudjam – mondta Nathaniel, ahogy elindultunk –, van esetleg a ritka könyvek gyűjteményében egy asztal?

Egy asztal?

– Igen.

– Elég szilárd?

– Gondolom.

– Akkor jó – folytatta, ahogy követett a lépcsőn. – Mert úgy terveztem, hogy nem csak könyveket fogok kinyitni rajta.

A szívem dupla tempóval vert.

Egy kicsit viaskodtam a kulccsal, mert nem tudtam, melyik illik abba a zárba. Végül megtaláltam, és kinyitottam az ajtót.

– Ó, nem – mondta Nathaniel, és megtartotta az ajtót. – Csak ön után.

Beléptem a ritka könyvek gyűjteményébe, és alaposan körülnéztem. Üres volt, és ha nem történik valami váratlan esemény, az is marad a belátható jövőben.

Nathaniel becsukta az ajtót mögöttünk, és rá is zárta. Levette a kabátját, és rádobta egy szék támlájára, majd körbesétált a teremben, és megvizsgálta a polcokat és az asztalokat.

– Ez – mondta, és rámutatott egy csípőmagasságban lévő asztalra a terem közepén – pont olyan, amilyenre gondoltam.

Szexelni fogok a ritka könyvek gyűjteményében!

Nathaniellel.

– Vetkőzz le deréktól lefelé, Abigail – mondta –, és ugorj fel az asztalra!

Kizárva agyamnak azt a részét, amely azt mondta, hogy ezt nem szabad, kiléptem a cipőmből, és kigomboltam a nadrágomat. A bugyimmal együtt letoltam a csípőmön, aztán a földre. Nathaniel figyelte, ahogy felmászom az asztalra.

– Nagyon szép. – Kicsatolta az övét. – Tedd a sarkad és a feneked az asztal széléhez, és tárd szét azt a csinos térdedet nekem!

A ritka könyvek gyűjteményében a hőmérséklet hűvösebb volt, mint a könyvtár többi részén. Általában fáztam, amikor bejöttem ide, de most nem ez volt a helyzet. Melegem volt; forróságot éreztem. És ez csak fokozódott, ahogy néztem, hogyan cipzározza ki a nadrágját, és hogyan lép ki belőle és a bokszeréből. Már merev férfiasságára felhúzta a kondomot.

– Gyönyörű. – Odasétált az asztalhoz, még széjjelebb húzta a térdem, majd lenézett, és még egy kicsit feljebb igazított, hogy egy magasságban legyek a dákójával. Játszott velem. Azt akarta, hogy megízleljem a várakozást.

– Mondd csak, Abigail – folytatta. – Basztál már valaha is a ritka könyvek gyűjteményében?

– Nem.

– Nem, micsoda?! – szegte fel a fejét.

– Nem, uram!

Egy egészen kicsit belém nyomta a farkát.

– Így már jobb.

Várt egy percet, majd végig belém nyomta. A csípőm hátrafelé mozdult. A hátsó részemhez nyúlt, és odahúzott magához.

– Dőlj hátra a könyöködre, Abigail! Olyan keményen foglak baszni, hogy péntekig érezni fogod!

Nem kellett kétszer mondania. Hátratámaszkodtam, és előretoltam a csípőm, hogy még jobban hozzá szoruljak.

Nathaniel előre lökött, döngetett újra meg újra, és én olyan keményen ellentartottam, ahogy csak tudtam. A sarkamra emelkedtem, hogy pontosan a lökései magasságában legyek.

– Az enyém vagy! – mondta, ahogy nekem csapta magát.

A fejem hátraejtettem. Egészen ki voltam szolgáltatva ebben a helyzetben, és minden, amit éreztem, sokkal intenzívebb volt.

Igen – akartam mondani. – A tiéd vagyok, és csak a tiéd.

– Enyém! – Megragadta, és megtartotta a csípőmet, miközben a farkával döfködött.

– Mondd, Abigail!

– A tiéd! – ismételtem, ahogy újra meg újra belém döfött. – A tiéd! Tiéd! Tiéd!

Nyöszörögni kezdtem, ahogy közelítettem az orgazmushoz. Annyira jó érzés volt! De a munkahelyemen voltam; összeszorítottam a szám, amint áradt szét bennem a gyönyör, és amikor kiszakadt az ellenőrzésem alól, halkan felsikoltottam. Nathaniel visszatartotta a levegőt, és csendben maradt így, míg nagy erővel a kondomba élvezett.

Zihálva rám hajolt, és csókokkal borított be, egészen a hasamig.

– Köszönöm, hogy elkísért engem a ritka könyvek gyűjteményébe!

– Szívesen, máskor is – mondtam, és ujjammal beletúrtam a hajába. Egy utolsó csókot adott a hasamra, majd felöltöztünk.

Beleléptem a cipőmbe, és csak ekkor esett le, hogy mit is csináltunk itt. Mi lesz, ha valaki meghallotta? Mi van, ha vannak odakint az ajtó előtt? Nathaniel bezárta az ajtót, de voltak még, akiknek volt kulcsuk hozzá.

– Minden rendben? – vetette fel a fejét.

– Igen – mondtam, mert mielőbb el akartam hagyni a helyiséget. Elvettem a kondomot Nathanieltől, és megindultam a folyosó felé. – Majd én gondoskodom erről.

Bólintott.

– Találkozunk pénteken hatkor.

– Igen, uram.

Különváltunk. Ő elment, én meg a mosdóba indultam. Bizonytalan lábakon álltam, és zsibogtam belül. Ez a hülye mosoly meg nyilván rajtam marad egész nap.

Amikor visszaértem a pulthoz, egy rózsa várt azon a könyvön, amelyet épp katalogizáltam. Krémszínű rózsa volt, a végén egy kis rózsaszín beütéssel.

Felvettem, és beszívtam az illatát.

Ötvenkét óra még. 

Tizenhetedik fejezet

A pultnál ültem, és a rózsával babráltam.

– Valaki nagyon belezúgott valakibe – mondta hangosan Martha, aki arcát a kezébe támasztva ült a pultnál.

– Ki? Én? – babráltam tovább a rózsát.

– Nyilván – válaszolta. – De az a finom férfi is, aki itt hagyta neked a rózsát. – Néhányszor látványosan nagyokat pislogott.

– Nathaniel West? – kérdeztem, mert élveztem a neve hangzását az ajkamon. – Ő csak egy ismerős.

Oké, ez nem volt igaz. Ezerszer közelebbi viszonyban voltam vele, mint hogy csak az ismerősöm legyen. És a rózsa is köszönetnyilvánítás volt azért, hogy kielégítettem.

Martha felállt.

– Krémszínű rózsa egy kis rózsaszínnel fontos dolgot jelez.

– Igen? – hagytam abba a matatást. – Miért?

– John Boyle O’Reilly – mondta. – Az ír költő.

Megráztam a fejem. Még sohasem hallottam róla.

Martha összecsapta a kezét.

– Ez olyan romantikus! Egy versből van: A fehér rózsa…

– De ez nem fehér.

Martha mérges pillantást vetett rám.

– Tudom. Csak a címét mondtam!

– Bocsánat – mondtam, amikor láttam, hogy hova akar kilyukadni. – Folytasd!

Megköszörülte a torkát.

A vörös rózsa szenvedéllyel sóhajt, A fehér rózsa szerelemről lehel;

A vörös olyan, mint egy sólyom,

A fehér inkább egy galamb nekem.

De én krémfehér bimbót küldök neked,

Mely a szirmai végén elpirul;

Ahogy a tiszta és édes szerelem

Ajkán is égő vágy virul.{i}

Leejtettem a rózsát.

Ez semmit sem jelent. Nem jelent az égvilágon SEMMIT. Tetszett neki a rózsa, és ennyi az egész. Színtiszta véletlen.

De mikor csinált valamit Nathaniel véletlenül?

Soha.

A vágy csókjával az ajkán.

Semmi. Nem jelent semmit – suttogta a racionális Abby. Vagy talán a bolond Abby. Ki mondja már ezt meg?

Hát persze. Mondogasd csak magadnak! Mondd csak magadnak, hogy ez csak amolyan hóbort, amit minden hétvégén csinál. Bármi. Már tényleg nem számít, nem igaz? Inkább neked jelent sokat – mondta Bolond Abby. Vagy talán Racionális Abby.

– Abby!

– Bocs, Martha! – Felvettem a rózsát, és letettem az asztalra. Rábámultam. – Gyönyörű ez a vers. Nagyon romantikus.

A vágy csókjával az ajkán.

Felnéztem Marthára.

– Azt hiszem, elmegyek a költészet részlegre, és utánanézek ennek az O’Reillynek. Volt egy őrült ötletem, hogy Nathaniel West alávetettje leszek. Elfogadom az irányítását, engedelmeskedem az akaratának. Túltettem magam azon, hogy közben beleszerettem, de vajon mit érezhet ő?

Lehetséges lenne, hogy ő is belém szeretett?

Úgy éreztem, sose jön el a péntek. A percek vánszorogva teltek, az órák mintha az örökkévalóságig cammogtak volna. Jóga. Munka. Dzsogging helyett séta.

De aztán mégis csak eljött. Tíz perccel hat előtt érkeztem Nathaniel házához, és amikor kiszálltam a kocsiból, hallottam, hogy odabent Apolló ugat.

Nathaniel kinyitotta a bejárati ajtót. Hogy milyen jól nézett ki a hosszú ujjú, gombos ingében és fekete öltönynadrágjában! A lábam rogyadozni kezdett, csupán attól, hogy ránéztem. Szemével követett, ahogy felfelé mentem a lépcsőn.

– Boldog pénteket kívánok, Abigail! – mondta olyan sima hangon, hogy majdnem elájultam.

Most lesz.

– Gyere be! – Hátralépett, hogy elmehessek mellette. – A vacsora készen van.

És micsoda vacsora! Coq au vin várt a konyhaasztalon, finom csirkemell vörösboros mártásban. Minden falat remek volt. Míg ettünk, rájöttem, hogy mindketten imádunk főzni. Milyen lenne vele együtt dolgozni a konyhában?

Szeletelni és kockázni. A forró fazékból kiszűrődő gőz. Apró kóstolók, hogy elég fűszeres-e az étel. Néha itt-ott egy-egy érintés. Nekidörgölődzöm, ahogy elmegyek a pult mellett. Megérintem a fejét, ahogy leveszek valamit.

A könyvtárasztal újrajátszása, ezúttal a konyhapulton.

Tied. Tied. Tied.

– Hogy érzed ma magad? – kérdezte Nathaniel, ahogy befejeztük az evést.

Még emlékeztem a szerdai szavaira: még pénteken is érezni fogod. Elmosolyodtam.

– Minden jobb hely érzékeny rajtam.

– Abigail! – mondta korholva. – Rossz kislány voltál a héten? Elhűltem.

Ő pedig kimért mozdulattal letette a villáját a tányérja mellé.

– Tudod, mi történik a rossz lányokkal, nem?

Megráztam a fejem.

– Elfenekelik őket.

Úristen, ne!

– De jógáztam, aludtam rendesen, futás helyett gyalogoltam, ahogy mondtad! – Ez nem lehet igaz! A múltkor megszegtem a szabályokat. Megkaptam a magamét. De ezen a héten nem csináltam semmi rosszat! Kutya legyek, ha megint kifekszem arra az ostorpadra. Akkor inkább használom a biztonsági szót.

A francba!

– Abigail! – Nathaniel nyugodt és összeszedett volt. Nem tűnt mérgesnek vagy csalódottnak. Nem úgy, mint a múltkor. – Hányféle verés van?

Micsoda? Kit érdekel, hogy hány van? Mind fáj!

– Három – válaszolt a saját kérdésére. – Mi volt az első?

Valamiről lemaradtam. Mi is volt az első? Megpróbáltam visszagondolni arra az estére. Mit is mondott? Bemelegítő, fenyítő és erotikus.

Erotikus.

Ó!

Felvonta a szemöldökét.

– Indíts felfelé!

Hátratoltam a székem az asztaltól, és felszaladtam a lépcsőn. Hogy őszinte legyek, számítottam rá, hogy nem lesz bent az ostorpad. Megkönnyebbülten sóhajtottam, mert csak egy csomó párnát láttam Nathaniel ágyának közepén.

Nathaniel ágyán. A félelemnek nincs helye az ágyamban. Hittem neki. A ma este az élvezetről szól. Ő majd gondoskodik róla. Izgalom melegítette át a hasam.

Levettem a ruháimat, és vártam. Nathaniel másodpercekkel később lépett be. Az ágy felé intett a fejével, és nekiállt kigombolni az ingét.

– Hasra, a párnákra!

Felmásztam az ágyra, és ráfeküdtem a párnákra. A fenekem magasan fent volt a levegőben. Nathaniel az ágy fejéhez ment, és egy kötözőt vett elő.

– Nem hagyhatjuk, hogy megpróbáld eltakarni magad, igaz? – kérdezte, és összekötötte a kezem, majd úgy rendezett, hogy a könyökömön támaszkodjam.

Az ágy megmozdult, ahogy mögém jött. Éreztem, ahogy végigsimít a keze.

– Használtad az análdugót, Abigail?

Bólintottam.

– Jó. – Szétfeszítette a lábam. – Nyisd meg magad nekem! – Ujjával megérintette a lüktető hüvelyemet. – Nézzünk csak oda! Már most milyen nedves! Már az a gondolat is felizgat, hogy pirosra verem a hátsód?

Belülről megharaptam az arcomat.

Megdörzsölt a kezével, majd háromszor megpaskolt, gyors egymásutánban. Csípett, de ez csak olyan zsibbasztó, „igen, uram, kérhetnék még egyet?” típusú csípés volt.

– New York tisztességes népe azért adja a béredet, hogy dolgozz a könyvtárban, és nem azért hogy belopakodj a ritka könyvek gyűjteményébe! – Újra meg újra megcsapott, a keze mindig máshol és máshol ért.

De fájdalom helyett egyre inkább gyönyört éreztem; meleget, amely a kezéből áradt ki, és ott lüktetett az alsótestemben. Kellett nekem ez az ember. Kellett, hogy megérintsen. Kellett, hogy bennem legyen.

– Egészen nedves vagy. – Röviden belém mártotta az ujját, majd ott fenekelt, ahol csúszós és kívánós voltam.

Felnyögtem.

– Szereted ezt, Abigail? – kérdezte, majd újra ütött.

Ott! Igen, kérlek! Ott!

Csattanás.

Megemeltem a csípőm felé. Újra rácsapott a hátsómra.

– Gyönyörű rózsaszín a segged. – Éreztem, ahogy a farka a bőrömhöz nyomódik, és visszatartottam a lélegzetem. – A verésen kívül hamarosan mást is fogok csinálni vele. Hamarosan megbaszlak.

Feltépett egy csomagot, majd úgy helyezkedett, hogy a farkát becsúsztassa oda, ahol nedves voltam, és várakozó.

Nem tudtam nem nyögni egyet.

Aztán kihúzta.

– Ma este nem adhatsz ki hangot, különben nem kapod meg a faszom. – Újra a fenekemre csapott. – Megértetted? Bólints, ha igen!

Bólintottam.

– Jó. – Erőteljesen belém nyomta, és én ellentartottam. – Mohó vagy ma, igaz? Akkor mindketten azok vagyunk.

Mélyen és hosszan és keményen nyomta belém, és én összeszorítottam körülötte a belső izmaim, minden alkalommal, amikor belém hatolt. Újra meg újra. És minden lökésére azzal válaszoltam, hogy visszanyomtam magam felé, hogy még mélyebbre jöhessen.

Mélyebbre.

Mélyebbre.

Odanyúlt, ahol egymáshoz illeszkedtünk, és megdörzsölte a csiklóm. Ezt még sohasem csinálta. A testem felrobbant a gyönyörtől, ő rángva dőlt nekem, amikor együtt élveztünk.

Utána legurultam a párnákról, és Nathaniel kifulladva feküdt mellém.

Kezével végigsimogatta az oldalamat, megmarkolta a mellemet, a vállamat, majd a fejem alá nyúlt.

– Azt hiszem, nem tudtam mindent megnézni múlt szerdán a ritka könyvek gyűjteményében. Volna oly kedves, és adna még egy időpontot jövő szerdára?

Igent mondtam, majd hozzátettem, hogy uram.

Aznap este kilopakodtam a hálószobámból, és végigmentem a hallon a lépcsőkig. A félhold ezüstös fénye megvilágította az utamat, szürreális ragyogást adva mindennek. Elosontam Nathaniel csukott ajtaja előtt. Nem mondta ugyan, hogy nem szabad éjszaka felfedezőútra indulnom, de azért nem akartam, hogy rajtakapjon.

Lementem, olyan halkan, mint egy egér. Be a könyvtárba. A könyvtáramba.

Odamentem a polchoz, ahol Nathaniel verseskötetei voltak. Ujjammal könyvgerincről könyvgerincre ugráltam.

Itt kell lennie. Itt kell lennie. Kérlek, legyen itt!

Megálltam.

John Boyle O’Reilly összegyűjtött munkái.

Ideges kézzel kihúztam a könyvet a polcról, és közelebb mentem az ablakhoz. A könyv magától kinyílt, úgy a háromnegyedénél, ott, ahol A fehér rózsa volt.

Valami megvillant a padlón. Lehajoltam érte; egy krémszínű rózsaszirom volt, a csúcsánál egy kis rózsaszín beütéssel.

 Tizennyolcadik fejezet

Visszacsúsztattam a rózsaszirmot a könyvbe, amelyet visszatettem a polcra, mert a folyosóról lépések zaját hallottam. Olyan volt, mintha valaki egyenesen ide tartana.

Megfogtak.

Nathaniel sétált be a helyiségbe. Nem volt rajta ing, csak egy barna, megkötős, laza nadrág. Ha meglepte, hogy itt talál, mindenesetre nem mutatta. Felkapcsolt egy kislámpát.

– Abigail – mondta, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, hogy éjjel kettőkor itt talál a könyvtárban.

– Nem tudtam aludni.

– Úgy gondoltad, a költészet majd elandalít? – kérdezte, amikor meglátta, hol vagyok. – Játsszunk egy játékot, jó?

Ahogy itt jár-kél, szép, miként

a csillagtüzes éjszaka;

fénybe árnyat és árnyba fényt

szűr arca, szeme, mosolya:

oly szeliden ragyog felénk,

ahogy a vad nappal soha.{ii}

– Nevezd meg a költőt! – mosolygott rám Nathaniel.

– Lord Byron – tettem keresztbe a karom. – Te jössz!

Veled alszom, és veled ébredek,

Mégsem vagy ott az ágyban;

Puszta képzeted jut csak énnekem,

Csak azt markolom, vágyban.{iii}

Csodálkozva csillant fel a szeme. – Talán nem kellett volna egy angol–könyvtár szakossal ilyen versenybe bonyolódnom. Ezt nem ismerem!

– John Clare. Egy ide.

– Na, jó. Akkor ezt – csillant fel gonoszul a szeme.

Szíved, ha a jövőt nézi,

Ne sejtsen rosszat rólam;

Mert a sors majd úgy intézi,

Hogy rossz legyen, valóban!{iv}

Hát, ez elég húzós volt. Összeszűkült szemmel gondolkodtam.

– John Donne.

Bólintott.

– Te jössz!

Nagy levegőt vettem, és arra a versre gondoltam, amelyet szerda este olvastam; nem azt mondtam, amiből kiderülne minden. Vajon felismeri?

Odaadtad a szíved kulcsát nekem;

Miért hagyod hát, hogy idekint várjak?

Tudom – mondtam neki a szememmel. – Tudom. Ezt akarom. Téged akarlak.

Nathaniel nem lepődött meg, csak elmosolyodott, amivel átmelengette a szívem.

– John Boyle O’Reilly – mondta. – Adok magamnak egy pontot azért, mert ismerem a következő sort:

Ó, hisz az tegnap volt, magasságos egek!

Azóta rég lecseréltem a zárat!{v}

Ez újdonság nekem – figyelmeztetett az arca. – Hadd csináljam a magam módján! Ennyit megengedhettem neki.

– Akkor döntetlen. – Elsétáltam a polctól, és végighúztam az ujjam a bőrkanapén. – Szóval, miért látogattál a könyvtáramba ily korai órán?

– Hogy játsszam – intett a zongora felé.

– Hallgathatom?

– Persze.

Leült a zongoraszékre, és játszani kezdett. Elakadt a lélegzetem.

Az álombeli dalt játszotta. Ez valóság volt.

Nathaniel volt.

Döbbenten hallgattam azt, amit olyan nehezen tudtam felidézni az álmomból. Nem tudom, mennyi idő telt el, míg ott ültem és hallgattam. Talán meg is szűnt az idő.

És Nathaniel…

Akármeddig ott ültem és hallgattam volna. Olyan volt, mintha szeretkezne. Az arca a végtelen koncentráció portréja lehetett volna. Ujjai lágyan és finoman simogatták a billentyűket. Néha lélegzetet venni is elfelejtettem. A zene visszhangzott az éjszakában, leheletnyi melankóliát adva a holdfényhez. Végül a dal egy kísérteties crescendóba torkollt, majd lassan elhallgatott.

Hosszan ültünk szó nélkül. Nathaniel törte meg a csendet.

– Gyere ide! – súgta.

– Ez az én könyvtáram – mondtam ellent neki.

– De ez az én zongorám.

Odamentem a zongoraszékhez, és nem tudtam, hogy leüljek-e mellé, vagy inkább álljak. De Nathaniel megoldotta a helyzetet azzal, hogy átkarolt, és lovagló ülésben magára vont. Hátamnál volt a zongora, arcom a melle felé nézett.

Megsimogatta a hajamat, a vállamat, majd a hátamon át leért a derekamig. A fejét előrehajtotta, hogy a mellem közé került, és felsóhajtott. Kezemet a fejére tettem, és megmarkoltam vastag szálú haját. Kérlek, kérlek, kérlek, csókolj meg! – szerettem volna könyörögni. Oda akartam a száját húzni a magaméhoz, hogy akkor én csókoljam meg őt. Az én könyvtáram volt, végül is. De igazából azt akartam, hogy ő tegye meg.

Mert a kettő nem ugyanaz.

Utóbbi nem jelentene annyit.

Hálóingem áttetsző anyagán át megcsókolta a mellemet. Szájába vette a bimbómat, és megszívta.

Oké – döntöttem el –, akkor inkább nem gondolkodom, csak érzek.

– Akarlak – mondta, és mélyen a szemembe nézett. – Itt akarlak, a zongora tetején. A könyvtárad közepén.

Most újra választás elé állított. Ez az én könyvtáram volt, vagyis nyugodtan elutasíthattam volna.

De inkább utasítottam volna el a levegőt.

– Igen – súgtam.

Mindketten felálltunk. Keze végigsiklott a csípőmön, és áthúzta a hálóingemet a fejemen.

– A zsebemben – mondta, ahogy a nadrágját oldottam ki.

Ó, persze. A kondom.

– Nagyon biztos voltál magadban, ugye? – kérdeztem, ahogy kibontottam a csomagot.

Nem válaszolt. Nem is kellett.

Már kész erekciója volt, és ahogy rátettem a kondomot, játszottam vele egy kicsit; alaposan megszorítottam, ahogy szoktam. Ő visszaült a zongorapadra, én a dereka köré tettem a lábam, újra szembenézve vele.

– Játssz nekem! – súgtam a fülébe. Átöleltem a karommal, ujjaimmal a hátát simogatva.

Nem sok billentyűt érhetett el így, hogy az ölében voltam, de megpróbálta. Olyasmit játszott, amit még nem hallottam. Lassan kezdődött, és érzékien. Finoman. Gunyorosan.

Megemeltem a csípőm, és ráhúztam magam. Egy-két billentyűt melléütött – ezt még én is hallottam.

– Folytasd! – súgtam, miközben megemeltem, majd újra ráeresztettem magam. Ő folytatta a játékot.

Most megállítottam a csípőm, lehajoltam, és megharaptam a fülét.

– Imádlak érezni itt belül. – Megint elrontott egy hangot. – Egész héten a farkadról fantáziáltam; hogy milyen az íze – itt megszorítottam a belső izmaimmal –, hogy milyen magamban érezni. – A karja remegni kezdett. – Számoltam az órákat, hogy mikor láthatlak. – Lassan lovagolni kezdtem rajta. – Míg megint úgy lehetünk, mint most. – A kezét levette a billentyűkről, és megragadta a fenekem, hogy keményebben nyomhasson, de én nem hagytam. – Játssz tovább!

A zene gyorsabb lett, intenzívebb, és én föl-le mozogtam rajta közben.

– Még sohasem éreztem így – mondtam –, csak veled. Csak te tudod ezt csinálni velem.

A játéka kaotikussá vált. Nem úgy hatott, mint valami zene, csak különféle hangok voltak egymás után. A testén verejték ütött ki, és tudtam, hogy most küzd. Küzd, hogy visszaszerezze az irányítást, amelyet oly sokra tartott. Küzdött, hogy folytathassa a zenét.

Küzdött, és vesztett.

A zene megállt, és egyetlen gyors mozdulattal megragadta a derekam, és teljes erőből belém nyomta magát.

– Gondolod, hogy én nem így vagyok vele? – hörögte rekedt hangon. Karját a vállamba akasztva húzott még jobban magára. – Miből gondolod, hogy nekem ez más?

Gyorsultak a mozdulataink, mindketten próbáltuk visszatartani a másik kedvéért, mintha az, aki először élvez, veszítene. Nagy koncentrációmban összeszorítottam az ajkam, és azt akartam, hogy ő legyen az első. Ő meg ledugta a kezét közénk, és körözni kezdett a csiklómon. A fenébe!

Megmarkoltam a haját, és meghúztam. Belenyögött a vállamba, és erősebben dörzsölt.

Végül túl sok lett már. Végül is, ő volt a mester. Azt csinált a testemmel, amit akart. Nem volt fegyverem ellene. Feladtam, és hagytam, hogy elöntsön a gyönyör. Másodpercekkel később követett.

Ahogy a szívverésünk és a lélegzetünk lelassult, éreztem, ahogy visszaépíti a falat. Tégláról téglára. Lezárta magát. Újra távolságtartó lett.

– Reggeli nyolckor az ebédlőben, Abigail. – Fölemelt az öléből, és letett a padlóra. Nála volt az irányítás.

– Francia pirítós? – kérdeztem, ahogy bebújtam a hálóingembe. Látni akartam, hogy maradt-e még egy kicsi Nathanielben abból, amit az imént megláttam.

– Ahogy szeretnéd.

Nem. Már elment. 

Tizenkilencedik fejezet

Másnap a szokásosnál tovább tartott, míg elkészítettem a reggelit. Minden lépést elhúztam, hogy minél később szembesüljek azzal, ami az ebédlőben vár. Milyen messze került reggelre Nathaniel attól a lázas szeretőtől, aki előző éjjel volt?

Megterítettem magamnak a konyhaasztalon, és elkészítettem Nathaniel tálcáját is. Nem tudtam, hol fogok enni ma reggel. Nem tudtam azt sem, hogy hol szeretnék. Nem. Ez nem igaz. Tudtam, hol szeretnék enni: a konyhaasztalnál, Nathaniellel.

Mit is mondott Elaina a baleset előtti vacsoránál? Bánj óvatosan Nathaniellel!

Óvatos leszek. Kesztyűs kézzel bánok majd vele, lassan ugrasztom ki a nyulat a bokorból, hogy ne is tudja, mi történik vele. Tényleg óvatos leszek.

És lebontom a falat, tégláról téglára.

Elé tettem a francia pirítóst. Csak a képzeletem játszott velem, vagy a szája sarka megemelkedett egy icipicit?

Gondolod, hogy én nem így vagyok vele? Miből gondolod, hogy nekem ez más?

Még az is lehet, hogy újra kimondja ezt. A szavak ott visszhangzottak a fejemben, és tudtam, nem számít, ha most az ebédlőben eszik. Tegnap éjjel egy apró rést ütöttem a páncélján. Most már csak tovább kell tágítanom.

– Hozd a tányérodat, és csatlakozz hozzám – mondta, ahogy leültem. – Én a domod vagyok, te pedig a szubom.

Mondogasd csak ezt magadnak, Nathaniel! Talán meggyőzöd majd magad. De a múlt éjszaka mindent megváltoztatott.

– Törődöm veled – folytatta. – Ez nem szokatlan. Tulajdonképpen elvárható.

Elkezdtem enni.

– De a szex nem ugyanaz, mint a szerelem. – Egy banánszeletet tett a szájába, megrágta, majd lenyelte. – Bár szerintem nagyon sokat összekeverik a kettőt.

Nem nézett rám evés közben, mintha így könnyebb lenne beszélnie. Biztos voltam benne, hogy tegnap éjjel a valódi érzéseiből láttam meg valamit. De az asztalnál úgy látszott, mintha egy jó nagy csatára készült volna. Azon töprengtem, vajon magával vagy velem fog harcolni. Magával, döntöttem el végül. Nyilvánvalóan önmagával. Hallom, amit mondasz, Elaina. Hangosan és tisztán.

Reggeli után utasított, hogy várjak a szobájában.

A függönyök majdnem teljesen be voltak húzva, csupán némi fény szűrődött át rajtuk. Körbepillantottam. Az ágyon nem voltak párnák. Kötözők sem. Ostorpad sem. Csak az ágy.

Aztán megláttam a párnát a földön, ami csak egy dolgot jelenthetett. Térdre rogytam, teljesen felöltözve.

Nathaniel besétált, még mindig a tegnapi barna kötős nadrágjában.

– Nagyon jó, Abigail – mondta, ahogy felém jött. – Örülök, hogy kitaláltad, mire van szükségem.

Levette a nadrágját, és a farka már félig felállt.

Odahajoltam, és bevettem a számba, miközben kezemmel megfogtam a csípőjét. Ő a hajamba markolt.

Nyelvemmel a makkján köröztem, majd hosszában végignyaltam a farkát, ahogy lassan ki-be mozgatta a számban. Mondhatja ő, hogy ez pusztán csak szex, de én jobban tudom; az egyetlen lehetséges módon mégis csak megmutattam neki a szívemet. Az egyetlen módon, ahogy engedte.

Nem mondhattam el neki, hogy mit érzek, de megmutathattam. Azzal, hogy olyan vagyok, amilyennek akar; és cserébe megkapom tőle én is azt, ami nekem kell.

Szaggatottá vált a lélegzete, és keményebben kezdett lökni. Ellazítottam a torkom, hogy egészen belém jöhessen, hogy megkapja azt a megkönnyebbülést, amire szüksége volt. A hajamat jobban szorították az ujjai. Finoman a markomba vettem a zacskóját. Cirógattam.

Óvatosan felpillantottam az arcára, és ez majdnem megállított abban, amit csináltam. Összeszorította a fogát, és az arckifejezése… fájdalomról beszélt. Mintha az ostorpadon lenne.

Abban a másodpercben megértettem, hogy mit is csinál. Megpróbálja bebizonyítani magának, hogy a kapcsolatunk csak a szexről szól. És ettől nagyon haragudni kezdtem rá, mert olyan gyönyörű volt legutóbb! Nagyon jók lehetnénk együtt. Csak nem akarja beismerni. Ő lehetne a domom, én lehetnék az ő szubja, és az egész nagyon jó lenne.

Rángatózni kezdett bennem, amiből tudtam, hogy közel van. Erősebben kezdtem szívni, és amikor a számba jött, lenyeltem teljes odaadással.

Éreztem, hogy ellazul; az ujjai lassan elengedték a hajamat. Most biztos jobban érzi magát, mert békésebbnek látszott, amikor odanyúlt, hogy fölsegítsen.

Fürge ujjaival gyorsan dolgozni kezdett a blúzomon és a nadrágomon. Őszintén, nem is tudom, minek öltöztem föl. Csak időpazarlás volt. A ruháim sohasem maradtak rajtam.

Szemem az ágyra tévedt, ahol egy tubus síkosítót láttam – amit korábban még nem. A testem megfeszült.

– Nézz rám, Abigail! – Nathaniel megfogta mind a két kezem. – Szeretném, ha válaszolnál a kérdéseimre – mondta, és az ágyhoz vezetett. – Hol vagyunk most?

– A szobádban. – Felmentem az ágyra, középre huppantam, és teljes figyelemmel fordultam felé.

Mellém csúszott, és még mindig a szemembe nézett.

– A szobámban, hol?

– Az ágyadon.

Végigsimogatta az oldalamat.

– Mi történik az ágyamon?

A gyomrom zsibogni kezdett.

– Élvezet.

– Igen – mondta, és odahajolt, hogy megcsókolja a nyakam, és lefektessen.

Lehunytam a szemem, ahogy az érzések szétáradtak bennem. Az ajka, a nyelve, a foga… Harapdált, nyalt, szívott.

– Csak érezd, Abigail! – súgta. Kezével lejjebb ment, és végigsimogatta a hajam csigáit, majd oda is lenyúlt, ahol már annyira kívántam őt. Ám ahelyett, hogy fölém mászott volna, újra végigment rajtam a szájával. Megharapdálta a hasam alját; nyelvével belenyalt a köldökömbe.

Lassan belém tette az ujját. Körbesimította a külső részeimet, majd ki-be mozgatta bennem. Mozgatni kezdtem én is a csípőmet.

– Igen – mondta lágyan. – Csak érezd!

A combom közé helyezkedett, majd térdnél behajlította, és szétnyitotta a lábam. Megemeltem a csípőm, dörzsölés után vágyakozva.

– Várj! – mondta egyenesen a nedves puncimba, és hangjának rezgése olyan jólesett, hogy felnyögtem. – Várj!

Ujjának szerepét most a nyelve vette át, pont ott, ahol a legjobb volt. Aztán egy mozdulattal felcsapta a lábamat a vállára, míg a nyelve ki-be mozgott bennem. Lassan. Túlságosan is lassan. Én nekinyomtam magam, mert több kellett ebből, többet akartam. Egyik ujjával lustán körözni kezdett a csiklóm körül.

Már nagyon közel voltam. Az élvezet peremén egyensúlyoztam.

A keze abbahagyta, amit csinált, és egy kis részem tudta, hogy mire készül, de a nagyobb részem nem törődött ezzel, mert a nyelve vette át az ujja szerepét, körözve ott, ahol a legjobb, de sohasem adva meg pontosan azt, amire vágytam.

Sokat tudó ujjai újra megjelentek, és az alsó lyukam körül kezdtek körözni, abban a ritmusban, ahogy a nyelve dolgozott. Ahogy megnyalta a csiklómat, az ujja végét is benyomta a kis lyukamba.

Elakadt a lélegzetem.

– Élvezet, Abigail – mondta, lassan mozgatva az ujja hegyét ki és be, míg a hangja csodálatosan megremegtetett. – Tisztán élvezet.

Az ujja lassan mélyebbre és mélyebbre hatolt, míg tovább nyalta és harapdálta az egyre élesebben vágyakozó hüvelyemet. Belém nyomta a nyelvét, majd kihúzta, majd megint be, és így tovább. Az ujja egyre lassult.

A testem megint a gyönyör peremén egyensúlyozott, és, a fenébe is, sose gondoltam volna, hogy amit csinál, az jó lehet, de így volt! Sokkal jobb, mint az análdugó. Sokkal jobb volt, mint azt egyáltalán el tudtam képzelni.

– Engedd el magad! – súgta, de talán viccelt, hiszen ennél elengedettebb már nem is lehettem volna. Betette a második ujját is, mire némi feszítő fájdalmat éreztem, de aztán újrakezdte a nyelvével is. Körözött. Cikázott. Lágyan nyalt. Nagyon felhúzott, de nem hagyott elélvezni. Az ujjai közben ki-be jártak.

Úgy igazította a száját, hogy amíg a nyelvével ki-be mozgott, a fogával hozzáérjen a csiklómhoz. Ujjaival pedig tartotta a ritmust.

Megemeltem a csípőm, hogy kapjak egy kicsit még ebből, hogy jobban bennem legyen.

– Ez az, Abigail – mondta. – Engedd! Hagyd, hogy jó legyen!

Elhittem neki. Ővele jó lesz. Megcsinálja, hogy jó legyen. Már nem voltak kétségeim.

Fogát végighúzta a csiklómon, közben mélyen belém nyomta az ujját.

Elöntött az orgazmus; átbuktam a peremen, ahol eddig egyensúlyoztam.

Amikor magamhoz tértem, Nathaniel nézett le rám, önelégült kis mosollyal az arcán.

– Jól vagy? – kérdezte.

– Mmm – motyogtam.

Lefeküdt mellém, és a karjába vett.

– Vehetem ezt igennek?

Bólintottam, és a melléhez nyomtam a fejem. És így, egy másodpercre újra megkaptam őt.

 Huszadik fejezet

 Nathaniel meglepett, amikor szerdán meglátogatta a ritka könyvek gyűjteményét. Jó értelemben lepett meg.

– Gondolkodtam azon, amit a múltkor autóügyben mondtál – mondta, miután felhúzta a cipzárját.

– Igen? – húztam fel a zoknimat gyorsan, mert mielőbb fel akartam öltözni arra az esetre, ha veszekedésre kerülne a sor. Ki van zárva, hogy valaha is elfogadjak tőle egy autót.

– Úgy döntöttem, hogy nem erőltetem a dolgot – igazította meg a nyakkendőjét.

– Tessék?

– Mivel ilyen rosszul érzed magad tőle, és mert egy részem úgy gondolja, hogy biztonságosabb, ha inkább sofőr hoz, a mentális jóllétre is ugyanolyan gondot fordítok. – Odajött, és megállt előttem. – Nem szeretném, ha bármikor is kurvának éreznéd magad.

Meglepett kicsit, hogy ejtette a témát, de örültem, hogy nem kell ezen többé vitatkoznunk.

– Köszönöm.

– Adni és kapni, Abigail; erről szólnak a kapcsolatok. – Megindult az ajtó felé, és közben fölvette a kabátját. – Nagyra tartom, hogy őszintén beszélsz az érzéseidről. Nekem sok nehézségem van ezzel.

Na, basszus, Sherlock!

Lejöttem az asztalról, és beleléptem a cipőmbe.

– Talán dolgozhatunk ezen együtt.

Nyitva tartotta az ajtót nekem.

– Talán.

Pénteken négykor találkoztunk a privát terminálon. Egy gyönyörű sugárhajtású gép mellett állt, és várt. Legalábbis, szerintem gyönyörű volt, hiszen nem sok privát gépet láttam eddig közelről; szóval, nem volt mihez hasonlítanom. – Szép napot, Abigail – mondta. – Köszönöm, hogy korábban eljöttél a munkahelyedről!

Bólintottam, és elfogadtam kinyújtott karját, hogy felsegítsen a lépcsőkön a gépre. A belső tér tágas volt, és megnyugtató. Olyan volt, mint egy divatos lakás. Volt benne bár, bőrkanapé, és egy ajtó, ami a hálószobába vezetett. Persze, ülések is voltak.

A pilóta üdvözölt minket, ahogy beléptünk a kabinba.

– Hamarosan készen állunk az indulásra, Mr. West – mondta.

Nathaniel az ülések felé irányított.

– Be kell kötnünk magunkat.

Mellé ültem, a gyomrom kissé remegett, míg a kisszámú személyzet előkészítette a repülést. Több okból is ideges voltam: azért, mert újra látni fogom Nathaniel családját; mert aggódtam Nathaniel igényei miatt; mert izgatott a meccs eredménye is; és, oké, ezt sem hagyom ki, mert egyre csak azon töprengtem, hogy mik lehetnek Nathaniel tervei velem.

Pillanatok alatt a levegőben voltunk. Nagyot szusszantam, és lehunytam a szemem.

– Szeretném megbeszélni veled a hétvégét – mondta Nathaniel. – A nyakörved rajtad marad. Most is az alávetettem vagy. De a nagynénémnek és Jacksonnak nem kell tudniuk a magánéletünkről. Így ne hívj mesternek, uramnak vagy Mr. Westnek. Ha lehet, egyáltalán ne szólíts a nevemen. – A szemembe nézett. – Ne szólíts a keresztnevemen, hacsak nem elkerülhetetlen.

Bólintottam.

– Akkor a mai napról: ma megtanulsz néhány dolgot a kontrollról.

Egy idősebb nő lépett a kabinba.

– Hozhatok önnek vagy Ms. Kingnek valamit, Mr. West?

– Nem – válaszolta Nathaniel. – Majd szólunk, ha kell valami.

– Rendben van, uram. – Az út hátralévő részét a pilótával tölti, hacsak nem hívjuk őt – mondta Nathaniel, és kikapcsolta az övét. – Amit nem teszünk. – Felém nyújtotta a kezét. – Gyere velem!

Bementünk a hálószobába, és Nathaniel bezárta az ajtót.

– Vedd le a ruhád, és menj az ágyba!

Levetkőztem, és néztem, ahogy fel-alá jár a kis helyiségben. Úgy számítottam, hogy még két óránk lehet. Beleszédültem, ha arra gondoltam, mi mindent csinálhat velem két óra alatt.

Ledobtam magam az ágyra, és a plafont nézegettem. Várakozás bizsergett a hasamban, amikor arra gondoltam, mit érthetett „kontrollon”.

Nem kellett soká várnom. Nathaniel teljesen felöltözve sétált az ágy körül, és úgy igazította a karomat, hogy merőlegesen helyezkedjen el a testemhez képest. A lábamat békén hagyta.

– Maradj így, és akkor nem kötözlek meg.

Leült az ágyra, és egy golyószerű tárgyat tartott a kezében.

– Ez egy akkumulátoros melegítő – mondta. – Általában gyertyát használok erre, de a pilóta nem engedné. – Elmosolyodott. – A szabály az szabály.

Gyertyát? Van itt valahol viasz?

Egy szemtakarót vett elő a csomagjából.

– Jobb ez, ha nem látsz.

Hamarosan sötétben voltam. Újra meztelenül vártam. Nathaniel azon a lágy, csábító hangján beszélt.

– A legtöbb ember a meleg érzetet nagyon élvezetesnek tartja.

Felszisszentem, ahogy egy csepp viasz hullott a felkaromra, de meglepett, hogy milyen jó érzés volt. Bedörzsölte a bőrömbe.

– Ez speciális gyertyaviasz. Testbarát olajjá változik, ha felmelegítik.

Még egy csepp hullott a karomra, utána rögtön éreztem Nathaniel kezének finom érintését. Nem tudtam, hova hullik a legközelebbi csepp, és izgalmas volt a várakozó bizonytalanság. Aztán jött mindenhová; jutott a hasamra, a felsőcombomra, a két mellem közé. A kezdeti forróság fokozatosan melegséggé változott, amitől elgyengültem, és zselésen puhának éreztem magam. Minden csepp után Nathaniel belém dörzsölte az olajat, hosszú, érzéki simogatással.

Amikor a forróság a mellbimbómat érte, elakadt a lélegzetem.

Óóóóóóó… a fenébe, de jó érzés ez!

Aztán jött a keze, és bedörzsölte az olajat.

– Jólesik, Abigail? – kérdezte. Lehelete forró volt a fülemben. A másik mellbimbóm következett.

Csak nyögdécselni tudtam.

Most mindkét mellemre egy-egy kis viaszpatakot öntött. Az ágy megmozdult, és éreztem, hogy Nathaniel lovagló ülésben rám ült. Mindkét kezével a felsőtestemet dörzsölte; markába fogta a mellemet, végigsimította a karomat.

– Irányítás – mondta. – Kihez tartozol? Válaszolj!

– Hozzád – suttogtam.

– Így van – folytatta. – És még ma éjjel a farkamért fogsz könyörögni. – Hüvelykjével a bimbóimat dörzsölte, csipkedte, húzogatta. – Ha jó leszel, talán megadom neked.

Az ágy újra megmozdult, és ő elment. Elgyengültem a várakozástól. Meztelen voltam, a kegyeire voltam bízva, és hirtelen nagyon egyedül éreztem magam.

Egy ötcsillagos hotelban szálltunk meg Tampában. Egész héten találgattam, mi lesz a beosztás. Egy ágyban alszunk végre? Vagy a földre küld? Két külön szobánk lesz?

Bejelentkeztünk, és közben abszolút tudatában voltam a testének, ahogy mellettem állt. Szinte éreztem a belőle áradó elektromosságot. Azon csodálkoztam, hogy a recepciós nő hogyan nem esett azonnal belé. Persze őt nem masszírozta egy órával ezelőtt forró testviasszal.

– Parancsoljon, Mr. West – mondta. – Az elnöki lakosztály készen várja önöket. Rám pillantott.

Igen – szerettem volna mondani. – Vele vagyok. Jól látja!

– Hány kulcsot szeretnének? – kérdezte.

– Kettőt kérünk.

Odaadta neki a két kulcsot, és ő betette mindkettőt a zsebébe.

– A csomagjaikat mindjárt fölvisszük – mondta a recepciós.

Nathaniel megköszönte neki, és elindultunk a szobánk felé.

– Egy lakosztályt foglaltam, hogy legyen külön hálószobád és fürdőszobád, és ne kelljen végigmenni a folyosón egy másik szobába. – Átadta a kulcsot. – Ez is kell majd.

A lakosztály tágas és levegős volt. Nathaniel a szobám felé mutatott, és azt mondta, egy óránk van, mielőtt találkozunk a többiekkel a vacsoránál. A csomagjainkat röviddel az érkezésünk után felhozták, és én egy olyan ruha mellett döntöttem, amit bizonyára Elaina adott Nathanielnek, hogy viseljem. Ízléses, szexi és rafinált volt egyszerre.

A lakosztály nappalijában találkoztam Nathaniellel, nem sokkal azelőtt, hogy indulnunk kellett.

– Nagyon szép – mondta, amikor rám nézett. – De menj vissza, és vedd le a legginget!

Vegyem le a leggingemet? A ruha térdig sem ért, és odakint hideg volt.

– Azt akarom, hogy a ruha alatt teljesen meztelen legyél – mondta. – Azt akarom, hogy tudd: bármikor fölemelhetem a szoknyád, és magamévá tehetlek, ha ehhez van kedvem.

Az agyam nagyon igyekezett fölfogni ezt. De nem sikerült neki. Visszamentem a hálószobámba, levettem a legginget és a bugyit. Visszaléptem a cipőmbe.

Amikor visszatértem, Nathaniel ugyanott várt.

– Emeld fel a szoknyád! Az arcom átforrósodott, hogy felemeltem. Ő felém nyújtotta a karját.

– Na, most már mehetünk.

Egy belvárosi steakvendéglőben találkoztunk. A New York drukkerei és a fotósok felsorakoztak az ablakoknál, és elállták a bejáratot. Néhány másodpercbe telt, míg rájöttem, hogy Jacksont várják.

– Mennyi ember! – mormogta Nathaniel, ahogy egy járókelő belénk ütközött. – Még csak észre sem vesznek. Bármit tehetnék, senki sem venne észre.

Úgy éreztem, a térdeim hamarosan nem bírnak el engem.

– Nathaniel! – szólt Elaina a vendéglő felől, áttörve a tömegen. – Abby! Itt vagyunk!

A vendéglő személyzete szerencsére nagyszerű munkát végzett, és kint tartotta a tömeget. De még így is sokan bámulták az asztalunkat; mindenki minket nézett, ahogy leültünk Clarkék és Wellingék mellé.

– Hát nem elképesztő ez az időjárás? – kérdezte Elaina, ahogy Nathaniel kihúzott egy széket nekem. – Biztos mi hoztuk magunkkal New Yorkból.

– Szerintem melegebb volt otthon – nevettem fel, ahogy leültem.

– Ami rögtön megmagyarázza, miért nincs rajtad harisnya – válaszolta, a meztelen lábam felé intve.

Nathaniel felé néztem, de ő csak megvonta a vállát.

– Utálom a francos harisnyákat – mondtam. – Mindig sikerül valahogy kilyukasztanom őket.

– Hogy vagy, Abby? – kérdezte Linda, megkímélve a további harisnyás kérdésektől.

– A baleset után.

– Jól vagyok, dr. Clark, köszönöm!

– Szia, Abby – szólt Felicia –, milyen volt az út?

Elvörösödtem. Biztos vagyok benne, hogy észrevette.

– Jó volt, Felicia. Jó.

– Jó? – súgott a fülembe Nathaniel. – Csak jó volt? Most megsértődtem!

Szerintem kötekedett velem.

Odajött a pincér, és egy pohár bort töltött nekem és Nathanielnek. Nekiálltunk az étlap tanulmányozásának. Nem voltam biztos a dolgomban. Nem olyan étterem volt ez, amilyenekben gyakran megfordulok. Túl előkelő volt. Ijesztő.

– A homárleves kitűnő – mondta Nathaniel. – És a házi Cézár-saláta is. És vagy a filét, vagy a csíkokra vágott steaket ajánlanám.

– Akkor egy homárlevest és egy filét kérnék – zártam le a rendelésem. – Nos, Jackson, készen állsz a játékra?

Szemét levette Feliciáról.

– Tudod te azt!

Felnevetett, és belekezdett valami futballtörténetbe. Nehezemre esett követni őt, és az is, hogy udvarias érdeklődést tanúsítsak iránta; de Felicia itta minden szavát. Jackson egyszer csak odanyúlt, és megfogta Felicia kezét. Úgy örültem ennek! Nagyon megérdemelt egy rendes fickót, és abból, amit láttam, Jackson királynőként kezelte őt.

Elaina rám kacsintott, és célzatosan feltett nekem egy kérdést, hogy kiszállhassak a futballbeszélgetésből. Todd-dal együtt nagyon kedvesek voltak. A családomról kérdeztek, az iskoláimról – megpróbálták oldani bennem a feszültséget. Mint megtudtam, Todd a Columbián végezte az orvosit, ott, ahol én a BA fokozatomat szereztem. Egy darabig a régi időkről beszélgettünk, és rájöttünk, hogy mindketten ugyanazokra a helyekre jártunk. Nathaniel a Dartmouthba járt, de ez nem akadályozta meg abban, hogy ő is csatlakozzon a beszélgetéshez, és elmondja a kedvenc egyetemi történeteit. Mindnyájan nevettünk, amikor elmondta a pénzbedobós mosó– és szárítógépek működtetésével kapcsolatos kalandjait.

Ahogy megjöttek az étvágygerjesztők, némi szünet következett be a beszélgetésben. A kendőt az ölembe tettem, és csak ekkor vettem észre, hogy milyen közel is ülök Nathanielhez. Ha nagyon akartam, érezhettem a teste melegét.

Épp az első kanállal ettem, amikor a keze körözni kezdett a térdemen.

Kontroll. Az égiek segítsenek!

Huszonegyedik fejezet

– Abby! – szólt át Linda az asztal fölött, mit sem sejtve abból, hogy az unokaöccse épp a térdkalácsommal szeretkezik. – Nem felejtettem el, hogy együtt ebédeljünk. A következő hét jó nekem. Te hogy vagy a következő szerdával?

A kéz tovább simogatta a térdemet.

– A szerdák általában nem jók nekem – mondtam. – Van egy vendégünk, aki minden szerdán eljön a ritka könyvek gyűjteményébe, és nem hagyhatjuk a kutatókat felügyelet nélkül, így aztán nekem kell vele lennem.

Nathaniel kuncogott magában.

– Fárasztó lehet – mondta Linda. – De hát erről szól az ügyfélszolgálat.

– Én nem bánom – folytattam. – Jó érzés, ha lát az ember egy ilyen alapos kutatót.

A kéz a térdem alá csúszott, és ott simogatott.

– Milyen akkor a kedd? – kérdezte. – Kedden nem jön, vagy igen?

Még nem.

– A kedd jó lesz.

– Akkor megbeszéltük – mosolygott rám.

Szabadon folyt tovább a beszélgetés. Egy ponton Nathaniel és Todd politizálni kezdett. Elaina a szemét forgatva nézett rám. Tökéletesen normális asztali beszélgetés zajlott. Semmi különös.

Legalábbis az asztal fölött.

Mert Nathaniel odalent sunyi módon trükközött velem; ez a legkevesebb, amit erről mondhatok. Néhány percig a térdemnél matatott, aztán amikor kellett mind a két keze – mert mondjuk kenyeret adott Feliciának, vagy mert felvagdosta a salátáját –, abbahagyta. Aztán minden figyelmeztetés nélkül visszatért. Simogatott, szorongatott, majd finoman feljebb csúszott. Aztán visszavonult.

Teljes idegbaj volt az egész!

Ettem egy kanál levest. Nathanielnek igaza volt. Nagyon finom volt. Krémes, gazdag. Pont a megfelelő mennyiségű homárdarabka volt benne. Szokásból keresztbe tettem a lábam. Amikor Nathaniel keze visszatért, letolta a bal lábamat a jobbról, és folytatta a simogatást. Ám ezúttal feljebb jutott.

Homár – gondoltam magamban. – Gondolj a homárra!

Homár. A homár tengeri élőlény. Nagy, fogószerű ollói vannak, amiket gumiszalaggal kell átkötni. Ha megfőzik, megpirosodnak.

Már az a gondolat is felizgat, hogy pirosra verem a hátsód?

Majdnem megfulladtam egy kanál ráklevestől.

Szerencsére akkor Nathaniel mindkét keze elöl volt. Hátba veregetett.

– Minden rendben?

– Igen. Bocsánat!

Jött a pincér, hogy elvigye a tányérokat és tálakat. Az asztalnál mindenki fecsegett és nevetett, elmerülve a beszélgetésben. Nathaniel még töltött nekem bort, és a ruhán keresztül elkezdte simogatni a combomat.

– Mit szoktál olvasni a verseken kívül?

Most a könyvekről akar velem beszélni?

– Nagyjából mindent – válaszoltam, és kíváncsi voltam, hová akar kilyukadni. – A klasszikusok a kedvenceim.

– „Klasszikus az a könyv, amit az emberek imádnak, de nem olvasnak.” Mark Twain

– mondta.

Már tudtam, hogy bajban vagyok. Az, hogy simogatással provokált, egy dolog. Az, hogy verbális ütközetet kezdeményezett, már egy másik. Mégpedig az irodalomról. A testemet már ő irányította. Most a gondolataim jönnek? De eszembe jutott a könyvtár, és rájöttem, hogy én is tudok olyanokat mondani, mint ő.

– „Nem tudok jó szívvel gondolni arra a férfira, aki sportot űz a nők érzéseiből” – vágtam vissza. – Jane Austen.

Ő vigyorogni kezdett. – „Ha egy fiatal hölgy hősnő akar lenni, akkor negyven család romlottsága sem tudja ebben megakadályozni.” – A keze felcsúszott a szoknyámon. – Jane Austen.

– „Az igazság furcsább, mint a kitalált dolgok” – mondtam. – Mark Twain.

Felnevetett, és feltette a kezét.

– Feladom – mondta. – Te győztél. – A szeme komollyá vált. – De csak ebben a körben.

Vajon hány kör lesz még?

Kihozták az ételeket, és Nathaniel most sem okozott csalódást. A filé olyan porhanyós volt, hogy villával is tudtam vágni.

– Hé, ti ketten – mondta Elaina Feliciának és nekem. – Holnap Lindával lemegyünk egy fürdőbe egy kis masszázsra, arc– és körömápolásra. Nektek is foglaltunk időpontot. Én állom a cechet. Jöttök?

Felicia Jacksonra nézett. Ő megfogta a kezét, és megpuszilta.

– Nekem úgyis dolgom van holnap. Menj csak, és érezd jól magad!

– Milyen figyelmes! – mondta Nathaniel, és újra megsimogatta a térdem. – Azt hiszem, Todd-dal elszórakozunk egy kis golffal. Elmész a lányokkal, Abigail?

– Persze – mondtam. – Szeretnék.

Elaina sugárzóan nézett rám.

A fürdő élvezetesnek ígérkezett. De mi lesz a nyakláncommal? Nem lesz furcsa, ha ott is viselem? Nathaniel kicsit feljebb húzta a szoknyám, és a racionális gondolatok jó néhány pillanatra elkerültek.

Nem volt könnyű dolga Nathanielnek, ha evés közben is fenn akarta tartani az asztal alatti tevékenységét, de már én is nagyon vártam a dolgot. A székem szélén ülve vártam, hogy mi lesz a következő húzása.

Valószínűleg pont ezt a helyzetet várta tőlem.

Amikor elvitték a tányérokat, mindnyájan hátradőltünk, és vártuk a desszertet. Két tinédzser jött az asztalunkhoz, hogy Jacksontól képet és autogramot kapjanak. Ő váltott velük néhány szót, és azt mondta, hogy akkor vasárnap találkoznak. Ahogy mondtam: teljesen normális vacsora volt.

Hát jó. Kit is akarok átverni? Mert semmi sem volt normális.

Nathaniel újratöltötte a borospoharamat, és én megpróbáltam visszaemlékezni, hogy mennyit is kellett meginnom. Három pohárral? Néggyel? Néggyel biztos nem.

Visszatért a keze, de ahelyett, hogy a lábamhoz ért volna, megfogta a kezem, és finoman az ágyékára tette. A nadrágja megfeszült az erekciójától. Egy apró mozdulattal felnyomta magát a tenyerembe. Az asztalnál nem sejtett senki semmit.

Visszafogott tudtam maradni, de annak bizonyítéka, hogy mennyire akar, már sok volt nekem. Az ajkamat kezdtem harapdálni. Mikor lesz vége a vacsorának? Az órámra pillantottam. Nyolc harminc. Még korán van. Nem kell sok hozzá, hogy könyörögjek a farkáért ma éjjel. Tulajdonképpen, már majdnem azon voltam.

Kihozták a szuflét. Nathaniel keze egyenesen felment a szoknyám alá, és megsimított ott, ahol nedves voltam, és kívánós, majd a keze ismét megjelent az asztal fölött. Belülről megharaptam az arcomat.

Kontroll.

Nem csíptem be, mondtam magamnak. Csak laza vagyok. És vidám. Feledhetetlenül vidám. És forró. Forró és bizsergő, itt belül. Súlytalan.

Nathaniel az autóban is folytatta az incselkedését. Könnyű volt neki. Egyedül voltunk, és senki sem látta. Egyik kezével felhajtotta a szoknyám.

– Összekoszolod a bérelt autó ülését – mondta korholva, miközben belém merítette az egyik ujját –, amilyen nedves vagy!

Azt akartam mondani neki, hogy fenekeljen el. De nem a könyvtárban vagy a konyhában voltunk, hanem egy bérelt autóban, útban a hotelunk felé. Ahol ott volt az ágy.

Nathaniel és az ágy…

Még könyörögnék is neki.

Most. Kérlek!

Visszaértünk a hotelba, és beszálltunk a liftbe. Nathaniel megszorongatta a hátsó felemet, mire felnyögtem.

– Még ne – mondta.

Valaki járt a szobánkban, míg nem voltunk ott. A fényeket tompították, Nathaniel ágyát előkészítették. Odavezetett, és a földön lévő csomagjában kezdett kotorászni. Egy tubus síkosítót és egy vibrátort tett ki az ágyra.

– Idáig türelmes voltam, Abigail – mondta –, és olyan finom leszek, amilyen csak tudok, de ma este van a napja. Már felkészültél.

Adrenalint éreztem szétáradni az ereimben. Sohasem gondoltam, hogy várni fogom ezt.

Könyörögni fogsz a farkamért.

Nem volt okom rá, hogy azt higgyem, tévedett.

– Vetkőztess le – mondta.

Remegve csúsztattam hátra a zakóját a válláról; éreztem a kemény izmait az inge alatt. De látni is akartam őket. Kigomboltam az ingét, és kihúztam a nadrágjából. Kicsatoltam az övét. A nadrágját és a bokszerét letoltam a csípőjén, és az erekciójának látványában gyönyörködtem.

– Az egész a tiéd – mondta. – Mert olyan jól viselkedtél a vacsoránál, megengedem, hogy egy kicsit megkóstold.

Térdre estem, és a számba vettem. Mindketten nyögdécselni kezdtünk. A keze köré tekerte a hajamat, és ki-be mozgatta a farkát a számban.

Mmm. Az íze.

De nagyon hamar elvette tőlem, és felemelt a lábamra. Egy kicsit bizonytalanul álltam.

– Vetkőzz le nekem – mondta. – Lassan.

Kiléptem a cipőmből, a hátam mögé nyúltam, és kinyitottam a cipzárt. Lassan lehúztam a ruhám a karomon. A szeme mohón figyelt, mintha fel akarna falni. A ruha egy kupacban a földre hullott. Kikapcsoltam a melltartómat, és azt is a halom tetejére tettem.

– Nyúlj magadhoz! – utasított, és leült az ágy szélére.

A mellemhez vittem a kezem, és simogatni kezdtem. Lassan köröztem, ujjamat áthúzva a bimbómon. Megcsipkedtem őket. Az ujjaim között sodortam őket. Erősen megszorítottam, mert ez olyan kéjesen fájt. Egyik kezemet lecsúsztattam az oldalamon a csípőmre, a köldököm körül köröztem, majd lejjebb kezdtem el magam simogatni. Hintáztam a tenyeremen.

– Elég! – mondta. – Gyere ide!

Odamentem az ágyhoz, és közben éreztem, hogy a nedvesség lecsorog a combomra. Ő megragadott a csípőmnél, és átfordított, így alá kerültem. Keze és foga mindenemet bejárta. Harapdált és dörzsölt, szorított és csipkedett. Ellenállhatatlan erővel hatott rám ez a sokféle érzés.

Vágyamban nyöszörögni kezdtem, és hála istennek nem mondta, hogy legyek csöndben, mert úgysem tudtam volna.

Aztán a keze már nem volt olyan őrülten tomboló, a harapásai lágyabbakká váltak. Nekifeszültem, mert azt akartam, hogy folytassa. Hogy visszajöjjön. Valami. Kérlek!

Az oldalamra fordított, hátam a melle felé volt, és kézbe vette a könyökömnél lévő síkosítót. Amikor újra megérintett, az ujjai melegek és csúszósak voltak.

De hogyan lettek melegek?

Mint az előző hétvégén, az egyik ujja most is a csiklóm körül körözött, míg a másik becsúszott a másik lyukamba. Nem siette el; lassan mozgott, és addig tágított, míg végül betette egy másik ujját is.

Miért ilyen jó ez?

A csiklómon lévő ujja lágyan simogatott és nyomkodott, de én keményebben szerettem volna. Durvábban. A másik kezével megemelte a lábamat, és mögém csúszott; meleg, síkos farka a kisebb lyukamnak feszült.

Előre mozdult, és hozzám nyomta a makkját. Elakadt a lélegzetem, ahogy tágított. Az biztos, hogy nem fog beférni. Ki van zárva. De csak tartott szilárdan, és közben a csiklómat dörgölte. Ellazított. Egy kicsit tovább mozdult úgy, hogy megint feszített. Kicsit fájt, de bíztam Nathanielben. Tudtam, hogy nekem is élvezetet akar szerezni.

Lassan belém dolgozta magát, legyőzve a természetes ellenállásomat, és miután a makkja bennem volt, csak tartott szilárdan, és nem mozdult. Időt adott, hogy hozzászokjam. Abbahagyta a csiklóm simogatását, és megfogta a kezem.

– Minden rendben? – kérdezte.

Húha! Hát…

Vártam néhány pillanatot, míg őszintén ki tudtam mondani:

– Igen.

Megszorította a kezem, és megcsókolta a hátam közepét.

– Nagyszerűen csinálod.

Csak ilyen egyszerűen; az övé voltam.

Valami bekapcsolt. A vibrátor. Az egyik kezével magához szorított, míg a másikkal finoman végighúzta a vibrátort a testemen, míg oda nem ért vele a nedves hüvelyemhez. Lassan beljebb nyomta, miközben a farkával is mélyebbre hatolt.

Annyira kifeszültem, hogy azt korábban el sem tudtam képzelni. Két módon is betöltött. Nem tudtam, hogy lehet ennyire tele lenni. De még mindig mozgott, még mindig nyomult előre. Centiről centire. Végig.

Aúúú!

– Még mindig rendben vagy? – kérdezte, és a hangja kicsit feszült volt.

– Igen – válaszoltam, az övéhez illő hangon.

Most megint mozdulatlan maradt. Meg akart győződni róla, hogy jól vagyok, megadta az időt rá, hogy megszokjam.

Lassan a bennem zümmögő dologra fókuszáltam, ami nagyon jó érzés volt. Elkezdte mozgatni, mind a farkát, mind a vibrátort, de egymással ellenkező irányban. Én egy helyben maradtam, és szinte elmostak az érzéseim. Hagytam, hogy magukkal ragadjanak.

A fogamon át szívtam a levegőt. A fájdalom gyönyörrel keveredett. Túl sok volt az egész, túl sok. Akadozott a lélegzetem, ahogy gyorsított. A zsibongás egészen betöltött, átvibrált a testemen.

Már nem sokáig bírtam. Nathaniel egyre nehezebben, egyenetlenül lélegzett, a hasam megfeszült. Valami készült mélyen bennem, és azzal fenyegetett, hogy lever a lábamról.

Nyüszíteni kezdtem, ahogy ez az érzés növekedett. Még sohasem éreztem ilyen erős dolgot; ilyen mélyen és megrázóan intenzívet. Nem tudtam elviselni. Ahogy ki-be mozgott. A farkát. A vibrátort. Csak csinálta, csinálta, és a vibrátorral most egy új helyet talált.

Ó, kérlek. Ó, kérlek! Kérlek!

Mindjárt. Mindjárt! Mindjárt!

– Igen! – sikoltottam, miközben a világ fényesen villanó fényekké robbant körülöttem.

Ő még egyet lökött, majd belém élvezett. Összerázkódtam, ahogy a második orgazmusom is lecsapott.

Távolról érzékeltem, hogy folyik a víz.

Megpróbáltam a másik oldalamra fordulni, de nem ment, olyan gyenge voltam. Egyszer csak két kar emelt fel, és kivitt a fürdőszobába. A fények halványak voltak, épp annyira világítottak, hogy lássam, hogyan helyeznek be óvatosan a meleg vízbe. Nathaniel nem sajnálta az időt a fürdésre. Gondosan megmosdatott, vigyázott, hogy mindig finoman érjen hozzám. Ő is meztelen volt, és biztosan fázott, de minden figyelmét nekem szentelte. Amikor befejezte, kiemelt a kádból, kiültetett a szélére, és megszárított a törülközővel.

– Csodálatos voltál – súgta, a hajamat dörgölve. –Tudtam, hogy az leszel.

Aztán újra a karjába vett, és betett az ágyba.

 Huszonkettedik fejezet

 Másnap a nappaliból hallatszó fojtott hangokra ébredtem. A másik oldalamra fordultam, és az ágyam melletti órára pislogtam. Hat harminc.

Hat harminc!

Kiugrottam az ágyból, és felkaptam magamra a ruhám, amikor rájöttem, hogy nem Nathanielnél vagyok, hanem egy hotelban. Tampában. Itt nincs konyha. Nem kell reggelit készítenem.

Megkönnyebbülten ültem vissza az ágyra, és megláttam egy pohár vizet két ibuprofennel a kisasztalon. Gondoskodásának ez a jele egész testemben megbizsergetett.

Lenyeltem a tablettákat a hideg vízzel, és kimentem a fürdőszobába. Elaina és Linda nem mondta, hogy mikor találkozunk a fürdőben, úgyhogy nyugodtan lezuhanyoztam és elkészültem. Hogy őszinte legyek, egész idő alatt az előző éjszakán gondolkodtam.

Azt hittem, hogy a könyvtáramban töltött éjszaka mindent megváltoztatott, de aztán rá kellett jönnöm, hogy nem. Az előző éjszaka változtatott meg mindent.

Tegnap még feszült voltam amiatt, hogy viseljem-e a nyakláncomat a fürdőben. De ma reggeltől már törött üvegeken is elmennék Nathanielért. Vagy izzó parázson. Vagy izzó parázzsal kevert törött üvegeken át. Bármit, de tényleg bármit megtennék, amit kér tőlem. És büszkén fogom viselni a nyakláncát a fürdőben.

Bementem a nagy nappaliba. Nathaniel ott ült a nappalihoz csatlakozó ebédlőben az asztalnál. Amikor megláttam, leszegtem a fejem.

– Gyere, ülj le, és reggelizz, Abigail! – mondta.

Odamentem az asztalhoz. Biztos a szobaszerviz zajára ébredtem föl. A reggelim még meleg volt. Sült szalonna, tojás, gyümölcsök és pirítós. Friss narancslé és kávé. A gyomrom hangosan korogni kezdett.

– Linda és Elaina kérik, hogy legyél a fürdőben kilenc harmincra – mondta. – Nem tudom, mit terveznek, de úgy látom, nem végzel délutánig.

Hirtelen elszomorodtam, hogy nem vele töltöm az időt. Az egyetlen teljes hétvégi napomat egy fürdőben töltöm, ő meg majd golfozik. Nevetséges, hogy ezen kesergek, de ez van. Csendben ettem, és azon gondolkodtam, hogyan tudnám elkerülni, hogy Nathaniel nélkül töltsem a napot. Talán gyomorfájásra hivatkozhatnék, vagy valami hirtelen megfázásra, vagy az annyit emlegetett premenstruációs szindrómára? De hát, végül is, ez egy fürdőnap volt, és szerettem volna Elainával és Lindával is lenni.

És még mindig ott volt az eljövendő éjszaka…

Amikor befejeztem a reggelit, Nathaniel azt mondta, álljak föl. Mögém sétált.

– Elaina és Felicia tudnak a kapcsolatunk jellegéről. Szeretném hinni, hogy a nagynéném nem, de még ha tud is – mondta, és levette rólam a nyakláncot –, nem lesz oka ezt meglebegtetni. – Körbesétált, és megállt velem szemben. – Délután visszakapod a nyakörvet.

Lehajtottam a fejem.

Ujjával felemelte az állam, és szikrázó szemmel nézett a szemembe.

– De így is az enyém vagy. Akkor is, ha ez nincs rajtad.

Ettől újra bizseregni kezdtem.

Feliciával a fürdő előtt találkoztunk.

– Felicia – mondtam, és odaszaladtam hozzá. – Szia!

Megfordult, és szélesen rám mosolygott.

– Szia! Milyen volt az éjszakád?

Biztos vagyok benne, hogy a mosolyom felvette a versenyt az övével.

– Világrengető – válaszoltam, és megrezegtettem a szempillámat.

Felicia megfogta a karom.

– Nem akarok sokat hallani róla! Inkább kérdezd meg, hogy milyen volt az én éjszakám!

Ami nekem is rendben volt, hiszen én sem kívántam megosztani vele mindent.

– Milyen volt az éjszakád? – Ó, Abby – kezdte üdvözült mosollyal –, tökéletes volt! Vacsora után lementünk a vízpartra. Jackson megpróbált észrevétlen maradni, és olyan vicces volt, mert egyáltalán nem sikerült neki! Láttad őt, nem? Nem olyan, aki észrevétlen marad. Állandóan jöttek az emberek, hogy írja alá a pólójukat meg ilyesmi. És olyan kedves volt mindenkihez, pedig nyilvánvaló, hogy kettesben szeretett volna lenni. De végül találtunk egy csendes kis helyet, és csak beszéltünk, beszéltünk… Találd ki, miről?

De nem hagyott annyi időt, hogy találgassak. Költői kérdés volt csak, ez nyilvánvaló.

– Abba akarja hagyni a profi futballt – mondta. – Hamarosan vissza akar vonulni, és edzősködni szeretne egy középiskolában. És, Abby, képzeld, négy gyereket akar!

Mindenki másnak ez egy egyszerű tény lett volna, de Feliciának… sokkal többet jelentett. Mert ő, amióta ismerem, mindig is nagycsaládot szeretett volna.

– Miután ezt így előadta nekem – folytatta –, én elmondtam neki, hogy egy iskolát szeretnék alapítani, és ő egyáltalán nem gondolta, hogy ez nevetséges ötlet lenne. – Megállt, és megfogta mind a két kezem. – Valószínűleg teljesen hülye vagyok, Abby, de úgy érzem, ő az igazi.

– Egyáltalán nem gondolom, hogy hülye vagy – mondtam, és átöleltem őt. – És nagyon, nagyon boldog vagyok!

– Kösz! Hé, és hol van rólad a… – intett a nyakam felé – cucc?

– Az egy nyakörv – néztem rá helytelenítőn. – Nathaniel nem akarta, hogy Linda előtt szellőztessem meg a kapcsolatunk jellegét. Ő nem tudja.

Elaina és Linda nem sokkal utánunk érkeztek, majd körbevezettek minket a fürdő épületében. Végül egy osztályon felüli öltözőben kötöttünk ki, ahol fürdőköpenyeket és egy-egy napi programot kaptunk. Délelőttre mindnyájunknak egyéni programjaink voltak, de ebédnél találkozni fogunk.

Feliciával elmentünk átöltözni.

– A fenébe, Abby – mondta Felicia, és a hátamra mutatott.

– Mi van? – kérdeztem, és megfordultam.

– Van egy karmolás vagy harapás a válladon. Mit csináltál éjszaka? – Felsóhajtottam, mert eszembe jutott. – Nem érdekes. Nem is akarom tudni.

Aztán hívtak minket, és más-más irányba mentünk; Felicia masszázsra, én az arckezelésre.

Az arckezelés egészen ellazított. Tulajdonképpen félig aludtam közben. De nem is csoda. A pad meleg volt, és puha törülközővel volt letakarva. A háttérben zene szólt, és fűszeres levendulaillat terjedt mindenütt.

Az asszisztens lágyan megrázott, hogy ébredjek, és egy folyosón átvezetett egy másik helyiségbe, ahol a masszázs történik majd.

Sós tisztítással kezdődött. Itt is levendulaillat volt, de ehhez hozzájött még a különféle hámlasztó sók illata. Egy nagy, sok szórófejes zuhanykabinban mostam le magamról az egészet.

De a zuhanyról eszembe jutott Nathaniel, és az, ahogy megfürdetett. A keze. Ahogy mosott engem – szinte tisztelettel. Aztán, ahogy időt nem kímélve kifésülte a hajam, és minden porcikámat megtörölte…

Kopogtak a zuhanykabin ajtaján.

– Ms. King – szólt be a masszázsterapeuta –, készen van?

Újra meleg takarók alatt találtam magam. Megfogadtam, hogy ezúttal ébren maradok, hogy emlékezzem a masszázsra. Idáig csak abban a masszázsban volt részem, amit Nathaniel adott idefelé a gépen. Forró viasz, és ő. Hmm. Vajon mit tervez a visszaútra?

– Vannak érzékeny területei, amelyen dolgozni kell? – kérdezte a masszőr.

Eszembe villant, hogy mit csinálna, ha megemlíteném neki azt a területet, ami a tegnap éjszaka következtében meglehetősen érzékeny volt…

– Nem – válaszoltam –, nincsenek.

Jó idő múlva a fürdő elefántcsontszínű ebédlőjében voltam, Feliciára, Elainára és Lindára várva. A háttérben lágy zene szólt, az asztalokon gyertyák égtek. Hátradőltem a vastagon kárpitozott pihenőn, és lehunytam a szemem.

– Abby! – szólt Linda. Felültem.

– Szia, Linda! Csak relaxáltam egy kicsit.

– Jól telt az idő? – ült le mellém.

– Ó, igen, remekül. Olyan kedves tőled és Elainától, hogy megszerveztétek ezt nekünk!

– Elaina ötlete volt – nyúlt egy pohár vízért. – Én vásárlással akartam tölteni a napot. De ez így sokkal jobb.

Felicia és Elaina együtt jöttek, miközben Linda beszélt. Nevettek valamin, amit Elaina mondott. Azonnal leültek, mert már kihozták a grillezett csirkét salátával. Finomnak tűnt. Friss zöldségek, feta sajt, mandula, vörös áfonya. Elmosolyodtam. Nathaniel megengedné.

– Mindenkinek jól telt az éjszakája? – kérdezte Linda, és felszúrt egy darab csirkét a villájára.

– Már sokszor megbeszéltük a hotelszex előnyeit, Linda – mosolygott rá Elaina.

Linda arcán egy egész halvány pír jelent meg.

– Igen, Elaina, de én most azt kérdeztem, hogy Jackson és Nathaniel gondoskodtake rólatok, és úriemberként viselkedtek-e, ahogy neveltem őket.

– Nem tudom, hogy az úriember-e a megfelelő szó Toddra – mondta Elaina, miközben az ölébe tette a kendőt –, de hogy jó volt, az biztos.

Felicia beleprüszkölt a vizébe.

Elaina és Linda láthatóan közelebbi kapcsolatban álltak, mint gondoltam. Mindenesetre szerettem, ahogy húzták egymást. Teljesen fesztelenül beszéltek a férfiakról és a szexről.

– Abby – mondta Linda, hogy témát váltson –, tegnap azt mondtad, hogy a Columbiára jártál.

– Igen – válaszoltam. – Ahová Todd, ugye?

– A mester fokozatot szerezte meg ott – kottyantott közbe Elaina.

– És Nathaniel a Dartmouthba ment. – Egy falat vörös áfonyát kaptam be egy kis fetával. Nem tudok elég fetát enni. Ez mindenhez finom.

– Igen – erősítette meg Linda. – Hosszú ideig a tengerészeti akadémiára akart menni. Már időpontot is szerveztünk neki. De aztán megváltoztatta a véleményét, és inkább a Dartmouthba ment. – Egy kicsit elmerengett. – Mindig is magának való fiú volt. Azt hiszem, világos, miért. A nővérem halála nagyon megrendítette őt.

A tányéromra néztem, mert eszembe jutott az az űzött tekintet, amit a kórházban láttam.

– De Jackson – folytatta Linda –, Jackson mindig is az én vadóc fiam volt. Jó, hogy a sport felé tereltük, különben nem is tudom, milyen kalamajkákba keveredett volna.

– Így is mindig bajba kerül – mondta Elaina két falat között. – Nem emlékszel az ejtőernyős balhéjára?

– Az edző büntetésből tartalékba tette a következő meccsen. Nem hinném, hogy újra megpróbálná.

Miután megettük az ebédet, fürdőruhát húztunk, és kimentünk a meleg vizes medencébe. A hajamat balra igazítottam, hogy eltakarja a karmolást, amit Felicia vett észre. Visszagondoltam az éjszakára, hogy rájöjjek, mikor szerezhettem, de nem sikerült. Nem a vállamon, hanem a testem más részein érzett fájdalom jutott eszembe. De leginkább a gyönyörre emlékeztem.

Azt hiszem, néhány hosszú percre egészen lefoglaltak a múlt éjszakával kapcsolatos gondolataim a meleg vízben. Felnéztem a sarokban lévő órára. Mennyi idő még, amíg találkozom Nathaniellel?

– Abby – szólt Elaina –, Nathaniel szólt neked?

– Miről? – kérdeztem vissza.

Odajött mellém a medencében, és leült.

– Linda korán lefekszik, Jackson és Felicia elmennek néhány csapattárssal, így te, én, Todd és Nathaniel vacsorázunk együtt.

Máskor örültem volna, hogy Todd-dal és Elainával vacsorázhatom, de most, hogy az egész napot Nathaniel nélkül töltöttem, jobban örültem volna, ha kettesben vacsorázunk a szobánkban. Meztelenül. – Ne légy már olyan kétségbeesett! – ütögette meg a vállamat finoman. – Nathaniel veled lesz, én csak az estére tartok igényt. És már korán véget ér. Holnap van a nagy nap. Korán kell lefeküdni.

Lefeküdni, igen. De aludni?

 Huszonharmadik fejezet

A meleg fürdő után egy másik helyiségbe mentünk, ahol megcsinálták a körmeinket. Mind a négyen átestünk a manikűrön és a pedikűrön. Mindnyájan ugyanazt a mélyvörös After Sex névre keresztelt színt kértük. Elaina jót nevetett ezen, és mi mindnyájan vihogni kezdtünk, mint egy csapat tinédzser lány.

Búcsúzóul megöleltük egymást, és elindultunk a szobáink felé. Másnap reggel együtt villásreggelizünk. Elaina megpuszilt, és azt mondta, hamarosan találkozunk.

Nagyon készültem már Nathanielre.

A nappaliban várt, és újságot olvasott. Felnézett, amikor beléptem. A szeme izzott.

– Jó volt a napod? – kérdezte, mint egy úriember. Mintha a szeme nem árulta volna el hatféle módon is, hogy mennyire kíván. Nagyon.

– Igen, mester!

Felállt, kezében a nyakörvvel.

– Hiányzott valami? – Bólintottam. – Szeretnéd visszakapni? – kérdezte, és felém indult. Ismét bólintottam.

– Mondd ki! – szólt, majd halkabban hozzátette: – Mondd, hogy akarod!

– Akarom – súgtam, ahogy mögém került. – Akarom a nyakörvedet.

Áthúzta a blúzomat a fejemen, majd megigazította a hajam. Megcsókolta a vállamon a karmolást, és a bőrömbe mondta:

– Megjelöltelek tegnap. Megjelöltelek, mert az enyém vagy, és ezt máskor is megteszem. – Fogával a vállamat harapdálta. – Sok módja van annak, hogy megjelöljelek!

Össze kellett szednem magam, hogy ne kérjem őt erre, mert, a fene egye meg, nagyon akartam, hogy megjelöljön! A lábam már a gondolattól is elgyengült.

– Sajnos Todd-dal és Elainával kell vacsoráznunk – mondta, miközben feltette a nyakláncot. – Menj, öltözz át! Odatettem a ruháidat az ágyra.

Egy hosszú ujjú pamutruha várt rám, egy pár lapos cipővel a padlón. Harisnya nem. Megértettem a célzást, és levettem a bugyimat is.

Nathaniel a díványnál állt, amikor újra megjelentem.

– Hajolj rá a dívány karfájára, Abigail!

Megtettem, amit kért, és kíváncsian vártam, mit fog tenni. Mindjárt el kell mennünk. Mögém állt, felemelte a ruhám, és végigsimította a meztelen bőröm. Kuncogni kezdett.

– Milyen jól kitalálod a gondolataimat! Kár. Pedig már vártam, hogy elfenekelhesselek vacsora előtt.

Megjegyeztem magamnak, hogy legközelebb bugyit kell húznom.

Egy vízparti bisztróba mentünk, valószínűleg nem messze attól, ahol Jackson és Felicia tegnap éjjel beszélgetett.

– Lesz néhány hal az étlapon – mondta Nathaniel az autóban. – Közülük válassz!

Szerencsére szerettem a halat. Nem tudom, mi lenne, ha olyasmit kérne, amit nem szeretek.

Todd és Elaina előtt érkeztünk, és beültünk egy bokszba. Nathaniel előre engedett, hogy én lépjek be először.

Átnéztem az étlapot, és épp a lazac és a sügér között vacilláltam, amikor megérkezett Todd és Elaina.

– Abby – üdvözölt Todd feszült hangon. Meglepődtem. Mit tettem, hogy felbosszantottam? Felnéztem, de Nathaniellel egészen szívélyes volt. Nem úgy tűnt, mintha mérges lenne rá.

Elainára pillantottam. Megvonta a vállát. Vagy nem akarta megmondani, vagy ő sem tudta.

Jött a pincér, hogy felvegye az italrendeléseket. Amikor elment, Todd lecsapta az étlapot az asztalra. Nathaniel kérdőn nézett rá.

– Nos, Nathaniel – kezdte Elaina, és pillantása Nathanielről a férjére esett. – Hol van most Apolló?

– Egy kutyapanzióban – válaszolta Nathaniel Toddra nézve.

– Akkor így rendben van? – kérdezte. – Ott tudod hagyni?

Meg akartam kérdezni, hogy miért ne hagyhatná Apollót egy kutyapanzióban, de nem tudtam megemészteni Todd arckifejezését. Mi történt közte és Nathaniel között?

– Mákszemnyi javulás tapasztalható.

Todd mormogott valamit.

A pincér visszajött az italokkal.

– Mindenki meg tudta nézi az étlapot? – kérdezte. Pillantása Elaina kezére esett, akinek nagy eljegyzési gyűrűje és esküvői karkötője megcsillant a fényben. Felírta a rendeléseket, aztán felénk nézett.

– Kisasszony – fordult felém.

– Lazacot kérek – mondtam, és átadtam az étlapot Nathanielnek.

– Remek választás. A lazac az étterem egyik kedvence – mondta, és rám kacsintott.

Nathaniel megköszörülte a torkát.

– Igen, uram – mondta a pincér, és már őt nézte. – Mit hozhatok önnek?

– Lazacot – mondta Nathaniel, és visszaadta az étlapokat.

A pincér felírta a rendeléseket, és visszahuppant a sarkára.

– A meccsre jöttek? – kérdezte, és rám nézett.

Közelebb húzódtam Nathanielhez. Bocsánat, próbálta mondani a pincér. Vettem az adást. A szája sarkába egy kis mosoly ült.

– Persze – reagált Elaina gyorsan. – Hajrá, Giants!

– Tudja – szólt Nathaniel a pincérnek –, ha leadja a rendelésünket, hamarabb megkapjuk az ételeket, és hamarabb végzünk itt.

A pincér még egy pillantást vetett rám, és elment.

Néhány pillanatig mindnyájan csendben ültünk. Kinéztem az ablakon a vízre, és még mindig nem tudtam, mi lehet Todd és Nathaniel között. Nem tudtam, vajon én benne vagyok-e valahogy.

– Ki kell mennem a mosdóba – szólalt meg Elaina. – Jössz, Abby?

– Persze – mondtam.

Nathaniel felállt, hogy kiengedjen.

– Mi a fene folyik itt? – kérdeztem, amikor kint voltunk a mosdóban.

– Fogalmam sincs – válaszolta. – Azt hiszem, a golf után történhetett valami, de nem vagyok benne biztos. Remélem, túljutnak rajta holnapra. Mert ha nem, hosszú lesz a nap.

– Gondolod, hogy én is benne vagyok?

– Nem hinném – rázta meg a fejét. – Tud rólad és Nathanielről. – A tükör felé fordult, és a hajával játszott. – Fura, hogy Todd nem mondja el.

Amikor kiléptünk a mosdóból, láttam, hogy Todd és Nathaniel vitatkoznak. Todd felnézett, látta, hogy jövünk, erre abbahagyták.

A vacsora feszülten telt. Elaina megpróbált beszélgetést kezdeményezni, de aztán soha nem jutott messze. Még a pincér is észrevette; letette elénk az ételt, és csak a poharakba tölteni jött néha közelebb.

Mire visszaértünk a hotelszobába, Nathaniel és én is rosszkedvűek lettünk. Becsapta mögöttünk az ajtót, hogy összerezzentem. Egyetlen gyors mozdulattal nekitámasztott az ajtónak.

– A francba! – mondta a bőrömbe, és közben lehúzta rólam a ruhám. Letépte a melltartóm, és ledobta a földre.

Vad tettei egészen felizgattak, és a puszta kéj utáni vágy töltötte el a testem. Akartam őt. Épp oly nagyon, mint ahogy ő engem. Hátrább lépett, lerángatta és elrúgta a nadrágját. Felkapott, és nekiszorított az ajtónak.

– A következő hétvégén egyáltalán nem lesz rajtad ruha, attól a pillanattól fogva, hogy megérkeztél, egészen addig, hogy elmész a házamból.

Igen. Igen. Lenyúlt a kezével, és belém nyomta két ujját. Már nedves voltam.

– Elkaplak, amikor és ahol akarlak. – Megmozgatta az ujjait. – Csak pénteken ötször meg foglak baszni.

Kérlek!

– A következő hétvégén be akarlak viaszolni meztelenül, Abigail – mondta. – Egyetlen szál hajad sem maradhat ki.

Hú. Micsoda?

– Tedd szét a lábad, és hajlítsd be! Nem várok tovább.

Megtettem, amit mondott, ő pedig lejjebb ereszkedett, belém nyomta a farkát, és ugyanazzal a mozdulattal meg is emelt. Egy rövid sikkantás szakadt ki belőlem, mert megdöbbentem, hogy egyetlen lökéssel milyen mélyre ment. Aztán visszahúzta, majd megint egy nagyot lökött, megdöngetve az ajtót. Átöleltem a lábammal.

Újra meg újra nekidöntött az ajtónak. A karomat a hátára tettem, a körmömet belevájtam.

– Igen – kiáltotta a következő lökésnél, és olyan mélyre ment, mint még soha. Olyan mélyre, hogy beszívtam a levegőt, hogy hozzászokjam, majd még jobban szorítottam. – A francba! Igen!

Durr.

Durr.

Durr.

Reméltem, hogy senki sincs odakint. Minden lökés végigremegtette a karom, a gerincem, egészen odáig, ahol össze voltunk kapcsolva.

A közelgő orgazmus ismerős érzése fogott el. Felnyögtem, amikor éreztem, hogy lassan átveszi felettem a hatalmat.

– Még ne, Abigail! – szólalt meg a következő lökésnél. A hátam az ajtót döngette. – Még nem fejeztem be! Újra nyögni kezdtem. A belső izmaimat összeszorítottam körülötte.

– Jobban teszed, ha nem élvezel, amíg nem mondom – szólt, amikor visszahúzta, majd ismét nekidöngetett az ajtónak. – Elhoztam magammal a bőrszíjat is!

Belevájtam az ujjaimat a hátába, az izmai megfeszültek a kezem alatt. Megint az ajtónak. Alig tudtam tartani magam. Megint. Behajlította a lábát, és amikor megint lökött, a fenekem az ajtónak ütközött, amitől még mélyebbre csúszott bennem. Fenébe, de jó! Megint.

Megharaptam belülről az arcomat. Dönget. Egy rossz mozdulat. Vér ízét érzem. Dönget. Képtelen vagyok tartani. Mindjárt felrobbanok. Dönget. Vinnyogok. Lehajtja a fejét.

– Most!

Én hátravetettem a fejem, és hagytam, hogy átvegyen mindent az orgazmusom. Belém lövellt, megharapta a vállam, amitől az élvezet újabb hulláma futott végig rajtam.

Percekkel később zihálva engedett le a földre. A lábam remegett, hogy alig tudtam megállni. Elindult a fürdőszobába, és egy mosdókesztyűvel tért vissza. Óvatosan megtisztogatott, ahogy az előző éjjel is.

– Bocsáss meg – mondta, és egy pillanatra azt hittem, hogy a durva szex miatt mondja. – El kell mennem. Hamarosan jövök.

Aznap este nem hallottam, hogy megjött volna, bár valamikor nyilván megtette. Végül lefeküdtem, és nyugtalan álomba merültem. 

Huszonnegyedik fejezet

A villásreggeli csak tizenegykor kezdődött, így sokáig aludhattam, és lassan öltöztem fel. Nathaniel nem mondta meg, hogy mit vegyek föl, így fekete nadrág és szürke kasmírpulóver mellett döntöttem. Bugyit is húztam.

Mert nem mondta, hogy ne.

Mert látni akartam, mit csinál, ha meglátja rajtam.

Természetesen ismét a nyugodt, összeszedett Nathaniellel találkoztam reggel. Nyoma sem volt benne a vadembernek, aki a falnak döntve döngetett meg, megharapta a nyakam, amikor élvezett…

A fenébe, igen!

De a reggelt a nagynénjével és a barátaival kell töltenem, és még néhány idegennel. Nem fogok azért idegeskedni, mert éjjel elképesztő szexben volt részem.

Elképesztő, „basszál meg az ajtónak szorítva” szexben.

Hagyd abba! – mondta Jó Abby.

Mutasd meg Nathanielnek, hogy bugyi van rajtad! – súgta a Rossz.

Úgy döntöttem, hogy most Rossz Abby van soron. Nathaniel nézte, ahogy odamegyek a kávéskancsóhoz, és töltök magamnak. Úgy fordultam, hogy jól lássék a fenekem. Egy kicsit rá is játszottam.

– Abigail – mondta korholva. – Bugyi vonalát látom?

Nem mozdultam, kezemben a kávéscsészével. Igen, a bugyi vonalát látod. És most mit akarsz tenni?

– Gyere ide! – mondta, és letette a kávéját.

Odasétáltam, a szívem a torkomban dobogott. Ő felállt, és mögém jött.

– Bugyi van rajtad. Vedd le! Most!

Kigomboltam a nadrágom, majd az egészet letoltam a csípőmön. Kiléptem a bugyimból is.

– Hajolj a kanapé karfájára, Abigail!

Ráhajoltam, hogy felé volt a fenekem. Odacsapott a hátsómra.

– Ezen a hétvégén nincs több bugyi! – Még egy ütés. – Miután végzek, bemész a szobádba, és idehozod nekem mindet! – Még egy. – Majd akkor kapod vissza, ha akarom. – Csatt. – Ami még csak nem is a jövő hétvége lesz. – Csatt. – Múlt éjjel mondtam, hogy mi lesz a következő hétvégén.

Még egyet rám csapott. A forróság szétterjedt, és elért a lábam közé. Minden, amit csinált, nagyon jó volt! A francba. Tényleg minden. Felé toltam magam, mert akartam még.

– Most már elég – csattant egy újabb ütés a hátsómon. – Húzd fel a nadrágodat, és hozd ide, amit kértem!

Basszus! Nincs kielégülés.

Lifttel mentünk le a bálterembe, ahol a villásreggelit tartották. Csak Lindát és Feliciát ismertem, bár tudtam, hogy Nathaniel néhány üzlettársa is ott lesz.

Felicia és Linda egy sarokban állt, és beszélgettek. Elaina és Todd nem sokkal utánunk érkeztek.

– Kicsit korán jöttünk – mondta Nathaniel, kezét a hátam közepére téve. – Beszélnem kell néhány emberrel. Kísérjelek oda Feliciához és Lindához, vagy jól vagy itt is?

Ha itt maradok, Elaina úgyis idejön, hogy beszélgessünk.

– Maradok itt.

– Nem tart sokáig – simogatta meg a felkarom.

Néztem, ahogy elvegyül az emberek között. Percekkel később Elaina jelent meg mellettem.

– Gyere ide – mondta, és egy nagy állóváza mögé húzott. Nathaniel felé pillantottam. Beszélgetésbe merült egy kellemes, idősebb párral.

– Tegnap bejött a szobánkba Nathaniel – kezdte. – Nem sokkal később Todd elment vele. – Arrafelé nézett, ahol a férje állt. – Nem mondja meg, mi megy itt, de azt hiszem, igazad van. Szerintem rólad van szó.

Erről szólt az ajtós szex? Hogy megmutassa Toddnak? Vagy inkább magának?

Hogy bebizonyítsa nekem?

– Próbálom követni a tanácsodat – mondtam neki. – Tényleg nagyon óvatos vagyok vele. Néha – és a könyvtáramra gondoltam –, néha úgy érzem, mintha áttörtem volna valamit; de máskor – és az ezelőtti éjszaka jutott eszembe – még csak nem is számítok.

– Todd jobb kedvű volt, amikor visszajött. Bármit mondott is neki Nathaniel, megnyugtatta. – Az ajkamat harapdáltam, és megpróbáltam kitalálni, hogy mi lehetett az. – Azt tanácsolom, hogy bármit is csinálsz, csináld tovább! – szorította meg a kezem. – Mert működik.

– Mennyi ideig volt tegnap távol Todd? – kérdeztem. Nem emlékeztem, mikor mentem aludni, de elég késő lehetett.

– Néhány órára – válaszolta. – Todd azt mondta, Nathaniel lent maradt, és egy zongorát keresett.

A zongora valószínűnek hangzott. Mindig jobban érezte magát, ha játszott. Arra gondoltam, amikor játék közben az ölében lovagoltam – akkor egész biztosan jobban érezte magát. Visszanéztem az emberekre. Nathaniel még mindig beszélgetett az idősebb párral.

– Kik azok? Üzleti partnerek? – kérdeztem, mert Elainához ilyen közel nem akartam elmerülni a zongorával kapcsolatos gondolataimban. Miután egy napot töltöttem vele a fürdőben, biztos voltam benne, hogy működik a hatodik érzéke a szexszel kapcsolatban.

– Nem – mondta, és suttogóra fogta a hangját. – Ők Melanie szülei.

Leesett az állam. Melanie szülei.

– Mit keresnek itt?

– A család barátai.

– És hol van Melanie? – néztem körbe. Itt volt?

– Nem hívták meg – válaszolta Elaina egy kis grimasszal.

Todd jött oda hozzánk.

– Hölgyeim!

Elaina megfogta a karját.

– Evésidő?

Svédasztalos villásreggeli volt. A szokásos reggeli ételeimet válogattam össze, és még néhány szendvicsfalatkát is a tányéromra tettem. Todd és Elaina Feliciával együtt leült egy asztalhoz.

– Mennyi ideje dolgozol a könyvtárban, Abby? – kérdezte Todd, amikor a beszélgetés már nem a közelgő meccsről szólt.

– A közkönyvtárban hét éve – mondtam. – De azelőtt a campus könyvtárában is dolgoztam.

– Igen? – kérdezte. – Akkor lehet, hogy láttalak? Sok időt töltöttem ott.

Rásandítottam. Elég jóképű volt, bár nem olyan szívbe markolóan, mint Nathaniel.

– Nem tudom – mondtam, és megpróbáltam visszagondolni. – De valószínűleg emlékeznék rád.

– Én is úgy gondolom – mondta alig hallhatón.

Elaina Toddról Nathanielre nézett, aztán vissza, rám. Mi folyik itt? Valamit elmulasztottam? Nathanielre pillantottam. Semmi.

– Jobban szereted a közkönyvtárat, mint az egyetemit? – kérdezte Todd.

– Itt sokkal többféle ember van – mondtam. – Meg az egyetemi társak sokszor nagyon kellemetlenek tudtak lenni. – Elmosolyodtam, hogy könnyebbé tegyem a beszélgetést, ami egyszerű kérdésből feszült vitává kezdett fajulni. – Mondtam én neked valaha is, hogy vegyél vissza magadból, vagy hogy ne tépkedd ki a lapokat a bemutató példányból?

– Nem – nevette el magát Todd. – Erre biztosan emlékeznék.

A beszélgetés aztán visszatért a közelgő meccsre, és lehet, hogy csak én láttam úgy, de mintha Nathaniel megkönnyebbülten sóhajtott volna.

Bérelt bokszunk volt a stadionban. Az idő még mindig hideg volt, és örültem, hogy mi bent lehetünk, míg a többség a kinti hidegben nézte a meccset.

A félidő előtt a New York három ponttal vezetett. Nathaniel megfogta a kezemet, és a boksz ajtaja felé vezetett, miközben mindenkinek azt mondta, hogy majd visszajövünk. Kifelé menet felvett egy sporttáskát.

– A tervem – suttogta a fülembe – csak most kezdődik.

Vicces, mert én azt hittem, már a végéhez ért – az öltönyös éjszaka, amikor teljesen birtokába vett, az éjszaka, ami mindent megváltoztatott. A szívem hevesebben kezdett verni… Mi a fenét tervezhetett itt, a stadionban?

Odaadta a sporttáskát.

– Menj, öltözz át! Van egy plusz jegy is a csomagban. Ott találkozunk, még a második félidő előtt.

Bevittem a táskát a mosdóba. Egy rövid szoknya volt benne. Ebben az időben? Volt még két hosszú takaró is. De miért ülünk át máshová? És miért megyünk ki? A bokszot legalább fűtötték.

Aztán átgondoltam az utóbbi napokat. Bármit. Bármit megteszek, amit kér. Átvettem a szoknyát, összehajtogattam a nadrágom, és betettem a táskába. A takarókat a tetejére raktam.

Megnéztem a jegyet; középszint, ha jól látom.

Jól láttam. Az új ülésem az első sorban volt a középszinten. A lelátó tömve volt. Senki nem mondott semmit, amikor leültem a helyemre. Még csak nem is néztek rám. Nathaniel percekkel később csatlakozott hozzám.

Átkarolta a vállamat, és közelebb húzott. Karikákat rajzolt a vállamra. A közelségétől erősen dobogni kezdett a szívem.

A fülemhez hajolt, és azt súgta:

– Tudtad, hogy négy emberből három szokott fantáziálni a nyilvános szexről?

Hűha… Nyelvével a fülemben körözött.

– Az én véleményem az, hogy minek fantáziálni, amikor ki is lehet próbálni?

Te szent…

– A Super Bowlon foglak megbaszni, Abigail! – Megharapta a fülcimpámat, és a levegőt beszíva mondta: – Ha csendben maradsz, senki sem fogja megtudni.

Pokolba!

Már attól nedves lettem, amit mondott. Szétnéztem a körülöttünk lévő embereken. Mindenki takarókba burkolódzott. Lassan érteni kezdtem a tervét.

Nathaniel még mindig köröket rajzolt a vállamra.

– Állj fel, és tekerd magad köré a takarót! A nyílása hátul legyen! Az egyik lábadat tedd fel az előttünk lévő korlátra!

Odamentem a korláthoz, a combom csúszósabb lett már attól is, amire Nathaniel gondolt. Amit Nathaniel csinálni akart velem. Lent, a pályán, valaki elfogott egy passzt. A körülöttünk lévő tömeg ujjongani kezdett. Körbetekertem magamon a takarót; hosszabb volt, mint gondoltam. Még csak huzatot sem éreztem benne.

A nagy órán ugráltak a másodpercek. Tíz, kilenc, nyolc – Nathaniel ideért, és mögém állt –, öt, négy, három – a körülöttünk lévő emberek felálltak –, egy. Mindenki kiabált, ahogy a játékosok kifutottak a pályáról.

Nathaniel még egy takarót tekert körénk. Olyanok voltunk, mint a többi egymáshoz simuló pár. Semmiben nem különböztünk tőlük. Vagyis hát mégis csak éreztem a nekem szorított, hosszú és forró különbséget.

Az emberek harsogva biztatták a lent megjelenő színpadépítő munkásokat. Nathaniel keze az ingem alá csusszant, és felfelé araszolt. Egy pillanatra elakadt a lélegzetem, amikor az ujjai között megsodorta a mellbimbómat.

– Csendben kell maradnod! – figyelmeztetett.

A takarók alatt lassan az őrületbe kergetett. Keze a blúzomban, álló, kemény farka mögöttem mozgott. Egész idő alatt a fülembe mormogott; elmondta, milyen jól fogom magam érezni, hogy ő már alig várja, és hogy miattam lett ilyen kemény. Tudtam, miről szól ez. A könyvtáramban történt randevút fizetteti meg velem, amikor zongoráznia kellett, miközben én rajta lovagoltam. Nagy árat kért. Pokoli volt. És mennyei. Mintha a poklot és a mennyet összegyúrták volna, annyira, hogy már meg sem lehet különböztetni a kettőt.

A fények hirtelen halványabbak lettek a stadionban. Nathaniel egy kicsit hátrább lépett, és éreztem, hogy kigombolja a nadrágját.

– Dőlj rá egy kicsit a korlátra! – monda. Közelebb lépett.

Jobbra néztem. Egy másik pár állt a korlátnál, egymás mellett. Egyáltalán nem figyeltek ránk.

– Senki sem tudja – mondta Nathaniel, és megemelte a szoknyám szélét a takarók alatt. – Az embereket annyira lefoglalja a saját kis világuk, hogy nem is veszik észre, mi folyik körülöttük. Életbe vágóan fontos dolog is történhetne mellettük, akkor sem vennék észre. – Belém csúsztatta az egyik ujját. – Ami, persze, most nem is baj.

Valaki megjelent a felállított színpadon, és a tömeg zajongva és tapsolva üdvözölte. Nathaniel belém nyomta a farkát. Apró kis sikkantásomat elnyomta a közönség hangja.

Nathaniel a zene ritmusára kezdett mozogni. Akár táncolhattunk is volna így. Visszavonom: valóban táncoltunk. Egy lassú, erotikus, fülledt táncot. A karjával átölelt, közel húzott magához, miközben egyre csak lökött. Széjjelebb tolta a lábam, és a következő mozdulatával még beljebb csúszott.

– Itt ez a sok ember – súgta a fülembe –, és senki sem tudja, mit csinálunk itt. – Most még mélyebbre nyomta. – Akár sikoltozhatnál is. – Megsodorta a mellbimbómat, és beleharaptam az ajkamba.

Újabb dal következett, mire Nathaniel lassított, és ráérősen, alig érzékelhetően mozgott. De még mindig össze voltunk kapcsolódva, és mennyei érzés volt, hogy bennem van. Még tovább lassított, de ez is elég volt. A sebesség nem számított. Ami számított, az az, hogy még mindig ott volt. Még mindig igényt tartott rám.

Lehetett lassú, lehetett gyors. Nekiszoríthatott az ajtónak, vagy a stadionban a korlátnak, sok ezer ember előtt. Bármit dönthetett, bármit csinált, akkor is ott volt.

A zene végül tempósabbra váltott. Nathaniel lenyúlt, és a csiklómmal kezdett játszani. Érintése minden lökéssel egyre durvábbá vált. Egy pillanatig attól tartottam, hogy átesem a korláton. Vagy hogy egy rongykupaccá ájulok. Körülöttünk az emberek a zene ritmusára dülöngéltek; Nathaniel keze és teste a takaró alatt tovább irányította a mi táncunkat.

Ahogy lökött, megtámaszkodtam, mire egy kis morgás hagyta el az ajkát. Egyre gyorsulva dolgozott rajtam, lökött és tekert, amikor a dal a végére ért. Villogni kezdtek előttem a fények, de az is lehet, hogy tűzijáték volt. Nem is tudom. Hét hangos staccato dobütés hallatszott, amit Nathaniel mély döfései ellenpontoztak.

– Élvezz velem – súgta a fülembe végül, és együtt jutottunk el a csúcsra, miközben a tömeg a színpadon lévő előadót ünnepelte.

Ott maradtunk még a korlátnak dőlve, míg körülöttünk lassan lenyugodtak a kedélyek; míg a szívverésünk megnyugodott. Továbbra is hozzám simult, ahogy ezt még sohasem tette, és a hátamon éreztem a szívét. Hevesen vert.

– Nahát – lihegte a nyakamba –, csodálatos volt ez a szüneti műsor! 

Huszonötödik fejezet

A harmadik negyedben egész idő alatt Nathaniel ölében ültem. Csak ültünk ott, és takarókba burkolózva néztük a játékot. Néha az ujjával beletúrt a hajamba, vagy körberajzolta a fülemet.

– Lassan vissza kéne mennünk – mondta, amikor a harmadik negyed a végéhez közeledett.

Ja, igen, a meccs.

Ki áll nyerésre?

Fel akartam állni, de nem engedett.

– Tudod, miért kellett várnunk? – kérdezte.

Mert szereted, ha az öledben ülök.

Mert tartani akarsz engem.

Mert imádod a fülem apró kis részleteit.

Mert, bár tagadni próbálod, mégiscsak érzel valamit.

Mert, talán, szeretsz engem.

– Mert az arcod abszolút mindent elárul – válaszolta meg a kérdését. – Nyitott könyv vagy.

Felnevettem. Oké, nem baj.

Felálltunk. A takaró még mindig körém volt tekerve.

– Át kéne öltöznöd – mondta. – Felicia leszedi a fejemet, ha meglát ebben a szoknyában.

Volt egy olyan érzésem, hogy Felicia amúgy is leszedi mindkettőnk fejét, de ez nem érdekelt ebben a pillanatban.

Miután átöltöztem, visszasétáltunk a bokszunkba. Öltözködés közben hallottam néhány nő beszélgetését, és megtudtam, hogy a Giants áll nyerésre. Jó tudni, hiszen mindjárt olyanok között leszek, akik végignézték ezt a negyedet is. Ahogy beléptünk a bokszba, Felicia azonnal felém indult, és félrevont.

– Hol voltatok? – kérdezte csendesen.

– Dolgunk volt.

Megpróbáltam közömbösen válaszolni, de az arckifejezésem láthatóan elárult.

– Megőrültél, Abby? A Super Bowlon? Ezt nem büntetik?

– Felicia – válaszoltam, és kezemet a vállára tettem –, akkor érdemelnék büntetést, ha nem csináltam volna azt, amit csináltam!

– Egy nap majd szépen letartóztatnak.

– Te kis álszent!

– Te kis perverz!

A Giants nyert. Miután a nagy óra leállt, Jackson futott ki a játéktér közepére, és felnézett a bokszunk irányába. Egy csókot küldött felénk. Mindenki ó!-zott és á!-zott.

Mindenki, kivéve Nathanielt. Ő csak a fejét rázta, és maga elé mormolt valamit, hogy mennyivel tartozik neki az unokatesója. De azt is láttam rajta, hogy örül Jackson sikerének. Éppen úgy, ahogy én Feliciáénak.

Miután átadták a kupákat, elhagytuk a stadiont. Nathaniel és Todd bizalmatlanul méregették, de aztán végül barátságosan megölelték egymást.

– Három hét – súgta Nathaniel, vagy csak úgy hallottam.

Elaina magához ölelt.

– Ha valamit megtudok, hívlak.

Felicia itt marad Tampában Jacksonnal, de Nathanielnek vissza kellett repülnie, így vele indultam a repülőtér felé. Az út visszafelé sokkal eseménytelenebbül telt, mint idefelé. Az időnk nagy részét a bőr kapitányi fotelokban töltöttük.

– Bejegyeztél szerdára? – kérdezte Nathaniel. – Vagy csak Lindának mondtál igent?

– Reméltem, hogy beugrasz – válaszoltam. Nem jött még rá, hogy nem hazudok neki? – Akkor szerdán – mosolyodott el. – Irodalmi kutatás?

– Segítenem kell neked az irodalomban. De ha komolyan csinálod, a következő alkalommal jobb leszel, mint Mark Twain és Jane Austen.

– Komolyan? És milyen?

– Olyan, mint Shakespeare – mondtam, és a fotelban hátradőlve lehunytam a szemem.

Szerdán munka utánra bejelentkeztem gyantázásra. Korábban is lehetett volna, de látni akartam, hogy Nathaniel mond-e bármit is, amikor egykor megjelenik szerdán.

Nem mondott semmit.

És hadd mondjak egy szót a gyantázásról: Óistenemezolyankibaszottulfáj!

De utána – sokkal, sokkal utána – úgy döntöttem, hogy tetszik. Ápolt volt, tiszta, és csak elképzelni tudtam, hogy milyen lehet így a szex. Lehet akár jobb is, ha ez egyáltalán elképzelhető.

Azt is eldöntöttem, hogy meggondolom Nathaniel ötletét az autóról. Mármint hogy én veszek, természetesen. Beszéltem Feliciával, és kölcsönkértem az övét a hétvégére. Úgyis csak ritkán használja.

A péntek hat óra Nathaniel házának előterében talált. A ruhámra mutatott.

– Vedd le! Vasárnap visszakapod.

Levetkőztem. Egész héten a hétvégére gondoltam, pont úgy, ahogy szerintem Nathaniel akarta. Ebben biztos vagyok. Azon gondolkoztam, milyen lehet teljesen ruha nélkül jönni-menni mindenütt. Bolond Abby imádta az ötletet, és megígérte, hogy lefoglalja Racionális Abbyt az új adószabályokkal vagy valami ilyesmivel.

Nem felejtettem el, amit a péntek estéről mondott, és amikor kiléptem a nadrágomból – nézd, Nathaniel, nincs rajtam bugyi –, a pillantásából láttam, hogy nem viccelt a péntek esti lázzal kapcsolatban. Ami azt illeti, elsőre máris az előtérbe kerültem.

És, hú, na, igen. A szex sokkal jobb volt.

Először eléggé zavarban voltam, amikor ruha nélkül jártam-keltem, különösen akkor, amikor valami nagyon is földi dolgot csináltam, például főztem. De ahogy telt-múlt a hétvége, egyre magabiztosabb lettem. Az, ahogy Nathaniel nézett, ahogy szemével követte a mozdulataimat, egyre erősebbé tett. Valószínűleg így is tervezte.

A konyhaasztalnál ült, amikor vasárnap lejöttem, hogy elkészítsem a reggelit.

– Menj fel, és vegyél valami ruhát – mondta kissé rosszallón.

Mi folyik itt? Ideges lettem, és nem kérdeztem. Elhagytam a konyhát, visszamentem a szobámba, és előtúrtam egy farmert és egy hosszú ujjú trikót, majd elindultam visszafelé a lépcsőkön.

– Foglalj helyet! – mondta.

– Minden rendben? – Leültem, és megpróbáltam kitalálni, hogy miért olyan… bűntudatos a tekintete.

– Ne haragudj – mondta ki végül, és rám nézett. A szemében zavar tükröződött. – Jobban is csinálhattam volna. Több odafigyeléssel.

– Megijesztesz. Mi a baj?

Az ablak felé intett.

A fenébe!

Az üvegtáblák feléig ért a hó, úgy százhúsz centi lehetett, és még esett.

– Figyelnem kellett volna az időjárás-jelentést – mondta. – Hallgatnom a híreket, vagy ilyesmi.

– Tehát? Mi a döntés? – kérdeztem, még mindig a havat nézve. – Milyen nagy a baj?

– Senki sem tudja megmondani. Lehet, hogy napokba telik, míg el tudsz innen menni. Sajnálom. Már tegnap haza kellett volna hogy küldjelek.

Tehát itt ragadtam Nathanielnél, még néhány napra. Furcsa lesz, bezárva egy házba…

– Felicia – suttogtam. Nálam volt az autója!

– Jacksonnal van – mondta Nathaniel. – Nemrég beszéltem vele, tegnap ment érte. Vele minden rendben. Bólintottam. Felicia tökéletesen rendben volt Jacksonnal, és örültem neki, hogy vele van, és nem egy lakásba bezárva.

– Meg kell beszélnünk a következő hetet – mondta Nathaniel. – Úgy gondoltam, könnyebb beszélnünk, ha van rajtad ruha.

Ez hát a magyarázat: kíváncsi a véleményemre.

– Feloszthatnánk az étkezéseket: én csinálom az egyiket, a másikat te. – Rám nézett, én bólintottam. – Az idő jó részében dolgozni fogok, így azt szeretném, hogy érezd magad otthon. A ház nyitva áll előtted, kivéve az én két szobámat.

Gondolom, azt akarta ezzel mondani, hogy nem alszom a szobájában.

– A szabályaim továbbra is érvényesek – folytatta. – Használhatod az edzőszobát, és a jóga-DVD-ket. Elvárom, hogy „uramnak” szólíts, de szexuálisan nem várok tőled semmit. Az alvás nem hinném, hogy különösebb probléma lenne. Meglesz a nyolc órád.

Behavazva Nathaniellel. Bolond Abby cigánykereket vetett. Racionális Abby élt a gyanúperrel, hogy ez talán mégsem olyan jó dolog.

– Van valami kérdésed?

– Igen. Nem vársz el semmit szexuálisan, de nem mondtál nemet a szexre. Ez azt jelenti, hogy azért van rá lehetőség?

– Azt gondoltam, hagyjuk a dolgokat alakulni a maguk módján, ha ez így rendben van neked.

Természetes szex Nathaniellel? Az arcom felforrósodott, és érezni kezdtem az ismerős bizsergést a hasam alján.

Maradj hűvös! – mondta Racionális Abby. – Ne lássa, hogy mennyire felizgat ez a gondolat!

Te hülye – felelte Bolond Abby. – Már időtlen idők óta tudja.

Az asztal túloldaláról Nathaniel mindentudón mosolygott felém. Fene ebbe a Bolond Abbybe, neki volt igaza!

– Egész hétvégén természetes voltam – mondtam hűvösen. – Miért hagynám most abba?

Nathaniel felnevetett. Nem gyakran hallottam nevetni; talán jót tesz nekünk, hogy be vagyunk havazva.

– Hol alszom? – kérdeztem.

– A szobádban – mondta felvont szemöldökkel.

Hát jó. Mindenesetre megpróbáltam.

– Oké – mondtam. – Mikor kezdődnek az új szabályok?

– Délután háromkor. – Az órájára nézett. – A következő nyolc órában az enyém vagy, tehát ha nincs több kérdésed, azt akarom, hogy vedd le a ruhád, míg a reggelit csinálod.

Tévedsz – gondoltam magamban, miközben felfelé mentem a lépcsőn. – Nem nyolc órára vagyok a tiéd. Hanem mindig. 

Huszonhatodik fejezet

Lassan áttértünk a természetes tervre. Vasárnap délután pontosan háromkor Nathaniel szólt, hogy menjek fel a szobámba, és öltözzek fel. A vacsorát ő csinálja, mivel én készítettem a reggelit és az ebédet.

A konyhában ettünk, és a havazást néztük. Fura érzés volt ruhában lenni. Majdnem olyan, mintha bujkálnék.

Vacsora után felhívtam Feliciát, hogy megbizonyosodjam róla, biztonságban van Jacksonnal. Egy kicsit bosszankodott, amikor a biztonságáról kérdeztem, de tudtam, milyen sokat jelent neki, hogy hívtam. Amikor letettem a telefont, bementem a könyvtárba, és egyedül töltöttem az estét. Nathaniel a nappaliban maradt. Bár nem voltunk együtt, meglepett, hogy milyen jól érzem magam a házában.

Hétfő reggel legelőször Marthát hívtam a mobilján, és elmondtam neki a fejleményeket. Azt válaszolta, hogy a könyvtár úgyis bezárt a havazás miatt, és majd tájékoztat, ha lesz valami fejlemény. Nem akartam tétlenül tölteni a napot, ezért reggeli után Nathaniel futópadján edzettem. Már most is mérhető volt a fejlődés az izmaimon, az erőmön és az állóképességemen is. Néhány hét után már nemcsak karcsú, de fitt is voltam.

Talán annak következménye volt, hogy meztelenül töltöttem az egész hétvégét, mindenesetre nem öltöztem át mindjárt az edzőruhámból a rendes ruhámba. Inkább elindultam a lépcsőkön lefelé, miközben az endorfinok szétáradtak a testemben. Nem volt kedvem a könyvtárban tevékenykedni, így elhatároztam, hogy takarítok. Nathanielnek volt egy házvezetőnője, de a hóvihar miatt ő most nem tud idejönni.

A konyhából nyílt egy kamra, és én mindent átkutattam, míg megtaláltam, amit kerestem: egy tollseprűt. Körülnéztem, de Nathanielt nem láttam a közelben.

Bementem a nappaliba, rákötöttem az iPodomat Nathaniel lejátszójára, és felcsavartam a hangerőt. Végigkerestem a számokat, míg megtaláltam azt a zenét, amit Felicia töltött le a takarításhoz. Mindketten úgy gondoltuk, szívesen takarítunk, ha közben táncolhatunk is.

Amikor beindult a zene, pörögtem-forogtam, tekeredtem és csavarodtam. A porolót forgatva körbe-körbe jártam, és minden felületet megtisztítottam a szobában. Végül hátravetettem a fejem, és magamban hangosan énekeltem.

Elégedetten néztem körül, bólintottam, és kifelé indultam. Nathaniel állt az ajtóban, és figyelt.

Puff neki.

– Abigail – mondta, és a szeme fényes volt a csodálkozástól –, mit csinálsz?

– Porolok – lengettem meg a porolót.

– Van erre egy házvezetőnőm.

– Igen, de ezen a héten nem tud jönni. Vagy igen?

– Azt hiszem, nem. De ha ragaszkodsz hozzá, hogy hasznossá tedd magad, kimoshatnád az ágyneműmet. – A szeme nevetett rám. – Valaki egészen összepiszkolta a hétvégén.

– Tényleg? – kérdeztem hitetlenkedést tettetve. – Micsoda vakmerőség!

Erre megfordult, aztán megállt, és visszanézett.

– Jut eszembe – mondta –, kiveszem a jógát a gyakorlataid közül.

Kellemesebb szavakat nem is mondhatott volna!

– Tényleg?

– Igen. És beteszem a porolást.

Ebédre Nathaniel csirkét készített salátával.

– Nem olyan finom, mint a tiéd – mondta, miközben a tányéromat a konyhaasztalra tette –, de azért megteszi.

– Ízlett a csirkesalátám? – néztem föl meglepetten.

Leült ő is.

– Kiválóan főzöl. Tudod te.

– Azért jó hallani néha – ugrattam tovább.

– Igen – mosolyodott el célzatosan. – Valóban.

Micsoda? Újragondoltam a szavait.

Ó!

– Te is remek szakács vagy – mondtam. Lehet, hogy nem mondtam ezt eddig?

– Köszönöm. De te már megdicsérted a csirkémet egyszer.

Ezután könnyedebb hangulatba kerültünk, mintha ledöntöttünk volna egy falat pusztán azzal, hogy kimondtuk: szeretjük egymás főztjét.

– Azon gondolkodtam – mondtam két falat között –, hogy kivihetném-e Apollót ma délután. – Már nem esett a hó, legalábbis most nem. Apolló Nathaniel mellett ült, és a neve említésére felkapta a fejét.

Nathaniel egy pillanatig gondolkodott.

– Azt hiszem, jó ötlet. Ki akar menni, és úgy látom, kedvel téged.

– Mi a története, ha megkérdezhetem? Elaina említett valamit Tampában, amiből azt gondoltam, hogy beteg volt.

– Apolló befogadott kutya – mondta, és lenyúlt, hogy megvakargassa a kutya fejét. – Több mint három éve van nálam. Kölyökkorában kínozták, ettől nagyon ellenséges lett. Bár veled sohasem volt baja. Lehet, hogy van valamilyen hatodik érzéke az emberekkel kapcsolatban.

– És amit Elaina mondott a hétvégén?

– Nagyon nyugtalan lesz, ha hosszabb időre nem vagyok vele. – Újra megvakargatta Apolló fejét. – De dolgozunk rajta.

– Nehéz lehetett először – mondtam.

– Nehéz volt, de az eredmény megérte a fáradozást.

– Hmm… – mondtam, és a villámra szúrtam még egy kis salátát. – A pokolban külön helyük van az állatkínzóknak.

– Miért, Abigail? Nem is tudtam, hogy ilyen kemény tudsz lenni.

– Nem vagyok egy nagy kutyabarát, kivéve Apollót. – A számba vettem egy újabb falatot, majd megrágtam és lenyeltem. – De ha valaki egy gyámoltalan lénynek okoz fájdalmat, nos, azt hiszem, a legrosszabbat hozza ki belőlem.

– Vagy a legjobbat – mondta, és a szeme elárulta, hogy pontosan tudja, miről beszélek. – Azt hiszem, ezért döntöttem a csontvelődonorság mellett. Hogy segítsek a rászorulókon.

A csontvelő.

– Csodálkoztam is rajta.

– Linda projektje. Ő vett rá mindnyájunkat, hogy iratkozzunk fel a donorlistára. Nem gondoltam volna, hogy valaha is sor kerül rám. De amikor behívtak –vonta meg a vállát –, mi mást tehettem volna? Kezemben volt valaki élete. Ilyenkor nem sokat gondolkodik az ember.

– Sokan nem így gondolkodnak.

– Szeretném remélni, hogy nem vagyok egy a sok közül.

– Bocsánat, uram – mondtam zavarodottan. – Nem úgy értettem…

– Tudom, hogy nem – válaszolta lágyan. – Csak húztalak…

– Néha nehéz látni a különbséget – néztem le a tányéromra.

– Legközelebb majd valami jelet lengetek – emelte fel az államat az ujjával. – Jobb szeretem, ha nem rejted el a tekinteted, ha velem beszélsz. Olyan kifejező!

A szemembe nézett, és egy pillanatra majdnem úgy éreztem, olvasok a gondolataiban. Úszni szerettem volna abban a mélyzöld szempárban. Olyan mélyre jutni, hogy sohase kelljen kijönni.

Elvette a kezét, aztán arról a fiúról beszélgettünk, aki megkapta a csontvelejét: Kyleról. Az átültetés óta közel került hozzá. Több baseballmeccsre is elvitte a nyáron, és azt remélte, elviheti a Super Bowlra is.

– De beteg volt, és nem tudott eljönni – mondta. – Talán jövőre.

– Felicia mondott valamit arról, hogy Jackson vissza akar vonulni. Jövőre játszik még?

– Azt hiszem, de lehet, hogy az lesz az utolsó szezonja. Lassan családot szeretne. – Rám nézett, azzal a mosollyal, amellyel mindig levett a lábamról. – Ha Felicia is hajlandó rá, úgy értem.

– Te elfogadnád Feliciát a család tagjaként?

– Jackson kedvéért igen – felelte. – Meg aztán neki van a legcsodálatosabb barátnője.

Ebéd után a vendégszobából összeszedtem néhány ruhát, és kivittem Apollót. A hóesés elállt, de a szél olyan rohamokban jött, amilyeneket New Yorkban még sohasem tapasztaltam. Egy nagy mező felé ballagtunk. Vagyis én ballagtam, Apolló rohangált.

Néhány hógolyót gyúrtam, és elhajítottam. Néztem, ahogy a kutya utánuk rohan, és hitetlenkedve rázza a fejét, ahogy leesve szétporladnak. Nevettem. Apolló rám nézett, és farkcsóválva ugatni kezdett; még többet akart. Újabb hógolyókat gyúrtam, és elhajítottam.

– Összezavarod a kutyámat – mondta Nathaniel, aki egyszer csak ott volt mögöttem.

– Szereti – mondtam, és egy újabb hógolyót dobtam el. Kuncogtam, ahogy utána vetette magát.

– Szerintem azt szereti, aki dobál neki. – Nathaniel is gyúrt egy hógolyót, és eldobta.

Apolló visszanézett rá, és ugatott.

– Elloptad a játékom! – mondtam, és igyekeztem nem gondolni arra, hogy Nathaniel éppen most mondta ki a szereti szót. Mindegy, hogy a kutyájáról beszélt. Felvettem még egy kis havat, és Nathaniel felé hajítottam. – Tessék; most nem velem akar játszani!

A hógolyóm nem talált.

– Ó, Abigail! – mondta, és felém lopakodott, mint egy macska. – Ez nagy hiba volt!

Hoppá!

Hátráltam, és föltettem a kezem.

– Hógolyót dobtál rám? – Még mindig dobálta a kezében lévő hógolyót, ide-oda. Figyelt. – De elhibáztam! – mondtam.

– De megpróbáltad! – Hátrahúzta a karját, hogy nekem dobja a hógolyót, de az utolsó pillanatban fordult egyet, és Apollónak dobta.

Én persze nem láttam ezt, és visítva futottam el, mint egy iskolás lány. Megbotlottam a csizmámban, és arccal a hóba estem.

Hogy az a…!

– Nincs baj? – kérdezte, amikor utolért, és kesztyűs kezét felém nyújtotta.

– Semmim sem sérült, csak a büszkeségem.

Tetőtől talpig havas voltam, és nedves mindenütt. A testem reszketett a hirtelen hidegtől. Megfogtam a kezét, és ő felsegített.

– Bemegyünk? Valami meleg a tűznél?

Tűz. Meleg. Nathaniel.

És számítsunk bele engem is. 

Huszonhetedik fejezet

Mint mindig, Nathaniel most is mindenre gondolt. Nagy tűz égett már a könyvtár kandallójában, mire visszaértünk, és a meleg lassan átjárta a nedves ruháinkat. Nathaniel felment az emeletre, és lehozott néhány száraz ruhát nekem. Míg átöltöztem, ő italokat töltött.

Leültem, és kérdőn néztem a kezembe adott italra.

– Mi ez?

– Brandy. Először kávéra gondoltam, de ez hamarabb átmelegít.

– Értem – mondtam, és az ámbraszínű folyadékot pörgettem a poharamban. – Megpróbálsz leitatni.

– Általában nem próbálok semmit – kortyolt az italába. – De ez több mint negyven százalékban alkohol, úgyhogy csak egy pohárral igyál!

Apolló cammogott oda, és leült Nathaniel lábához a tűz mellé. Nathaniel a fejét simogatta.

Lassan kezdtem rájönni, hogy Nathanielnek és nekem más-más elképzelésünk volt az „átmelegedés” kifejezésről. Azon is gondolkodni kezdtem, hogy a „természetes” vajon nem a „sohasem”-et jelenti-e a domnyelvben. Nem értettem a helyzetet. Máskor szívesen felfüggesztette a hétvégi megállapodásunkat, hiszen szerdánként kétszer is eljött a ritka könyvek gyűjteményébe, és az én könyvtáramban is szexeltünk, itt, az otthonában, és ekkor sem a szokásos szabályok szerint jártunk el. De akkor miért nem engedi most, hogy bármi is történjen közöttünk? Néha minden olyan zavaros volt. Szerettem Nathaniel domoldalát, azt, amely miatt elgyöngült a térdem, és egyetlen szavára szerelembe estem. De most kezdtek nehézségeim támadni ezzel az új, hétköznapi Nathaniellel. Nem lehetne összekombinálni a kettőt? Egyáltalán: ő akarná ezt?

De ha nem is lesz most tűzforró szex a kandalló előtt, akkor is az én könyvtáramban voltunk – és a könyvtárakról beszélgettünk.

– A könyvtárat a házzal együtt vetted, vagy te gyűjtötted össze? – kérdeztem.

– Nem vettem a házat. Örököltem.

– A szüleid háza volt? Itt nőttél fel?

– Igen. De nagyobb változtatásokat végeztem rajta. Mint például a játékszoba.

Közelebb csusszantam hozzá.

– Nehéz volt itt élned?

– Nem – rázta meg a fejét. – Azt hittem, az lesz, de olyan sok mindent átépíttettem, hogy ez már nem emlékeztet a gyerekkorom házára. Bár a könyvtár még mindig ugyanolyan.

Végignéztem a rengeteg könyvön, és belekortyoltam a brandybe. Ahogy lenyeltem, átmelegítette a torkomat.

– A szüleid nyilván szerették a könyveket.

– A szüleim mohó gyűjtők voltak. És rengeteget utaztak. – A könyvtár egyik része felé mutatott, ahol térképek és atlaszok voltak. – A könyvek közül sok a tengerentúlról érkezett. Vannak köztük olyanok, amelyek már generációk óta itt vannak. Az anyukám szeretett olvasni, de leginkább csak a népszerű regényeket. – A mellemhez öleltem a térdem. Meglepett, hogy a családjáról beszélt, és nem akartam erőltetni. – Minden könyvtárban van egy hely, ahol a népszerű irodalom van. Végül is, lehet, hogy a mai népszerű irodalomból a holnap klasszikusa válik.

Kuncogni kezdtem.

– Olyan ember mondja ezt, aki szerint senki sem olvas klasszikusokat.

– Az nem én voltam – mondta, és tenyerét a mellkasára tette. – Mark Twain volt. Azért, mert idéztem, nem biztos, hogy egyet is értek vele.

A brandy szétáradt a testemben, ettől egyszerre melegnek és lazának éreztem magam belülről. Igaza volt; egy pohár is megtette a magáét.

– Mesélj még a szüleidről – mondtam, összeszedve a bátorságomat. Vagy talán a brandy beszélt belőlem.

– Aznap délután, amikor meghaltak – kezdte, és kiegyenesedett ültében. Nem gondoltam, hogy erről fog beszélni. – Hazafelé jöttünk a moziból. Havazott. Apa vezetett. Anya nevetett valamin. Minden normális volt, ahogy általában.

Ekkor elhallgatott, és én megpróbáltam teljesen hangtalan maradni. Nem akartam, hogy bármi is megakassza a történetet. – Elrántotta a kormányt, hogy kikerüljön egy szarvast – folytatta lágyan. – Az autó leszaladt a töltésről, és felborult – itt megremegett a szeme –, azt hiszem, felborult. Nagyon régen volt, próbálok nem gondolni rá.

– Rendben van. Nem kell elmondanod.

– Nem, nincs semmi baj. Segít a beszéd. Todd mindig mondta, hogy beszéljek többet.

A fadarabok összeroskadtak a kandallóban, forró szikrákat szórva felfelé. Apolló a hátára hengeredett. Néhány percig nem tudtam, hogy Nathaniel folytatni fogja-e, vagy sem.

– Nem emlékszem semmire – mondta. – Csak a sikoltásra. A kiabálásra, hogy jól vagyok-e. A nyögéseikre. A suttogásra, ahogy egymással beszéltek. Meg ahogy egy kéz hátranyúlt hozzám. – A tűzbe bámult. – Aztán semmire.

Visszapislogtam a könnyeimet, mert világosan láttam magam előtt a helyzetet.

– Sajnálom. Úgy sajnálom!

– Daruval emelték meg a kocsit. Anya és apa addigra már halott volt, de, mint mondtam, nem emlékszem semmire.

Szerettem volna kérdéseket feltenni. Mennyi ideig volt az autóban? Megsérült egyáltalán? De annyira megtisztelve éreztem magam, hogy megosztotta velem mindezt, hogy nem akartam erőltetni tovább.

– Linda csodálatos volt. Nagyon sokkal tartozom neki – folytatta. Én csak bólintani tudtam. – Mindenben támogatott. És sokat segített az is, hogy Jacksonnal nőttem fel – mosolyodott el. – És Todd-dal. És Elainával, amikor a közelbe költözött.

Szerettem volna megfogni a kezét, hogy lecsendesítsem valamelyest, de nem tudtam, hogyan fogadná, így inkább nyugton maradtam.

– A családod remek.

– Jobb, mint amit érdemlek – mondta, és felállt. – Bocsáss meg nekem! Vissza kell mennem dolgozni.

– Én meg elkezdem a vacsorát. – A poharáért nyúltam. – Elviszem a tiédet is. – Köszönöm – mondta, és mélyen a szemembe nézett. Tudtam, hogy többről van szó, mint hogy elviszem a poharát.

Vacsora közben a szüleimről kérdezett, és én elmondtam mindent az anyámról és az apámról. Beszéltem a munkájáról, az építkezésről. Nagyon figyeltem Nathaniel szemét, amikor az anyámról beszéltem; a felismerés valamilyen jelét kerestem benne. De vagy nem emlékezett rá és a házra, vagy nagyon jó színész volt. Meglepetten nézett, amikor megemlítettem az ájulását. Egy másodpercre azt hittem, kérdezni fog valamit, de gyorsan témát váltott.

Azon az éjjel azt álmodtam, hogy Nathaniel zongorázik, de most már tudom, hogy honnan jön a zene, és álmomban a könyvtárba szaladtam. Ott ült a zongora előtt. Amikor meglátott, felém nyújtotta a kezét, és azt suttogta:

– Abby!

De amikor felé nyúltam, eltűnt.

Szerdán úgy éreztem, valami tervet kell készítenem. A havazás enyhült, de nem annyira, hogy sok időt lehessen odakint tölteni. Vagyis újabb nap idebent. Leporoltam mindent az egész házban, kimostam az ágyneműket, és már nem volt kedvem tovább takarítani.

Nathaniel palacsintát csinált reggelire, tehát enyém lesz az ebéd. Talán neki kéne állni.

Ebéd…

Bementem a konyhába, és feltúrtam a szekrényeket. Miután megtaláltam, amiket kerestem, elővettem egy vágódeszkát és néhány serpenyőt.

Visszamentem a nappaliba, ahol Nathaniel ült az asztalánál. Ahogy beléptem, felnézett.

– Igen? – kérdezte.

– Segítesz az ebédben?

– Adsz nekem még tíz percet?

– Tíz perc éppen jó. Amikor visszatértem a konyhába, rájöttem, hogy elfelejtettem a hagymát. Kinyitottam a szekrényt, ahol tartotta őket. Lehajoltam, hogy kivegyek néhányat.

Mi a…?

Amikor Nathaniel később bejött, a pultnál talált engem, a fejemet a kezemre támasztva, amint két, címke nélküli konzervdobozt bámulok.

– Abigail?

– Próbálom kitalálni, hogy egy ilyen ember, mint te, miért tart címke nélküli konzervdobozokat a konyhájában.

– A kisebben olasz paprika van – lépett közelebb hozzám. – A nagyobban annak a kíváncsiskodó alávetettnek a maradványai, aki legutóbb zavarni merészelt a címke nélküli konzervjeim miatt.

– Ez figyelmeztetés?

– Az – mosolyodott el.

– De komolyan! Mit keresnek ezek a jelzés nélküli konzervek a szekrényedben? Nem szeged meg ezzel a százféle szabályaid egyikét?

Kezébe vette a nagyobbik dobozt.

– A kisebben tényleg paprika van Olaszországból. A nagyobban paradicsom kell hogy legyen, ugyanattól a cégtől. Interneten rendeltem őket.

– De mi lett a címkékkel?

– Így érkeztek. – Letette a nagyobbat, és kézbe vette a kisebbet. – Gondolom, paprika és paradicsom, de nem akartam kinyitni őket, viszont nem is küldtem vissza. Mi van, ha marhanyelv van benne? Azt hiszem, nincs elég bizalmam hozzá.

– Az egész élet a bizalomról szól. Az, hogy valamin címke van, nem jelenti azt, hogy megegyezik azzal, ami benne van. Higgy nekem! Gyakran ahhoz kell nagyobb bizalom, hogy elhidd, amit ráírtak. – Elvettem tőle a dobozt, és megráztam. – Ne félj tőle, hogy mi lehet benne! Mesterfogást készítek belőle!

A tenyerébe vette az állam, és a szemében láttam, hogy még egy tégla kiesett a falból. – El is hiszem, hogy képes vagy rá – mondta, és leengedte a kezét. – Tehát miben segítsek?

Kinyitottam egy doboz arborio rizst.

– Gombás rizottót szeretnék csinálni, de nem tudom a rizst is kavargatni, meg a többi dolgot is csinálni egyszerre. Tudnál kavargatni?

– Gombás rizottó? Boldogan kavargatok!

– Levehetnéd a pulóvered. Szerintem elég meleg lesz itt.

Felvonta a szemöldökét, de aztán kibújt a pulóveréből. Alatta fekete trikó volt.

Ó, igen! Így már jobb. Köszönöm!

– Felvágom a gombát és a hagymát – mondtam. – Kezdd el a rizst!

– Igenis, főnök! Így gondolta?

A csípőjére tettem a kezem.

– Ez az én konyhám, nem?

– Nem. – Nekitolt a pultnak, mindkét oldalamon egy-egy keze nyugodott. Megmozgatta a csípőjét, és a nadrágján keresztül is éreztem az álló farkát. – Csak annyit mondtam, hogy a konyhaasztal a tiéd. A konyha többi része az enyém.

Dugj meg!

– Na mármost – folytatta –, mi a helyzet a rizzsel? – Felkapcsolta a lángot, és extraszűz olajat töltött a magas falú serpenyőbe.

Néhány pillanatig mozdulatlanul álltam, míg visszatért az élet a combomba. Két borospoharat vettem elő, és a fehérboros üveget Nathaniel felé mutattam.

– Igen, kérek – mondta.

Kitöltöttem mindkét pohárba, majd nekiálltam hagymát vágni.

– Akkor, mehet? – kérdeztem, amikor már felvágtam a hagymákat, de nem igazán arra értettem. – Tőlem mindig mehet.

Lenéztem, és láttam, hogy ő sem a hagymáról beszélt. A farka még egy hüvelykkel tovább nőtt. De el volt foglalva a rizs kevergetésével.

Én viszont nem.

Szegény drágám!

Közel húzódtam hozzá, a karja alá nyomakodtam, és beleöntöttem a hagymát a serpenyőbe.

– Tessék! – mondtam, ügyelve rá, hogy a fenekem hozzádörgöljem az ágyékához.

Még fel kellett vágnom a gombát, de úgy döntöttem, hogy kissé gonosz leszek. Na jó, ezt töröljük! Úgy döntöttem, hogy nagyon gonosz leszek.

– Odaadjam a csirkealaplét? – A hóna alá nyúltam, és megfogtam az edény nyelét. Egy kicsit a serpenyőbe öntöttem, miközben karommal egy pillanatra meglöktem a bicepszét.

A homloka verejtékezni kezdett, és egy kis korty bort ivott.

A tervem működött.

Odamentem a pulthoz, és nekiláttam a gombának. Apró darabokra vágtam, és csinos halomba rendeztem őket. Időnként bele-belekortyoltam a boromba.

Egy gomba véletlenül leesett a padlóra. Megfordultam, és odamentem, ahol Nathaniel állt és kevergetett.

– Hoppá – mondtam. – Felveszem!

Odanyomultam közé és a tűzhely közé, és lehajoltam érte. Láttam, hogy ez nem használt a kis problémájának. Felvettem a gombát, és megkapaszkodtam Nathaniel övében, hogy könnyebb legyen felállnom. Ágyékának érintése újabb baleset volt.

Mit mondjak? Gyakran érnek balesetek.

De nem említettem ezt, mert Nathaniel erősen koncentrált arra, hogy ne égesse oda a rizottót, és amúgy is: kinek volt szüksége szavakra?

Kinyitottam a sütőt, és betettem a csirkemellet. Kábé akkorra készül el, mint a rizottó, ha minden jól megy. Odaadtam a gombát Nathanielnek, és még egy korty bort ittam a pultnak támaszkodva. Elvégeztem a feladatom, így nem maradt más hátra, mint hogy nézzem, ahogy Nathaniel izmai dolgoznak.

Tényleg elég meleg lett a konyhában. Így aztán levettem a pulóverem, alatta csak egy apró fehér trikó volt. Nathaniel mellett a kiöntőben még jó sok csirkeleves maradt, de jól haladt a rizottó. Majdnem kész volt. Visszacsusszantam a tűzhely és Nathaniel közé, és megemeltem a kiöntőt.

– Töltsek még rá? – kérdeztem.

– Icipicit.

Beleöntöttem egy kicsit a serpenyőbe, de hoppá, leöntöttem magam! Fehér trikó. És megint csak hoppá, elfelejtettem melltartót venni!

– A francba! – mondtam. – Ide nézz!

Odanézett.

– Le kell vennem, mielőtt rászárad a folt. Akkor nehezen jön ki. – Megfordultam, és odamentem a vízcsaphoz, és menet közben kibújtam a trikómból.

A sütő épp akkor kapcsolt ki, amikor a tűzhely. Hallottam, hogy leveszi a serpenyőt, és kinyílik a sütő ajtaja.

Két másodperccel később Nathaniel megragadta a csípőmet, és megfordított.

– Van itt egy nagyobb probléma is!

Lenéztem. Igen, volt. Ez a farmer így nem lehet túl kényelmes.

Felkapott, és a pultra ültetett, nem messze a tűzhelytől. A vágódeszkákat és a konzerveket a földre lökte.

A nadrágom gombjával babrált, aztán durván lehúzta rólam, majdnem lerántva a pultról. A szeme elsötétült, mert – hoppá! – elfelejtettem a bugyit! Már megint.

A farmerja két másodperc alatt a földön volt, és íme, ott volt ő, alul meztelenül, és csodálatosan meredezve!

– Ezt akarod? – közelebb jött, és a dereka köré tette a lábam. A trikója alá nyúltam, hogy elérjem a mellkasát.

– Igen.

A tenyerébe fogta a mellem, és a hüvelykujjával megdörgölte a mellbimbómat.

– Kérlek – mondtam, és közelebb toltam magam –, kérlek, most!

De most ő húzta az időt, ahogy végigsimogatta a testem, a combom, majd vissza.

– Nem akartam… nem gondoltam, hogy… – kezdte, de elhallgattattam azzal, hogy harapdálni kezdtem a nyakát, aztán tovább, az álla felé, majd eljutottam a füléhez.

– Túl sokat gondolkodsz – súgtam neki.

Ennyi kellett neki. Megfogta a lábam, és egyetlen mozdulattal belém döfött. De rohadt hosszú volt az a két nap! Felnyögtem, ahogy mélyen belém nyomta.

– Igen, a francba, igen! – mondtam, ahogy magamba fogadtam őt. A szemem lehunytam, ahogy kifelé csusszant. – Még! Kérlek, még!

Egész testével válaszolt, újra nekem esve. Bevertem a fejem a fölöttem lévő konyhaszekrénybe, de még csak nem is törődtem vele.

– Erősebben! – mondtam. – Kérlek, erősebben!

– Baszd meg, Abigail! – Mindkét kezével a fenekem alá nyúlt, és magához rántott, miközben lökött, és mindketten felkiáltottunk, ahogy a makkja elérte a méhnyakamat.

– Megint! – haraptam meg a fülét. – A kurva életbe, megint!

Kapartuk, martuk, haraptuk egymást, és megpróbáltam még mélyebbre húzni őt. A sarkammal megrúgtam a fenekét, ő pedig megszívta a nyakam.

Mélyebben! Mindketten azt akartuk: mélyebben.

– Igen! – mondtam, amikor elérte a G-pontomat. – Ott!

– Itt? – kérdezte, ahogy újra döfött. – Itt?

Vinnyogni kezdtem, ahogy újra meg újra belém lökte magát. Kezével közénk nyúlt, és megdörgölte a csiklómat. Az orgazmusom közelgett, és éreztem, ahogy rángatózik bennem a farka.

– Erősebben! – mondtam. – Mindjárt ott vagyok!

Erősebben dörzsölt, a farka dübörgött bennem.

– É… é… én… – hebegtem, ahogy megfeszült a hasam.

Aztán szétrobbantam. Még egy utolsót lökött rajtam, majd mozdulatlan maradt, ahogy belém élvezett.

– A picsába! – mondta, amikor már beszélni tudtunk. – Ez egyszerűen…

– Igen – mondtam én. – Egyetértek.

Leemelt a konyhapultról, és megnézte, hogy tudok-e állni, mielőtt megtörölt egy papírtörlővel.

– Ez bármikor megelőzi a gombás rizottót.

 Huszonnyolcadik fejezet

Nathaniel főzte a vacsorát. Amikor ő főzött, én általában a könyvtárban vagy a nappaliban voltam, de most úgy döntöttem, hogy ott maradok vele a konyhában. Így hát ő főzött, én meg az asztalnál ültem, és egy pohár vörösbort iszogattam. Úgy is mondhatnánk, élveztem a látványt.

Azt hiszem, marinara szószt készített. Legalábbis azt gyanítottam, ezért akarta kinyitni a címke nélküli nagyobbik konzervdobozt. Elővette a konzervnyitót, és én mögé álltam, hogy a vállán át figyeljem.

– Csak megnézem – mondtam.

Ahogy nyitotta, mosolygott és hümmögött. Bizonytalan mozdulattal nyúlt a felnyíló fedél alá. Visszatartottuk a lélegzetünket.

– Paradicsom! – mondtuk ki egyszerre.

– A fene egye meg! – mondtam. – Pedig, reméltem, hogy savanyított marhanyelv vagy valamilyen más gyanús testrész lesz benne.

– Ez elég közönséges végkifejlet, nem gondolod? – kérdezte, és kiemelt egy paradicsomot egy villával.

– Nem. Jobb ezt tudni.

– Igaz. És finom levest készítünk belőle.

A paradicsomokat beleöntötte egy nyeles lábasba, amelyben már benne volt a hagyma és a fokhagyma.

– Jó illata van – mondtam, és lábujjhegyre álltam, hogy átlássak a válla fölött. Jó nagyot szippantottam, hogy érezzem. Nem is annyira az ételt, mint inkább Nathanielt. Könnyű pézsmaillat, és csöppnyi cédrus. Finom.

– Menj, ülj le! – mondta. – Szeretnék legalább egy meleg ételt ma.

– A reggeli forró volt – tiltakoztam. – És az ebéd is. Legalábbis az ebéd előtti rész.

– Abigail!

– Ülök, már ülök – mondtam, és az asztalhoz mentem. Leültem, és belekortyoltam a boromba. – Tudod, ma történt egy áttörés. A válla kissé megdermedt.

– És mi volt az?

– Felnyitottad az egyik címke nélküli konzervedet. Azt hiszem, ezt meg kell ünnepelnünk!

Kicsit kiengedett.

– És mi jár a fejedben?

– Meztelen piknik a könyvtárban?

– Így akarod megünnepelni? – kérdezte, miközben vizet tett fel forrni.

– Inkább valami kenyér kellett volna vacsorára – mondtam.

– Mára már épp elég volt, amit csináltál!

Felvontam a szemöldököm, és próbáltam nem nevetni.

– Igen, így akarom megünnepelni.

– Oké – sóhajtott, mintha valami borzasztó dologba egyezett volna bele. – Meztelen piknik a könyvtárban. Harminc perc múlva.

– Megyek, előkészítem – mondtam, és felálltam az asztaltól.

– Az ágyneműs szekrényben vannak pokrócok – szólt vissza a válla fölött.

Húsz perccel később már le volt terítve néhány takaró, és lobogott a tűz a kandallóban. Négy nagy párna egészítette ki a rögtönzött piknikhelyszínemet.

Megnéztem az órát. Még tíz percem van. Levetkőztem, és a ruháimat az egyik székre raktam.

Nathaniel egy nagy tálcán hozta be a vacsorát. Már ő is meztelen volt.

– Segítsek? – kérdeztem, egy sóhajt csalva ki belőle.

– Ne! Megvagyok. Hadd tegyem ezt le, és mindjárt hozom az italokat. Még bort?

– Kérek. Két borospohárral tért vissza, és egy üveg vörösborral. Lehet, hogy van egy borospincéje? Nyilván. Utána kéne járni.

A marinara finom volt. Persze nem is vártam rosszat Nathanieltől.

– Ez nagyon jó – mondtam néhány falat után. – Elismerésem a szakácsnak!

– A címke nélküli konzervekre! – mondta, és megemelt egy villányi tésztát.

– A címke nélküli konzervekre! – mondtam én is. Még tovább forgattam a villámon a tésztát, de túl gyorsan emeltem a számhoz, és egy kis szósz lecsöpögött róla. És pontosan Nathaniel… nos, hát… szóval, oda esett.

Hitetlenkedve nézett rám.

– Összeszószoztad a farkamat!

– Hoppá.

– Szedd le róla!

Odahajoltam, és elvettem a tányérját.

– Feküdj a hátadra!

– Abigail!

– Azt akarod, hogy kendővel töröljem le?

Lenyomtam a vállánál fogva. Ő nem válaszolt, úgyhogy ezt „nem”-nek vettem. Fejét az egyik párnára tette, és a kezemmel végigsimítottam a mellét.

– A szószt, Abigail! – mondta.

Az ujjaim keresztülsiklottak a mellbimbóin.

– Mindjárt ott vagyok.

– Legyél! De gyorsabban!

Végignyaltam a mellkasát. Hmm. Mindenhol jó íze volt. Megharapdáltam a hasa alját, mire válaszul nyögdécselni kezdett. Mmm. Nathaniel sokkal finomabb volt, mint a marinara. Még a címke nélküli dobozból készített marinaránál is. Lejjebb csúsztam, és ráfújtam a makkjára. Összerándult. Ó, igen; ez az. Helló, marinara! Sajnálom, hogy ilyen ügyetlen voltam!

Oké, ez nem igaz. Egyáltalán nem volt bennem megbánás.

Egyetlen mozdulattal lenyaltam róla a szószt. De, mint mondtam, máshol is nagyon finom volt. Így hát úgy döntöttem, hogy addig, míg nem mondja, hogy hagyjam abba, ott maradok, ahol vagyok. A makkjára csúsztattam az ajkam, és játszottam vele. Néha egészen bevettem a számba, de általában csak szórakoztam vele. A kezemet is használtam; simogattam; úgy tartottam a farkát a kezemben, mint egy nyalókát, és csak a végét nyalogattam. Egy-két csepp jelent meg a végén, amit azonnal eltüntettem.

Mélyen beszívta a levegőt a fogán keresztül.

– Basszus!

– Abbahagyhatom! – mondtam, bár nem voltam biztos benne, hogy képes lennék rá.

– A francba, dehogy! Tedd csak ide azokat a lábakat! Meg akarom kóstolni azt a finom puncit!

Úgy helyezkedtem, hogy hatvankilences pózba kerüljünk.

Átölelte a combomat, magához kapcsolva ezzel. Kígyózott bennem a nyelvével, majd végül egyet nyalintott a csiklómon.

– Mmm – mondta. – Finomabb, mint a legfinomabb bor. – Megint odanyalt. – És addig iszom belőled, amíg egy csepp sem marad!

Teljesen a számba vettem a farkát – olyan játék ez, amit egyszerre ketten játszhatnak

–, és erősen megszívtam.

Ritmikusan kezdett mozogni, és nyalásait, harapdálását az enyémhez igazította. Egészen a torkomig beszívtam őt, ő meg belém mélyesztette a nyelvét. Fogammal végigkarcoltam a péniszét, ő pedig a csiklómat harapdálta.

A csípőm magától mozogni kezdett, és nem sokkal később ő is nyomni kezdte a számba.

Az oldalunkra fordultunk, tartva a ritmust, még jobban kiaknázva a helyzetet; a farkával a számat baszta, a nyelvével a pinámat. Aztán jött még az ujja is, amit mélyen belém nyomott, miközben a nyelve továbbra is a csiklómon mozgott. A tenyerembe fogtam a golyóit, és az ujjamat végighúztam a zacskójától a fenekéig. A farka rángani kezdett a számban, és még erősebben lökött. Az ujjával is megkettőzte a tempót.

Ahogy a farkával elérte a torkomat, megszívta a csiklómat. A mozgásunk még intenzívebb lett, és már mindketten nagyon közel voltunk.

Az egész alsótestem csiklandozni kezdett, mire a fejemet úgy mozgattam, hogy találkozzon az ő lökéseivel. Azt akartam, hogy velem együtt jöjjön. Felnyögtem. Nem is én akartam. Olyan erős volt az érzés, ahogy én a számban tartottam őt, az ő szája pedig rajtam dolgozott! Az egész testem megrázkódott, ahogy élveztem. Ő megharapta a csiklóm, és én újra élveztem, amikor ismét lökött egyet, és néhány erős rángással belém lövellt. Mindent lenyeltem, nem hagytam, hogy egyetlen csepp is elszökjön.

Felhúzott a mellére, és a fejemet belefúrtam a nyaka hajlatába.

– Kihűlt a vacsora – mondtam a karjába simulva.

– Cseszd meg a vacsorát!

Végül mégis csak enni kezdtünk; párnákra támaszkodva, lustán és hanyagul.

Egy falat kihűlt tésztát vettem a számba. Nem is volt rossz.

– Mióta vagy dom?

Feltekert egy falat tésztát.

– Közel tíz éve.

– Sok szubod volt?

– Attól függ, mit nevezel soknak.

– Tudod, hogy értem – méltatlankodtam.

Letette a villáját.

– Nem bánom, hogy erről beszélünk, Abigail. Ez a te könyvtárad. De ne feledd, nem biztos, hogy válaszolok is, ha kérdezel! Lenyeltem a számban lévő tésztát.

– Rendben van.

– Akkor kérdezz!

– Voltál már szub is?

– Igen – bólintott. – De nem sokáig. Csak egy-két alkalommal.

Oké, hát ez érdekes. Erről majd később.

– Volt már olyan szubod, aki használta a biztonsági szavát?

Figyelmesen nézett rám, mielőtt válaszolt volna.

– Nem.

– Soha?

– Soha, Abigail. – Lenéztem a tányéromra. – Nézz rám, Abigail! – mondta, és a hétköznapi Nathanielnek már nyoma sem volt. A dom Nathaniellel beszéltem már. – Tudom, hogy új vagy ebben, ezért kérdezem: voltál már annak közelében, hogy ne legyél képes elviselni azt, amit csinálok veled?

– Nem – mondtam őszintén.

– Gyengéd voltam veled, türelmes és odaadó? – kérdezte. – Kitaláltam minden kívánságod?

– Igen.

– Nem gondolod, a régi szubjaimmal is ilyen gyengéd és gondoskodó voltam? Hogy kitaláltam minden kívánságukat?

– Ó! – Hát persze.

– Veled lassan indulok, mert úgy látom, hogy ez hosszú távú kapcsolat lesz. De rengeteg dolog van még, amit együtt csinálhatunk! – Ujjával végigsimította a karomat. – Annyi mindenre képes a tested, amiről még nem is tudsz! És, ahogy neked meg kell tanulnod bízni bennem, nekem is meg kell tanulnom a tested.

Itt akár hanyatt is vághattam volna magam, és rögtön meg is halhattam volna. Teljesen kész voltam.

– Meg kell ismernem a határaidat, ezért lassan haladok veled. De még nagyon, nagyon sok terület van, amit fel kell fedezni! – Egy kissé keményebben fogott meg. – És én meg akarom tenni. – Levette rólam a kezét. – Ezzel megválaszoltam a kérdéseidet?

– Igen – suttogtam, mert én is ugyanezt szerettem volna.

– Még valami kérdés?

– Ha a többi szubod nem használta a biztonsági szavát, hogyan értek véget ezek a kapcsolatok?

– Úgy, ahogy a kapcsolatok véget szoktak érni. Eltávolodtunk egymástól, és végül szétváltak útjaink.

Oké, ezt értem.

– Volt már valaha romantikus kapcsolatod olyan nővel, aki nem volt szub?

Egy kicsit fészkelődni kezdett.

– Igen.

– És vele mi lett? – kérdeztem, és nem tudtam, vajon Melanie területére tévedtem-e.

– Most itt vagy te – nézett rám felvont szemöldökkel. – Ez költői kérdés volt, ugye?

Jó, az nyilvánvaló, hogy nem lett jó vége. De nem tudtam leszállni a témáról.

– Melanie?

– Miket mesélt neked Elaina? – kérdezett vissza.

Megfogott.

– Hogy Melanie nem volt az alávetetted.

Felsóhajtott.

– Jobb szeretném, ha az elmúlt kapcsolataim a múltban is maradnának. Az, hogy mit csináltunk Melaine-val, nincs hatással arra, ami most veled van. Felvettem a villámra egy újabb adag tésztát, és nem éreztem, hogy ettől most jobban lennék.

– Abigail – mondta, és a szemembe nézett. – Ha Melanie-val akartam volna lenni, akkor Melanie-val lennék. De itt vagyok veled.

Tekintetem végigpásztázta a mesésen szép testét.

– Piknikeztél már meztelenül Melanie-val?

– Nem. Soha – mosolyodott el.

Nem is tudom, miért könnyebbültem meg ettől, de így volt. 

Huszonkilencedik fejezet

 Szerdán azzal a hülye érzéssel ébredtem, hogy mindenképpen ki kell néznem az ablakon. Ellenőriznem kell, hogy van-e még hó odakint. Elhúztam a függönyt, és láttam, hogy igen, van. Talán egy kicsit kevesebb, mint tegnap, de még mindig ott volt. És még mindig nem láttam sehol egy hóekét.

Elengedtem a függönyt, és az visszahullott a helyére. Ma nem megyek haza. Holnap? De mi értelme lenne, ha pénteken úgyis visszajövök? Lehet, hogy itt maradok egész héten. Martha üzent, hogy hétfőig a könyvtár se nyit ki.

Nem gondoltam, hogy Nathaniel bánná, ha itt maradnék, de azért úgy döntöttem, hogy csak később kérdezem meg őt. Előbb reggelit csinálok. Egy gyors zuhanyt vettem, és elindultam lefelé. Amikor a kávé már forrni kezdett a kávéfőzőben, a szalonnára és a tojásokra fordítottam a figyelmem. A serpenyő átmelegedett, és egy gyors polkát jártam a konyhában, hogy kitáncoljam azt, ami bennem van.

– Azt mondom, oly szelíd, / Akár a harmatos rózsaszirom{vi} – mondta Nathaniel, ahogy bejött a konyhába, és nekidőlt a pultnak.

Shakespeare?

Az nem lehet.

Egy kis mosoly jelent meg az arcán.

Persze, lehet, hogy mégis.

Visszamentem a tűzhelyhez, és megfordítottam a szalonnát.

– Boszorkányos erő van az ajkadban{vii}– nevetett fel. Látszott, hogy élvezi a helyzetet. – Színház az egész világ. / És színész benne minden férfi és nő.{viii}

Oké, rendben van! Jól ismeri Shakespeare-t. De én még jobban!

– Az élet csak egy tűnő árny, csak egy / Szegény ripacs, aki egy óra hosszat / Dúlfúl, és elnémul{ix} –mondta, és odasétált a tűzhelyhez. Az egyik kezét a mellkasához szorította, majd a másikat a nyitott ablak felé nyújtotta. – De csitt, mi fény tör át az ablakon? / Napkelte az – és napja: Júlia. / Kelj, tündöklő nap, öld meg már a holdat, / Mely rég irígyen sárgul, egyre sorvad, / Mert százszor szebb vagy szolgálója, te! {x} 

Kuncogni kezdtem. Jól megszívtam ezzel a Shakespeare-rel! Ráadásul, még senki sem idézett nekem a Rómeó és Júliából. De jobb, ha nem tudja, hogyan hatott ez rám – bár, nyilván látta rajtam.

– Szamárra ülnék. Erre vagy való! – mondtam.

– Terhet viselni inkább nőnek való!{xi}– idézte a következő sort.

A francba! Ezt is tudja?

– Nincs rá nekem, csak olyan női érvem: / Így vélem – nos, mert ez a véleményem{xii}  – mondtam.

Felnevetett; mély, szívből jövő nevetéssel.

– Ó gaz, mosolygó, átkozott gazember!{xiii}

– Te most gazembernek neveztél? – néztem rá színlelt döbbenettel.

– Te meg szamárnak. – Ezzel nem tudtam vitába szállni. – Döntetlen?

– Most igen – mondta. – De szeretném megjegyezni, hogy nem maradtam le!

– Így van. De ha már a lemaradásról beszélünk, ma edzenem is kell. Néhány mérföldet bele kell tennem a futópadba.

– Nekem is kell kocognom – mondta, és félrepöckölt egy darab szalonnát a tányérján. – Két futópadom van. Csinálhatjuk együtt is.

Jó, mert ez az egyetlen módja annak, hogy a futás élvezetes legyen.

Reggeli után átöltöztem, és az edzőterem felé indultam. Nathaniel a helyiség közepén állt, és nyújtógyakorlatokat végzett. Csatlakoztam hozzá, és lassan dolgoztam ki a merevséget az alsótestemből. Sokáig néztem őt; követtem a mozdulatait, mert, a fenébe is, ha egyszer úgy döntene, hogy felhagy a munkájával, nyugodtan lehetne profi edző is. Vagy főszakács. Vagy irodalomtanár. Vagy egy csomó más.

Amikor ráálltunk a futópadokra, velem egy iramban kezdte. Úgy éreztem, ez nagyon édes tőle, mert bármikor lehagyna futásban, ha akarna. Eszembe jutott, mi lenne, ha tavasz lenne, és kint futnánk Nathaniellel és Apollóval. Nem azt mondta a múlt éjjel, hogy hosszú távú kapcsolatnak látja a miénket? Végig egymás mellett kocogtunk, bent az edzőteremben, és a gondolataim elkalandoztak. Milyen lehet a tavasz Nathaniellel? Hajlandó lenne eltölteni velem egy délutánt futással? Reméltem, hogy igen. Vagy ezt csak a vágy mondatta velem?

Ezen a héten közelebb kerültünk egymáshoz. Néhány tégla kiesett a falból, bár még sokat kellett rombolni. De a haladás az haladás.

Ha már haladásról beszélünk, eszembe jutott Felicia. Nem is tudom, mikor volt utoljára, hogy ilyen régen nem beszéltünk egymással. Hogy töltötték a hóvihart Jacksonnal? Még jobban beleszeretett? Egyáltalán, lehetséges ez?

Felicia és a hóvihar Lindát juttatta eszembe, és az ebédet, amelyet tegnapra terveztünk. Talán a jövő héten.

Aztán felötlött bennem, ahogy Nathaniel és Todd vitatkoztak Tampában. A fenébe! Meg kellett volna kérdeznem a meztelen piknik alatt. Persze, nem válaszolt volna.

– Abigail? – szólt oda Nathaniel, és alig lihegett. – Jól vagy?

Oldalra néztem.

– Jól. Mindenfélén gondolkodom. – Az agyamnak inkább ezzel a gyönyörűséges, férfias példánnyal kellett volna foglalkoznia, aki itt van mellettem, a jobbomon, mert ki a franc törődik a tavasszal, amikor itt vagyunk behavazva Nathanielnél februárban?

Késő délután a konyhába indultam, hogy kitaláljam, mi legyen a vacsora. Mondjuk egy kis hal? Garnéla? Próbáltam visszagondolni, hogy volt-e valamilyen halféle a fagyasztóban. Szétnéztem a konyhapulton. A tepsiben sült krumpli jól megy a halhoz? Valami egyszerűt gondoltam. Pillantásom a szekrényekre esett, és eszembe jutott az ostorpad utáni nap. Nem néztem még meg, mi van a legfelső polcokon.

Odahúztam egy széket, és felmásztam rá. Egy kicsit imbolyogtam, de megkapaszkodtam a polcban. Óvatosan, gondoltam. Ha leesem, és eltöröm valamimet, hogy visznek így kórházba? Szilárdan megálltam, és bepillantottam a szekrénybe.

Konzervdobozok. Elmosolyodtam. Volt rajtuk címke. Átnéztem őket, hogy van-e valami, amit felszolgálhatnék a hallal, amikor a pillantásom a leghátul lévő nagy dobozra esett.

Átnyúltam a konzervek fölött, és magam felé húztam a dobozt, miközben utat csináltam neki a konzervek között.

Elképedve néztem, ami a kezemben volt.

Csokoládék?

Nathanielnek egész doboznyi csokikészlete volt a szekrényében. Végigpörgettem magamban, amikor együtt ettünk. Csak a nyakkendős eseményeken és a Super Bowl hétvégéjén tartott családi vacsorán láttam, hogy édességet fogyaszt. És egy egész doboz csokoládét tart itt? Ami ki is van nyitva?

Felvillanyozódtam.

Egy halvány terv kezdett kirajzolódni bennem.

Ez jó móka lesz. 

Harmincadik fejezet

Bementem a könyvtárba, hátam mögött egy doboz csokival. Nathaniel a kisasztalnál ült, és papírokat lapozgatott.

Ami most jön, abból vagy valami jó, vagy valami nagyon rossz sül ki.

– Nathaniel West!

Felkapta a fejét a teljes neve hallatán. Rájöttem, hogy bár én Nathanielként gondolok rá, még sohasem használtam a keresztnevét. Neki nem mondtam, legalábbis.

Összeszűkült a szeme.

– Gondolom, bocsánatot fogsz kérni ezért a kisiklásért, Abigail!

– Eszem ágában sincs – mondtam, minden bátorságomat összeszedve. Előhúztam a hátam mögül a csokikat, és reméltem, hogy pontosan látja, mit csinálok. – Ezek mik?

Letette a papírjait, és rám meredt.

Ó, istenem! Dühös. Nagyon dühös. Nem is látott semmit.

Vagy látott, de nem vette jó néven.

Nem vette jó néven. Egyáltalán nem.

– Ezek csokoládészeletek, Abigail. Rá is van írva a dobozra.

Felállt.

Hát ez rosszul sült el. És már nem is valószínű, hogy jobb lesz.

– Tudom, hogy mik ezek, Nathaniel. Amit tudni szeretnék, az az, hogy mit keresnek a konyhában.

– Miért érdekel? – kérdezte, olyan mi közöd hozzá hangsúllyal, karba tett kézzel.

Jaj! Már a gondolattól is fájt a hátsó felem, ha arra gondoltam, mit kapok ezért. És ez még csak nem is a hétvége. Nem lesz másik lehetőségem.

– Az rám tartozik – mondtam, és megráztam előtte a dobozt. – Mert ezek nincsenek az étkezési tervedben! Pislogni kezdett.

Valami derengeni kezdett neki.

Közelebb léptem.

– Szerinted azért állítom össze a diétádat, mert unatkozom, és semmi jobb dolgom nincs? Válaszolj!

Leengedte a karba tett kezét.

– Nem, úrnőm.

Úrnőm. Megértette. Most már végigjátssza.

Drámai módon sóhajtottam.

– Terveim voltak mára, de most idebent kell töltenünk a délutánt, mert meg kell hogy büntesselek.

Elsötétült a szeme.

– Annyira sajnálom, hogy megbántottam, úrnőm! – mondta mély, mámorító hangon.

– Jobban fogod sajnálni, ha végeztem veled. Most felmegyek a szobámba. Tíz perced van rá, hogy csatlakozz hozzám!

Sarkon fordultam, és kimentem a könyvtárból, majd fölszaladtam a lépcsőn a szobámba. Levetkőztem, és felvettem azt az ezüstruhát, amelyben Nathaniel egyszer megdicsért. Aztán odaálltam az ágy végébe, és vártam.

Lassan jött be. Csendesen.

Összefontam magam előtt a karom, és toppantottam a lábammal.

– Van valami, amit mondani szeretnél, Nathaniel?

– Semmi, úrnőm – válaszolta, és lehajtotta a fejét.

– Nézz rám – parancsoltam rá. Amikor a tekintetünk találkozott, folytattam. – Nem az úrnőd vagyok. Hanem az istennőd. – Lehúztam a ruhám pántját a vállamon. – Imádni fogsz engem!

Öt másodpercig dermedten állt, mélyen elgondolkodva. Aztán valami bekattant neki. Odasietett hozzám, a karjába vett, és az ágyra ülve az ölében ringatott.

Szemével a szememet kereste, és millió fel nem tett kérdés futott át az arcán. Finoman megfogta az arcom.

– Abby – suttogta –, ó, Abby!

A szívem összeszorult. Abby! Abbynek nevezett!

Egy gyors pillantást vetett a számra, és a hüvelykujját végighúzta az ajkamon.

– Egy vágyteli csók…

– … az ajkadon{xiv}  – fejeztem be, amit suttogott.

Az ujja megrándult. Ha mégoly lassan is, de előrehajolt, és a szemem remegni kezdett, ahogy közelített. A melle szaggatottan zihált. Aztán az ajkát gyöngéden a számnak nyomta.

Csak egy érintés volt, de én elektromos szikrát éreztem köztünk. Újra közelített az ajkával, és ezúttal hosszabb ideig maradt; de épp olyan lágy volt. Épp olyan finom.

Nem több mint egy suttogás.

Ekkor már tudtam, hogy Nathaniel nagyon sokat tud, és a legtöbb dologban igaza van, de ebben nem. Még hogy nem fontos a csók! Ez a legfontosabb dolog mind közül. Levegő nélkül tovább bírnám, mint az ajkának érintése nélkül.

Felsóhajtott; egy harcos sóhajtásának tűnt a vesztes csata végén. Aztán két kezébe fogta a fejem, és újra megcsókolt. Még hosszabban. Nyelvével könnyedén végigsimított az ajkamon, és amikor megnyitottam a szám, lassan érkezett; mintha az érzést próbálná megjegyezni, az ízemet. Az egész olyan édes volt, hogy majdnem elsírtam magam.

A hajába mélyesztettem az ujjaimat, magamhoz húztam, hogy már sohase menjen el. Felnyögött, és a nyelveink egymással birkóztak, ahogy a csók egyre elmélyültebb lett.

Abbahagyta, és felállt; kilépett a nadrágjából, miközben végig mélyen a szemembe nézett.

– Szeress engem, Nathaniel! – mondtam, és kitártam felé a karom.

– Mindig szerettelek, Abby – mondta, ahogy finoman magához húzott. – Mindig szerettelek.

Aztán leengedett az ágyra, és az ajka ismét az ajkamon volt, egy lassú, hosszú, nyitott szájú csókban. Nathanielt csókolni ezerszer jobb volt, mint fantáziálni erről. Az ajka lágy volt, és erős, a nyelve szenvedélyesen simogatta az enyémet, és úgy vágyott rám, hogy még a sarkam is libabőrös lett.

És már nem voltunk dom és szub; nem voltunk úr és szolga; még csak férfi és nő sem voltunk. Szeretők voltunk, és amikor végül belém hatolt, akkor is édes, lassú és gyöngéd maradt.

És nem tudom biztosan, de azt hiszem, hogy egy másodperccel az előtt, hogy belém lövellt volna, egy könnyet éreztem kihullani a szeméből.

Harmincegyedik fejezet

Ez volt az első éjszaka, hogy Nathaniel karjában aludtam. Az ágy keskeny volt, ezért magára húzott, és én rajta feküdtem, fejemet a mellére hajtva. Aludhattunk volna bárhol, nekem mindegy. A karja jelentette a mennyországot, amit sohasem akartam elhagyni.

Másnap egyedül ébredtem, de ez nem lepett meg. Nathaniel sohasem aludt sokáig, már amennyit én láttam ebből. Mégis, kicsit csalódott voltam. Az éjszaka tökéletes befejezése az lett volna, ha reggel a karjában ébredek fel.

Kiugrottam az ágyból, és magamra kaptam néhány ruhát. Ma megbeszéljük, hogy ez mit változtat a kapcsolatunkon. Hogyan simul majd össze a dom Nathaniel és a hétköznapi Nathaniel. Biztos voltam benne, hogy össze lehet hozni.

Belestem a hálószobájába, de üres volt. A könyvtárban sem volt senki, és a tűz sem égett. Az edzőterem felől sem hallottam hangokat. Bementem a konyhába. A kávé már kész volt, de Nathaniel sehol. De nemrég még itt volt.

Ki a soros most a reggelivel? Tegnap este enyém lett volna a vacsora, de nem szoktuk ennek alapján megváltoztatni a rendet. Visszagondoltam Nathanielre… ahogy a szája a számhoz illeszkedett…

Koncentrálj! – kiáltotta Racionális Abby.

Ja, igen. A reggeli.

Úgy éreztem, mégis az lenne tisztességes, ha én készíteném el. Végül is, kihagytam az előzőt. Reggeli után talán kimehetnénk együtt. Hógolyózhatnánk. Vetélkedhetnénk a Shakespeare-idézetekkel.

Csókolózhatnánk.

Hol lehet most?

Bedugtam a fejem az ebédlőbe, és leesett az állam.

Ott volt, és újságot olvasott. Oda kellett szólnom neki.

De hogy nevezzem? Nathanielnek? Ez túl hanyagnak tűnt itt, az ebédlőben.

– Helló – mondtam inkább. Jobb ez így. Nem hívom sehogy.

– Itt vagy hát – válaszolta, és felnézett. Nem mosolygott. De miért nem mosolygott?

– Épp azon gondolkodtam, hogy ma már haza tudsz menni.

– Mi?

– Az utak már tiszták. – Letette az újságot. – Most már gond nélkül hazajuthatsz.

Nem értettem. Nem tudtam, hogyan szólítsam meg. Nem tudtam, hogy beszéljek vele. Minden a feje tetejére állt. És miért mondta, hogy menjek haza? Hogyan tud ilyesmiről beszélni a tegnap után?

– De miért mennék haza? Holnap este úgyis jönnék.

– Ja, igen – mondta, és fátyolos tekintettel nézett rám. – A hétvégén nagyrészt az irodában leszek, hogy utolérjem magam. Talán az lenne a legjobb, ha nem jönnél ezen a hétvégén.

Ha nem jönnék? Micsoda?

– De egyszer csak hazajössz – mondtam.

– Hosszabb időre nem… Abigail.

Abigail.

A szívem összeszorult. Valami nincs rendben. Valami nagyon, nagyon nincs rendben.

– Miért hívtál így? – suttogtam.

– Mindig Abigailnek hívlak. – Pislogni kezdett. Ez volt az egyetlen mozdulata. – Ez a megállapodás.

Mi a francról beszél? Milyen megállapodásról?

– Hogy érted ezt?

– Cseréltünk. Akkor azt akartad, hogy Abbynek hívjalak.

– De nem cseréltünk – mondtam, amikor leesett a tantusz. Úgy tesz, mintha mindez nem jelentett volna semmit. Mintha a tegnap este csupán egy másik felállás lett volna, amelyben ő volt az alávetett.

– De igen. Ezt akartad, amikor bejöttél a könyvtárba a csokikkal.

Nem is értettem, mit akar. Nem értettem, mit csinál.

– Ez volt az eredeti szándékom – mondtam. – De aztán megcsókoltál. Abbynek neveztél. – Mélyen a szemébe néztem, őrülten keresve a férfit, akit szerettem. – Az ágyamban aludtál. Egész éjszaka.

A kezét felemelte az asztalról, és nagy levegőt vett.

– De én még sohasem mondtam, hogy aludj az ágyamban.

Ó, ne!

Ó, kérlek, istenem, ne!

Könnyek szúrták a szememet. Ez nem lehet igaz! Megráztam a fejem.

– Baszd meg! Ne csináld ezt!

– Vigyázz, hogy mit mondasz!

– Ne mondd meg nekem, hogy hogyan beszéljek, miközben ott ülsz, és úgy csinálsz, mintha a tegnap éjszaka nem jelentett volna neked semmit! – Ökölbe szorítottam a kezem. – Attól, hogy megváltozott a dinamika, még nem lett minden rossz! Kimondtunk néhány dolgot. És aztán? Továbbléptünk. Jobbak leszünk egymással!

– Hazudtam én neked valamikor, Abigail?

Megint ez az Abigail. A francba. Megdörgöltem az orrom.

– Nem.

– Akkor miből gondolod, hogy most azt teszem?

– Mert meg vagy ijedve! Mert belém szerettél, és félsz ettől. De tudod, mit? Rendben van! Én is félek egy kicsit.

– Nem ijedtem meg. Egy hidegvérű korcs vagyok. – Lehajtotta a fejét. – Azt hittem, tudod. Nem fog meghátrálni. A fal ismét áll. Megerősítve. Visszaléptünk a kiindulópontra.

Ott ült, mereven, mint az asztal, a keze az ölében, mellette a ledobott újság. És csak nézett, és a szemében nem láttam semmi reményt.

Lehunytam a szemem, és nagy levegőt vettem.

Kell, hogy legyenek határaid.

Egyszer már kimondtam ezt magamnak. Tudnod kell, hol vannak a határaid. Hogy mikor mondd azt, hogy elég, végeztem.

Átgondoltam a lehetőségeket. Ha hazudik, akkor remekül csinálja. Ha igazat mond, akkor ez elviselhetetlen. Így, újragondolva mindent, életemben először mindenki egyetértésre jutott bennem: Rossz Abby, Jó Abby, Racionális Abby és Bolond Abby.

Kell, hogy legyenek határaid.

Én elértem az enyémet.

Kinyitottam a szemem. Nathaniel várt.

A nyakamhoz nyúltam, kikapcsoltam a nyakéket, és letettem az asztalra.

– Terpentin. 

Harminckettedik fejezet

Nathaniel a nyakékre meredt, de láttam, hogy nem volt meglepve.

– Jól van, Abigail. Ha ezt akarod! – Mintha telefonszámokat olvasott volna a noteszából, épp olyan halottak voltak a szavai.

– Igen – mondtam, körmömet a tenyerembe vájva. – Ha a tegnapi éjszaka után továbbra is úgy teszel, hogy az egész csak egy másik rohadt felállás lenne, akkor ezt akarom.

Egy apró, udvarias mozdulattal bólintott.

– Sok domináns férfit ismerek New York körzetében. Örömmel megadok néhány nevet. – Üres tekintettel nézett rám. – Vagy én is megadhatom nekik a tiédet.

Hogy merészeli? A beküldött jelentkezési lapomra rá is írtam, hogy kizárólag Nathaniel érdekel. Nathaniel tudta ezt. Tudta, és mégis felhozta a többi domot, hogy megbántson.

Ebben a pillanatban átéltem, hogy a szerelem és a gyűlölet ugyanannak az éremnek a két oldala. Most legalább annyira gyűlöltem, mint amennyire szerettem őt néhány pillanattal korábban.

– Majd meggondolom – mondtam röviden. Még mindig nem mozdult. Úgy tűnt, mintha jégből faragták volna. – Megyek, összeszedem a dolgaimat.

Kiléptem az ebédlőből, és felmentem a lépcsőn a szobámba, ahol néhány órája Nathaniel és én szeretkeztünk, olyan édesen, hogy sírnom kellett.

Ő is sírt.

Tegnap azt hittem, hogy az irántam érzett szerelem miatt. Vagy talán a leomló falak keltette elsöprő érzések miatt. De mi van, ha csak azért sírt, mert tudta, mit tesz majd néhány óra múlva?

– Ó, Nathaniel – suttogtam, ahogy felvetődött bennem ez a lehetőség –, miért?

Miért tette volna? Mi vihette rá ilyen dologra?

Később – mondta Racionális Abby. – Majd később gondolkozz ezen!

Jó. Később. Visszavettem a saját ruháimat, felkaptam a retikülömet és az iPodomat. De az ébresztőórát otthagytam. Lehet, hogy Nathaniel következő alávetettje hasznát veszi majd.

Nathaniel következő alávetettje…

Talál valaki mást. Továbblép. Valaki mással fedezi fel a gyönyört és a fájdalmat. Mással lesz szelíd, türelmes és gondoskodó.

Ó, ne!

Pedig így lesz.

Később! – sikította Bolond Abby.

Elnyomtam a zokogásomat. Bolond Abbynek igaza volt. Majd később foglalkozom vele.

Ott álltam a szobám küszöbén, és elköszöntem a helytől, ahol életem legcsodálatosabb éjjelét töltöttem.

Aztán lementem a hallba. Elmentem Nathaniel játékszobája előtt, ahol közel sem töltöttünk elegendő időt. Egy pillanatra megálltam a hálószobája előtt.

A szavai még mindig a folyosón visszhangzottak, ahogy ránéztem a tökéletesen bevetett ágyára. De én még sohasem mondtam, hogy aludj az ágyamban.

Igen, Nathaniel jól kitanulta a testem. Nagyon jól. És a lelkem is. Mert nem voltak olyan szavak, amelyek mélyebb sebet ejthettek volna.

Az előtérben Apollóval találkoztam. Csóválta a farkát. Letérdeltem, és átöleltem a nyakát.

– Ó, Apolló – mondtam, a könnyeimmel küszködve –, légy jó kutya! – A bundájába markoltam, ő meg megnyalta az arcom. – Hiányozni fogsz.

Elengedtem, és a szemébe néztem. Ki tudja? Lehet, hogy érti.

– Nem maradhatok itt, így nem látlak többé. De légy jó, és… ígérd meg, hogy vigyázol Nathanielre, jó?

Még egyszer megnyalta az arcom. Talán az egyetértés jeleként. Talán búcsúzóul. Felálltam, és kimentem.

Jól van – mondtam magamban, ahogy hazafelé vezettem –, ez a nap már nem lehet rosszabb. Ki kell magadból söpörnöd ezt a rosszat, mielőbb! Most azon kell igyekezned, hogy jobban legyél! Egyél néhány liter fagylaltot! Dönts magadba egykét üveg olcsó bort!

De találkozni fogok Feliciával.

És Jackson is átjöhet.

És úgyis levetítem magamban a reggelt, újra meg újra.

És az előtte való éjszakát.

Később – emlékeztetett Jó Abby. – Később gondolkozz ezen!

Igen, inkább az útra kell figyelnem. Milyen borzasztó lenne, ha most karamboloznék! Megint a kórházban kötnék ki, és el kéne magyaráznom Lindának, hogy ezúttal miért nem fogja zaklatni a konyhai személyzetet Nathaniel.

Az útra figyeltem. Az aszfalt sima volt; az úttisztítók kiváló munkát végeztek. Csak néhány jeges folt maradt itt-ott.

Ez az! Figyelj az útra, a kis hóátfúvásokra, a fehér felületen megcsillanó napfényre, az autóra, ami utánad jön!

Belenéztem a visszapillantóba. Még nem értem ki az autópályára, így alig volt forgalom. Nem olyan szokatlan dolog, hogy más is közlekedik.

Mégis.

Volt egy furcsa érzésem…

Lelassítottam. A mögöttem jövő autó is.

Próbáltam megnézni a vezetőt, de túl messze volt. Még azt sem láttam rendesen, hogy milyen autó volt.

Felgyorsítottam. A mögöttem lévő autó is.

Indexeltem, hogy ráfordulok az autópályára. A mögöttem lévő autó is. Hülye – mondta Racionális Abby. – Azt hiszed, Nathaniel? Gondolod, hogy követ téged? Nőj már fel!

Jól van. Ilyen csak a filmekben van. Leszálltam a mögöttem jövő autóról, és figyelmemet az útra fordítottam.

Beléptem a lakásomba, a táskámat a díványra dobtam, majd egyenesen a fagyasztóhoz mentem, és megtaláltam a vészhelyzeti csokidarabkás-sütis jégkrémemet.

Megettem már vagy a felét, amikor valaki kopogott az ajtón.

– Menj innen!

– Abby! – kiabált Felicia. – Engedj be!

– Nem!

– Nyisd ki az ajtót, vagy hozom a kulcsom, és bejövök!

Beengedtem, és visszaültem, hogy befejezzem a jégkrémem.

– Hát itthon vagy! – dübörgött be a konyhába. – Attól féltem, ott maradsz Nathanielnél, és már nem is jössz vissza. Tudod, mi van? A legfantasztikusabb dolog!

A szeme csillogott az izgatottságtól, az arca halvány rózsaszín volt. Ilyen lehet a szerelmes nő mintapéldánya.

– Feladom – mondtam, és intettem neki a kanállal. – Mondd!

– Jackson megkérte a kezem! – Megpördült. – Letérdelt előttem, meg minden ilyesmi! A hétvégén megyünk gyűrűt venni. Hát nem romantikus?

Őszintén? Nem. Az a romantikus, ha a férfi olyan jól ismeri a nőt, hogy maga vásárolja meg a gyűrűt, és már nála van, amikor megkéri a kezét. De itt most Feliciáról volt szó, és Jacksonnak valószínűleg igaza volt, amikor rábízta a gyűrűje kiválasztását. Meg aztán, ez Felicia tündérmeséje volt, nem az enyém.

Felicia tündérmeséje.

A pokolba! Felicia és Jackson megházasodik! Mégis csak lehet még rosszabb ez a nap.

– A fenébe, Abby, lehetnél kicsit lelkesebb!

Felicia és Jackson megházasodik.

Zokogás tört fel belőlem, és a könnyek végigfolytak az arcomon.

– Abby! – mondta Felicia, és csak most nézett meg igazán az óta, hogy bejött a konyhába. – Miért tömöd magadba a jégkrémet? – Összeráncolta a homlokát, és suttogóra fogta a hangját. – Hol van a nyakláncod?

Leejtettem a kanalat az asztalra. A kezembe temettem az arcom, és sírtam.

– Úristen! – mondta. – Mit tett veled? Megölöm!

Még jobban sírtam.

Odajött mellém, lehajolt, és átkarolt.

– Abby – suttogta.

Megvárta, amíg kisírom magam. Addigra már ő is könnyezett. Megfogta a kezem, és odakísért a díványhoz.

– Elmondod nekem? – kérdezte, és a hajamat simogatta. – Tudsz most beszélni?

– Ez volt a legcsodálatosabb dolog – mondtam, amikor visszanyertem a hangomat.

– Végül megcsókolt, Abbynek hívott, és szeretkeztünk…

– Végül megcsókolt? Hát nem szoktatok csókolózni?

Ettől még inkább sírnom kellett.

– A fenébe! – mondta. – Én, és a nagy szám. Bocsánat. Nem mondok semmit.

Megszólalt a telefonja. Nem vette fel.

– Nincs semmi baj – hüppögtem. – De most nem akarok róla beszélni.

Ha akarta, és ha nem a saját dolgaira gondolt, Felicia rettentő intuitív tudott lenni. Az emberek egészen megdöbbentek ezen. Ha mindent beleadott, bármit észrevett.

– Szereted őt – mondta. – Tényleg szereted.

– Nem akarok erről beszélni!

Elgondolkodva nézett rám.

– Szereted azt a szemétládát. Ez nem csak egy szexi perverzió.

Bólintottam.

Megint megszólalt a telefonja. Ránézett a kijelzőre.

– Várj csak! – Fogadta a hívást. – Szia, bébi! – mondta, és kiment a konyhába. – Figyelj, ma nem jó.

Csönd.

Lehalkította a hangját.

– Beszéltél Nathaniellel? – Felnyögtem. Ez volt a legrosszabb rémálmom. Csak az volt a baj, hogy ebből nem lehet felébredni. – Hadd mondjam el neked – folytatta –, hogy csak azért nem mészárolom le rögtön azt a senkiházi fattyút, mert te vagy az unokatestvére, és az is lehet, hogy inkább Abby akarja majd megölni! Nem szeretném elvenni előle a lehetőséget!

Csönd.

– Igen, tudom – mondta. – Jónak tűnik… én is szeretlek!

Lőjön le valaki! Kérem! Gyorsan!

A fejemre húztam a párnát.

Egy egész hétig zombi voltam. Bementem dolgozni, hazamentem, és lefeküdtem. De nem aludtam semmit. A fejemben a Nathaniellel töltött utolsó hét zakatolt. Végiggondoltam, hogy mit ronthattam el. Mit csinálhattam volna másképp. De végül arra jutottam, hogy nem rontottam el semmit. Az egész Nathaniel hibája volt.

Felhagytam az edzéssel és a diétával. Azzal töltöttem az időt, hogy a díványon heverészve ócska műsorokat néztem a tévében, és rengeteg fagylaltot tömtem magamba. De a testem nem szokott hozzá a heverészéshez és a szemét kajákhoz, így végül baromi rosszul éreztem magam. És ez is Nathaniel hibája volt. Amikor bementem dolgozni, mindig eszembe jutott, ahogy szerdánként besétált a könyvtárba, a ritka könyvek gyűjteményébe. Emlékszem, ahogy ott ültem a recepciós pultnál, és az órákat számoltam, hogy mikor jön megint.

Az egyetlen vigasztaló dolog az volt, hogy az egész hetet a saját lakásomban tölthettem. Az otthonom Nathaniel-mentes zóna volt. Ő egyszer sem merészkedett ide, és úgy tudtam belépni bármelyik helyiségbe, hogy nem láttam ott állni őt. Úgy tudtam lefeküdni, hogy nyugtalan alvásom közben nem éreztem a jelenlétét.

Csak abban reménykedtem, hogy én még mindig jelen vagyok nála. Lásson engem ott, a könyvtáramban! – fohászkodtam. Ne tudjon játszani a zongoráján anélkül, hogy eszébe ne jutnék ott, az ölében! Ha van isten, Nathaniel mindig rám gondol, ha a házban jár, ha kilép a kertbe, ha megvakarja Apolló fejét, ha eszik, ha az ágyba megy.

Azt akartam, hogy minden lélegzetvételnél kísértsem őt, abban a biztos tudatban, hogy minden az ő hibája. 

Harmincharmadik fejezet

A szakítás utáni hetekben jó néhány dolog történt. Először is, leszálltam a díványról, és nekikezdtem a saját edzéstervemnek. Sok munkát fektettem az új testembe, és nem akartam, hogy mindez kárba vesszen.

Másodszor, Felicia és Jackson kitűzte az esküvő idejét június elsejére. Megkönnyebbültem; legalább maradt egy kis időm, hogy felkészüljek. A júniusi esküvő azt jelentette, hogy négy hónapig nem látom újra Nathanielt. Ennyi idő alatt már sokkal jobban leszek. Négy hónap múlva képes leszek Felicia mögött végigmenni a szőnyegen, felemelt fejjel, nem véve észre azt a dögöt.

Ezt azért kell elérnem, mert Felicia megkért, hogy legyek a koszorúslánya. Teljes szívvel egyeztem bele. Talán, gondoltam filozofikusabb pillanataimban, a Nathaniellel való egész kapcsolatom célja az volt, hogy összehozzam Feliciát és Jacksont. Ezekben a filozofikus percekben úgy láttam, hogy kettőjük boldogsága megérte az egészet. Felicia megérdemelte a boldogságot. De a filozofikus pillanatok ritkák voltak, különösen a negyedik dolog miatt.

Hogy mi volt a negyedik dolog? A People magazinban megjelent a nevem, bár csak egy nagyon apró cikkecske erejéig. Biztos vagyok benne, hogy Jackson és Felicia eljegyzése nem került volna a figyelem középpontjába, ha nem történt volna ilyen gyorsan a Super Bowl után. De gyorsan történt, így hát benne volt az én nevem is a People-ben: „Felicia Kelly legjobb barátnőjét, Abby Kinget, romantikus kapcsolat kötötte Jackson unokatestvéréhez, Nathaniel Westhez.”

Na, mindegy. Lépjünk tovább!

Mindez az ötödik esemény előtt történt: Linda úgy döntött, hogy Feliciának és Jacksonnak eljegyzési partit rendez. Márciusban.

Ami azt jelentette, hogy nincs négy hónapom, mielőtt újra látom Nathanielt. Csak egy.

Elaina nem sokkal az után hívott, hogy Felicia bejelentette az eseményt. Egy kicsit rosszul éreztem magam, mert elhanyagoltam őt a szakítás óta.

– Szia, Elaina!

– Abby! Végre. Nagyon szerettem volna már beszélni veled.

– Bocsánat – sóhajtottam. – Csak nem voltam… még felkészülve. – Megértem – mondta, és tudtam, hogy tényleg érti. – Szerettem volna tudni, hogy vagy.

– Nagyon jól, kösz! – Leültem a díványra, és magam alá húztam a lábam. – Bár kicsit ideges vagyok a parti miatt.

– Ez Linda ötlete volt – mondta Elaina. – Nagy felhajtást akar Feliciának és Jacksonnak. Különösen így, hogy olyan kevesen lesznek az esküvőn.

– Nekem rendben – mondtam. – Majd megbirkózom vele.

– Tiszta idegroncs – mondta, témát váltva. – Tudom, hogy nem nagyon érdekel, és ezért nem is vádollak, de teljesen tönkrement. Beszélt Todd-dal, és néhány nevet kért. Segítséget keres.

– Akkor jó – mondtam. – Segítségre van szüksége. Meg arra, hogy valaki jól tökön rúgja, de ez most itt nem téma.

– Ebben mindenki egyetért – nevetett fel. – És amikor csak mondod, mindnyájan szívesen segítünk ebben.

– Majd szólok – mondtam, és elmosolyodtam. Jó érzés volt mosolyogni. – De ha nem bánod… meg tudnád mondani, hogy min vitatkozott Nathaniel és Todd Tampában?

Tessék! Már a nevét is ki tudtam mondani hangosan.

– Todd még mindig nem mondta el – sóhajtott. –Azt mondta, ez Nathaniel dolga. – Lehalkította a hangját. – De hidd el nekem, megpróbáltam kiszedni belőle!

Felnevettem, és a fene essen belé, ez is jólesett!

– Lefogadtam volna!

Mennyire hiányzott, hogy jól érezzem magam; hogy nevessek!

– És mit mondott Nathaniel a szakításunkról? – kérdeztem. Egészen meg voltam elégedve magammal, hogy milyen könnyedén beszélek erről.

– Hogy te hagytad ott őt. De nem hittünk neki. Tudtuk, hogy más is volt ott, mint amit mond. Nyilván töketlen fasz volt veled, ha elmentél. – Töketlen fasz? – kuncogtam. – Ez így lehetséges?

– Hát, ha Nathanielről van szó!

Ezután más dolgokról kezdtünk beszélni. Már normálisnak éreztem magam.

És jó érzés volt normálisnak lenni.

Feliciával vitába keveredtem, amikor Valentin-napon átjött egy gyűrűvel.

– Nem gondolod – kérdeztem, miután megadtam neki a megfelelő á!-kat és ó!-kat –, hogy Jackson és te túl gyorsan haladtok?

– Olyan nő mondja ezt, aki…

– Folytasd! – mondtam, és felkészültem a harcra. – Mondd csak ki!

– Nem – mondta, és összeszorította az ajkát.

– Pedig szeretnéd – mondtam, mindent bedobva. – Mondd csak ki! Mondd ki, hogy olyan nő mondja ezt, aki hagyta, hogy Nathaniel West orrba-szájba dugja őt, aztán sírva szaladt haza, mert túl keményen baszta!

– Ne kényszeríts!

– Engedd ki! Sokkal jobban érzed tőle magad!

– Na, jó – tette csípőre a kezét. – Mi a francot gondoltál, mi történhet még? Hogy majd a feje tetejére áll a szerelemtől, és minden szép lesz, és jó? Hogy csak csettintesz az ujjaddal, és ő majd futva jön, mint egy öleb? Ha szeretnéd, ha tényleg szeretnéd, talán maradnod kellett volna, és, nem is tudom… – a kezét fölemelte a levegőbe – …beszélned kellett volna erről. De nem! Rögtön hazaszaladtál, amikor nem úgy működött minden, ahogy gondoltad! Úgy érzed, Nathanielnek gondjai vannak? De hát, a fene egye meg, mindnyájunknak vannak! Nézz szembe velük! Itt ülsz, és kisírod a szemed, amíg már mindenki rosszul érzi magát!

– Befejezted?

– Még nem. Tudom, hogy ez a parti nehéz lesz neked. De senkinek sem lesz könnyű menet. Te az én koszorúslányom vagy, Nathaniel pedig Jackson vőfélye…

– Nathaniel a vőfély? – Igen. És ez senkinek sem lesz könnyű, aki benne van. Jackson azt mondja, Nathaniel az árnyéka önmagának. Hogy az első néhány napban a sárga földig leitta magát. Linda…

– Tényleg?

– Tényleg. Linda betegre izgulta magát miatta, és megkérte Jacksont, hogy halassza el az esküvőt. Úgy gondolja, ha várunk még néhány hónapot, te és Nathaniel már jobban fogjátok kezelni a dolgokat. De végül Jackson és én meggyőztük őt, hogy rendezzük meg ezt az eljegyzési partit…

– Meggyőztétek őt?

– Igen! De ne vágj már folyton közbe!

– Bocsánat.

– Jacksonnal meggyőztük őt, hogy rendezzük meg a partit. – Közelebb húzódott hozzám. – És te elmész hozzá, és beszélsz azzal az emberrel, Abby. Érted? Civilizált módon! Nem érdekel, ha azt mondod neki, hogy egye meg a szarát, és dögöljön meg, ha civilizált módon teszed. Tudod, miért? Mert én vagyok a menyasszony, és nem engedem, hogy tönkretedd az esküvőmet!

Hűha, hát ez Felicia! De valahol, mélyen, úgy éreztem, mondott azért néhány értelmes dolgot is.

– Mondj már valamit! – szólt.

– Igazad van – mondtam. – Ott kellett volna maradnom, és beszélnem vele. Gyáva voltam, és elmenekültem. Nyilván azt gondoltam, hogy megpróbál megállítani.

– Abból, amit mondtál, úgy látom, hogy kezdettől tartotta a biztonságos távolságot tőled. Az nem vetődött fel benned, hogy pontosan azt tetted, amit ő elvárt tőled?

– Egyszer-kétszer.

Mindkét kezét a vállamra tette.

– Tudom, hogy nagyon dühös vagy rá. Pokolba is, én is dühös vagyok rá! Jackson szerint Todd és Elaina is dühös rá. De ha akarod őt, beszélj vele! – Finoman megrázott. – De próbáld meglátni a saját hibáidat is! – Kicsit sokat kérsz.

– Megéri ő?

– Volt, hogy úgy éreztem – suttogtam.

– Most is ugyanaz a férfi, ami azt jelenti, hogy most is megéri. – Letöröltem egy könnycseppet. – De ne add túl könnyen! Neki is el kell vállalnia a hibáit. És az én listámon az ő rovásán sokkal több van. – Elmosolyodott. – És mindketten tudjuk, hogy csak az én listám számít!

A parti előtti napok egyszerre közeledtek vontatottan és villámgyorsan. Egy nap ránéztem a naptárra, és hálát adtam az égnek, hogy még két hetem van addig, míg találkozom Nathaniellel. A következő dolog, amire emlékszem, hogy még két órám van elkészülni.

Ezüst ruha volt rajtam, amit egy végkiárusításon vásároltam. Közel sem volt olyan szép, mint amit Elaina ajánlott, de mégis ezt választottam. Magam akartam végigcsinálni az egészet. Az én módszeremmel.

A parti napján Felicia korán elment Jacksonnal. Ez várható volt, hiszen ő volt a díszvendég. Jackson még bejött hozzám, és megölelt, mielőtt elmentek. Igazán megszerettem őt. Nem mondott semmit, de amit tett, az elég volt. Jackson sohasem beszélt sokat az unokatestvéréről. Azt hiszem, tudta, milyen rossz lenne ez nekem.

A testem remegett, amikor a taxi odaért a Penthouse-hoz, ahol a partit tartották. Próbáltam visszagondolni, hogy mikor voltam utoljára ilyen ideges. Nem jutott eszembe.

Mert soha, soha nem éreztem ilyen feszültnek magam.

Ő ér oda előbb, vagy én? Ő szólít meg engem, vagy én tegyem meg az első lépést?

Hogy fog kinézni? Változott valamit az utolsó hónapban? Vajon azzal a hideg, halott szemmel néz majd rám, amit már megszoktam tőle, vagy megbánás lesz a tekintetében?

Csak Felicia kedvéért – ismételgettem magamban, ahogy elsétáltam az ajtóig –, csak Felicia kedvéért teszem ezt az egészet.

Elaina már várt rám. Hosszan megölelt.

– Ó, Abby – mondta –, gyakrabban kell találkoznunk! Ígérd meg!

– Ígérem – mondtam abban a pillanatban, és úgy is gondoltam.

Megtörölte a szemét.

– Még nincs itt.

– Jó. Még kell néhány perc.

– Gyere, keressük meg Lindát!

Linda a könnyeivel küszködött, amikor rátaláltunk.

– Abby! – mondta. – Köszönöm, hogy eljöttél!

– Ki nem hagytam volna – mondtam, és viszonoztam az ölelését.

Összeszedtem magam, és körülnéztem a teremben. A lágy gyertyafényben a fehér falak krémszínűnek tűntek. Az előételek asztala a fal mellett húzódott, mindjárt a bár mellett; és egy DJ keverte a zenét a sarokban. A táncparkett keményfából készült, és néhány terített asztal és szék állt tőle nem messze.

– Ez gyönyörű – mondtam.

– Nem is tudnék elképzelni ennél jobb helyet arra, hogy megünnepeljük Felicia csatlakozását a családunkhoz! – nevetett lágyan Linda. – Jackson számolja a napokat júniusig.

– Felicia is.

Beszélgetés moraja hallatszott körülöttünk, halk és kitartó, mint a méhek finom zümmögése. A terem lassan megtelt, a sok ember valahogy megnyugtatóan hatott rám. Pillantásom körbejárta a termet, és másodpercekkel később megállt azon az emberen, aki éppen belépett.

Nathanielen.

Jól nézett ki. Ennyit azért meg kell adni. Jól állt neki az az épp most kászálódtam ki az ágyból haj, és fekete öltönye tökéletesen illett a testére. Jó néhány emberrel kezet fogott, de nem látszott, hogy bárki is nagyon érdekelné. Szemével a tömeget kutatta.

A mosolya egy másodpercre elhalványult, amikor meglátott. Mély levegőt vett, és megindult felénk. Linda diszkréten arrább ment.

Jobb lett volna, ha van valami ital a kezemben, hogy legyen mit fognom. Ehelyett összefogtam a kezem a hasam alatt. A szívem dübörgött, és izzadság ütött ki a homlokomon.

Már majdnem itt volt.

Félresöpörtem egy szemembe lógó hajtincset. Körülöttünk az emberek vidáman cseverésztek, nevetgéltek, és koccintottak.

Aztán ott volt előttem. A tekintete lágy volt, és könyörgő.

– Helló, Abby – mondta halkan.

Abby.

– Szia, Nathaniel – válaszoltam, és büszke voltam magamra, hogy nem remegett a hangom.

– Jól nézel ki. – Mindvégig csak engem nézett. El is felejtettem, hogy milyen zöld a szeme.

– Köszönöm.

Közelebb lépett.

– El akartam mondani, hogy…

– Hát itt vagy! – szakította félbe egy szőkeség. Nathaniel balra rántotta a fejét.

– Ez most nem a megfelelő idő, Melanie!

Melanie?

Gyönyörű volt. Tört fehér ruhája finoman körbefonta a testét, és kihangsúlyozta minden hajlatát. Egy finom gyémánt nyakék díszítette a nyakát, göndör haja a vállát verdeste.

Rám kacsintott.

Micsoda? – Te biztosan Abby vagy – nyújtotta felém a kezét. – Örülök, hogy végül találkoztunk.

Értetlenül ráztam meg a fejem. Mi történik itt? Mit csinál ez a nő? Mit akar Nathaniel mondani?

De ő csak bámult rám.

– Melanie, én…

– Nathaniel! – Egy túlsúlyos, kopaszodó férfi lépett hozzánk, és Nathaniel hátára csapott. – Hát itt vagy végre! Gyere velem! Be kell hogy mutassalak néhány embernek!

Hagyta, hogy elvigyék, de a szeme sarkából, a terem másik feléből is engem figyelt, még akkor is, amikor kezet fogott, és beszélgetni kezdett valakivel.

– Hűha! – mondta Melanie. – Ez meleg helyzet volt.

– Ezt szándékosan csináltad?

A vállamra tette a kezét.

– Édesem! Bármit akart is Nathaniel mondani neked, túl könnyű lett volna. Ha vissza akar szerezni, hagyd, hogy küzdjön érted! – Döbbenten néztem rá. – Nem vagyok egy bosszúálló szuka, de azt jól látom, hogy mikor szerelmes egy férfi!

És megszorította a vállam.

Kuncogni kezdtem, ahogy elsétált.

Melanie az én oldalamon állt!

Két órával később már nyilvánvaló volt, hogy nem fog küzdeni értem. Az útjaink nem keresztezték egymást. Azt mondtam magamnak, rendben van ez így.

– Gyűlölöm – mondta Elaina, ahogy Nathaniel néhány emberrel beszélt. – Gyűlölöm, gyűlölöm, gyűlölöm.

– Elaina! – korholtam. – Minden rendben! Idáig minden jól ment. Ennél nem lehet többet várni.

– Nem igaz. Nem ment jól. És én többet vártam. Lassú zene szólt, és Jackson és Felicia kiment a parkettre táncolni.

– Feliciáért van – mondtam. – Minden Felicia kedvéért van. – Elaina keresztbe tette a karját. Átöleltem a vállát. – De nekem már elég mára. Lassan elmegyek. Találkozzunk hamarosan, jó?

Bólintott.

Még egyszer körbenéztem a teremben. Felicia és Jackson a táncparketten forgott. Linda Melanie-val és Melanie szüleivel beszélgetett. Todd odament Elainához, átkarolta, odahajolt hozzá, és valamit súgott a fülébe.

Nem kerestem Nathanielt.

Néhány lépésre voltam a bejárattól, amikor hirtelen megszakadt a zene. A beszélgetés abbamaradt. A mikrofon megreccsent.

– Ne hagyj el, Abby!

Nathaniel hangja az egész bálteremben visszhangzott.

Megpördültem. Ott állt a DJ-pultnál, mikrofonnal a kezében.

– Egyszer már hagytam, és majdnem belehaltam. Kérlek! Kérlek, ne hagyj el! 

Harmincnegyedik fejezet

Úgy éreztem, mintha kettészakítottak volna.

Racionális Abby elképedt azon, hogy Nathaniel egy csomó ember előtt könyörög neki Jackson és Felicia eljegyzési buliján, miközben mindenki engem néz. Bolond Abby pedig belül cigánykereket vetett, amiért Nathaniel egy csomó ember előtt könyörög neki Jackson és Felicia eljegyzési buliján, és egyáltalán nem bánta, hogy mindenki engem néz.

Mozgásra kényszerítettem a lábam, hogy átvigyen a táncparketten. A párok utat nyitottak előttem.

Felicia megöl. Az biztos.

Miután megölte Nathanielt.

Nathaniel meredten állt, és engem nézett. Kivettem a kezéből a mikrofont, és visszaadtam a döbbent DJ-nek.

– Mi a fenét csinálsz? – kérdeztem. Racionális Abby volt az, aki magához ragadta a szót.

Ő úgy nézett végig a termen, mintha most látná először.

– Bocsánat, de nem hagyhattam, hogy elmenj! Nem kellett volna ezt csinálnom. Hadd kísérjelek el egy taxiig! – Kinyújtotta a kezét, de nem fogadtam el. – Sajnálom – mondta, és visszavette a kezét.

– Itt vagyok. Akár el is mondhatod, amit akartál.

– Van egy kisebb helyiség a…

– Hölgyeim és uraim! – vágott közbe a DJ. – A vőfély és a koszorúslány, Nathaniel West és Abby King!

Az emberek udvariasan tapsolni kezdtek, és megszólalt egy zongorakoncert.

Nekünk most táncolnunk kell?

– Ó, a fenébe! – mondta Nathaniel.

Felicia a DJ mellett állt, jól értesült vigyorral az arcán. Igen, kell.

Gyűlöllek – mondtam neki hang nélkül.

Ő egy csókot küldött nekem.

– Mehetünk? – nyújtotta felém Nathaniel a karját.

A bicepszére tettem a kezem, és ő kivezetett a parkettre. Feszült volt. Körülöttünk az emberek újra beszélgetni kezdtek. Eljutottunk a kiürült táncparkett közepére, és egymás felé fordultunk.

– Nem is tudom, hogyan lehetne ez még kínosabb – mondta Nathaniel, ahogy bizonytalanul a vállára tettem a kezem.

– Ez csak miattad van – mondtam én, ahogy a karjával átfogta a derekamat. – Ha hagytad volna, hogy elmenjek, akkor nem történik ez.

Pillantása egyenesen a lelkem közepébe látott.

– Talán rosszul tettem; de ha most hagytam volna, hogy elmenj, azt sohasem bocsátottam volna meg magamnak.

Bolond Abby el akarta neki mondani, mennyire tetszik neki, ahogy az egészet csinálta, de Racionális Abby más dolgokról akart beszélni.

– Ha ilyen fontos volt ez neked – mondtam –, akkor talán fel is hívhattál volna az elmúlt hónapban.

– Nem voltam magamnál, Abby.

Mindig, amikor Abbynek nevezett, kihagyott egyet a szívem.

– És most magadnál vagy? – Különös érzés volt megint a karjában lenni. Különös, és furcsán helyénvaló. De voltak még kérdéseim, sok, sok kérdés, amikre válaszokat vártam.

– Nem – ismerte be –, de egyre közelebb kerülök.

A zene folytatódott, és mi körbetáncoltuk a táncparkettet. Más párok is csatlakoztak hozzánk.

– Hiba volt azt hinni, hogy ma ez megoldódhat. – Megtorpant, és csak álltunk, átkarolva egymást. – Nincs okom azt remélni, hogy egyetértesz velem, és megértem, ha nem, de – tekintetével a tekintetemet kereste –, találkoznál velem holnap délután? Hogy beszéljünk? Hogy megmagyarázzam?

A szívem ki akart ugrani a helyéből. Találkozni akar, és beszélni? Megmagyarázni? Készen állok én erre?

– Oké – válaszoltam.

Elmosolyodott. Az arcán öröm és izgatottság látszott.

– Tényleg? Komolyan?

– Igen.

– Felvegyelek valahol? Vagy jobban éreznéd magad, ha egy nyilvános helyen találkoznánk? Ami neked jobb – mondta sietve.

Azt akarta, hogy nekem kényelmesebb legyen. Ez az engedmény már jó érzéssel töltött el. De arra nem álltam készen, hogy egyedül legyek vele egy autóban. Vagy hogy eljöjjön a lakásomba.

– A kávézó a Broadway nyugati részén? – kérdeztem.

Bólintott, és egyre izgatottabb lett.

– Jó. Holnap egykor?

– Az egy óra jó – mondtam, és attól féltem, hogy kiüti a bordáimat a szívem. A zene lassan és egyszerűen véget ért.

– Köszönöm, Abby – mondta, ahogy lementünk a táncparkettről. – Köszönöm a táncot, és köszönöm, hogy találkozol velem holnap.

Amikor végül hazaértem, egy csomag várt az ajtóm előtt. Kinyitottam a tetejére ragasztott üzenetet, és a következőket olvastam:

Abbynek,

amiért igaza volt a címkékkel.

Nathaniel Feltéptem a dobozt, és nevetni kezdtem.

Egy csomó címke nélküli konzervdoboz volt benne.

Másnap ő ért oda a kávézóba elsőnek, és egy asztalnál várt a sarokban. Amikor meglátott, felugrott.

– Abby – mondta, és kihúzott nekem egy széket. – Köszönöm, hogy eljöttél! Iszol valamit?

– Szívesen, és nem, nem kérek semmit. – Épp elég ideges voltam. Ha még iszom is valamit, valószínűleg hamarosan viszontlátnám.

Leült.

– Nem is tudom, hol kezdjem. – A szalvétát gyűrögette a kezében. – Magamban százszor végiggondoltam – nézett fel mosolyogva –, sőt még le is írtam, hogy ne felejtsek ki semmit. De most… egészen el vagyok veszve.

– Kezdd az elején! – mondtam neki.

Nagy levegőt vett, és letette a szalvétát.

– Először is, bocsánatot kell kérnem, hogy kihasználtalak. – Kérdőn néztem rá. – Tudtam, hogy korábban még sohasem volt ilyesfajta kapcsolatod, és ezt kihasználtam. Például a biztonsági szóval. Igaz volt, amikor azt mondtam, hogy még egyetlen alávetettem sem használta a biztonsági szavát, de én ennél is többet akartam. Nem akartam, hogy elmenj. Ezért azt mondtam, hogy a biztonsági szó használata a kapcsolat végét jelenti. Azt gondoltam, így majd soha nem mondod ki. – Ujjaival beletúrt a hajába. – Ez persze visszaütött rám.

– A te hibád.

– Igen, az enyém. – A szeme ellágyult. – Bíztál bennem. Alávetetted magad nekem. Szerettél. Én meg elvettem az ajándékaidat, és az arcodba vágtam őket.

Egyenesen az arcába néztem. Tudni akartam, hogy pontosan érti, amit mondok.

– Minden rendben volt, amit testileg adtál nekem. Mindent elfogadtam volna, amit testileg adsz, de érzelmileg – ráztam meg a fejem –, érzelmileg megtörtél engem.

– Tudom – suttogta. – Tudod te, mennyire fájt? Milyen érzés, amikor úgy tettél, mintha semmit sem jelentett volna neked az az éjszaka? – A szavaimra megrándult az arca. – Az volt a legcsodálatosabb éjszaka az életemben, és aztán úgy ültél ott az asztalnál, mintha csak puszta játék lett volna! Az is jobb lett volna, ha beledöfsz egy kést a szívembe!

– Tudom – szánkázott le az arcán egy könnycsepp. – Sajnálom. Nagyon sajnálom!

– Szeretném tudni, hogy miért. Miért tetted azt? Miért nem mondtad egyszerűen azt, hogy „még gondolkodnom kell ezen”, vagy hogy „talán túl gyorsan haladunk”? Minden jobb lett volna annál, amit csináltál.

– Féltem. Ha egyszer megtudod…

Megállt, és mögém nézett.

– Mit tudok meg?

– A viszonyunk egy kártyavár volt, amit én építettem. Tudnom kellett volna, hogy könnyen összeomlik.

Most mi a fenéről beszél?

Nagy levegőt vett.

– Szerda volt. Majdnem nyolc évvel ezelőtt. Éppen…

– Mi köze egy nyolc évvel ezelőtti dolognak ehhez?

– Épp ezt próbálom elmondani. Úgy volt, együtt ebédelünk Todd-dal a campusban. Ő a könyvtárban akart találkozni. Láttam egy nőt, ahogy felszaladt a lépcsőn. Megbotlott, és elesett, aztán körülnézett, hogy látta-e valaki. Odamentem, hogy segítsek, de te megelőztél.

– Én?

– Igen, te voltál. Ismerted őt, és mindketten nevettetek, ahogy összeszedtétek a könyveit. Volt néhány ember a közelben, de te voltál az egyetlen, aki segített. – Újra a kezébe vette a szalvétát, és gyűrögetni kezdte. – Úgy intéztem, hogy ne láss meg engem, és követtelek a könyvtárba. Egy csoporttal voltál, amelyik a Hamletet olvasta fel. Te olvastad Ophelia szövegét.

Ez most meglepett. Megráztam a fejem.

– Folytasd!

– Elkéstem a Todd-dal való találkozóról. Haragudott rám. Aztán mondtam neki, hogy találkoztam valakivel. Ez csak kicsit volt hazugság.

– Miért nem jöttél oda hozzám? Mutatkoztál be? Mint egy normális ember?

– Én már akkor doméletformát éltem, Abby, és úgy láttam, hogy te fiatal, befolyásolható, normális lány vagy. Vagyis egyáltalán nem illünk össze. Fogalmam sem volt az alávetett hajlamaidról egészen addig, amíg meg nem láttam a jelentkezési lapodat az asztalomon. De ha tudtam volna is róla, akkoriban már volt egy megjelölt alávetettem, és ha már feladtam a nyakéket valakire, hűséges maradok hozzá.

– Alávetett hajlamaimról? – kérdeztem.

– Te szexuálisan alávetett vagy, Abby – hajolt át az asztal fölött. – Ezt tudnod kell. Mit gondolsz, miért nem voltál senkivel három évig, mielőtt velem találkoztál?

– Nem találtam senkit, aki… – Itt megakadtam, mert rájöttem, hova akar kilyukadni.

– …aki úgy uralkodott volna rajtad, hogy az neked is jó legyen – fejezte be.

Fészkelődni kezdtem a székemen. Vajon igaza van?

– Ne légy zavarban! – mondta. – Ebben nincs semmi szégyellnivaló.

– Nem vagyok zavarban. Egyszerűen csak még nem gondoltam erre így.

– Persze hogy nem. És ezért voltál olyan mérges, amikor más domináns férfiakat akartam neked ajánlani.

– Gyűlöltelek érte.

– Nagyon féltem, hogy a szavamon fogsz. Átkutattam az agyam, hogy találjak valakit, aki megfelelő lenne neked. De csak magamat tudtam elképzelni veled, senki mást – nézett rám szomorúan. – De megtettem volna, ha megkérsz. Megtettem volna.

– Rám és az én igényeimre gondoltál, amikor más domináns férfit akartál nekem javasolni?

– Tudom, hogy te külön engem választottál. De miután beavattalak, és valódi alávetett lettél, tudtam, hogy most már szükséged lesz erre. Aztán láttam, hogyan reagáltál erre, és most már azt is sajnálom.

Sokszor kért bocsánatot. Nem tudtam, mennyire gondolja komolyan. De egy pillantás elég volt, hogy lássam: teljesen. Nathanielnek még mindig fájt az egész.

És ha őszinte akartam lenni, nekem is. Még nem hagytam magam mögött a fájdalmat. A vágyódást.

Vagy, a fene essen belé, a szerelmet.

– Jackson azt mondta nekem, hogy többet kellett volna próbálkoznod, hogy eljuss hozzám – folytatta. – De ő nem ismeri a részleteket. Én viszont igen. Ő könnyen vádolhat téged. Nem tudja, hogy semmi sem változtathatott volna meg azon a reggelen. Nem változtatott volna semmi a dolgok kimenetelén. Ne vádold magad!

– Erőszakos voltam – tiltakoztam. – Nem kellett volna ilyen hirtelen olyan sokat várnom.

– Talán nem; de annál azért többet, mint amit adtam neked. Lezártalak egészen. – Erre nem nagyon tudtam mit mondani. – De van még valami – folytatta.

– Todd?

– Akkor nem követtelek, de nem is tudtam leszállni rólad. Meglestelek a könyvtárban, és reméltem, hogy elkapom egy pillantásodat. Ő tudta, hogy valaki után járok, de azt mondtam neki, hogy csak a bátorságomat szedem össze, hogy megszólítsalak.

– Elhitte?

– Talán nem. De tudta, hogy nem fogok semmi tisztességtelen dolgot csinálni veled. – Átnyúlt az asztalon, de visszahúzta a kezét, még mielőtt odanyújtottam volna az enyémet. – És tényleg nem, Abby. Komolyan. Csak a könyvtárban láttalak. Sohasem próbáltam többet megtudni rólad. Sohasem követtelek.

– Kivéve azt a reggelt, amikor otthagytalak – mondtam, a mögöttem jövő autóra utalva.

– Havazott, és te ki voltál borulva – magyarázta. – Tudni akartam, hogy biztonságban vagy. – Tehát akkor, amikor megmentetted anyámat a házunk eladásától, tudtad, hogy ki volt ő?

– Igen. Azt érted tettem. Ismertem a neved a könyvtárból. Rajta volt a banki papírokon is. Te voltál az istennő, akit imádni akartam. Az elérhetetlen álmom. A kapcsolat, amiben sohasem lesz részem. – Felvette a ledobott szalvétát. – Tampában a golf után Toddnak eszébe jutott az évekkel azelőtti könyvtáros lány, és viccelődni kezdett. Megmondtam, hogy te vagy az. Erre nagyon dühös lett.

Hát ilyen egyszerű. A dolgok mindig egyszerűek, ha a lényegre térünk.

– Az ilyen viszony megköveteli a teljes igazságot és őszinteséget – folytatta Nathaniel. – Ezt mondta Todd. És én nem voltam veled őszinte, amikor megtartottam magamnak a titkomat a múltról.

Éreztem, hogy már közel a történet vége.

– Azt akarta, hogy elmondjam neked, és én egyetértettem vele. Három hetet kértem. Azt hittem, ennyi idő elég lesz ahhoz, hogy kiterveljem, hogyan mondjam el az egészet, és ezt ő is elfogadta.

– De nem jött össze nekünk a három hét.

– Nem. Szeretném hinni, hogy ha összejön, akkor elmondtam volna. Minden szándék megvolt bennem. De aztán megtörtént az az este, és attól tartottam, azt hiszed, átvertelek, manipuláltalak téged.

– Lehet, hogy azt hittem volna.

– Sohasem éreztem senki iránt úgy, ahogy irántad érzek – folytatta, és észrevettem, hogy jelen időben beszél. – Megijedtem. Ebben igazad volt. Azt hittem, könnyebb lesz, ha elengedlek, de tévedtem.

Amíg beszéltünk, a kávézó elcsendesedett. A személyzet figyelt minket. Még mindig nem rendeltünk semmit.

– Most terápiára járok – mosolyodott el. – Kétszer egy héten. Furcsa, ahogy így kimondom. Átrágom magam a dolgokon. A neved gyakran előkerül.

Lefogadtam volna.

– Nem nagyon hagytalak szóhoz jutni – folytatta –, de nem rohantál ki sikoltozva. Túl bátor vagyok, ha azt remélem, hogy azért volt valami értelme annak, amit mondtam?

Épp most tudatta velem, hogy már évek óta ismer, és azóta imád engem. És hogy fél attól, amit érez.

De jóvátette ezzel azt, amit csinált, vagy mondott? Nem. De már meg tudom érteni. Legalábbis részben.

– Gondolkodnom kell ezen – mondtam őszintén.

– Igen – válaszolta, és ő is felállt, ahogy én. – Át kell gondolnod a dolgokat. Ez több mint amit remélhettem.

Megfogta a kezem. Megcsókolta a csuklómat.

– Felhívnál ezen a héten? Szeretnék még beszélni veled. – A szemembe nézett, mintha a reakciómat figyelné. – Persze, ha te is akarod.

Éreztem, ahogy a bőre a bőrömet ízlelgeti.

– Felhívlak – mondtam. – Bármi legyen. 

Harmincötödik fejezet

A következő két nap jóformán csak azon gondolkodtam, amit Nathaniel mondott. Százszor is újrajátszottam a beszélgetésünket, és megpróbáltam eldönteni, mit érzek arról, amit bevallott.

Hogy már évek óta figyelt.

Hogy nem akart hozzám közeledni.

Hogy ezt nem mondta el nekem.

És aztán magamról gondolkodtam.

Hogy évekig róla fantáziáltam. Hogy végig követtem őt a helyi újságok lapjain. Rosszabb volt ez, mintha olyan helyekre jártam volna, ahol tudom, hogy megfordul? Fordított helyzetben én is azt tettem volna, amit ő?

A válasz: a fenébe is, igen.

És ha belegondolok, én voltam az, aki megtette az első lépést, mivel én kerestem meg Mr. Godwint.

Csütörtök este fölhívtam Nathanielt.

– Halló – szólt a telefonba.

– Nathaniel! Én vagyok.

– Abby! – mondta, hangjában csöppnyi féken tartott izgatottsággal.

– Van egy szusibár lejjebb, a könyvtár utcájában – mondtam. – Eljössz oda holnap ebédelni?

Ügyeltem rá, hogy én érjek oda előbb. Háromnegyed tizenkettőkor találtam egy asztalt, és ott vártam rá.

A szívem kihagyott egyet, amikor besétált a vendéglőbe. Szemével végigpásztázott a helyiségen, és elmosolyodott, amikor meglátott. És aztán, tündöklő férfiassága teljes pompájában, mind a száznyolcvanöt centijével egyenesen odajött az asztalomhoz, teljesen figyelmen kívül hagyva az őt követő női pillantásokat.

Ő az a férfi – gondoltam. – Ő az a férfi, aki akart engem. Aki figyelt engem. Ő az. A szeme szikrázott, és ebben a pillanatban tudtam, hogy megbocsátottam neki.

– Abby! – mondta, és leült. Kíváncsi voltam, vajon azért mondja-e ilyen gyakran a nevemet, mert tudja, hogy szeretem, ha Abbynek nevez.

– Nathaniel! – Imádtam, ahogy a neve olyan könnyedén kicsúszott a számon.

Rendeltünk, és kicsit beszélgettünk. Az idő lassan melegebbre fordult. Elmondtam neki, hogy felolvasást rendezünk versekből a könyvtárban. Ő Feliciáról kérdezett.

– Mielőtt bármi másról beszélnénk – mondta, és a hangja határozottá vált –, el kell mondanom valamit.

Nem tudtam elképzelni, mi lehet, amit még nem mondott el.

– Oké – válaszoltam.

– Szeretném, ha megértenéd, hogy most terápiára járok, ahol az intim kapcsolataimmal és az érzelmi igényeimmel dolgozunk. Nem a szexuális szükségleteimmel. – Nem értettem, mire akar kilyukadni. – Én egy domináns férfi vagyok – folytatta –, és mindig is az leszek. Nem tudom, és nem is akarom feladni a lényemnek ezt a részét. Ami nem jelenti azt, hogy nem tudnék más… ízeket is élvezni. Épp ellenkezőleg; a más ízek gazdagítják az étlapot. Érted, amit mondok? – nézett rám kérdőn.

– Igen – válaszoltam, majd sietve hozzátettem: – Nem várom tőled, hogy feladd a lényednek azt a részét. Az olyan lenne, mintha megtagadnálak téged.

– Helyes.

– Mint ahogy én sem tagadhatom meg a magam alávetett természetét.

– Pontosan.

A pincér kihozta az italunkat, és én belekortyoltam a teámba.

– Mindig is kíváncsi voltam – mondta Nathaniel –, és ne mondd el, ha nem akarod, de hogyan, mi alapján találtál rám?

Na, tessék. Én jövök.

– Ugyan már – intettem a kezemmel –, mindenki ismeri Nathaniel Westet! – Lehet – mondta, de nem hagyta annyiban. – De azt is tudják, hogy lekötözi a nőket az ágyához, és lovaglóostorral megy rajtuk végig! – Félrenyeltem a teámat. – Te kérdezted! – mondta villogó szemmel.

Letöröltem a számat a szalvétával, a tea szerencsére nem ömlött a blúzomra.

– Igen. Abszolút így van.

– Válaszolnál?

– Először akkor vettelek észre, amikor megmentetted az anyám házát. Odáig csak egy férfi voltál, akiről a társasági oldalakon lehet olvasni. Egy híresség. De aztán kézzelfoghatóbbá váltál.

Kihozták a szusit. Fűszeres, ropogós tonhal– és unagitekercsek nekem. Nigiri szusi változat neki.

Szójaszószt öntöttem a tálba, és hozzákevertem a vaszabihoz.

– Nem sokkal azután a képed megjelent az újságokban. Már nem is emlékszem, miért. – Összevont szemöldökkel gondolkodtam. – Na, mindegy. Egy barátnőm, Samantha ugrott be egyszer, amikor a lapokat nézegettem. Megjegyeztem, hogy milyen szép vagy, és hogy vajon az életben is ilyen vagy-e. Ő ettől ingerült és undok lett.

– Samantha?

– Egy régi barátnőm. Már évek óta nem beszéltem vele. – Egy karikát a számba vettem, megrágtam és lenyeltem. – A barátjával elment egy buliba, vagy gyűlésre, vagy nem tudom, hová, amit dominánsoknak és alávetetteknek tartottak. Ők olyan kezdők voltak.

– Aha. És én is ott voltam.

– Igen. És elmondta, hogy te domináns vagy. Azt is mondta, hogy nem lenne szabad elmondania, és megesketett, hogy abszolút titokban tartom. Én nem is mondtam el senkinek, kivéve Feliciát, amikor már muszáj volt. De Samantha nem akarta, hogy Hamupipőkeként beleéljem magam az elbűvölő herceg romantikus álmába.

– És te?

– Én sem. Arról viszont fantáziáltam, hogy odakötözöl az ágyadhoz, és megdolgozol a lovaglóostorral. – Most rajta volt a sor, hogy félrenyelje a teáját. – Te kérdezted! – fejeztem be.

Felnevetett, amivel mások figyelmét is magára vonta.

– Így van. Én kérdeztem.

Megvártam, míg máshová figyelnek az emberek.

– Hosszú ideig nem csináltam semmit, csak fantáziáltam. – A tányéromba néztem, mert nem akartam rá nézni. – Aztán kérdezősködni kezdtem. Samantha néhány barátja még mindig arrafelé él, így nem volt nehéz megtalálnom Mr. Godwint. Hónapokig mondogattam magamban a nevét, mielőtt bármit is tettem volna. Végül úgy döntöttem, hogy felhívom, mert bármi jobb volt, mint…

– …a kielégítetlen szexuális vágy – fejezte be a mondatomat.

– Vagy csak egyszerűen a hiány – mondtam, és végül ránéztem. – Nem tudtam normális kapcsolatot kezdeni senkivel. Egyszerűen… nem tudtam.

Értő mosollyal nézett rám, mintha pontosan tudná, miről beszélek.

– Úgy gondolom, vannak a normálisnak különböző fokozatai, Abby. És ki mondja meg, hogy mit kell normálisnak tartani?

– Én például pontosan azt csináltam, amit mások normálisnak tartanának, és olyan unalmas volt, mint a fene – mondtam.

– Különféle ízek – szólt, és közben engem nézett. – Mindegyik finom lehet, ha a megfelelő személlyel kóstolod meg őket. De igen; mindenki természetes hajlama meghatározza azt a módot, hogy ő hogyan látja a normálist.

– Te is megpróbáltál egy úgynevezett normális kapcsolatot egyszer – mondtam. – Melanie-val.

– Igen. – A szájába vett egy falatot. Néztem, ahogy az álla mozgott, majd ahogy lenyelte. – Melanie-val. Szörnyű balfogás volt. Több okból sem sikerülhetett. Melanie nem engedelmes természetű, és én nem tudtam elnyomni a domináns természetemet. – Felsóhajtott. – De ő nem akarta beismerni, hogy nem megy ez nekünk. Sohasem értettem, miért.

– Ami azt illeti, már láthatóan túl van rajtad. – Hála istennek – mosolyodott el. Aztán megint komoly lett, és lehalkította a hangját. – És te?

Hogy túl legyek rajta?

– Nem – suttogtam.

– Hála istennek. – Átnyúlt az asztalon, a tálak fölött, és megfogta a kezem. – Én sem rajtad. – Néhány másodpercig így maradtunk, egymás kezét fogva, egymás szemébe nézve. – Mindent meg fogok tenni, bármennyi időbe telik, hogy visszaszerezzem a bizalmadat, Abby. – A hüvelykujjával megsimította a csuklómat. – Megengeded?

Ugrálni és kiabálni szerettem volna, de visszatartottam.

– Igen – mondtam csak egyszerűen.

Megszorította a kezem, mielőtt elengedte.

– Köszönöm!

Odajött a pincér, hogy teát töltsön.

– Csináltál már szusit? – kérdezte Nathaniel, hogy valami földhözragadtabb dologra terelje a beszélgetést.

– Nem, még soha, de mindig szerettem volna megtanulni.

– Vannak tanfolyamaink – szólt közbe a pincér. – A következő csütörtök este lesz. Hétkor.

Nathanielre pillantottam. Próbáljunk meg randevúzni? Mint a „normális” párok? Hogy megnézzük egymást, előítéletek nélkül? Hogy újra megdolgozhasson a bizalmamért?

Nathaniel kérdőn nézett rám. Tőlem várta a választ.

– Próbáljuk meg!

Ahogy elmentünk az étteremből, hozzám fordult.

– Kyle-nak iskolai előadása lesz. Szombaton mutatják be a darabot, és megkért, hogy menjek el rá. Eljössz velem? Még egy randevú? Felkészültem én erre?

Igen, felkészültem.

– Mikor?

– Ötkor felveszlek. Előtte megvacsorázhatnánk.

Egy autóban ülni Nathaniellel, és aztán meghívni magamhoz? Ez a jó irányba tett lépés.

– Akkor ötkor.

Szombaton ideges voltam. Felicia beugrott hozzám, mielőtt elment Jacksonhoz, és még sohasem örültem ennyire annak, hogy elmegy. A ravasz kis mosolyai, a magabiztos arckifejezése sok volt már nekem. Nagyon elégedett volt magával, mintha ő szervezte volna meg az egészet.

Nathaniel pontban ötkor érkezett. Nem hívtam be a lakásomba, mert még nem éreztem magam késznek rá.

A vacsora pont olyan volt, mint amilyet reméltem. Nathaniel tökéletes úriember volt, és a beszélgetés végig könnyed maradt. Meghívtam egy felolvasásra a könyvtárba, és ő elfogadta. Feliciáról és Jacksonról is beszélgettünk, meg Elaináról és Toddról, sőt még Linda nonprofit báljáról is.

Végig élveztem az előadást. Kyle-nak nem volt nagy szerepe – csak a kórusban volt –, de az egész szívét beleadta. Nathaniel arca minden alkalommal felderült, amikor megjelent a színpadon. Megpróbáltam elképzelni, milyen érzés lehet megmenteni valaki életét úgy, ahogy ő tette. Hogy milyen lehet azt érezni, hogy Kyle azért lehet a színpadon, mert megajándékozta őt.

Nathaniel az egész este során távolságtartó volt, még a könyökünk sem ért össze a nézőtéren, és séta közben sem ért egymáshoz a karunk. Tudtam, hogy tőle telhetően mindent megtesz azért, hogy ne sürgessen, és én értékeltem a lovagiasságát.

Ha mégis volt köztünk valami rejtett szikra, akkor azt mindketten jól titkoltuk.

Az előadás után Nathaniel bemutatott Kyle-nak és a szüleinek. Magamban mosolyogtam, hogy milyen imádattal néz Kyle Nathanielre.

Az este egyetlen kényelmetlen eseménye az után következett, hogy Nathaniel elkísért hazáig.

– Köszönöm, hogy meghívtál – mondtam. – Nagyon jól éreztem magam.

Nem tudtam, meg akar-e csókolni.

– Boldog vagyok, hogy veled lehettem. Egész más lett volna ez az este nélküled. – A kezemért nyúlt, és gyengéden megszorította. – Akkor találkozunk szerdán. – Úgy tűnt, mintha még mondani akarna valamit, de aztán csak elmosolyodott, majd megfordult és elment.

Nem, nem fog megcsókolni.

Mert átadta nekem az irányítást.

De én nem akartam még, hogy elmenjen.

– Nathaniel! – szóltam utána. Megfordult, és ott állt, amíg odamentem hozzá. A szeme sötéten izzott. Kezem az arcához emeltem, és végigsimítottam az arccsontját. Beletúrtam a hajába, és magam felé húztam őt. – Csókolj meg! – suttogtam. – Csókolj meg, de igazán!

– Ó, Abby! – mondta mély, rekedtes hangon. Ujját az állam alá tette, megemelte az arcomat, és az ajkát az enyémhez érintette.

Csókolóztunk; lágyan és finoman. Az ajka sima volt, és erős, pont olyan, amilyenre emlékeztem. Egy lépéssel közelebb húzódtam hozzá, mire magához ölelt.

A nyelvemmel az ajkán játszottam. Felsóhajtott, és megszorított. Aztán kinyitotta a száját, és beengedett. És ez olyan édes volt, olyan gyöngéd!

Aztán a csók mélyebb lett, és ő minden érzését beleadta ebbe.

Minden benne volt ebben a csókban. A szerelme. A megbánása. A szenvedélye. A kívánása.

Egészen levett a lábamról. Éreztem a karját magam körül, az ujjait felszaladni a hátamon. A száját. Az ízét. Az illatát.

Őt. 

Harminchatodik fejezet

A következő hetekben többször is elmentünk így. A könyvtárba a felolvasásra, a szusitanfolyamra, és néhányszor találkoztunk Feliciával és Jacksonnal is, ami közel sem volt olyan kínos, mint ahogy azt gondoltam volna.

Nathaniellel lassan összeszőttük az életünket, de a viszonyunk ezúttal az őszinteségre épült. Nyílt kommunikációra mindkét oldalon. De a csókolózáson kívül még most sem akart semmi fizikai dolgot velem. Nem mintha ezt Nathaniel esetében könnyen lehetne venni. Már attól is gyorsabban vert a szívem, ha csak ránéztem. És ha megérintette a szájával a számat…

Egy szerda délután bejött a könyvtárba, három héttel a színielőadás után. Megkért, hogy menjek el vele vacsorázni. A házába.

– Meglátogatni Apollót – tette hozzá gyorsan. – Nagyon hiányzol neki, és amikor megérez rajtam téged…

– Értem – állítottam meg egy mozdulattal. – Örömmel átmegyek vacsorára, és hogy meglátogassam Apollót. Nekem is nagyon hiányzott.

Nathaniel elmosolyodott, és megköszönte.

A vacsora nem volt olyan nyugtalanító, mint ahogy vártam. Apolló kint állt, és várt, mintha tudta volna, hogy jövök. Majdnem feldöntött, amikor kiléptem az autóból.

– Apolló, kérlek! – korholta Nathaniel, ahogy a kezét törölgetve kijött. – Bocsáss meg neki, Abby! Egész nap ilyen izgatott!

– Akkor ketten vagyunk így – mondtam, és felmentem a lépcsőn Nathanielhez. – Mit főzöl?

Odahajolt, megcsókolt, majd csillogó szemmel mondta:

– Mézes-mandulás csirkét.

– Mmm! A kedvencem.

– Gyere be! Már majdnem kész.

A csirke épp olyan porhanyós, mint amilyen ízletes volt. Ahogy emlékeztem. A beszélgetés szabadon folyt, Apolló egész idő alatt ott maradt mellettem, és gyakran ráfeküdt a lábamra. Amikor mindketten befejeztük az evést, Nathaniel felállt, és betette az edényeket a mosogatóba.

– Segítek – mondtam, és felugrottam.

– Majd én.

– De szívesen.

Így aztán ő elmosta és eltörölgette a tányérokat. Ez a behavazott hetünket juttatta eszembe, amikor együtt dolgoztunk, nevettünk. Én meg eltettem az utolsó tálat is a helyére, és a pultra néztem.

– Nathaniel – fordultam felé.

– Abby – mondta velem egyszerre.

Felnevettünk.

– Mondd te! – mondtam.

Odajött hozzám, és megfogta a kezem.

– Csak meg akartam köszönni, hogy eljöttél. Apolló már hónapok óta nem volt ilyen nyugodt.

Eltoltam magam a pulttól.

– Nos, örülök Apolló miatt; de nem ő az egyetlen, akihez ma jöttem.

– Tudom – simogatta meg ujjával a csuklómat.

Közelebb léptem hozzá.

– Elhiheted. Elég önző lény vagyok!

Az arcomhoz emelte a kezét, és mutatóujjával végigsimogatta az állam.

– Nem vagy az. Szeretettel teli, megbocsátó lény vagy, és…

– Nathaniel!

Ujját a számra tette. – Csitt! Hadd fejezzem be! – Mély levegőt vettem, és vártam. – Olyan sok örömet hoztál az életembe! Teljesnek éreztem magam melletted. – A hangja elhalkult. – Szeretlek, Abby.

Nem kaptam levegőt.

– Nathaniel – mondtam, ahogy visszatért a hangom. – Én is szeretlek!

– Abby! – Egy mordulással a karjába húzott. Ajkával az enyémnek ütközött, és a csókba az összes vágyódását beleadta, amit az utóbbi hetekben elfojtott.

Az egyik kezemmel megsimogattam a hátát, a másikkal megfogtam a haját. A fejemet úgy döntöttem, hogy jobban elérjük egymást.

Ajkával végigharapdálta az arcomat és a fülemet.

– Mondd, hogy hagyjam abba, Abby! – suttogta. Lehelete forró volt a bőrömön. – Mondd, hogy hagyjam abba, és akkor megállok!

– Ne! – hunytam le a szemem. – Ne állj meg!

Kezével végigfutott a karomon, és egy libabőrös csík maradt utána a bőrömön.

– Nem akarom, hogy azt hidd, ezért hívtalak ide – harapta meg a fülcimpámat. – Nem akarom, hogy azt hidd, hogy sarokba szorítalak!

Elhittem neki. Ha azt mondom, hagyja abba, akkor abbahagyná. Elhúzódna tőlem, és folytatnánk tovább a beszélgetést. Lenne egy szép esténk, és erősen megcsókolna ismét, mielőtt elmegyek. És az élet menne tovább, ahogy az elmúlt hetekben is ment.

Vagy…

Kibontakoztam az öleléséből, és kedvesen rámosolyogtam. Egy kicsit furcsán nézett. Nyilván nem várta, hogy elhúzódom.

Felé nyújtottam a kezem.

– Gyere utánam!

Megfogta a kezem, és én fölmentem a lépcsőn a hálószobájába. Visszapislogtam a könnyeimet, ahogy megláttam az ágyát, oly sok emlék helyszínét. De hát mennyi emlék van még előttünk! Kezét az arcomhoz emelte.

– Abby – mondta –, te gyönyörű, tökéletes Abby! – Odahajolt és megcsókolt; hosszú, szenvedélyes, nyitott szájú csókkal. Amikor a csóktól még jobban kívánt, levált rólam.

– Hadd szeresselek! – Egyetlen lágy mozdulattal feltett az ágyra, és már a hátamon feküdtem. – A száddal kezdem.

Játékosan harapdálni kezdte, időnként egy-egy csókot adva rá. Ráérősen csinálta, lassan ébresztgetve bennem a tüzet a szájával. Tudta, mit akarok, tudta, mit akar, de mindkettőnket megvárakoztatott. De végül kezébe fogta az arcom, és igazán megcsókolt. A nyelve az enyémen mozgott, az ajka követelődző volt.

Néhány hosszú pillanat után abbahagyta.

– Órákig csókolnám a szád, és nem tudnék betelni az ízeddel! – Pillantása végigsimogatta a testemet. – De a többi részed is olyan ennivaló!

Lassan kigombolta a blúzom, és lehúzta a vállamról. Ívbe feszítettem a hátam, és másodpercekkel később már nem is volt rajtam. Szájával a nyakamhoz ért.

– Érzem, ahogy zakatol a szíved. – Megfogta a kezem, és a mellkasához tette. – Mint az enyém!

Nem tudtam mást tenni. Megragadtam az ingét, és áthúztam a fején. Érezni akartam őt. Magamon. Alattam. Bennem. Bárhol. Mindenhol. A kezem végigcsúsztattam a mellén, és már újra ismerősnek éreztem a testét. A kemény mellizmait. A karja erejét. A belőle áradó égő vágyat. És, mindenekelőtt, a szeméből fénylő szerelmet.

Az ajka folytatta az útját lefelé a testemen.

– Van itt egy gyakran figyelmen kívül hagyott testrész – mondta, és felemelte a karomat a szájához –: a könyökhajlatod! – Pihekönnyű, apró csókokkal borította be azt a kis területet. – Megbocsáthatatlan hiba lenne megfeledkezni erről az ízletes finomságról!

Megnyalta, amitől az egész testem libabőrös lett. Még magamhoz sem tértem, amikor finoman megharapott.

– Ó, istenem! – nyögtem.

– Pedig még csak most kezdtem – vigyorgott rám gonoszul.

Tovább csókolta a karomat, a kulcscsontomat, és a mellem közti területet. Remegő ujjakkal levette a melltartómat, és eldobta.

– Tökéletes a melled. Pont jó méret. És ha ezt csinálom – mondta, és megsodorta a bimbómat az ujjai között –, a tested megremeg a vágyakozástól.

Nagyon jól ismert engem.

– Tudod, milyen finom ízű a melled?

– Nem – suttogtam.

– Szégyen. Nagy szégyen. – Odahajtotta a fejét, és szívni kezdte. Nyelve hegyével a bimbóm körül körözött. Megfeszítettem a hátam, ahogy mélyebben bevette a szájába.

– Még! Kérlek – esdekeltem, miközben ő harapdált. Éles foga sokkoló hullámokat küldött végig az egész testemen.

Most a másik mellemhez hajolt, és megszívta.

– Micsoda érzékeny bőr! – mormogta, majd körbecsókolta a mellem környékét. Fölfelé kezdett nyalni, és amikor elérte a mellbimbómat, megállt. A tenyerébe fogta az egészet. – És ez? Épp olyan kibaszott édes, mint a másik! – és a fogával meghúzta a bimbóm. Megragadtam a fejét, és magamhoz szorítottam.

Elvesztettem az időérzékemet, ahogy a melleimmel játszott. Szívta, harapdálta, játszadozott velük. Egy ponton felhúztam őt magamhoz, és felnyögött, ahogy becsúsztattam a nyelvem a szájába. Megemeltem a csípőm, rettentően vágyva a dörzsölésre. Vagy valamire.

– Várj! – suttogta az ajkam közé. – Még nem kóstoltam meg a legjobb részeket!

A keze a hasamat simogatta, tüzet gyújtva a bőröm alatt. Ujjaimmal beletúrtam a hajába, és úgy mozdítottam a lábam, hogy megdörzsöljem a merev farkát.

Lejjebb húzta a nadrágom derekát, és nyelvével a köldökömben játszott.

– Még egy elhanyagolt testrész – mondta. – Tudod te, hány idegvégződés van itt? Nem, de azt igen, hogy mindegyiket megcsiklandozta.

Kimért lassúsággal kigombolta a nadrágomat, lehúzta a csípőmön, majd a lábamon át. Felültem.

– Most én jövök. – A hátára fektettem őt, és lehúztam a nadrágját a bokszerével együtt. Aztán elidőztem azzal, hogy újra megismerjem a testét; mellkasa kemény izmait, hasa bemélyedéseit, a sötét csíkot, ami levezetett a…

– Abby – sóhajtott fel, ahogy a kezem lejjebb kúszott, és a farkával kezdett incselkedni.

– Fordulj meg! – mondtam, mert imádom a hátát, a lapockája élét, a köztük lévő érzékeny bőrt, és a feneke fölött lévő két kicsi gödröcskét. Végigcsókoltam a tarkójától a háta közepéig, és a testén végigfutó remegésen élvezkedtem. Visszafelé menet a nyelvemmel nyaltam, és a kezemmel simogattam egészen tökéletes testét.

Ami az enyém.

Megfordult, de engem is magával vitt, így most újra fölém került.

– Elfelejtettem, hogy hol is tartottam! Most újra kell kezdenem az egészet!

Megint a számmal kezdte, és addig csókolt, míg már azt sem tudtam, hol vagyok. A keze a karomon kalandozott. Aztán abbahagyta.

– A szádról beszéltünk! – csókolt meg lágyan. – És a nyakadról. – Még egy csók. – Az elhanyagolt könyökhajlatodról és a köldöködről. – Megcsókolta a könyökömet, és szabad kezével megsimogatta a hasamat. – Erre viszont pontosan emlékszem. – A fejét a mellem közé nyomta egy hosszú csókra. Vagy kettőre.

Vagy hatra.

– Ó, persze, már tudom! – csúszott lejjebb a testemen. – Éppen – körbesimogatta a csípőmet – itt – finoman elkerülte a helyet, ahol már duzzadtan és vágyódva vártam – tartottunk. És megragadta a térdem.

A térdem?

– A térd erogén zóna nagyon sok embernél – mondta. De én úgy éreztem, hogy Nathaniellel az egész testem az. Lágy csókokkal csiklandozta a térdem tetejét, miközben alul simogatta. Aztán felemelte a lábam, és megcsókolta a hátul lévő finom bőrt. Sose gondoltam volna, hogy ennyire beindíthat az, ha valaki megcsókolja a térdem, de komolyan mondom, felnyögtem, amikor a másikra tért át. Ott aztán tovább csókolt és nyalt.

– Nathaniel – nyöszörögtem, és megemeltem a csípőmet –, feljebb!

De nem tette meg, sőt még lejjebb ment, és a bokámnál állt meg, aminek belső oldalára finom, egyszerű puszikat adott. Aztán a két lábamat összefogva megemelte, és megcsókolta a talpam.

– Na, hát – mondta, és vigyorogva nézett fel rám –, azt hiszem, kifelejtettem valamit. Micsodát?

– Okos vagy te. Biztos eszedbe jut! – és ezzel behajlítottam és széttettem a lábam.

Egy mély morgást hallatott, valami olyan ősi hangot, amitől vibrálni kezdett a gerincem. Visszajött az ágyra, letépte rólam a bugyit, és felcsapta mindkét lábam a vállára. A nyelve a hasítékomat simogatta, és én újra megemeltem a csípőm.

– Igen! Itt is van egy fontos hely, mert ez – nyalt meg újra –, ez itt színtiszta – nyalás

–, hamisítatlan – nyalás – Abby!

– Uramisten!

– És ha már órákat töltöttem azzal, hogy a szádat csókoltam – itt széthúzta a nyílást az ujjával –, azzal is órákat töltök, hogy nyalom és csókolom és iszom az édes – nyalás –, nedves – nyalás – puncidat!

Rám szorította a száját, és belém nyomta a nyelvét.

Túl régóta csinálta már, túl régóta izgatott egyfolytában. A nyelve első lökésére elöntött az orgazmus.

Apró csókokat adott a csiklómra, és az ujjával simogatott. Egész finoman levette a lábamat a válláról, és visszatette az ágyra.

Úgy nézett ki, mint egy puma, ahogy visszajött az ágyon hozzám.

– És most – mondta rekedt hangon –, folytassuk!

Megkönnyebbült sóhaj szakadt ki belőlem, ahogy a teste a testemhez simult. Csodálatos volt érezni a súlyát. Az egyik kezével a hüvelyemhez illesztette a makkját. Aztán megfogta mindkét kezem, és összefontuk az ujjainkat.

– Abby – mondta, és én kinyitottam a szemem, hogy lássam a belőle áradó szerelmet és vágyakozást. – Ez én vagyok, Nathaniel – nyomta belém egy kicsit –, és te vagy, Abby – mélyebbre nyomta –, és semmi más!

– Nathaniel! – A neve sóhajként szakadt föl az ajkamon.

Közel hajolt, és megcsókolt, majd lassan a fejünk fölé vitte a kezeinket. Aztán mélyebben csókolt, és mélyebben nyomta belém.

Felnyögtem, ahogy egy újabb lökéssel egész mélyre jutott. A szemembe nézett, ahogy visszafelé mozdult, és egy lassú, vontatott ritmusba kezdett.

Ó, igen. A testem emlékezett erre.

Az érzés, hogy ki vagyok feszítve. Hogy ott van fölöttem. Hogy együtt, egyszerre mozgunk.

Ujjai megszorították az ujjaimat, ahogy újra befelé jött. Lassú és óvatos volt, elnyújtott minden mozdulatot. Megadta a nekik járó időt; aztán lassan visszahúzta, és addig várt, míg már alig tudtam elviselni az ürességet, majd újra belém áradt, egészen betöltve engem.

Ívbe feszült a hátam, hogy még tovább húzzam őt. Az izmai feszesek voltak, és kemények, önkontrolljára rácáfolt a homlokán gyöngyöző verejték.

– Nathaniel, kérlek!

Gyorsított a tempón, erősebben mozgott, de még mindig nem elég gyorsan. Kihúztam az ujjai közül az ujjaimat, és magamhoz rántottam a fejét, míg lábammal a csípőjét öleltem át. Minden lökésekor megemeltem a testem, és mindketten nyögni kezdtünk, ahogy egyre mélyebbre jutott.

De még mindig túl lassú volt.

Körmömmel végigszántottam a hátát.

– Basszus, Nathaniel – mondtam, és beleharaptam a fülébe. – Basszál meg!

A torkából morogni kezdett, és belém döfött. Újra meg újra rám zúdult, hosszú, mély, kemény döfésekkel.

Éreztem, ahogy újra gyűlik bennem az orgazmus.

A melle zihált, ahogy belém nyomult. Hátravetettem a fejem, körmömet a hátába vájtam.

– Úristen, Abby!

Folytatta tovább, ugyanabban a ritmusban, és kezét a testünk közé csúsztatva a csiklómat ütögette a mozgásunk ritmusában.

– Én… én… én… – dadogtam.

Még egyet lökött, és elöntött a gyönyör. Sikoltani kezdtem, ahogy a farka újra meg újra mélyen belém hatolt. Még egy orgazmus rázta meg a testem, de ő csak folytatta.

Mélyen bennem rángani kezdett. Még néhányat lökött, aztán egész teste megmerevedett. Hátravetette a fejét, és egy hosszú, morgó hangot adott ki. Amikor belém lövellt, újra elélveztem.

Rám rogyott, a mellkasa zihált. Éreztem, ahogy a szíve zakatol, miközben próbál lélegezni.

Aztán Nathaniel megemelte a fejét, és megcsókolt.

Később, amikor már mindketten tudtunk mozogni, lecsúszott az ágyról, és odament az öltözőszekrényhez. Oldalra fordultam, hogy jobban lássam őt meztelenül. Kinyitotta a fiókot, és gyertyákat kezdett gyújtani. A sötétség már leszállt, de egyre világosabb lett, ahogy egyre több láng szórta a fényt.

Gyertyafény játszott a bőrén, az árnyékok a testén villództak. Amikor visszajött az ágyra, a hátamra fordultam. Feltámaszkodtam, és úgy húztam magamhoz őt, hogy a fejem a mellkasán legyen.

– Nem terveztem, hogy ez ma megtörténik – mondta, és lágyan megcsókolta a homlokomat. – Tényleg nem.

A karjában fészkelődtem, és azt mondtam:

– Boldog vagyok, hogy megtörtént. Nagyon boldog. A szorítása erősebb lett.

– Abby? Tudom, hogy nem hoztál magaddal semmit, de volna kedved itt maradni éjszakára? – egy kicsit eltávolodott, és a szemembe nézett. – Itt, az ágyamban?

Az ágyában.

Egy könnycsepp gördült le az arcomon.

– Nathaniel…

Ő letörölte a könnyet.

– Kérlek, aludj itt! Velem!

Felültem, és megcsókoltam.

– Jó – mondtam két csók között. – Jó. Itt maradok. – Aztán lenyomtam az ágyra. – De még óráknak kell eltelnie ahhoz, hogy olyan földi dolgokra kezdjünk gondolni, mint az alvás! Tehát – simítottam végig az ajkát az ujjammal – kezdjük most a száddal!

Egy halk nyögést hallatott.

Mire újra együtt kezdtünk mozogni, két dolgot már tudtam.

Nathaniel szeret engem.

És egy napon, talán nemsokára, újra felveszem a nyakörvét.

Arra ébredtem, hogy valaki végigcsókolja a kulcscsontomat. Lágy ajkak kalandoztak felfelé, a nyakam felé, át az arcomon, fel a fülemhez. Két hete aludtam először Nathaniel ágyában, és azóta mindig ezen az élvezetes módon keltett.

– Jó reggelt – súgta a fülembe. Meleg lehelete megcsiklandozott.

– Mmm – válaszoltam, és közelebb gurultam hozzá, ahogy a karjába ölelt. Nathaniel csókjaira ébredni a legjobb módja a napkezdetnek.

– Itt a reggeli – mondta.

Oké, ezt visszavonom. Nathaniel csókjaira ébredni, és arra, hogy behozta a reggelit, a legjobb módja a napkezdetnek.

– Mit hoztál? – kérdeztem, és arra gondoltam, talán fel kéne ülnöm.

– Magamat – mondta, és megpuszilt. – Magamat – és még egyszer megpuszilt. – És köretként még magamat. – Egy lágy csókot adott a számra.

Amíg élek, nem unom meg Nathaniel csókjait. De, ami a kapcsolatunkat illeti, a mai nap nagy nap volt mindkettőnk számára, ezért eléggé fel voltam dobva…

És elgurultam mellőle.

– Nos, ha csak ennyit hoztál…

Elkapott az erős karjával, és nevetve forgatott vissza maga felé.

– Na, jó; ha ragaszkodsz a szokásos ételekhez, akkor itt van egy kis omlett is.

Mindkét kezemmel végigszaladtam a mellkasán.

– Nem, kösz, mégse. Mégis inkább Nathanielt.

Felült.

– Inkább edd ezt meg, mert kihűl. – Levette a tálcát az éjjeliszekrényről, és letette elém.

– Ez komoly? Te nem eszel?

Odahajolt hozzám, és még egyszer megcsókolt.

– Én már ettem, és tényleg sietnem kell a munkába. Neked is készülődnöd kell.

Egy kicsit duzzogtam, ahogy kiment a fürdőszobába, és figyeltem, hogy eközben kilép a nadrágjából.

Néha megfeledkeztem róla, milyen érzékeny volt Nathaniel. Hogy mennyire magára vett mindent. Az elmúlt hetekben a kapcsolatunk rohamosan fejlődött, de olykor még elkaptam egy-egy törékeny pillanatát.

Bekaptam egy falat omlettet. Valahogy fel kell vidítanom. Meg kell mutatnom, hogyan lehet könnyedebb. Az omlett, ahogy vártam, maga volt a mennyország; könnyű, laza tojás, csípős illatú cheddar sajt – egyik dekadens falat a másik után.

Hamarosan zubogó víz hangja hallatszott a fürdőszobából. Nathaniel. Meztelenül a meleg zuhany alatt.

Ez a földi mennyország. És még tálca sem kell hozzá.

Megettem az omlettet, megittam a frissen facsart narancslét, és visszatettem a tálcát az éjjeliszekrényre, mielőtt elindultam volna a fürdőszobája felé.

Akkora volt, mint az én lakásom, és akár egy kisebb koktélpartit is rendezhetett volna a zuhanyzóban. Ennek ellenére még sohasem zuhanyoztunk benne együtt.

Ott állt a vízsugarak között, és körbevette a gőz. Tapasztalatból tudtam, hogy két felső és hat oldalsó zuhanyfej áztatta a testét. Ha én voltam itt, szinte alig akartam kijönni alóla. Ha még Nathanielt is hozzáteszem ehhez, nem hinném, hogy bármelyikünk is odaérne idejében a munkába.

Hát jó…

Kiléptem a hálóingemből, és leejtettem a padlóra. Nathaniel háttal állt nekem, és nem is hallott semmit.

Gyorsan megmostam a fogam, majd kinyitottam a zuhanykabin ajtaját, és beléptem, belélegezve a párás levegőt. A zár kattanására megfordult. Szó nélkül odamentem hozzá, és összekulcsoltam a nyaka mögött a kezem. Ajkunk lágy csókban ért össze.

– Jó reggelt – mondtam a szájába.

– Jó reggelt. Valami baj volt a reggelivel?

Igen, Nathaniel – akartam mondani. – Azért állok itt meztelenül a zuhanyzódban, mert panaszkodni akarok a reggeliről.

– Tulajdonképpen hiányzott valami.

– Tényleg? Az omlettből?

– Nem magából az omlettből; nem voltál benne te – pusziltam meg az arcát. – Te. – Most a másik arcát. – Nem voltál ott köretként sem. – Megcsókoltam az ajkát.

– Ez nem mehet így tovább, igaz?

– Azt hiszem, ezt kijelenthetem.

– Hmm – mondta, majd szappanozni kezdte a kezét. Perceken belül úsztam a habokban, és elkezdtem mosni a hajam. – Tudom, hogy már sokat beszéltünk erről – mondta, ahogy a meleg víz lemosta rólam a habot, és öblíteni kezdtem a hajam –, de meg foglak kérni, hogy még egyszer legyél az enyém. – Két kezét a vállamra tette, és a szemembe nézett. – De nem kell még belekezdenünk semmibe ezen a hétvégén.

– Tudom – mondtam, és szappanos kezemmel végigsimítottam a karját. – De én szeretnék. – Megálltam, mert nem tudtam, hogyan fogalmazzam meg a mondanivalómat. – Nem hittem volna, hogy valaha is ilyesmit szeretnék… hogy ilyesmi után sóvárognék. Most sem akarok senki mással lenni, csak veled, de… – kényszerítettem magam, hogy a szemébe nézzek, hogy meggyőzzem arról, hogy milyen komolyan gondolom, amit mondok – most már értem, miért gondoltad olyan fontosnak, hogy más domináns férfiakat ajánlj be nekem.

Óvatosan a melléhez ölelt.

– Köszönöm – súgta a hajamba.

És ekkor a kétségek és bűntudat utolsó morzsái is lehullottak.

Így álltunk ott néhány másodpercig, és éreztük, ahogy a múlt elszáll, és magunkhoz öleltük a jövőt. Lassan hátrább lépett, és hozzám hajolt. A nyelve az ajkamon játszott, és ahogy a számba ért, felsóhajtottam. Átadtam magam a parancsoló ajkának. Átadtam magam neki. Hagytam, hogy ellepjen az érzések örvénye.

Már szinte sok volt.

– Jaj – mondtam, amikor a csók véget ért.

– Te is érzed?

Lehunytam a szemem, és röviden bólintottam.

– Minden egyes alkalommal.

A szája sarka egy kis mosolyra görbült.

– Gyere ide – mondta, és a zuhanyzó széléhez húzott. Felnyúlt, és lezárta a felső zuhanyokat, hogy csak az oldalsók működjenek. Megfogta a jobb lábam, és a csempével borított padkára tette.

– Itt – tette a kezét a lábam közé –, nagyon, nagyon piszkos vagy. Piszkos?

Micsoda?

Észrevette a döbbenetemet.

– Emlékszel? – súgta, miközben az ujja a nedves hüvelyemnél járt.

Ó…

Hát erre gondolt tegnap éjjel! Elmosolyodtam, ahogy az eszembe jutott… ahogy széttárt lábbal vagyok, ő fölöttem, és belém hatol, miközben én az ágytámlába kapaszkodom.

Lenyúltam, és megragadtam a farkát.

– Ó, igen. Most már dereng valami.

– Hála istennek! Mert ha már elfelejtetted, akkor én mély, sötét depresszióba zuhanok.

– Én csak egy dolgot szeretnék, hogy ez itt belém zuhanjon – szorítottam meg a kezemmel.

– Basszus, Abby – mondta, és a kezembe kezdett mozogni.

– Most, Nathaniel!

Megállt a csípőjével.

– Milyen türelmetlen vagy mindig, szerelmem! Meg kell tanulnod ízlelgetni az örömöket!

Fenébe ezzel a javíthatatlan emberrel!

– Majd ízlelgetem az örömöket később. Te mondtad, hogy mindjárt indulnunk kell munkába!

Lustán mosolygott rám.

– Ez még az előtt volt, hogy bejöttél volna hozzám a zuhany alá.

– Elkésünk – mondtam, pontosan tudva, hogy a figyelmeztetésem süket fülekre talál. Senkit sem érdekelt, hogy elkésik-e vagy sem, hiszen az övé volt a cég.

A fülemhez hajolt, és belesúgta:

– Majd írok neked igazolást.

Felé fordultam, hogy találkozzon az ajkunk.

– Igazán?

– Mmm… – mondta a számba. – Kedves Martha! Kérlek, nézd el ma reggel Abby késését…

– Még mit nem!

Az ujját a számra téve elhallgattatott.

– …mert akarata ellenére itt kellett maradnia, egy bizonyos okból, úgy értem, egy vízvezeték-probléma miatt, ami váratlanul jelentkezett a zuhanyzómban.

Lassan újra mozogni kezdett a kezemben.

– A humorod szexuális ügyekben meglehetősen otromba és gyerekes – mondtam.

– Komolyan? – kérdezte, és megállt a mozgásban. – Azt hittem, elég jó rögtönzés volt. Meg aztán, Marthával így vagyunk – mutatta fel két egymásba font ujját.

– Az, hogy Martha elnézte neked a szerdai látogatásaidat, nem jelenti azt, hogy puszipajtások lennétek!

– Dehogyis! Egy csomó mindennel tartozom neki. Sohasem hagytam volna ott a rózsát, ha nem talált volna meg vele.

Nevettem, mert nem gondoltam volna, hogy ilyen kevés választott el attól, hogy ne kapjam meg azt a rózsát.

– És Martha volt az is, aki elmagyarázta nekem a jelentését!

– Emlékeztess rá, hogy küldjek egy köszönőkártyát neki – mondta, és újra a kezembe mozdult. – De ne most… később… sokkal később.

A másik kezemet az ágyékához csúsztattam, markomba vettem a golyóit, és másodperceken belül megfeledkeztem Martháról, a munkáról, és mindenről, ami távolról is emlékeztetett arra, hogy Nathanielen kívül másra is készülnöm kellene. A szájunk újra összeért. Még mindig lágyan, mert húzni és élvezni akartuk a pillanatot.

Abbahagyta a csókot, és kezét a mellem alá tette.

– Még sohasem voltam ilyen féltékeny a vízre. – Ujjai végigcsúsztak a bőrömön. – Mert mindenütt hozzád ér, egyszerre.

Fejét a mellbimbómra hajtotta, és megnyalta a körülötte lefolyó vizet. A fejem a zuhanyzó falának támasztottam, és kiengedtem a kezemből a farkát.

Ő nekem támaszkodott, és két ujját belém nyomta. Felnyögtem, és a lábam a dereka köré tettem. Ő gyorsabban simogatott az ujjával, majd a hüvelykjével is beszállt, amit finoman a csiklómhoz nyomott.

És ha még ez nem lenne elég, ezt súgta a fülembe:

Te félénk, te félénk

Te félénk kicsi lányka,

Tűnődsz a tűzfényben

Önmagadba zárva.

Behozod a tálcát,

Megterítesz nekem.

De én egy távoli szigetre

Mennék inkább veled.

Behozod a gyertyát,

Fény lesz a szobában.

Megtorpansz a küszöbön,

Csak állsz a homályban; Félénk vagy, mint egy nyúl,

És nem pihen a kezed.

De én egy távoli szigetre

Szállnék inkább veled.{xv}

Közben a keze folytonosan mozgott; finoman juttatott el az önkívületig, és amikor elérkezett az utolsó sorhoz, úgy éreztem, elszállok. Magával ragadott az orgazmus, és megremegtette az egész testem.

– Imádom nézni, ahogy élvezel. – Belépett a lábam közé, és a farkát a lyukamhoz tette. – Ettől mindig kibaszott kemény leszek.

Könnyedén csúszott belém a dákója, és levegő után kapkodtam, ahogy mélyen magamban éreztem. Még le sem higgadtam, amikor már készült bennem az újabb orgazmus.

– Élvezz velem, Abby! – mondta, és újra meg újra nekem feszült. – Vigyél most magaddal!

Sohasem unom meg az érzést, ahogy bennem van, vagy ahogy a testünk együtt mozog. Átkaroltam őt, és a körmeimet végighúztam a hátán.

– Igen – mondta egy mély morgással –, bassza meg, ez az!

Erősödött a szorításom, ahogy a következő orgazmusom készülődött. Kezét mindkét oldalról a fejemhez tette, és dupla erővel tolta a farkát belém.

– Soha nem akarok kimenni ebből a zuhanyzóból – mondta, és tovább döngölt. – Soha nem akarlak elhagyni téged. Mert sohasem lehet belőled elég! – A hátam lejjebb csúszott a nedves csempén, ahogy tovább döfött. – Soha! Soha! Soha nem elég!

Fogával megkarcolta a nyakam, és egyik kezével odanyúlt, ahol összenőttünk.

– Érezz minket! Érezz engem! Olyan kibaszott jó!

Egyik ujjával megpöccintette a csiklóm, és éreztem, hogy megfeszül a testem. Felnyögtem. Ő behajlította a lábát, újra lökött, és elöntött a gyönyör. Egy utolsó döféssel megállt bennem, és belém élvezett. Rám hajtotta a fejét, míg a légzésünk visszatért a rendes ütemébe, és a szívverésünk is lelassult. A víz zubogása lassan visszatérített a reggel valóságába.

– Francba – mondta, és a vállamra dőlve elmosolyodott.

– Mi a baj?

– Most újra zuhanyozhatom. 

Harminchetedik fejezet

Ms. King – mondta a recepciós –, Mr. West kívánja látni önt!

Felálltam, és bementem a sötét faajtón. A szívemnek nem kellett volna úgy zakatolnia, hiszen pontosan tudtam, ki vár rám a zárt ajtó mögött. Ismertem, és szerettem őt.

Péntek este volt, és a saját kérésemre mentem el az irodájába. Nathaniel nem értette először, hogy mit is akarok, de aztán belement a játékba.

Kinyitottam az ajtót, beléptem, és egy gyors pillantást vetettem rá. Ő lehajtott fejjel ült, és írt valamit. Becsuktam az ajtót magam mögött, és a szoba közepére mentem.

Pontosan úgy álltam ott, ahogy hónapokkal azelőtt; a lábam vállszélességű terpeszben, a fejem lehajtva, a karom az oldalam mellett.

Ő csak írt tovább.

Az utóbbi két hétben kidolgoztuk az új megállapodásunkat. A konyhaasztalnál ülve megbeszéltük, hogy mit kívánunk egymástól. Megjelöltük a határainkat. Újradefiniáltuk a biztonsági szavakat. Megegyeztünk, hogy mikor és hogyan játsszunk. Úgy döntöttünk, hogy péntek estétől vasárnap délutánig játékidő van, ezen kívül pedig pontosan olyanok vagyunk, mint bármelyik másik pár.

Az első vitánk azon volt, hogy milyen gyakran viseljem a nyakörvét. Én mindig hordani akartam, de Nathaniel másképp gondolta.

– Eddig mindennap viseltem – mondtam, és nem láttam értelmét annak, hogy mostantól másképp legyen.

– De megváltoztak a dolgok.

– Ezt nem vitatom, de ha mindennap viselem, ezzel fenntartom a kapcsolatot kettőnk között.

– Értem, hogy miért akarod viselni a nyakörvet mindennap, de meghallgatsz egy tanácsot? Valakitől, akinek több a tapasztalata?

– Gyakran fogod kijátszani ezt a tapasztalat-kártyát?

– Igen. Rosszkedvűen dőltem hátra a széken.

– Figyelj, Abby! Akár elismered, akár nem, a nyakörv egy bizonyos lélekállapotba hoz téged, és nem akarom, hogy ebben legyél hét közben. Ha kedden megkérdezem tőled, hogy borsót vagy sárgarépát szeretnél-e vacsorára, akkor Abbyt, a szeretőmet kérdezem, és nem Abigailt, az alávetettemet.

– Tudom, de… – Elvesztettem a fonalat. Nem mondott hülyeséget.

– Nem írok elő neked étrendet, nem adok edzéstervet, nem kötelezlek alvásra, vagy…

– Hála istennek, mert a nyolcórás alvás súlyosan veszélyeztetné a hétköznapi tevékenységeinket.

– Egyetértek. De, hogy visszatérjünk, ha szerdán szeretnék szexelni veled, de neked épp nincs kedved, azt akarom, hogy nyugodtan kimondd ezt. A nyakörv – ingatta meg a fejét – megakadályoz ebben. Még akkor is, ha úgy gondolod, hogy nem.

Így tehát megegyeztünk, hogy csak hétvégén viselem a nyakörvemet.

Bár az én ötletem volt, hogy újra beadom hozzá a jelentkezésemet, és felkeresem az irodájában, azt nem beszéltük meg, hogyan folyjon tovább az este. A lábamat néztem, és azt találgattam, vajon itt van-e a nyakörvem az irodájában. Nem láttam az óta, hogy azon a reggelen otthagytam az ebédlőasztalon.

Hallgattam a billentyűzete állhatatos kopogását, és megpróbáltam kitalálni, mire gondolhat. Mit tervez.

Félretoltam csapongó gondolataimat, és inkább a lélegzetemre koncentráltam. Nem kellett azon gondolkodnom, hogyan végződik az este. Úgy végződik, ahogy Nathaniel akarja, és bármit dönt, az lesz a legjobb mindkettőnknek.

Nem voltak kétségeim.

Abbahagyta az írást.

– Abigail King.

Nem néztem föl, amikor meghallottam a nevemet. Ezúttal már vártam, és lent tartottam a fejem. Hátratolta a székét az íróasztalától, és odajött hozzám a keményfa parkettán. Számoltam a lépéseit.

Tíz.

Tíz lépés, és megállt mellettem. Megemelte a hajam, a keze köré tekerte, és meghúzta.

– Kesztyűs kézzel bántam veled az utóbbi alkalommal – mondta mély, parancsoló hangon.

A hasam összerezzent a várakozástól. A dom Nathaniel visszatért.

Már nagyon hiányoltam.

Erősebben húzta meg a hajam, és kényszerített, hogy lefelé nézzek.

– Egyszer azt mondtad, hogy bármit elfogadsz, amit testileg kapsz tőlem – mondta.

– Emlékszel?

Igen, hogyne. Pontosan emlékszem ezekre a szavaimra. Tudnom kellett volna, hogy még visszaütnek rám.

– Most kipróbálom, hogy így van-e – mondta, és megrántotta a hajam. – Meglátjuk, mennyire tudod elfogadni.

Elengedte a hajam, és kiengedtem a levegőt, amit idáig benntartottam.

– Meg foglak tanítani – mondta, és úgy állt elém, hogy csak bőrcipőjének az orrát láttam. – Meg foglak tanítani, hogy minden igényemet, vágyamat és akaratomat kiszolgáld. Mostantól, ha adok egy parancsot, elvárom, hogy azonnal, és kérdés nélkül engedelmeskedj. A tétovázást, a kérdő tekintetet vagy az engedetlenséget helyben megtorlom. Megértetted?

Vártam.

– Nézz rám, és válaszolj! – mondta. – Megértetted?

Felnéztem az állhatatos, zöld szemébe.

– Igen, mester.

– C… c… – cicegett elégedetlenül. – Azt hittem, ezt már megtanultad a múltkor. Múltkor? Mit?

– Hogyan válaszoltál, mielőtt megkaptad a nyakörvedet?

Basszus.

– Igen, uram.

– A múltkor elnéztem neked ezt a hibát – mondta, és odasétált az íróasztalához. – De, ahogy mondtam, most már nem leszek ilyen elnéző.

A szívem a torkomban dobogott. Nem gondoltam volna, hogy ilyen hamar elrontom.

– Hajtsd föl a szoknyád, és tedd a kezed az íróasztalra!

Odamentem az íróasztalához, és a derekam fölé emeltem a szoknyám. Vajon kint van még a titkárnő? Hallja, ami idebent folyik? Letettem a kezem az íróasztalra, és megtámasztottam magam.

– Három ütés. Számold!

A keze a levegőben suhant, majd lecsapott a hátsó részemre. Aú!

– Egy – mondtam.

Aztán jött még egy, máshová.

– Kettő.

Már csak egy van. Összeszorítottam a fogam, ahogy harmadszor is rám húzott.

– Három.

Abbahagyta, és megdörzsölte a fenekem, szakértő módján oszlatva el a fájdalmat. Jólesett az érintése, és erőlködnöm kellett, hogy nyugton maradjak. Visszahúzta a szoknyám.

– Menj vissza oda, ahol voltál! – suttogta.

Visszamentem az iroda közepére. Bizonyos szempontból megkönnyebbültem. Én elszúrtam, ő kezelte ezt. Folytattuk. Semmi félnivalóm nincs.

– Emlékszel a biztonsági szavakra? – kérdezte az íróasztal másik oldaláról.

Visszaidéztem magamban a beszélgetést. A konyhaasztalnál ültünk.

– Kettőt? – kérdeztem. – Két biztonsági szót adsz nekem?

– Ez egy elterjedt rendszer – mondta, és leírt valamit.

– De a múltkor…

– Már elmondtam – nézett föl rám –, hogy milyen hibát követtem el a múltkor, Abby. Nem engedem, hogy újra elsétálj tőlem.

Átnyúltam az asztal fölött a kezéért.

– Nem hagylak el. Csak egyszerűen nem értem, miért kell két biztonsági szó.

– Mert tovább feszegetjük a határaidat. Ha azt mondod, „sárga”, abból tudom, hogy ez már sok neked, de azért elviseled. A „piros”-ra megállok abban a pillanatban.

Még így is túlzásnak éreztem.

– De még nem volt olyan alávetetted, aki használta volna a biztonsági szavát – vetettem ellen.

– De már van – mondta, és a kezemet a szájához emelte. – És azt szeretném, hogy teljesen biztonságban érezd magad, ha velem vagy. Még akkor is, ha erőltetek valamit.

– Igen, uram – mondtam, visszatérve a jelenbe. – Emlékszem a biztonsági szavakra.

– Jó. – Visszament az íróasztala mögé, kinyitott egy másik fiókot, és kivett egy dobozt. Kinyitotta.

A nyakörvem.

Felmutatta.

– Kész vagy rá, Abigail?

– Igen, uram – válaszoltam mosolyogva.

Visszajött, és megállt előttem.

– Térdelj le!

Térdre ereszkedtem. Rácsatolta a nyakláncot a nyakamra. Újra teljesnek éreztem magam.

– Minden pénteken hatkor rád teszem ezt, és vasárnap délután háromkor leveszem – mondta, és az ujja a kulcscsontomra siklott.

Úgy döntöttünk, hogy ez bőven elég időt ad a pénteki játékokhoz, és vasárnap is marad elég idő rá, hogy megbeszéljük a hétvégét, és visszatérjünk a mindennapi szokásainkhoz.

Azt is eldöntöttük, hogy mi lesz közvetlenül az után, hogy visszakaptam a nyakörvemet pénteken. De azért megvártam, hogy utasítson rá.

– Állj fel! – mondta.

Zavartan álltam fel. Nem ebben egyeztünk meg.

A szeme csillogott az érzelmektől.

– Olyan baromi jól nézel ki a nyakékemmel! – Az állam alá tette a kezét, és megcsókolt. Erősen.

Az ágyában töltött első éjszaka után ott feküdtem a karjában.

– Mi volt ez a csókolózást tiltó szabály? – kérdeztem, és végigsimogattam a mellkasát. – Minden alávetetteddel így volt ez, vagy csak velem?

– Csak veled, Abby – simogatta meg a hajamat.

– Csak velem? – emeltem föl a fejem, hogy jobban megnézhessem őt. – De miért?

– Egy módja volt annak, hogy távol tartsam magam tőled. Úgy gondoltam, ha nem csókollak meg, nem foglak olyan erősen érezni. Mindig képes leszek arra gondolni, hogy csak az urad vagyok.

– Szóval, megcsókoltad a többi alávetettet – mondtam magam elé, bár nem szerettem a féltékenységet, ami elfogott.

– Igen.

– De engem nem. Nem mondott semmit, talán félt tőle, hogyan reagálok rá. Vagy hogy mit mondok rá.

Egy részem valóban dühös volt, hogy visszatartotta. Hogy megtagadott minket.

De ami elmúlt, elmúlt.

– Tudod, mit jelent ez, nem? – kérdeztem, és rámásztam a testére.

– Nem – válaszolta tétován.

Az ajka közelébe tettem a szám.

– Hogy egy csomó helyrehoznivalód van.

– Egy csomó? – adott egy lágy csókot a számra.

– Mmm – mondtam, mire újra megcsókolt. – Egy csomó megadnivalód. Kamatostul.

Szájával az ajkamat érintve elmosolyodott.

– Kamatostul?

– Magas kamattal. Úgyhogy jobb, ha nekilátsz!

– Ó, Abby! – mondta, majd átfordított, hogy a teste ott volt fölöttem. – Én mindig megadom az adósságaimat.

Megszakította a csókot, és lenyomta a vállamat.

– Vissza, térdre!

Ott térdeltem előtte. A farka nekifeszült a nadrágjának, de még várt.

– Kérem, mester, a számba vehetem?

– Beveheted.

Gyorsan kigomboltam és kicipzároztam a nadrágját, hogy megízleljem őt. Lecsúsztattam a ruháit a térdéig, és kemény erekciójának látványára megnyaltam a szám. Ahogy a számba vettem, megmarkolta a hajamat. Én finoman kezdtem, de ő nem lassan akarta, hanem azonnal benyomta végig, egyetlen kemény lökéssel. Elérte a torkomat, majd gyorsan visszahúzta, hogy ne fulladjak meg.

A hajamnál fogva irányította a ki-be mozgását. Annyira jó érzés volt, ahogy keményen húzta a hajam, és ahogy a rúdja nekifeszül a torkomnak! Reméltem, hogy neki is ilyen jó. Ahogy kijjebb jött a számból, szívni kezdtem, majd végigsimogattam a nyelvemmel, ahogy újra benyomta. Az ajkamat kicsit visszahúztam, hogy a fogam karcolja a dákóját.

– Baszd meg! – mondta.

Még néhány kemény lökés után remegni kezdett a számban. Várakozva a combjára tettem a kezem, készen az orgazmusára. Akartam ezt.

Még egyszer mélyen belém nyomta, majd megállt, és úgy maradt, míg belelövellt a számba. Lenyeltem, és imádtam a gyönyörét megjelenítő sós ízt.

Ujjait rátette a fejem tetejére, és finoman masszírozni kezdte, eloszlatva a maradék fájdalmat, amit a hajhúzás okozott. Én mozdulatlan maradtam, és csak a mozdulataiban rejlő szerelemre koncentráltam.

– Gombold be a nadrágomat, Abigail – mondta, és utoljára végighúzta ujjait a hajamban.

Visszahúztam a bokszerét és a nadrágját. Becipzároztam, és becsatoltam az övét.

– Állj fel – parancsolta. Kezét az állam alá tette, és megemelte a fejem, amikor felálltam. – Ma este keményen megdolgozlak. Elviszlek a gyönyör széléig, és ott hagylak billegni. Nem élvezhetsz el, amíg engedélyt nem adok rá, és nagyon fukar leszek az engedéllyel. Megértetted? Válaszolj!

Édes, kedves, irgalmas mennyek!

– Igen, mester!

A szeme izgatottan lobogott.

– Egy óra múlva otthon vagyok. Azt akarom, hogy meztelenül várj a játékszobában!

Folytatjuk

Művelt Nép Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó dr. Szilvásy György

Sorozatszerkesztő Kepets András

Végjegyzet

{i} John Boyle O’Reilly: The white rose

{ii} George Gordon Byron: Ahogy itt jár-kél. Szabó Lőrinc fordítása

{iii} John Clare: To Mary

{iv} John Donne: Song

{v} John Boyle O’Reilly: Constancy

{vi} William Shakespeare: A makrancos hölgy, II. felvonás 1. szín. Szász Imre fordítása.

{vii} William Shakespeare: V. Henrik, V. felvonás 2. szín. Németh László fordítása.

{viii} William Shakespeare: Ahogy tetszik, II. felvonás 7. szín. Szabó Lőrinc fordítása.

{ix} William Shakespeare: Macbeth, V. felvonás 5. szín. Szabó Lőrinc fordítása.

{x} William Shakespeare: Rómeó és Júlia, 2. felvonás 2. szín. Mészöly Dezső fordítása.

{xi} William Shakespeare: Makrancos hölgy, II. felvonás 1. szín. Szász Imre fordítása.

{xii} William Shakespeare: A két veronai nemes, I. felvonás 2. szín. Szabó Magda fordítása.

{xiii} William Shakespeare: Hamlet, I. felvonás 5. szín. Arany János fordítása.

{xiv} John Boyle O’Reilly: The white rose

{xv} William Butler Yeats: To an Isle in the Water

Table of Contents

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Végjegyzet