TARA SUE ME

A domináns

Művelt Nép Könyvkiadó

Budapest

TARTALOM

A mű eredeti címe: The Dominant by Tara Sue Me

Fordította: Angster László

Copyright © Tara Sue Me, 2013

Hungarian translation © Angster László, 2016

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2016

ISBN 9786155617706

Első fejezet

Az asztalomon a telefon mély hangon, duplán pittyegett.

Az órámra pillantottam. Négy harminc. Az asszisztensemnek meghagytam, hogy csak akkor zavarjon, ha két ember valamelyike keres. Ahhoz még túl korán volt, hogy Jang Cai legyen az Kínából, így hát csak egyvalaki lehetett.

– Igen, Sara? – nyomtam meg a telefon gombját.

– Mr. Godwin van a vonalban, uram.

Remek.

– Kaptam tőle csomagot ma? – kérdeztem.

– Igen, uram – felelte, és hallottam, ahogy a papírokat lapozgatja. – Bevigyem most?

– Nem, elég lesz később.

Elengedtem a gombot, és a fejhallgatómra kapcsoltam.

– Godwin, korábbra vártam a hívását! Hat nappal korábbra!

Ennyi ideje vártam már a küldeményre.

– Sajnálom, Mr. West. Volt egy megkésett jelentkező, és szerettem volna őtis betenni ebbe a csomagba.

Nos, jó. A nők nyilván nem tudhatták, hogy nekem határidőm van. Majd később megbeszélem vele.

– Így most hány van? – kérdeztem.

– Négy. – Úgy tűnt, megkönnyebbült, hogy ejtettem a témát. – Háromgyakorlott és egy, akinek se gyakorlata, se referenciái. – Hátradőltem a székemben, és kinyújtottam a lábam. Miért hozakodik ezzel elő? Mostanra már nagyon is jól ismerhette, hogy mit kérek, és mit nem. – Tudja jól, hogy mit gondolok a gyakorlatlan alávetettekről!

– Tudom, uram – válaszolta, és szinte láttam, ahogy letörli az izzadtságot ahomlokáról. – De ez most más; ő volt az, aki kérte önt.

Kinyújtóztattam az egyik, majd a másik lábamat. Már nagyon kéne egy jó hosszú futás, de erre estig még várnom kell.

– Mind engem akarnak.

Ezt nem hiúságból mondtam, hanem, mert ez volt a tény.

– Igaz, uram, de ő csak önnek akar szolgálni. Más egyáltalán nem érdekli.

– Komolyan? – ültem fel a székemben.

– A jelentkezésében benne van, hogy csak az ön alávetettje lesz, senkimásé.

Az elmúlt idők tapasztalatai alapján már megvoltak a magam szabályai a referenciákkal kapcsolatban, mert, hogy őszinte legyek, nem volt rá időm, hogy kiképezzek egy alávetettet. Jobban szerettem a gyakorlottakat, akik gyorsan beletanulnak az elvárásaimba. Akiket könnyű tanítani. Volt egy hosszú lista a jelentkezési lap mellékleteként, amiből a jelentkezők pontosan megismerhették, hogy mibe is vágnak bele.

– Gondolom, kitöltötte a kérdőívet. Nem jelölte be, hogy bármit és bármikor megtenne? – Egyszer már volt ilyen. Godwin nyilván tanult belőle.

– De igen, uram.

– Akkor, meg is tudom nézni?

– Utolsó a négy közül, uram.

Vagyis, ő az, aki miatt visszatartotta a küldeményt.

– Köszönöm, Godwin!

Letettem a telefont, és kiléptem az irodámból. Sara átadta a csomagot.

– Menjen haza, Sara! – mondtam, ahogy kézbe vettem a borítékot. – Ma már nem lesz sok tennivaló.

Megköszönte, és én visszamentem az irodámba.

Egy üveg vizet vettem elő, letettem az íróasztalomra, és kinyitottam a paksamétát.

Átnéztem az első három jelentkezőt. Semmi különös. Semmi olyasmi, ami ne illene a képbe. Akármelyikkel is tartanék próba hétvégét, nem tudnám megkülönböztetni őket egymástól.

Megdörgöltem hátul a nyakamat, és felsóhajtottam. Lehet, hogy túl régóta csinálom már ezt. Lehet, hogy meg kéne már állapodnom, valami „normális” dologban. Valakivel, aki persze nem Melanie. A baj csak az, hogy én ezt a dom életmódot szerettem. Kellett valami különleges dolog, ami kielégít.

Beleittam a vízbe, és az órámra néztem. Öt óra. Erősen kétséges volt, hogy bármi érdekeset találok az utolsó jelentkezési lapon. Mivel a nőnek nem is volt gyakorlata, nem érte volna meg a ráfordított időt, hogy átolvassam a papírjait. Így hát fogtam a jelentkezési lapját, és anélkül, hogy belenéztem volna, odatettem a „Megsemmisítendő” halom tetejére. A három megmaradt pakkot egymás mellé kiraktam az asztalra, és újra átolvastam a fedőlapjaikat.

Semmi. Tulajdonképpen semmi sem különböztette meg a három nőt. Lehunyt szemmel kéne választanom közülük. A középső megteszi.

De miközben átfutottam a róluk szóló információkat, a pillantásom a megsemmisítendő halomra terelődött.

A kiszórt jelentkezési lap egy olyan nőé volt, aki az én alávetettem akar lenni. Vette a fáradságot, hogy kitöltse a részletes kérdőívemet, és Godwin a többit is visszatartotta azért, hogy velük együtt küldhesse „Miss Nincs Tapasztalatom, de csak Nathaniel Westet Akarom” jelentkezését.

Kézbe vettem a kidobott lapokat, és elolvastam a nevét.

Abigail King.

A papírok kicsúsztak a kezemből, és táncolva hullottak a padlóra.

A világ szemében én voltam a siker embere. Saját biztonsági cégem volt, amit én irányítottam. Emberek százait alkalmaztam. Olyan palotában laktam, amit feldicsért még az Architectural Digest is. Remek családom volt. Az idő kilencvenkilenc százalékában elégedett voltam az életemmel. De ott volt az az egy százalék…

Az egy százalék, ami azt mondta nekem, hogy teljesen elrontottam mindent.

Mert emberek százai vesznek körül, de csak nagyon kevesen ismernek.

Mert az életmódom elfogadhatatlan.

Mert soha nem fogok találni senkit, akit szerethetnék, és aki viszontszeretne engem.

Sose bántam meg, hogy a domináns életmódot választottam. Általában nagyon is kielégített, és ha volt is olyan időszak, amikor nem, ezek nagyon ritkán és elszórtan fordultak elő.

Csak akkor éreztem magamban valamiféle hiányt, amikor elmentem a közkönyvtárba, és futólag megpillantottam Abbyt. Addig, amíg a jelentkezési lapja nem került az asztalomra, azt sem tudhattam, hogy egyáltalán tud a létezésemről. Odáig Abby szimbolizálta számomra a hiányzó egy százalékot. A világaink annyira távol álltak egymástól, hogy semmiképp sem tudtak volna összeütközni.

De ha Abby alávetett, és az én alávetettem akar lenni…

Engedtem, hogy a gondolataim olyan utakra tévedjenek, amelyeket évekkel ezelőtt lezártam. Felnyitottam a kapukat a képzeletem előtt, és áramlani kezdtek a képek.

Abby meztelenül, megkötözve fekszik az ágyamon.

Abby előttem térdel.

Abby korbácsért könyörög.

Ó, igen!

Felvettem a jelentkezési lapját a földről, és olvasni kezdtem.

Név, cím, telefonszám, munkahely – ezeket átugrottam. Az egészségügyi részhez lapoztam. Májfunkció, vörösvértest normál, HIV és hepatitisz negatív, nincs drog a vizeletben. Az egyetlen gyógyszer, amit szedett, az általam megkívánt fogamzásgátló volt.

A következő oldalra lapoztam, a kitöltött ellenőrző kérdésekhez. Godwin nem hazudott, amikor azt mondta, hogy Abbynek nincs tapasztalata. A listáról csak hét pontot jelölt be: a hüvelyi szexet, a maszturbációt, a szembekötést, a fenekelést, a sperma lenyelését, a kézimunkát és a szexuális megvonást. A megjegyzés mezőben a szexuális megvonás mellé odaírta: „Haha. Nem biztos, hogy a definícióink ugyanazok.” Elmosolyodtam. Volt humorérzéke.

Néhány dolog esetében a „nem, biztos, hogy nem” választ jelölte be. Becsültem érte, hiszen nekem is megvannak a kemény határaim. A listát átnézve rájöttem, hogy ezek közül több is egybeesik az övéivel. Néhány nem. De ebben nincs semmi rossz. A határok változnak, az ellenőrző kérdések változnak. Ha hosszú időt töltünk együtt…

Mi a fenére gondolok? Hogy behívom egy próbára?

Igen, a fenébe is, erre gondoltam.

De tudtam, tudtam, hogyha ez a jelentkezés nem Abbyé lenne, még csak meg sem fordulna a fejemben, hogy elfogadjam. Megsemmisíteném, és elfelejteném azt is, hogy létezett. Én nem képezek ki alávetetteket.

De ez Abbyé volt, és nem akartam megsemmisíteni. Addig akartam nézegetni, amíg kívülről megtanulom. Egy olyan listát akartam összeállítani, amelyekre a „Hajlandó vagyok kipróbálni” választ adta, és megmutatni neki a bennük rejlő örömöt. Addig akartam tanulmányozni a testét, míg a kontúrjai állandó jelleggel bemaródnak az agyamba. Míg a kezem ismeri és felismeri minden reakcióját. Nézni akartam, ahogy megadja magát az igazi alávetett hajlamainak.

A domja akartam lenni.

Meg tudom ezt tenni? Félre tudom tenni az elérhetetlen Abbyről szóló gondolataimat, hogy ezentúl Abbyre, az alávetettre gondoljak?

Igen. Igen, meg tudom tenni.

Mert én vagyok Nathaniel West, és Nathaniel West sohasem hibázik.

Második fejezet

Abigail kedden négy órára jelentkezett be. Egész hétfőn azt vártam, hogy bejön Sara, és közli velem, hogy Abigail lemondta a találkozót; de kedden egy órakor már elhittem, hogy Abigail valószínűleg eljön. Ez nyugtalanná tett.

Oda-vissza sétáltam az íróasztalom és az ablak között, eszembe idézve, milyen volt Abigail, amikor utoljára láttam. Maga volt a megtestesült türelem, ahogy a középiskolásokkal foglalkozott; lágyan felnevetett, mikor az egyik tinédzser mondott neki valamit. Aztán elképzeltem őt – mivel ezt már megengedhettem magamnak – az alávetettemként, aki készségesen szolgál engem. Minden parancsomnak engedelmeskedik.

Visszamentem az asztalhoz, és leültem. Az utóbbi órában már harmadszor húztam elő azt az információs csomagot, amit neki készítettem, és ismét átolvastam. Háromszor is ellenőriztem, hogy minden rendben van-e.

Szerencsére az unokatestvérem, Jackson hívott három harminckor, így nem bolondultam meg teljesen.

– Szia! – mondta. – Áll még a szombati racketball?

Felmordultam. Elfelejtettem ugyanis, hogy megígértem Jacksonnak a szombati visszavágót. Ha Abigail belemegy a hétvégi tesztbe, vajon ott akarom-e hagyni őt? Másrészt az is lehet, hogy nem rossz néhány órára távol lenni tőle. Egy kis szünetet adna a várható intenzív hétvégében.

Jackson megérezte a bizonytalanságomat.

– Az is rendben, ha nem. Még mindig elmehetek ejtőernyőzni.

Mikor utoljára ejtőernyőzött, majdnem véget ért a hátvédi karrierje, így hát tudtam, hogy csak viccel. Legalábbis reméltem.

– Ne zsarolj! – mondtam. – Nem akartam kihúzni magam. Csak ellenőriztem a naptáramban, hogy minden tiszta-e. De lehet, hogy randim lesz.

– Randid? Ismét lóra szállsz a Gyöngy Lány után?

– Ez a név nagyon tiszteletlen Melanie-vel szemben! – Meg aztán, távolabb nem is lehetett volna az igazságtól. Jó sokat lovagoltam már Melanie óta is.

– Csak azért mondtam, mert örülök, hogy seggbe rúgtad.

– Elég volt már, hogy a nőügyeimet elemezd – mondtam, mert szerintem fogalma sem volt róla, hogy valójában milyen a szexuális életem. – És te kit viszel haza az anyukád örömére?

– Pillanatnyilag senkit. De, kösz az emlékeztetőt! – mondta, némi kis szarkazmussal.

Egy kicsit még beszéltünk, és végül letettük a telefont, miután megegyeztünk, hogy szombaton találkozunk a racketballpályán.

Jackson sok tekintetben a bátyám volt, a nem létező bátyám helyett. A szüleim tízéves koromban meghaltak egy autóbalesetben. Az anyám nővére, Linda nevelt fel azután.

Todd Welling volt a közeli, családszerű baráti társaságom harmadik tagja, a feleségével, Elainával együtt. Todd és családja gyerekkorunkban Clarkék szomszédai voltak. Elaina a közelben lakott, és Todd-dal az egész középiskola és az egyetem alatt is jártak. Miután Elaina lediplomázott, egy hónap múlva összeházasodtak. Todd most már pszichiáter, Elaina pedig divattervező.

Irigyeltem Toddot és Elainát azért a társaságért, amit egymásnak nyújtottak. A szinte tapintható szenvedélyért, amivel szerették egymást. Én már rég feladtam magamban, hogy az övékéhez hasonló kapcsolatot találjak, de hát ilyen az élet, amit élek.

De ha Abigail az én alávetettem lenne, ez majdnem mindenért kárpótolna.

A telefonom mélyen, kétszer sípolt.

– Igen, Sara? – Az órámra néztem: három óra negyvenöt. Abigail pontos.

Még egy pozitívum.

– Miss King van itt, uram.

– Köszönöm, Sara. Majd szólok, ha készen állok rá.

Szétkapcsoltam a vonalat. Ittam egy kis vizet, és még egyszer átfutottam a lapokat. Minden készen állt. Kezembe vettem a jelentkezési lapját, újraolvastam, de fogalmam sincs, hogy miért. Már kívülről tudtam.

Mikor az óra négy óra öt percet mutatott, kiszóltam Sarának, hogy küldje be Abigailt.

Nagy levegőt vettem, megnyitottam egy üres dokumentumot a gépemen, és írni kezdtem.

Nathaniel West a világ legnagyobb barma.

Mégis, mi a fenét csinálsz?

Idióta!

Abigail kinyitotta az ajtót, csendben belépett, majd becsukta maga mögött.

Hülye. Kibaszott idióta.

Nem engedheted, hogy idejöjjön!

Ez lesz életed legnagyobb hibája!

Bejött az iroda közepére, és a perifériás látásommal figyeltem őt. Láttam, ahogy a kezét maga mellett tartva áll, a lábát vállszélességbe teszi.

Francba.

Francba. Francba. Francba. Francba.

Francba. Francba. Francba. Francba.

Bassza meg. Bassza meg. Bassza meg.

Francba.

Egyfolytában gépeltem, miközben őt lestem. Nagy levegőt vett. A szemét lehunyta.

Szedd össze magad, West! – írtam. – Érted van itt! Hogy a te alávetetted legyen! A legkevesebb, amit megtehetsz, hogy ne legyél már ilyen nyámnyila seggfej!

Már rengetegszer csináltál ilyet. Ő az alávetetted akar lenni. Te egy dom vagy. Ebben nincs semmi új. Semmi különös.

Add meg neki, amit akar!

Akkor ő is adni fog neked.

Olyasmit is, amiről még ő sem tudja, hogy van neki.

A gépelés segített rendbe szedni a gondolataimat. Olyan volt, mint a zongora. Leírtam még néhány sort, nagy levegőt vettem, és felnéztem.

– Abigail King – mondtam.

Összerezzent. Ez várható volt. A fejét még mindig lehajtotta, de egy halvány remegés futott végig a testén. Szerettem volna odanyúlni és megérinteni, hogy tudja, sohase bántanám.

Ehelyett felvettem a jelentkezési papírjait, és azt a köteget, amit én fogok neki odaadni, ha rendben megy minden, és ütögetve egyenesre igazítottam a szélüket.

A fejét még mindig lehajtotta.

Nagyon jó.

Hátratoltam magam az asztaltól, és kimentem a szoba közepére. A remegése erősödött, de csak alig. Megálltam mögötte, és kinyújtottam a kezem. Ideje volt megérinteni őt, hogy érezzem: ő is csak egy hús-vér nő.

Semmivel sem több. Semmivel sem kevesebb.

Oldalra simítottam a hosszú, sötét haját, és közel hajoltam hozzá.

– Nincsenek referenciáid – mondtam, mert ez volt a helyzet, és mert látni akartam, ahogy a nyaka alján felgyorsul az érverése.

Igen.

Pontosan így.

Közelebb hajoltam, a számmal majdnem megérintettem a nyakát.

– Tudnod kell, hogy nem foglalkozom szubok betanításával. Az eddigi alávetettjeim korábban mind tökéletes képzésen mentek át.

Vajon tudni szerette volna, hogy miért tettem vele kivételt? Rájöhetett a szavaimból, hogy itt valami más is játszik?

Valószínűleg nem. De megtörténhetett volna. Általában nem így működtem. Minden szabályt megváltoztattam a kedvéért.

És még csak nem is tud róla.

Kézbe fogtam a haját, és meghúztam.

– Biztos vagy benne, hogy ezt akarod, Abigail? Muszáj, hogy biztos legyél benne!

Volt bennem egy kis rész, ami azt akarta, hogy nemet mondjon, hogy nézzen rám, és távozzon. És sohase térjen vissza. De énem legnagyobb része azt akarta, hogy maradjon. Akartam őt.

Abigail nem mozdult. Nem ment el.

Elnevettem magam, és visszamentem az asztalomhoz. Mindketten makacsok vagyunk. Végül is, lehet, hogy ez működni fog.

Fenébe is, azt akartam, hogy működjön!

– Nézz rám, Abigail!

Először találkozott a pillantásunk. A szeme mélybarna volt, és vastag szempilla szegélyezte. Ahogy rám nézett, minden gondolatát láttam. Az idegességét, a kívánását, az őszinte helyzetértékelését.

Dobolni kezdtem az asztalon az ujjaimmal. A szeme sötétebb lett, és egy kicsit mintha zavarba jött volna.

Aha! Piszkos, nagyon piszkos gondolatok jutottak az eszébe! Ettől mosolyognom kellett; de mostanra ennyi is elég.

– Nem érdekel, hogy miért adtad be a jelentkezésedet. Ha kiválasztalak, és megfelelsz a követelményeimnek, nem számít a múltad. – Mert már nem is volt múlt. Most csak a jelen számított. Összecsaptam a két jelentést. – Tudom, amit kell.

Még mindig nem mozdult. Nem is mondott semmit.

– Nincs gyakorlatod – mondtam. – De nagyon jó vagy.

Az ablak felé fordultam. Mögöttem lassan leszállt a sötét, és az irodám fényei tükröt csináltak az ablaküvegből. Mindent láttam, amit Abigail csinált.

Egy pillanatra a szemembe nézett, aztán megint lefelé.

Ezt nem lett volna szabad.

– Eléggé tetszel nekem, Abigail King. Bár nem emlékszem, hogy azt mondtam volna, hogy nézz félre.

Igen, gondoltam, mikor újra találkozott a pillantásunk. Továbblépünk.

A kezemben volt, és már nem engedem el.

– Azt hiszem, egy hétvégi próba megfelel. – Elfordultam az ablaktól, és meglazítottam a nyakkendőmet. – Ha egyetértesz, pénteken pontosan hatra odajössz a birtokomra. Küldök egy autót érted. Megvacsorázunk, és onnantól kezdődik.

Levettem a nyakkendőmet, és kigomboltam az ingem nyakát. Ő egyáltalán nem tűnt feszültnek, inkább izgatottnak talán.

– Vannak bizonyos elvárásaim az alávetettemtől. – Az alávetettemtől. Abigail King jó úton járt afelé, hogy az enyém legyen. – Vasárnaptól csütörtökig mindennap legalább nyolc órát kell aludnod. Kiegyensúlyozott étrendet eszel; majd átküldök e-mailen egy étkezési tervet. Hetente háromszor futsz egy mérföldet. Heti kétszer edzed az izmaidat, és fejleszted az állóképességedet az edzőtermemben. Holnaptól kezdve érvényes a tagsági kártyád. Van ezzel kapcsolatban valami aggályod?

Csendben maradt.

Gyönyörű.

– Mondhatod, szabadon.

Ahogy megnyalta az ajkát, rózsaszín nyelve végigszaladt a szája sarkain. A látványtól megrándult a farkam. Nyugalom – gondoltam. – Lesz majd idő erre is. Kérlek, istenem, legyen idő erre később! 

– Nem vagyok túl… atletikus, Mr. West. Nemigen szoktam futni.

– Meg kell tanulnod, hogy ne a gyengéid vezessenek, Abigail! – Mivel ő hozta fel a témát, hát segítek neki.

Odasétáltam az íróasztalom mögé, és leírtam az edzőteremben dolgozó jógaoktató nevét és számát.

– Hetente háromszor jógaórára is fogsz járni. Ott tartják az edzőteremben. Más? – Megrázta a fejét. –Akkor jó. Találkozunk péntek este. – Felé nyújtottam a papírokat. – Ezekben minden benne van, amit tudnod kell.

Odajött az íróasztalomhoz, és átvette. Aztán várt.

Tökéletes.

– Elmehetsz!

Harmadik fejezet

Bár sohasem voltam kiscserkész, szívből egyetértek a mottójukkal: „Légy résen!” Legalább fele részben a felkészülésnek köszönhetem az üzleti sikeremet. Részben ennek tudhatom be azt is, hogy még egyetlen alávetettem sem használta a biztonsági szavát. Ha az emberek jobban felkészülnének, a világ dolgai sokkal simábban mennének.

Ezért aztán a szerda délután jó részét a kedvenc ékszerészemnél töltöttem. Azt akartam, hogy ha jól megy Abigaillel a hétvége, már legyen nálam egy nyakörv. Miután láttam, hogy milyen jól ment neki az irodai teszt, biztos voltam benne, hogy a továbbiak is jól mennek majd.

Szétnéztem a nyakláncok választékán. A korábbi alávetettjeim sima ezüst nyakörvet kaptak, de Abigailnek valami mást akartam.

– Mr. West! – köszöntött az üzletvezető, és odajött hozzám. – Miben segíthetek ma?

Tulajdonképpen nem tetszett semmi, amit láttam.

– Egy nyakörvet keresek. Platinát. Esetleg gyémántokkal.

A menedzser szeme izgatottan villant meg.

– Épp van itt olyan, amit keres. Ma reggel érkezett, és még nem volt időm kitenni.

Elviharzott, majd pillanatokkal később visszatért egy bőrborítású dobozzal. Két kötélfonatú szalagból összefont platina nyakörv volt benne, mindenütt gyémánttal kirakva. Kiváló munka volt.

Ezt könnyen el tudtam képzelni Abigailen.

A nyakörvem.

A szubom.

– Tökéletes – mondtam az üzletvezetőnek.

Úgy döntöttem, hogy pénteken vacsorát készítek Abigailnek. Szerettem volna, ha jól érzi magát, mielőtt bármi elkezdődik. Lehetőséget adok neki, hogy kérdéseket tegyen föl, és megbeszéljük az aggodalmait. Szerettem volna, ha kellemesen érzi magát a hétvégén – annyira kellemesen, amennyire csak lehet.

Az egyik kedvenc ételemet készítettem el neki, és végigmentem a hétvégét illető terveken. Még nem hatolok belé. Ez még várhat, előbb más dolgokat próbálok ki. És az önkontrollomat is ellenőrizni akartam – hogy bármilyen közel is van, ne szexeljek vele.

Egy új szabályt is hoztam: nem fogom megcsókolni őt. Nem tűnt tisztességtelennek egy új szabályt hozni, ha már annyi szabályt megszegtem.

Egy részem tisztában volt vele, milyen ostobaság, hogy nem csókolom meg Abigailt, de ez biztosította, hogy megtartsam a megfelelő érzelmi távolságot tőle. Meg aztán, ő az alávetettem akart lenni. Nem a szeretőm. Amennyire átgondoltam a hétvégét, úgy láttam, hogy tisztán szexuális lesz, és semmi több. És jól volt ez így.

Az autószolgálat kocsija öt negyvenötkor érkezett a felhajtómra.

Amikor kinyitottam az ajtót, térden állva láttam meg őt, amint Apollót simogatja. Azt vártam, hogy a kutya majd távolságot tart tőle, mert általában nem barátkozott az idegenekkel. Elég szokatlan, hogy odament hozzá. Bár mondják, hogy a kutyáknak van egy hatodik érzékük az emberekkel kapcsolatban.

Az, hogy Apolló láthatólag kedvelte őt, meggyőzött róla, hogy jó ötlet volt ez a hétvége.

– Apolló – mondtam –, gyere ide!

Abigail nem hallotta, hogy kinyitottam az ajtót. Ez abból is látszott, ahogy felvetette a fejét. Mosolygott, ahogy Apolló megnyalta az arcát.

– Látom, megismerkedtél Apollóval – mondtam.

– Igen. – Felállt, és leporolta a nadrágját. A lenyugvó napban a haja és a szeme sötétebbnek látszott, rejtélyesebbnek. – Nagyon aranyos kutya.

– Nem az. Általában nem kedves az idegenekkel. Szerencséd van, hogy nem harapott meg.

Apolló persze nem harapta volna meg. Nem hagytam volna odakint egyedül, ha fennállt volna ennek a veszélye. Nem is tudom, miért mondtam ezt. Talán egy részem azt akarta, hogy inkább menjen el.

Bevezettem őt a házba.

– Ma este a konyhában vacsorázunk. A konyhát szabad területnek tekintheted. Jobbára ott fogsz étkezni, és ha csatlakozom hozzád, tekintsd úgy, hogy meghívtalak egy beszélgetésre. Általában az ebédlőben fogsz nekem felszolgálni, de ma úgy gondoltam, hogy kevésbé formális módon kezdjük az estét. Idáig világos?

– Igen, mester!

Megpördültem, mert váratlanul érintett ez a kisiklás.

– Nem! Még nem érdemelted ki a jogot arra, hogy így nevezz! Míg ez meg nem történik, hívjál uramnak vagy Mr. Westnek!

– Igen, uram. Bocsánat, uram.

Folytattam, de még mindig meg voltam lepve a hibájától. Remélem, hogy a hétvége hátralevő része jobban megy majd.

Bevittem a konyhába, és megvártam, míg leül. A keze remegett, amikor kihúzta a széket. Ideges volt. Érthető.

De itt volt. Itt, a konyhámban. Itt volt, hogy az alávetettem legyen.

A dolog abszurditása miatt csendben maradtam.

Néhány percig szó nélkül ettünk. Az én csirkémet eszi. Úgy igazítottam a székem, hogy jól lássam őt. Élveztem a látványt, ahogy az én ételemet fogyasztja.

– Ezt ön készítette?

Mégiscsak beszél! Végre.

– Sokféle tehetségem van, Abigail. – És alig várom, hogy mindet megoszthassam veled, tehettem volna hozzá.

Most megint szótlan lett.

– Örömmel látom, hogy nem érzel kényszert rá, hogy végtelen fecsegéssel töltsd ki a csöndet – mondtam, amikor már majdnem befejezte. – Van néhány dolog, amiről szólnom kell. És, ne feledd, ennél az asztalnál szabadon beszélhetsz.

Megálltam és vártam!

– Igen, uram.

Jó kislány.

– A listámból tudhatod, hogy meglehetősen konzervatív dom vagyok. Nem hiszek a nyilvános megalázásban, nem veszek részt extrém fájdalmas játékokban, és nem is osztozom mással. Soha. – Mintha mondtam volna neki bármikor is, hogy ő az enyém. – Bár én vagyok az uralkodó, ezen bármelyik pillanatban változtathatok.

– Értem, uram.

Tényleg érted? Majdnem megkérdeztem tőle.

– Még egy dolgot tudnod kell: nem csókollak szájon.

Erre egy kicsit furcsán nézett.

– Mint a Micsoda nőben? Mert túlságosan személyes?

Igen, pontosan. Túlságosan személyes. Távol kell tartanom minden személyességet, amennyire csak lehet.

– Micsoda nő?

– Látta a filmet?

– Nem. Nem láttam – válaszoltam. – És azért nem csókolózom, mert szükségtelen.

Szükségtelen, nekünk. Kérdezd meg, miért!

De, bár felkavarta, amit mondtam, megevett még egy falat csirkét, úgyhogy folytattam.

– Megértettem, hogy olyan személy vagy, akinek saját véleménye, saját reményei, álmai, vágyai és kívánságai vannak. Ezeket mind félre kell tenned ezen a hétvégén, hogy alávesd magad nekem. Ahhoz, hogy ilyen helyzetbe hozd magad, tisztelet kell; és én tisztellek téged. Minden, amit veled vagy neked teszek, téged szem előtt tartva teszem. Az alvással, evéssel és testedzéssel kapcsolatos szabályaim a te érdekeidet szolgálják. A fenyítéseim is a te érdekedben vannak. – Az ujjam végighúztam a borospoharam peremén, és magamban mosolyogtam, ahogy a tekintetével követte. – És a gyönyör, amit neked nyújtok… – igen, gyönyört nyújtok neked, Abigail, ezt már te is tudod – nos, nem hinném, hogy bármi aggályod lenne a gyönyörrel kapcsolatban.

Hátratoltam a székem az asztaltól, készen állva a kezdésre.

– Befejezted a vacsorát?

– Igen, uram.

– Én kiviszem Apollót. A szobám fent van, balra az első az emeleten. Tizenöt perc múlva ott vagyok. Te ott fogsz várni engem. Ötödik oldal, első bekezdés.

Kivittem Apollót, hogy kiszellőztessem a fejem, és hogy lehetőleg felkészítsem magam arra, ami a hálószobában történni fog. Újra végigvettem a tervemet. Abigail élvezi az orális szexet, ezt az ellenőrzőlistájából tudtam. Mivel általában ez volt az első aktusom az alávetettekkel, csak annak volt értelme, ha ezzel kezdjük a hétvégét.

Egy alávetett az orális szex közben pontosan tudja a helyét és a dolgát. Előttem térden állva az én gyönyörömet szolgálja. És bár én bármi másra is használhatom az alávetettet, komolyan veszem ezt a feladatát.

Felidéztem magamban, milyen állapotban hagytam ott a hálószobát: égő gyertyák mindenütt, a párna a szoba közepén, meg a hálóing, amit vettem. Vajon a párnán térdelve találom őt, a hálóingben? Ezt reméltem. De lehet, hogy a folyosón találom, mert meg akarja mondani, hogy meggondolta magát. Ettől tartottam.

– Gyerünk, Apolló!

Amikor visszaértem a házba, megálltam a mosókonyhánál, levetettem a trikómat, és betettem a szennyeskosárba, hogy a házvezetőnőm majd elvigye a mosodába. Abigail nem volt a folyosón, így hát felmentem a lépcsőn, Apollóval a sarkamban. A hálószobaajtónál a földre mutattam, mire egy sóhajjal lehuppant, és fejét a lábára tette.

Beléptem a szobába, és ott találtam őt. Rajta volt a hálóing, és ott térdelt a párnán.

Igen.

Becsuktam az ajtót.

– Nagyon jó, Abigail! Felállhatsz.

Lassan emelkedett fel. A hálóing a felsőcombjáig ért, és bőrén a halvány pír elárulta az izgatottságát.

– Vedd le a hálóinget, és tedd a padlóra!

Remegő ujjakkal húzta át a hálóinget a fején. Ideges volt, de a mellbimbói kemények, és az ajka megnyílt egy kissé.

– Nézz rám!

Mikor a tekintete találkozott az enyémmel – igen, ő éppolyan izgatott volt, mint én –, kihúztam az övem, és közelebb mentem hozzá.

– Mit gondolsz, Abigail? Megfenyítselek a „mester” megszólításért?

Megcsaptam a combja felső részét a szíjjal. Még nem voltam a mestere, és ezt meg kellett értenie.

Egy nap majd talán, hamarosan…

– Amit csak kíván, uram – suttogta.

Jó válasz.

– Amit csak kívánok? – Sok dolgot kívántam, de most…

Ott álltam előtte, és kigomboltam a nadrágomat, és a boxeremmel együtt letoltam. Felpattant az álló farkam. – Térdre! – Vártam, és tudtam, hogy közben mit néz. Ami nagyon is rendben volt. Látnia kellett.

– Szolgálj ki a száddal!

Előrehajolt, és a farkam becsúszott a nyitott ajkain.

A szája nedves volt és forró, mire még inkább megkeményedtem. Basszus, nagyon jó volt. Elértem hátul a torkát.

– Egészen!

Meg tudja tenni.

Meg fogja tenni.

Egy kicsit bizonytalankodott, majd fölemelte a kezét, hogy megfogja a farkam. Nem tetszett ez a bizonytalankodás.

– Ha nem tudod a szádba venni, nem kapod meg máshol sem – mondtam, mert pontosan tudtam, hogy hová szeretné most inkább. A gondolatra löktem egyet, és még mélyebbre mentem a torkában. – Igen, valahogy így!

Lenéztem, és a látványra, ahogy Abigail ott térdelt előttem, a farkammal a szájában, majdnem elélveztem. Nem fog ez sokáig tartani. – Szeretem durván és keményen, és nem leszek lágyabb veled csak azért, mert új vagy. – Megragadtam a haját. – Tartsd magad erősen!

Átkarolta a combom, és én kihúztam a farkam, hogy még erősebben lökjem a szájába.

A kezemmel mozgattam a fejét, így basztam a száját, keményen és durván. Pontosan úgy, ahogy szerettem.

– Használd a fogad! – mondtam, mire karcolni kezdte vele a rudamat, ahogy ki-be mozgott. Aztán még jobban belejött. Szívott, és a nyelvével körbenyalt.

– Igen – nyögtem, és lehunytam a szemem. Még keményebben löktem. Igen!

Bassza meg!

A golyóim megfeszültek, és tudtam, hogy közel vagyok. Visszatartottam magam, mert sokáig szerettem volna érezni magamon a száját, az élvezet ígéretét, ahogy már ott vagyok a peremén, de még mindig nem engedem.

Aztán még keményebben szívott, és tudtam, hogy többé nem tudom tartani magam.

– Nyeld le az egészet – mondtam, és tovább löktem neki. – Nyelj le mindent, amit adok neked!

Néhány hosszú spricceléssel mentem belé, de ő mind magába vette. Le is nyelte, egyetlen cseppet sem hagyott ki.

Kihúztam a farkam; még ziháltam, mert, a fenébe is, annyira jó volt!

– Ez az, Abigail – mondtam –, ez az, amire vágytam!

Felhúztam a nadrágomat, miközben láttam, mennyire várja a következő parancsomat.

Szerettem volna az ágyra dobni őt, és megdugni rendesen. Szerettem volna lefogni a kezét a feje fölött, és úgy döngölni, újra meg újra, amíg nem kezd sikoltozni a gyönyörtől, amit nyújtok neki. Azt akartam… Elég!

Idő kell neki, míg hozzászokik. Bármennyire is akartam, még nagyon új volt ő az én világomban. Nem akarnám, és nem is bocsátanám meg magamnak.

Megvártam, míg lecsendesedik a légzésem.

– A te szobád kettővel arrébb van, balra – mondtam. – Csak akkor alszol az ágyamban, ha hívlak. Elmehetsz.

Visszabújt a hálóingjébe, és összeszedte a ruháit.

– Pontosan hétkor reggelizek az ebédlőben.

Negyedik fejezet

Sosem aludtam túl sokat. Legtöbbször elég volt négy-öt óra, ami most jól is jött, mert miután ott éreztem Abigail ajkát a farkam körül, esélyem sem volt rá, hogy hamar elaludjak. Ujjammal átgereblyéztem a hajamat, és a laptopomon levő részletes táblázatban próbáltam elmélyedni, de a számok összekeveredtek az agyamban. Idegesen káromkodtam.

A francba. Mit tettem?

Térdre kényszerítettem Abigailt, és szájba kúrtam anélkül, hogy megkérdeztem volna, hogy egyáltalán akarja-e, és hogy mit gondol és érez ezzel kapcsolatban.

De – érveltem most magam ellen – épp ez volt az, amit akart. Szabadon döntött így. Bármelyik pillanatban mondhatta volna, hogy hagyjam abba, és én abbahagytam volna. De a helyzet az volt, hogy nem akarta, hogy abbahagyjam. Azt akarta, hogy uralkodjak rajta, mert különben nem jött volna a házamba, és holtbiztos, hogy nem aludna most két szobával arrébb a hálószobámtól.

Lecsuktam a laptopot, és kimentem a folyosóra.

Az ajtaja csukva volt, és nem égett nála a villany. Aludt.

Újabb bizonyíték rá, hogy ezt akarta.

Már nem kérdőjeleztem ezt meg magamban. Lementem a játékszobába, és előkészítettem a holnap estét.

Mikor végül ágyba jutottam, jóval éjfél után, majd négy és fél óra alvás után felébredtem, öt óra harminc volt. Néhányat nyújtóztam, mielőtt kimentem a folyosóra, Abigail szobájához.

Az ajtó csukva volt, még mindig aludt. Nem tudtam, fel fog-e ébredni, mire reggelit kell csinálnia, és egy pillanatra azt gondoltam, hogy inkább én fölkeltem. De nem akartam precedenst teremteni, így hát megfordultam, és lementem a házi edzőtermembe.

Hat negyvenkor fejeztem be a futást, és hallottam, hogy Abigail a konyhában zörög. Valószínűleg későn ébredt, és most megtett mindent, hogy idejében elkészítse a reggelimet. Kiléptem az edzőteremből, és egy gyors zuhanyt vettem. Pontosan hétkor beléptem az ebédlőbe, és ott találtam a reggelimet.

A szemem sarkából figyeltem, miközben ettem. Hanyagul öltözött föl, a haját egy lófarokba fogta össze. Valószínűleg nem is zuhanyozott. A légzése egy csöppet nehezebb volt, de jól palástolta, mintha nem akarná, hogy látsszon rajta, mennyire kellett sietnie a reggelimmel. Keményen dolgozott ezen a reggelen.

Amiből az következett, hogy a hétvége hátralevő része nagyon ígéretes. Szép lassan ettem. Semmi okom sem volt a sietségre, és azt akartam, hogy Abigailnek meglegyen a kellő ideje a gondolatai rendezésére.

– Készíts magadnak valamit, és egyél a konyhában – mondtam, miután befejeztem. – Egy óra múlva gyere a hálószobámba! Ötödik oldal, második bekezdés.

Miközben Apollót sétáltattam, felhívtam Jacksont.

– Ugye, nem lemondani akarod? – kérdezte.

– Nem. Azért hívlak, hogy nem akarsz-e velem ebédelni, ha végeztünk.

– Ebéd? Rendben. – Lehalkította a hangját. – Milyen volt a randi?

Felnevettem. Szinte semmit sem tud az egészről.

– Rendben volt. Ami azt illeti, több mint rendben. Ma estére is terveztünk valamit.

– Akkor jó – mondta. – Egy null neked! – Ó, ha csak a felét tudná! – Milyen a csaj? Csinos? És nincs nővére?

Lenyúltam, és megsimogattam Apollót. – Ebédnél majd mesélek.

Bár megpróbáltam elképzelni, milyen lesz, ha ott látom Abigailt szétterülve az ágyamon, a látvány mégis megdöbbentett. A késő reggeli napfény glóriát vont az ágy köré, és megvilágította a ragyogó testét.

A szeme csukva volt, így volt néhány másodpercem észrevétlenül megfigyelni őt. A szájánál kezdtem, ahogy az ajkai kissé szétnyíltak, mintha magában mondana valamit. A pillantásom tovább haladt, körbefogva a finom nyakát. Néztem, ahogy nyel egyet, ahogy az izmok megrándulnak a bőre alatt. A keze mozdulatai is felhívták magukra a figyelmet, pedig csak az ujjaival simogatta a lepedőt. A szeme még mindig csukva volt.

A melle pont akkora volt, hogy elférjen a markomban, és ahogy néztem, egy nagy levegőt vett, megemelve a mellkasát. A bimbói barnásvörösek voltak, és kőkemények a nyilvánvaló izgalomtól. Máris szerettem volna a számba venni őket. Megízlelni a…

Később.

Ökölbe szorítottam a kezem, és lefelé indultam a pillantásommal; végig a hasa lágy lejtőjén, le oda, ahol már széttett térdekkel várt. Ahogy jobban megnéztem, láttam, hogy már nedves volt.

Nekem nedves.

A farkam megkeményedett a gondolatra.

Később, West! – mondtam magamnak. – Tanulj egy kis önkontrollt! 

Tudtam, hogy ha nem most lépek tovább a tervem végrehajtásával, akkor letépem róla a ruhát, és úgy és ott azonnal magamévá teszem. De nem ez volt a tervem, és én mindig, mindent tervszerűen csinálok.

Majdnem mindent.

Azzal, hogy Abigail itt volt a házamban, szinte minden szabályt megszegtem, amit eddig hoztam.

Ez most nem rólad szól – mondtam magamnak. – Nem nagy dolog. Add meg neki, amit vár. 

Elernyedt az öklöm, és odamentem az ágyhoz.

– Maradjon csukva a szemed!

Összerezzent. Annyira befelé figyelt, hogy nem is hallotta, hogy beléptem.

– Szeretem, ha kicsit szétteszed a lábad. Gondold azt, hogy a kezed az enyém. Nyúlj magadhoz!

Mutasd meg, hogy mit szeretsz, mit akarsz!

Megint tétovázott.

– Most, Abigail!

Türelmesebbnek kell lennem, mint szoktam. Végül is, neki új volt ez az egész.

A melléhez emelte a kezét, először csak finoman, de aztán egyre durvábban, keményebben sodorta a bimbóját az ujjai között, egyiket a másik után. Az egyiket megcsípte, amitől egy kis kéjes sóhaj tört ki belőle.

Bassza meg, ez az! Szerette keményen.

Az egyik keze lecsúszott a hasán, míg a másikkal továbbra is a mellbimbóján dolgozott. Az egyik ujját a lába közé csúsztatta.

Csak az egyiket!

– Kiábrándítasz, Abigail. – Olyan közel mentem, hogy éreztem a leheletét az arcomon. A szeme remegett. – Maradjon csukva a szemed!

Lepillantottam, és láttam, milyen gyorsan ver a szíve. Meg tudom csinálni, hogy még gyorsabban verjen?

– Tegnap este egészen tele volt vele a szád, most meg egyetlen ujjal akarod a farkamat utánozni?

Hát, igen. Sikerült. Még gyorsabban vert a szíve.

Még egy ujját becsúsztatta.

– Még egyet!

Elakadt a lélegzete, de bedugta a harmadikat is, és lassan mozgatni kezdte.

Olyan lassan, ahogy én azt nem tenném.

– Keményebben! Én keményebben basználak meg.

Ez volt az igazság. Egy nap, nemsokára, meg is mutatom, milyen keményen.

Enyhe pír izzott fel a mellén. Igen, szerette, ha piszkos dolgokat mondok neki. Durván és piszkosan szerette, és azt, ha uralkodnak rajta. Ahogy elképzeltem magam az ujjai helyében, éreztem, hogy még keményebb leszek. Ahogy a farkam ki-be jár benne. Ahogy a farkam okozza ezeket a nyögéseket.

Már közel volt. A lélegzete szaggatottabbá vált, a melle még vörösebb lett. A szája kinyílt és becsukódott.

Közel hajoltam hozzá.

– Most!

Elengedte magát, és a fenébe is, nincs még egy olyan gyönyörű látvány a világon, mint amilyen Abigail, ha elért a csúcsra! Az összeszedettség az arcán, a teste feszes körvonalai, ahogy körbemossák az élvezet hullámai, és ahogy a lágy nyögések kibuknak az ajkán!

Majd a következő alkalommal – ígértem a feszülő farkamnak. Mikor újra élvez, már te is benne leszel.

Abigail kinyitotta a szemét, és felnézett rám. Pillantása a nadrágomra esett.

Látod? – szerettem volna mondani. – Látod, mit tettél velem? 

– Könnyű orgazmus volt ez, Abigail – mondtam ehelyett, amikor ismét a szemembe nézett. – Ne számíts rá, hogy gyakran lesz ilyen! Ma délutánra programom van, így nem leszek itt ebédre. Van steak a hűtőben, amit hatkor fogsz felszolgálni nekem az ebédlőben. – Végignéztem a kipirult testén, amit most alig látható izzadtságréteg borított. – Le is kell még zuhanyoznod, mert ma reggel nem volt rá időd. És ott van még a jóga-DVD is az edzőteremben. Használd! Elmehetsz.

Nem azért mondom, de porrá zúztam Jacksont a racketball-teremben. A határtalan szexuális frusztrációmnak tudtam ezt be.

– A francba! – mondta Jackson, ahogy becsusszantunk a kedvenc sportbárunkba. – Mi ütött beléd?

– Abigail King.

– Abigail – álmélkodott, miközben a menüt nézte.

– Neked Abby. Nekem megengedi, hogy Abigailnek hívjam, de mindenki másnak Abby. – Kérdőn nézett rám. – Ez csak egy kis játék köztünk. – Az étlapot nézegettem, és szerettem volna témát váltani. – Te a szokásosat?

– Ja. Minek változtassunk a jó dolgokon?

Odajött az üzletvezető, és egy kicsit beszélgetett Jacksonnal. Néha zavart, hogy egy hírességgel vagyok. Megnéztem a telefonom, és átolvastam néhány e-mailt. Semmi sürgős.

– Szóval – folytatta Jackson, mikor a főnök elment a rendeléseinkkel –, mesélj erről az Abbyről! Hol találkoztatok?

– A Közép-Manhattani Könyvtárban.

– Könyvtáros? Nem is tudtam, hogy a könyvtárosokra buksz.

– Sok mindent nem tudsz rólam.

Hitetlenkedve nevetett fel.

– Elhozod anya jótékonyságijára?

– Ha el akar jönni. Te kivel jössz?

– Nem jut eszembe senki. Ha találsz nekem valakit, csak szólj!

Mintha annyi szabad nő venne körül. Visszagondoltam arra, akivel Melanie után voltam, egy alávetettre, aki a komoly fájdalmakat szerette. Mondanom sem kell, hogy rövid volt a kapcsolatunk.

– Hát persze. Biztos lehetsz benne, hogy hívlak.

Ebéd után elmentem az irodába. Bizonyos okból nem akartam a házban maradni. Szerettem volna, ha Abigailnek van ideje hozzászokni az otthonomhoz, és ehhez jobb, ha én nem vagyok ott.

Hatkor beléptem az ebédlőbe, és ott találtam Abigailt meg egy ínycsiklandó steaket a tányéromon.

– Hozz magadnak is egy tányért, és egyél velem – mondtam, és levágtam egy falatot. Ez volt az első igazi étel, amit nekem készített, és nagyon is megfelelt; puha volt, és ízletes.

Csatlakozott hozzám, és csendben enni kezdtünk. Úgy tűnt, mélyen elgondolkodott valamin, ami zavart egy kicsit. Nem tudtam, mi hozhatta ilyen tűnődő hangulatba. Talán azon gondolkodik, hogy elmegy. Lehet, hogy elege lett. Lehet, hogy nem is ezt akarja.

Csak egy módja volt, hogy megtudjam.

– Gyere velem, Abigail – mondtam, miután befejeztük az evést.

Kimentünk az ebédlőből, fel a lépcsőn, és beléptünk a játékszobába. Az ajtóban félreálltam, és intettem, hogy lépjen be elsőnek.

Belépett, majd megpördült maga körül, és tátott szájjal nézett rám.

Pontosan ezt vártam tőle.

– Megbízol bennem, Abigail?

Először rám, majd a béklyókra nézett.

– Me… meg…

Elmentem mellette, és kicsatoltam a béklyókat.

– Mit gondoltál, mivel jár a megállapodásunk? Azt hittem, tisztában vagy vele, hogy mibe fogsz keveredni.

Persze, nem vártam, hogy válaszol. Csak le akartam szögezni, hogy mi nem szeretők vagyunk.

– Bíznod kell bennem, ha azt akarod, hogy haladjunk.

Bízz bennem, Abigail! Kérlek!

– Gyere ide! – folytattam. Ismét tétovázott, és tudtam, hogy ezzel előbbutóbb kezdenem kell valamit. – Vagy, elmehetsz, de akkor ne gyere vissza!

Elindult felém. Nem akart elmenni.

– Nagyon jó. Vedd le a ruhád!

A teste remegett, ahogy levette a blúzát és a melltartóját. Anélkül, hogy rám nézett volna, letolta a farmerjét és a bugyiját, majd kilépett belőlük.

Megfogtam a karját, és megláncoltam a feje fölött. Lassan mozogtam, meg akartam ízlelni minden pillanatot. Azt akartam, hogy ő is megízleljen minden pillanatot. Elé álltam, és kigomboltam az ingem, miközben ő izgatottan, tágra nyílt szemekkel nézett.

De még nem akartam, hogy nézzen.

Visszamentem a jobbomon lévő nagy asztalhoz, és kihúztam a fiókot. Ott is volt, amit kerestem; egy vastag, fekete kendő. Ezen át biztosan nem lát engem.

Úgy tartottam, hogy lássa; hogy tudja, mit fogok tenni.

– Ha eltakarom a szemed, a többi érzéked kiélesedik.

A kendőt körbetekertem a fején, ügyelve rá, hogy a szeme el legyen takarva. Igen, így már jobb. Végignéztem a testének vonalain. Most teljesen az én kezemben van. Meg van kötözve, és csak várja, hogy mit teszek vele.

Ó, Abigail, micsoda dolgokat akarok tenni veled! Miket fogok tenni veled...

Visszamentem az asztalhoz, és kézbe vettem a kedvenc ostoromat.

Halk léptekkel elmentem Abigail mögött, és elsimítottam a haját a nyakából. Megrándult az érintésemre. Arra gondoltam, vajon mikor hagyja abba, hogy minden érintésemre összerezzenjen.

– Mit érzel, Abigail? – kérdeztem. – Őszintén!

– Félek. Félelmet érzek.

Persze hogy fél. Melyik ép eszű ember nem félne?

– Érthető, de teljesen fölösleges – próbáltam megnyugtatni őt. – Sosem foglak bántani.

Elé álltam. Súlyosan vette a levegőt; mindent megtett, hogy meghallja, mit csinálok. Nem bízott még bennem.

Az ostor végével kört rajzoltam a mellbimbójára. Felnyögött az érzéstől.

– És most mit érzel?

– Vágyat, várakozást.

Ez már jobb. Megint megérintettem a mellbimbóját.

– És ha azt mondanám, hogy ez egy lovaglóostor, akkor mit éreznél?

Ez az egyik kedvenc játékom. Megmutatom neki, hogy mit tudok vele csinálni. Hogyan tudok vele gyönyört okozni. Hadd mutassam meg a világomat!

Ő hirtelen beszívta a levegőt, és úgy mondta ki:

– Félelmet.

Visszahúztam az ostort, csuklóból finoman meglendítettem, és élesen megcsaptam vele a mellét. Vannak dolgok, amiket jobban el lehet mondani szavak nélkül.

Elakadt a lélegzete, de nem a fájdalomtól. Inkább a meglepetéstől.

– Látod? Nincs mitől félned. Nem foglak bántani. – Finoman megütöttem a térdét is. – Tedd szét a lábad!

Ezúttal nem tétovázott. Azonnal engedelmeskedett.

Kiváló. Az arcát figyeltem: izgatottság, csodálkozás, kíváncsiság.

A térdétől a nedves nemi szervéhez vittem a lovaglóostort, úgy, hogy a vége végig érintette a bőrét.

– Megkorbácsolhatnálak itt is. Mit gondolsz erről?

A szemöldöke összeráncolódott a zavartól.

– Én… nem is tudom.

Hadd segítsek, hogy kitaláld!

A csuklóm meglendült, megcsapva a lovaglóostorral a duzzadt, készséges húsát.

Egy.

Megint beszívta a levegőt.

Kettő.

Egy nyögéssel kiengedte.

Három.

– És most? – kérdeztem, bár nem kellett volna. Az arca mindent elárult. De azt akartam, hogy tudja, mennyire törődök vele, azzal, hogy mit érez, és hogy mindig észben tartom, hogy mit akar és kíván.

– Még! Kérek még!

A lovaglóostor végével ismét köröztem egy kicsit, majd megcsaptam a csiklóját. Nem tudta visszafogni magát; felkiáltott, és nekifeszült a láncoknak.

Meglepett a reakciója. Nem gondoltam volna, hogy ilyen jól reagál. Hogy mennyire élvezi, amit csinálok vele. Hogy mennyire sóvárog utána.

Egész éjjel a láncon akartam tartani, miközben eljuttatom a gyönyör peremére, újra meg újra, és csak a végén engedem átesni rajta. De emlékeztettem magam rá, hogy mennyire új neki még ez az egész, és lehet, hogy reggel furcsán fog visszagondolni rá; így hát inkább nem erőltettem semmit.

– Remekül nézel ki, ahogy itt vagy megbilincselve előttem, nekifeszülsz a láncoknak, és a korbácsomért könyörögsz. – A lovaglóostort ismét a melléhez vittem. – Megkönnyebbülést kér a tested, igaz?

– Igen – nyögte.

– Meg is kapod. – Még egyszer megütöttem a csiklóját, mert nem bírtam megállni. – De nem ma.

Elmentem, és letettem a lovaglóostort az asztalra. A fiókból kivettem egy balzsamot, és betettem a zsebembe. Hallottam magam mögött a lánc csörgését.

Valaki éppolyan frusztrált volt szexuálisan, mint én.

– Most eloldozlak – mondtam, ahogy visszaértem hozzá. – Egyenesen ágyba mégy. Meztelenül alszol, és egyáltalán nem nyúlsz magadhoz. Az engedetlenségednek komoly következményei lesznek. – Kioldottam a bilincseket, és levettem róla a láncokat. – Megértetted?

– Igen, uram – mondta, és egy nagyot nyelt. Láttam, hogy valóban értette.

– Akkor jó.

Elővettem a balzsamot a zsebemből, és kinyitottam. Finoman bedörgöltem vele az egyik, majd a másik csuklóját. Bár nem rángatta túl erősen a láncot, azért biztos, ami biztos.

– Most vége van – mondtam, amikor befejeztem. – Mehetsz a szobádba.

Néztem, ahogy karcsú, meztelen alakja kimegy az ajtón, és tudtam, hogy kész, végem van. Bármit megtennék, hogy itt tartsam őt magamnál.

Ötödik fejezet

Komisz dologra készültem.

És bár utáltam magam miatta, tudtam, hogy úgyis megteszem.

Hamis biztonsági szót adok Abigailnek.

Felkeltem az ágyból, és föl-alá sétálgattam. Gonosz vagyok. Nagyon gonosz. A korábbi alávetettjeimmel a szokásos zöld-sárga-piros biztonságiszó-rendszert használtam. A viszonynak mindenestül véget vető biztonsági szó, amivel Abigailt fel akartam ruházni, hamis dolog volt. És igazságtalan. Nagyon igazságtalan. Annyira az volt, hogy kiközösítettek volna a közösségből, ha híre megy.

De hogyan kerülhetne ki egy szó? Abigail nem fogja elmondani senkinek.

Én pedig holtbiztos, hogy nem mondom el.

Még egyetlen alávetettem sem használta a biztonsági szavát. Azt gondoltam magamról, hogy úgyis tudok olvasni Abigail jelzéseiből, így nem fogok átlépni nála semmilyen határt. Mindig figyelek majd. Ha így gondol rá az ember, minek a biztonsági szó egyáltalán?

Józan, biztonságra törekvő, egyetértő emberek.

Biztonsági szó nélkül is lehetünk józan, egyetértő biztonságban. Tudtam, hogy ez lehetséges. És Abigail nagyon meg fogja gondolni, hogy használja-e a biztonsági szavát, ha ennek az a következménye, hogy el kell mennie. Ezt volt a legjobb módja annak, hogy magamnál tartsam.

Igen, döntöttem: megy ez majd biztonsági szavak nélkül is. Tökéletesen biztonságosan.

Odamentem az éjjeliszekrényemhez, és kihúztam a legfelső fiókot.

Szinte felnézett rám a benne lévő bőrdoboz, amit kivettem onnan. Úgy terveztem, hogy holnap felajánlom Abigailnek a nyakörvet.

Ezzel még egy szabályt megszegek. Még sohasem adtam nyakörvet egyetlen alávetettemnek sem, mielőtt lefeküdtem volna vele. Soha. De akkor miért ajánlom neki most, hogy még nem is voltunk együtt?

Nem tudtam a választ erre a kérdésre. Csak azt tudtam, hogy ezt akarom.

A tenyerembe vettem az ékszert, és megpróbáltam elképzelni, hogy fog majd rajta kinézni. Ahogy körbeveszi a hosszú, finom nyakát. Egész héten hordja majd, és bár a világ csak egy csinos nyakláncot lát benne, ő és én tudni fogjuk az igazságot: hogy ő az enyém. Úgy bánok vele, ahogy akarok. Annyi élvezetet nyújtok neki, amennyit a kedvem tartja. És ő annyit nyújt nekem, amennyit én akarok.

Visszatettem a nyakörvet a dobozába, és visszacsuktam a fiókot. Egy alávetett nyakörvét…

Több mint egy év telt el azóta, hogy nyakörvet tettem volna valakire. A viszonyom Bethszel nem sokkal azelőtt ért véget, hogy Melanie mellett döntöttem volna. Beth többet akart, mint én. Végül úgy döntöttünk, hogy szétválunk. Miután elment, Melanie felhívott. Mi a fene – gondoltam. – Mért ne próbálhatnék ki egy normál viszonyt?

Nem mintha Melanie-vel bármi is normális lett volna. De a sors valami furcsa, kifacsarodott fintora következtében Melanie úgy döntött, hogy szeretné, ha uralkodnának rajta. Vagy, legalábbis, ő azt hitte.

– Kötözz meg, Nathaniel! Fenekelj el, Nathaniel!

A viszonyunk már az első telefonhíváskor romba dőlt. Melanie éppannyira volt alávetett, mint én.

Számomra a nyakörv jelentős dolog. Ha egyszer nyakörvet tettem egy alávetettre, hű maradtam hozzá, bármeddig is tartson a viszony. Sohasem adtam kölcsön más dominánsnak, az alávetettjeimnek nem kellett aggódniuk amiatt, hogy kijátszom őket valaki másnak.

Felsóhajtottam, és leültem az ágyra. Kézbe vettem Anne Bronte Wildfell asszonya bőrborítású kötetét, és lapozgatni kezdtem. A szemem véletlenül megakadt egy bekezdésen:

A festőeszközeim ott voltak összekészítve a sarokasztalon, készen a holnapi használatra, és csak egy ruhával voltak letakarva. Gyorsan kiszúrta őket, és ahogy letette a gyertyát, szándékosan lángba borította az egészet: a palettát, a festékeket, a festékes hólyagokat, a ceruzákat, az ecseteket, a lakkokat. Láttam, ahogy elemésztenek mindent a lángok. A palettakések kettérepedtek, az olaj és a terpentin zúgva és sziszegve törtek fel a kéménybe. Aztán megszólaltatta a csengőt.

Hogy érezhette magát Helen, amikor Arthur felgyújtotta a festőeszközeit? Valószínűleg úgy, ahogy én érezném magam, ha Abigail elmenne. Terpentin. Égő terpentin. Láttam magam előtt, ahogy minden elég. Olyan abszurd volt, hogy ez tűnt a megfelelő biztonsági szónak.

Másnap öt harminckor már éber voltam, és egy gyors zuhany után lementem a konyhába, hogy reggelit készítsek. Abigail fontos döntés előtt állt, és mindent meg akartam tenni, hogy megkönnyítsem ezt.

Hat harminckor hallottam, hogy odafönt mászkál. Nem kétséges, hogy nem érti, mit csinálok idelent. Ó, Abigail, ha tudnád, mire készülök… Nyilván meg kellett volna mondanom még tegnap, hogy ma én készítem a reggelit, de akkor fontosabb dolgokon gondolkodtam, mint ez.

Két tányért tettem a konyhaasztalra, mert azt akartam, hogy Abigail szabadon beszélhessen. Biztos voltam benne, hogy lesznek kérdései. Kérdések a csókolózásról, hogy miért nem feküdtünk le egymással, hogy mik az elvárásaim és miket gondolok róla.

Hét órakor besietett a konyhába, ahol ott talált engem, az asztalnál ülve.

Ma van a nagy nap, Abigail! Ma az enyém leszel.

– Jó reggelt, Abigail! – mutattam a velem szemben levő székre. – Jól aludtál?

A szeme karikás volt. Nem aludt jól, de nyíltan a szemembe nézett, vagyis, engedelmeskedett az utolsó parancsomnak.

– Nem. Nem igazán.

– Gyere, egyél!

Szétnézett az asztalon, majd kérdőn nézett rám.

– Te aludtál?

– Hellyel-közzel.

Néztem, ahogy eszik, figyeltem az álla mozgását, és láttam az élvezetet a tekintetében, amikor beleharapott a muffinba.

Beszélj hozzám – akartam neki mondani. – Kérdezz!

De ha megkértem volna rá, hogy beszéljen, nem érezné kötelezőnek? Nem csak azért szólalna meg, mert én vagyok a domináns, és én mondtam, hogy beszéljen?

Ki tudja? Más taktikát kell próbálnom.

– Szép hétvégém volt, Abigail. Szeretnék továbblépni a kapcsolatunkat illetően.

Majdnem félrenyelt.

– Igen?

Miért lepődött meg ennyire a szavaimon? Hogyhogy nem érzi, hogy mennyire odavagyok érte?

– Nagyon elégedett vagyok veled. Érdekes a viselkedésed, és hajlandó vagy tanulni.

– Köszönöm, uram.

Visszagondoltam a tegnapra, ahogy ott feküdt széttárt tagokkal az ágyamon. Meztelenül, átforrósodva, lihegve. Ha egyszer rákerül a nyakörvem…

Állj!

Előbb meg kell kérdezned.

– Ma meg kell hoznod egy fontos döntést – mondtam. – Reggeli és zuhany után megbeszélhetjük a részleteket. Nyilván vannak hozzám kérdéseid.

– Kérdezhetek, uram?

Hát nem mondtam neki, hogy kérdezzen?

– Persze – erősítettem meg ismét. – Ez a te asztalod.

– Honnan tudtad, hogy tegnap vagy ma nem zuhanyoztam? Itt élsz hét közben is, vagy van egy lakásod a városban? Hogyan…

– Egyszerre csak egy kérdést, Abigail! – mondtam, és majdnem elnevettem magam. Mégiscsak tud beszélni. – Kivételesen jó megfigyelő vagyok. A hajad nem olyannak tűnt, mint amit megmostak tegnap. Arra tippeltem, hogy nem zuhanyoztál reggel, mert úgy siettél ide, mint akit egy démon üldöz. A hétvégéken itt vagyok, és van egy lakásom a városban is.

– Nem is kérdezted, hogy betartottam-e a tegnapi utasításaidat.

Talált. Valószínűleg kellett volna, még akkor is, ha tudtam, hogy igen.

– Betartottad?

– Igen.

– Hiszek neked – kortyoltam bele a kávémba.

– Miért?

– Mert nem tudsz hazudni; az arcod nyitott könyv. – Ezt neki is tudnia kellett. – Soha ne játssz pókert, mert veszíteni fogsz!

– Feltehetek még egy kérdést?

Amennyit csak akarsz!

– Még mindig az asztalnál vagyunk.

– Mesélj nekem a családodról!

Komolyan? – szerettem volna kérdezni. – A rengeteg dolog közül, amit kérdezhetnél, te a családomról kérdezel? De ezt akarta, így hát beszéltem egy kicsit a szüleimről, a halálukról, és Linda nagynénémről. Abigail megemlítette, hogy a barátnőjét érdekli Jackson, és ez váratlanul ért. Biztosra vettem, hogy átolvasta a papírokat, és elfogadta, hogy senkinek sem beszélhet a megállapodásunkról, még családtagoknak és közeli barátoknak sem.

– Mit mondtál a barátnődnek rólam? Azt hiszem, a papírokban világosan beszéltem az ügy bizalmas jellegéről – mondtam olyan sima tónusban, ahogyan csak tudtam.

– Semmi különöset – válaszolta gyorsan. – Felicia a biztonsági kapcsolatom. El kellett mondanom neki. De megérti; nem fog beszélni róla senkinek. Bízhatsz benne. Általános iskolás korom óta ismerem.

– Ő a biztonsági kapcsolatod? – Ez megmagyarázta, miért tudhatott rólam a barátnője. – Ő is ezt az életformát kedveli?

– Inkább az ellenkezőjét – rázta meg a fejét. – De látta, hogy mennyire akarom ezt a hétvégét, ezért elvállalta a telefonügyeletet.

Arra gondoltam, milyen barátnő lehet Felicia, ha akkor is támogatja Abigailt, ha nem ért egyet a döntésével.

– Jackson nem ismeri az életemnek ezt az oldalát. És igen, egyedül él. Hajlamos vagyok néha túlfélteni őt, mert meg kell kímélnem a szerencsevadászoktól.

Mikor nem mondott már többet Feliciáról, úgy döntöttem, hogy átadom a nevét és a számát Jacksonnak, hiszen nemrég kérdezte, ismerek-e valakit. Abigail barátnője esetleg jól passzolhat hozzá.

De nem akartam többet Jacksonról vagy Feliciáról beszélni. Szerettem volna, ha visszatérünk ránk.

– Visszatérve az előzőekre, szeretném, ha viselnéd a nyakörvemet, Abigail! Kérlek, gondolkozz ezen, amíg zuhanyozol! Találkozzunk a szobámban egy óra múlva, és ott majd megbeszéljük a továbbiakat.

Miután kiment a konyhából, elmostam az edényeket, és bementem a hálószobába, hogy megtegyem az előkészületeket. Mikor meghallottam, hogy Abigail zuhanyozik, letettem egy köpenyt és hozzá illő melltartót és bugyit az ágyára.

Pont időben lépett a hálószobámba. Az ezüst szín kiemelte bőrének szépségét úgy, hogy már szinte ragyogott. Sötét haja lágyan hullott a vállára, ahogy körbepillantott a szobában.

Megint ideges volt.

– Foglalj helyet! – mondtam, mire úgy ült le a párnázott padra, mint egy királynő.

Kivettem a nyakörvet a dobozából, és felé mutattam.

– Ha ügy döntesz, hogy viseled, akkor ez lesz a jele annak, hogy az enyém vagy. – Úgy tartottam, hogy jól lássa. – Az enyém, akivel azt csinálok, amit akarok. Engedelmeskedni fogsz nekem, és sohasem kérdezed meg, hogy miért teszem azt, amit teszek. A hétvégéid mind az enyémek, és olyankor azt csinálod, amit mondok. A tested is az enyém, és úgy használom, ahogy nekem tetszik. Sohasem leszek durva, és nem okozok neked maradandó károsodást, de nem leszek engedékeny mester, Abigail... Olyan dolgokat csináltatok majd veled, amiket eddig el sem tudtál képzelni, de olyan gyönyört is nyújtok neked, amiben még nem volt részed.

Akarlak – szerettem volna mondani neki. – És én a tied akarok lenni.

– Megértetted? – kérdeztem.

– Értem, uram.

És bár tudtam, hogy nem érti egészen, izgalom áradt szét az ereimben. Még egy kérdés…

– Viselni fogod ezt?

Ismét bólintott.

Basszus, igen! Akarta!

Mögé mentem, mert nem akartam, hogy lássa, milyen izgatott lettem. Az enyém volt! Beleegyezett, hogy az alávetettem legyen. A nyakára kapcsoltam a láncot, és elsimítottam a haját az útból.

Fenébe is, de jól nézett ki a nyakörvemben!

Az én nyakörvemben.

Körbe akartam forgatni, és a számmal nekirontani a szájának, és elmondani, hogy mennyire örülök neki, de most sem bíztam benne, hogy kibírom, ha a szemembe néz. Meg aztán, én hoztam a csókolózásról a szabályt.

– Olyan vagy, mint egy királynő – mondtam, és lehúztam a ruhát a vállán.

De jó érzés volt megérinteni! A bőre selymesen sima, és még egy csöppet nedves a zuhanytól.

– Most már az enyém vagy. – Hogy bebizonyítsam ezt, kezemet a melltartójába csúsztattam, tenyerembe fogtam a mellét, és élveztem, ahogy a bimbói megkeményedtek. – Ez is az enyém.

A kezem folytatta az útját lefelé, végigsimítva az oldalán.

– Enyém! – mondtam.

Ezt ne feledd soha!

Az ujjaim elérték a céljukat, és félretoltam a vékony szaténbugyit.

– És ez? – kérdeztem, és belenyomtam egy ujjam. – Minden az enyém!

Hogy a fenébe ne! Az enyém!

Szoros volt, és nedves, és sokkal jobb érzés volt az ujjammal benne lenni, mint reméltem. A farkam megkeményedett, és én még egy ujjamat becsúsztattam. Feszes és forró volt. Mélyebbre mentem, olyan mélyre, amennyire csak tudtam. Felnyögött, és hátravetette a fejét.

Igen, Abigail! Érezd csak, hogy mi mindent tudok veled csinálni!

Addig simogattam, amíg éreztem, hogy lassan megszorul az ujjaimon; ekkor kihúztam.

– Még az orgazmusod is az enyém!

Ezt is meg kell értenie, és jobb előbb, mint utóbb. Felnyögött a kielégítetlenségtől.

– Hamarosan – súgtam. – Nemsokára. Ígérem.

A nyakörvéhez nyúlt.

– Nagyon jól néz ki rajtad – mondtam. Megfordultam, és felvettem egy párnát az ágyról. Vajon ezt most meglépi, vagy kiszáll? – A biztonsági szavad a terpentin lesz. Ha kimondod, mindent abbahagyok. Leveheted a nyakéket, elmehetsz, de ide már nem térhetsz vissza. Amúgy pedig, minden pénteken idejössz. Lesz úgy, hogy hatra, és akkor vacsorázunk a konyhában. Máskor nyolcra, és akkor egyenesen a szobámba jössz. Az utasításaim az alvással, étellel és edzéssel kapcsolatban érvényben vannak. Megértetted?

Visszatartottam a lélegzetem.

Ő bólintott.

– Akkor, jó. Én gyakran jelenek meg társasági eseményeken. Ezekre te is eljössz. Épp egy ilyen lesz jövő szombat este, a nagynéném egyik jótékonysági alapítványa javára. Ha nincs nagyestélyid, én biztosítok a számodra. Idáig világos? Kérdezz, ha nem!

Vagy, mondd csak meg, milyen őrült dolog az ilyen biztonsági szó!

Megharapta az ajkát.

– Nincs kérdésem.

Mondd ki! Hadd halljam, ahogy mondod!

Szükségem van rá, hogy kimondd!

De nem értette, hogy miről beszéltem.

– Mondd ki, Abigail! – súgtam neki. – Kiérdemelted!

Most megértett valamit, és előrehajolt.

– Nincs kérdésem, mester!

Mester. Üvölteni tudtam volna az örömtől, hogy ez az ő szájából hangzik el.

– Igen! Nagyon jó. – A farkam elviselhetetlenül kemény lett, és feszült a nadrágomban. Kigomboltam. – Most gyere, mutasd meg, mekkora örömmel viseled a nyakörvemet!

Lecsúszott a padról, és letérdelt elém a párnára. Kinyújtotta a nyelvét, és körbenyalta az ajkát.

De hisz ő legalább úgy akarja, mint én!

Egy hanggal, ami a sóhaj és a nyögés között volt, előrehajolt, és bevette a szájába. A fejére tettem a kezem, hogy biztosabban álljak, miközben ő mélyebbre csúsztatott.

– Egészen, Abigail! Vegyél be egészen!

Tudtam, hogy nem csak a farkamat tudja a szájába venni. Ő volt az egyetlen, akinek hatalmában állt befogadni a testemet és a lelkemet is.

De most nem tudtam erről gondolkodni. Csak a szájára tudtam figyelni, az érzésre, ahogy benne voltam. Megfogtam a tarkóját, és elkezdtem oda-vissza mozgatni a fejét.

– Ez jó neked? – kérdeztem. – Szereted, ahogy a forró kis szádat baszom?

Egy fojtott nyögés volt a válasz, ami mélyen a torkából jött, és a rezgései végigvibráltak a testemen. Szorosabban fogtam a haját.

Keményebben kezdett szívni, és én lenéztem, hogy lássam a farkam, ahogy ki-be jár a szájában. Ő lefelé nézett, és összeborzongtam a látványra, ahogy egészen magába fogadott. Úgy igazította az ajkát, hogy a fogával is érintse a rudamat.

Emlékezett rá.

– Basszus, Abigail!

Próbáltam visszatartani az érzést, ami egyre erősödött a golyóimban. Lehunytam a szemem, hogy ne lássam őt a farkamon. De a kép már beleégett az emlékezetembe, és hiábavaló dolog lett volna tagadni azt, amit éppen csinál velem.

– Jövök! – mondtam, és a farkam rángani kezdett a szájában. – Nem tudom!...

Még egyszer belélöktem, és ott tartottam mélyen, miközben élveztem. Ő lenyelte, közben a torkát a makkomon mozgatta, és én felszisszentem az élvezettől. Mikor befejezte, kivettem a farkam, és felhúztam a nadrágom.

– Visszamehetsz, felöltözhetsz.

Ő felállt, az arca kipirult az izgatottságtól.

Tudom – akartam mondani. – Én is ugyanúgy érzek.

Délután, miután utasítottam, hogy pénteken hatra jöjjön, elment. Mindent megtettem, hogy ne lássa az izgatottságomat, amikor a következő hétvégéről beszéltem. Végül is, nem tudhatta, mit tervezek. Csak én tudtam, mire terjed ki az a hétvége, és türelmetlenül vártam, hogy végül enyém lehessen a teste.

Mielőtt elment, megkérdeztem, van-e valami kérdése, mire azt monda, ha nem túl nagy kérés, kaphat-e a jövő héten egy ruhát. Gyerekkori barátom, Todd Welling felesége, Elaina, divattervező volt, és számítottam rá, hogy ő majd talál valami tökéleteset.

– Persze. Szerzek neked valamit szombatra. A méreteid ott vannak a jelentkezési lapodon.

– Köszönöm, mester.

– Semmi az egész. És ha valami kérdésed van, vagy valami aggaszt a jövő héttel kapcsolatban, nyugodtan hívjál fel telefonon!

Nagyon szerettem volna, hogy felhívjon, de tudtam, hogy nem fog.

Hívj fel, Abigail! Akarlak téged.

Hatodik fejezet

– Elaina – mondtam hétfőn, amikor felhívtam őt. – Kéne a partneremnek egy ruha, amiben eljöhet a szombati jótékonysági estre. Tudnál hozni valamit?

– Neked van nőd? – kérdezte. – Komolyan?

A telefonomra meredtem, de aztán feladtam. Úgysem láthatott semmit.

– Ezt most úgy veszem, hogy nem akartál sértegetni – mondtam.

– Csak azért mondtam, mert nem jártál senkivel azóta, hogy Melanie-vel szakítottatok. Meg aztán, általában magad szoktad intézni ezeket a dolgokat.

Igaza volt. Ezen az egyen nem tudtam volna vitatkozni vele. De eddig nem Abigail volt a nyakörves alávetettem. Nem szoktam szubokat családi eseményekre vinni, még akkor sem, ha nyakörvesek voltak. Paige és Beth voltak egyedül, akiket egyáltalán bemutattam a családomnak.

– Nos, akkor ne csodálkozz már annyira, és szerezz valami ruhát – mondtam –, mert most már van valakim.

– Épp ideje.

Majdnem letettem a telefont. Ehhez most nem volt cérnám. De Abigail kért egy ruhát, és meg fogja kapni, még akkor is, ha ki kell állnom érte néhány nem is olyan vicces megjegyzést. Tudtam, hogy Elaina jót akar. Csak szeretett piszkálni.

– A ruháról beszéltünk – emlékeztettem.

–Jól van! Rendben – mondta, és hallottam, hogy a háttérben papírokkal zörög. – Milyet szeretne?

Bármit, amit adok neki – mondhattam volna. De nem mondtam, mert Elainának fogalma sem volt az életem közelebbi részleteit illetően.

– Valami szexit, de nem túl mutogatóst. Valami rafináltan szexit.

– Ó, Nathaniel! Mondd ezt még egyszer!

– Mit mondjak?

– Hogy szexi. Szeretném hallani még egyszer, hogy szexi. 

– Fogd már be! Van valamid, vagy nincs?

– Milyen méretben?

– Négyes.

– Tartsd egy kicsit!

Járkálás, pakolás hangját hallottam. Felforgatta az irodáját, és valószínűleg anyagok vagy ruhák közt keresgélt.

– Van itt valami – mondta végül. – Fekete.

– Ezüst – mondtam. A szatén fürdőköpenyre gondoltam. – Az ezüst jól megy a bőre színéhez.

– Ő kért ezüstöt, vagy a munkamániás főnök barátom figyelt fel rá, hogy milyen színek mennek egy nője bőre színéhez?

A tollammal kopogni kezdtem az asztalon.

– Oké, megfogtál. Munkamániás főnök vagyok, aki végül felfedezte, milyen szín megy egy nő bőréhez. Van ezüstben, vagy nincs?

– Bocs, csak feketében. De megígérem, hogy ha nem szól közbe valami határidő, csinálok egy ruhát neki, ami gyönyörűen megy majd a bőre színéhez.

– Kösz, Elaina.

Azon tűnődtem, mennyi idő alatt fog ez kitudódni mindenkinek. Biztos voltam benne, hogy Elaina elmondja Toddnak, amint letesszük a telefont.

– Kell neki hozzá illő cipő és táska? – kérdezte Elaina.

– Az nagyon jó lenne. A cipőméret hetes. További matatás hallatszott.

– Hetes méretű fekete magas sarkú indul.

– Kösz, Elaina!

– Mikor találkozzak vele? – kérdezte. – Szombat este, amikor mindenkivel.

Még beszéltünk egy kicsit a közelgő hétvégéről és Todd üzletmenetéről. Mikor letettük, az előttem heverő jelentésre próbáltam koncentrálni, de gyorsan feladtam. Ma már nem csinálok semmit, és jobb, ha ezt most elfogadom.

Felhívtam az unokatestvéremet.

– Jackson – mondtam, amikor felvette –, ebédeljünk együtt!

– Ma?

– Igen. – Az órámra néztem; még csak tizenegy volt. – Találkozhatunk a Delphina’sban egy óra múlva?

– Persze. Ott leszek.

Azért választottam a Delphina’st, mert ez volt a kedvencem, ugyanakkor nem volt sportbár. Bármennyire is szerettem Jacksont, jólesett olyan helyen enni, amelyben nem kellett meccset nézni tíz különböző televízión.

– Szia! – mondta, amikor becsusszantam a boxba egy órával később. – Mi a helyzet?

– A szokásos. A gazdaság romlik. Az alkalmazottaim aggódnak. És viszek valakit a jótékonysági bálra.

– Van valakid a jótékonyságira? Ez nem túl megszokott. – Kezébe vette az étlapot, és nézegetni kezdte. – Itt csak ilyen nyámnyila kaják vannak?

– Van, aki szereti a nyámnyila kajákat – mondtam. – Néha egy-egy salátába nem halsz bele.

– Dehogynem! – mondta, és átfordította az étlapot. – Ó, de hiszen van itt rendes hús is!

Odajött a pincér, és felvette a rendeléseinket, de még mielőtt folytathattuk volna a beszélgetést, megszólalt a telefonom.

Kikapcsoltam a hangot, és felsóhajtottam. Ez az üzlettárs most várhat. Nem voltam abban a hangulatban, hogy a Wall Street dolgaival foglalkozzam.

– Engem nem zavar, ha felveszed – mondta Jackson a rosszalló pillantásomra.

– Nem akarom tönkretenni az ebédet a zuhanó részvénypiac híreivel.

– Tényleg szívás most a gazdaság?

– Tudod, nem keres mindenki dollármilliókat egy év alatt.

– Ne kelljen már rosszul éreznem magam emiatt – figyelmeztetett. – Te is legalább annyit keresel, ha nem többet.

– Idén nem.

– Hogyan?

– Idén nem veszek fel fizetést – vontam meg a vállam. – Nem mintha fizetésért dolgoznék. Az éves fizetésemből az alkalmazottaimat támogatom. – Ez most komoly? – nézett rám hitetlenkedve.

– Igen.

– Az alkalmazottaid tudják, mit csinálsz?

Visszatért a pincér az italainkkal, és én ittam egy korty vizet.

– Nem – válaszoltam. – Bár biztosan észreveszik, ha kijön az éves jelentés.

– Veszélyben van a cég?

– Nincs. Semmilyen tekintetben. Tulajdonképpen nekünk jobban megy, mint a többieknek. Egyszerűen csak óvatos vagyok.

– Mr. Felkészült. Ez vagy te. – Felnevetett, aztán rám nézett. – Szóval, Felicia?

– Igen.

– Ez még korai ugyan, de azért kösz – vigyorgott. – A telefonban olyan volt a hangja, mint az álom.

– Felhívtad? – kérdeztem.

– Tegnap este. Elhívtam a hétvégére.

– Abigail azt mondta, hogy vörös hajú, és óvónő.

– Mit akarsz még egy nőtől? – Örülök, hogy segíthettem.

– Mesélj az Abbydről – dőlt hátra a boxban.

Az Abbydről. Így mondta.

Az én Abbym. Megköszörültem a torkom.

– Gyönyörű, intelligens nő, aki nagyon jó steaket csinál.

– Már főzött is neked? – nézett rám Jackson kíváncsian. – Komolyan?

És kétszer le is szopott. Komolyan.

A farkam megrándult már a gondolatra is, mire megmozdultam az ülésen.

– Olyan komoly, amilyen csak lehet egy hétvége után.

A pincér kihozta a grillezett csirkesalátámat, és Jackson hamburgerét. Az ölembe tettem a kendőmet, és Jacksonra néztem. Különös tekintettel méregetett.

– Nahát, basz’ki!

– Valami baj van a hamburgereddel? – Innen jól nézett ki, de sose tudhatja az ember.

– Haver – mondta szimplán, mintha ő tudna valamit, amit nekem is tudnom kéne.

– Mi van?

Megint rám nézett, aztán megrázta a fejét.

– Mindegy, hagyjuk!

Összeráncoltam a homlokom, majd enni kezdtem. Jackson nem szokott ilyen furcsán viselkedni velem. Talán túl sokat kapott a fejére a tegnapi meccsen.

Csütörtök délután a szokásosnál korábban mentem el az irodából, és kifelé menet megmondtam Sarának, hogy pénteken ne várjon. Kissé leesett az álla, de hamar magához tért, és bólintott.

A péntek délelőtt egy részét Apollóval töltöttem a birtokomon. Azt néztem, miket ültessek tavasszal. A tulipánokhoz már késő volt, de a kertészem liliomot javasolt. Én nem voltam biztos a dologban, mert attól tartottam, hogy az egzotikus kinézetű növény nem illik majd a közönségesebb növényeimhez. De ahogy az elkövetkező éjszakára gondoltam, összegyűlt bennem az energia.

A közönséges unalmas. Több egzotikum kell a kertembe. Mint ahogy Abigail nyakörve is egzotikumot hozott az életembe.

Nem hívott, és bármennyire is szerettem volna tudni róla, nem hívtam én sem. Nem akartam rátelepedni, időt akartam adni neki, hogy átgondoljon mindent újra.

Két óra felé hallottam, hogy egy autó hajt föl a kör alakú úton, ezért kimentem a ház elé. Nyilván Todd és Elaina érkeztek. Apolló mögöttem maradt.

– Nathaniel – mondta Elaina, és futott, hogy megöleljen. – Hogy vagy?

– Jól, Elaina – válaszoltam. – Köszönöm.

Todd egy ruhászsákot és egy cipősdobozt tartott a kezében.

– Nathaniel – mondta mosolyogva.

– Szia, Todd! – Átvettem tőle a zsákot és a dobozt. – Ezek, gondolom, nekem jöttek.

– Naná – mondta. – Tehát az ezüst a színed. – Basszus. Elaina elmondta neki. – Hallom, milyen jól megy a bőrödhöz.

Elaina belebokszolt a karjába.

– Szépen!

– Gyertek be – mondtam, és besétáltam, figyelmen kívül hagyva a bőrszínre tett megjegyzést.

A zsákot beakasztottam a beépített ruhásszekrénybe. Majd később fölviszem Abigail szobájába. Bementünk a konyhába, és leültünk az asztalnál. Próbáltam kiverni a fejemből, hogy néhány óra múlva Abigaillel fogunk itt ülni. És utána hamarosan felmegyünk…

– Szóval – mondta Elaina, megszakítva a gondolataimat. – Hogyhogy itthon maradtál ma?

Felálltam, hogy jegesteát töltsek.

– Szabadnapot vettem ki.

– Nem szoktál szabadnapot kivenni – mondta Todd.

– Dehogynem. – Letettem eléjük a poharakat. – Újév napját is kivettem. Karácsonyt is. – Úgy ráncoltam a homlokomat, mintha erősen gondolkodnék. – És eléggé biztos vagyok benne, hogy hálaadás napját is ki fogom venni. És talán a másnapját is.

Visszatettem a teáskancsót a hűtőbe.

– Tudod te, hogy értem – mondta Todd.

– Tudod, egyszerűen csak kellett egy nap – vontam meg a vállam. – Apollóval mászkáltam.

Todd és Elaina egymásra pillantottak. Francba. Ugyanaz a tekintet volt, ahogy Jackson nézett nemrégen. Mindenki forral valamit?

– Mi van? – kérdeztem.

– Semmi – mondta Todd. Elainára kacsintott. – Egy kis golf holnap?

Mielőtt ráadtam volna Abigailre a nyakörvet, megegyeztem Jacksonnal és Todd-dal, hogy játszunk egyet ezen a hétvégén. Nem mondhattam le egykönnyen.

– Persze. Holnap golf.

Ki beszél itt a holnapról? Ki lát messzebb, mint a ma éjszaka?

Mennyi van még hat óráig? Az órámra néztem. Még rengeteg idő!

– Minden rendben? – kérdezte Elaina. – Szétszórtnak tűnsz.

Naná, hogy elkalandoznak a gondolataim.

De aztán leültem, és belekortyoltam a teámba. Nyugodt voltam. Nyugodtan tudtam viselkedni.

– Nem vagyok az – feleltem. – Miből gondolod? De nem úgy láttam, hogy hisznek nekem.

Amikor meghallottam az autó hangját, kinyitottam az ajtót. Abigail szeme a bejáratra nézett, ahogy kiszállt a kocsiból. Szégyellősen mosolygott rám. – Abigail – mondtam. – De jó látni téged!

– Köszönöm.

Ideges volt. Láttam, ahogy a pillantása ide-oda ugrál a tárgyakon. De amikor felém pillantott, a szeme elsötétedett, és sóvárogva, vágyakozva nézett rám. Lehet, hogy az ő hete is éppolyan hosszú volt, mint az enyém. Kérdés nélkül is tudtam, hogy követte a múlt héten adott utasításaimat, és nem nyúlt magához ezen a héten.

Bevezettem a konyhába, és leültünk, hogy megegyük a kagylószószt, amit Elaina és Todd távozása után készítettem. A főzés megnyugtatott.

– Hogy telt a heted? – kérdeztem, amikor már elkezdett enni.

Egy mosoly játszott a szája szélén.

– Hosszú volt. És a tiéd?

Nem mondhattam, hogy az enyém is az volt. Hogy mennyi időt töltöttem azzal, hogy ezt az estét tervezgetem. Ha ezt teszem, túlságosan felfedném magam. Így hát csak megvontam a vállam, pléhpofát játszva. Kézben kellett tartanom a dolgokat.

Folytattuk az evést.

– Apolló megölt egy pockot – mondtam.

Egy kissé rezerváltnak tűnt, és az arcán egészen halvány rózsaszín pír volt. Nem várta tőlem, hogy normális beszélgetést fogunk folytatni. Ettől még kiszolgáltatottabb lett, még jobban elöntötték az érzései. Abigaillel játszani abszolút kéjt jelentett. Kiélveztem minden pillanatát.

A szex nem az ágyban kezdődött. Már az is szex volt, ahogy mozogtunk, ahogy beszéltünk. Ahogy óvatos, rejtett pillantásokat váltottunk.

– Van egy barátom, Todd, akinek a felesége nemrég hozott egy ruhát – mondtam, mert több alkalom már nem lesz rá, hogy megbeszéljük a jótékonysági estet. – Nagyon várják már, hogy találkozzanak veled.

– A barátaid? Tudnak rólam? – A hangjában aggódás volt.

Szép lassan tekertem fel a villámra a tésztát. Ezt én irányítom, Abigail. Bízz bennem! Bekaptam a falatot, mielőtt válaszoltam volna.

– Tudják, hogy veled járok. De nem tudnak a szerződésünkről.

Hátradőltem, és néztem, ahogy eszik. Kényszeresen felvágta a tányérján a tésztát, és néhány apró falatot kapott be. Egyszer csak felnézett, majd mikor észrevette, hogy figyelem, ismét a tányérjára nézett.

Még néhány perc, és ott teszem magamévá, ahol akarom.

Hirtelen letette a villáját.

– Akkor, most hozzám nyúlsz ezen a hétvégén, vagy nem? – bökte ki.

Igen.

– Több tisztelettel kérdezz, Abigail! Az, hogy ez a te asztalod, még nem jelenti azt, hogy úgy beszélhetsz velem, ahogy akarsz!

Pillantása ismét az asztalra esett.

– Hozzám nyúlsz ezen a hétvégén, mester?

– Nézz rám! – mondtam, mert látni akartam a szemét.

Az arcán küzdelem tükröződött. Tudta, hogy nem jól szólalt meg, de most ezt elnéztem neki. És mivel csak kérdezett…

– Többet tervezek, mint hogy egyszerűen kielégítselek. Meg foglak baszni. Keményen és többször.

Szétnyílt az ajka, a szeme tágra nyílt az izgatottságtól. A vacsora elfelejtődött.

Igen...

Hátratoltam a székem.

– Akkor kezdjük! Tizenöt perc múlva meztelenül akarlak látni az ágyamon!

Hetedik fejezet

Itt volt az idő.

Ráérősen mentem fel a lépcsőn, hogy húzzam még a pillanatot. Apollót kint hagytam az ajtó előtt, és beléptem a gyertyafényes szobába. Abigail ott várt az ágyon. Meztelenül, ahogy kértem.

Már tudtam, hogy képtelen lennék lefeküdni vele elsőre anélkül, hogy letakarjam a szemét. Túl sok lett volna; valamit kiengednék magamból. Azt sem akartam, hogy ő elégítsen ki. Ez is túl intim lett volna. Először le akartam kötözni, hogy szép lassan hozzászokhassak a testéhez. Később még lesz idő, hogy ő elégítsen ki engem. Hogy nézzen engem.

Követett a szemével, ahogy az ágyhoz mentem, és tudtam, hogy jól döntöttem. Az ágy széléhez mentem, és felemeltem egy béklyót. A szeme tágra nyílt egy pillanatra, és úgy tűnt, hogy mindjárt felkel, és kimegy a szobából.

Valami belül azt mondta, hogy ez most rossz, hogy nem engedheti. De a nagyobb része tudta, hogy mit akar, és engedte, hogy az a része győzzön.

– Nem akartam ezt ma csinálni – mondtam, ahogy széttett kezekkel és lábakkal megkötöztem őt –, de látom, hogy még mindig nem érted egészen. Te az enyém vagy, és úgy kell tenned és viselkedned, ahogyan én mondom neked. Ha még egyszer tiszteletlenül beszélsz velem, el foglak fenekelni. Bólints, ha megértettél!

Jó okot adott ez rá, hogy bekössem a szemét, és ami a fenekelést illeti, komolyan gondoltam. Túl sok félrelépést engedtem eddig neki.

Egyetértően bólintott, és egy halvány mosoly futott át az arcán.

– Az előző alávetettem háromszor vitt el a csúcsra, egy éjszaka alatt. – Szerettem volna, ha Abigail túlszárnyalja őt. – Most meg akarom próbálni a négyet. És azt akarom, hogy egészen tőlem függjél.

Kihúztam egy kendőt a zsebemből, és újra láttam barna szemében a belső küzdelmet.

Bízz bennem!

Bekötöttem a szemét, és hátraléptem.

Épp most engedte meg nekem, egy szinte teljesen idegennek, hogy lekötözze, és bekösse a szemét. Felajánlotta magát nekem, a lehető legintimebb módon. És bízott bennem.

Nem érdemeltem meg a bizalmát.

A pillantásom végigsimított a meztelen formáin. Azt akartam, hogy jó legyen neki, hogy megkapja, amit akar. Amit keresett.

Lehúztam a cipzáramat, és kipattant az álló farkam.

A fenébe, annyira kemény volt, hogy fájt!

Felmásztam az ágyra, és leültem mellé. Az enyém volt, hogy kielégítsem. Mindketten készen álltunk erre. Végre. A vállára tettem a kezem, hogy érezzem, hogyan ver a szíve. Gyorsan.

Pont úgy, ahogy az enyém.

Végighúztam az ujjamat az oldalán, elsiklottam a melle külső vonalánál, aztán rátettem a kezem a hasára. Mennyivel jobb volt, mint a múlt héten! Akkor korlátozott, hogy fürdőköpenyben ült, de most… most ott volt meztelenül és kitárulkozva előttem.

Az egyik ujjammal belekóstoltam a puncijába, ami már nedves volt.

– Mennyi ideje volt, Abigail? – Mennyi ideje volt az, hogy egy másik férfié volt az, ami most az enyém? – Válaszolj nekem!

A kezemet a számhoz vittem, és megízleltem őt.

Milyen finom! Szerettem volna a lába közé temetni az arcom, és ott is megkóstolni őt, és meg is tettem volna, de a farkamnak más tervei voltak.

– Három éve.

Három éve?

Francba. Nem véletlen, hogy ilyen szűk volt. Újra becsúsztattam egy ujjamat, és hozzá hajolva azt suttogtam:

– Még nem vagy kész egészen. Készen kell állnod, mert különben nem tudok olyan keményen lovagolni rajtad, mint ahogy akarok.

Mély levegőt vettem, és ráereszkedtem, hogy megízlelhessem a nyakát. A bőre sima volt az ajkam alatt. Kinyitottam a szám, és végigharapdáltam a kulcscsontjánál. A gyertyalángok megcsillantak a gyémántos nyakörvén, amit félretoltam, hogy körbenyalhassam a torkán azt a bemélyedést. Lejjebb mentem, és figyeltem, ahogy a mellkasa állandó tempóban emelkedik és süllyed, ahogy felnyomódnak a kemény mellbimbói. Végigcsókoltam az egyik bimbójáig, majd nyelvemmel körözi kezdtem körülötte.

Ó, istenem! Az íze!

Szívni kezdtem a mellét, bevettem a számba, és élveztem, ahogy betölt.

Mmm.

Megnyaltam a bimbóját, megpöcköltem a nyelvemmel. A csípője mozgolódni kezdett az ágyon, és felnyögött. Finoman megharaptam a fogammal, majd átmentem a másik oldalra, és megszívtam a másik mellét is.

Mélyebben vettem a számba, ezúttal egy kissé keményebben.

Rángatózott alattam. Féktelenül.

Megadtam neki egy kicsit, amire vágyott, durván végighúzva az ujjamat a testén, mielőtt belemerültem volna. Magamban elmosolyodtam, amikor újra megemelte a csípőjét. Készen állt. Végre.

Elszakítottam magam a mellétől, és terpeszben fölé mentem. Úgy emeltem meg a testét, hogy a farkam a két melle között legyen, ott, ahol a szíve dübörgött.

– Mit gondolsz, kész vagy rá, Abigail? Mert már fáraszt a várakozás. Készen állsz? Válaszolj!

– Igen, mester! Kérlek! Igen!

A szájához nyomtam a makkom, hogy megkóstolja.

– Csókold meg a farkam! Csókold meg, mielőtt megbasz téged!

Finoman nekinyomta az ajkát, megsimogatott vele, és ahogy néztem, egyszer csak előjött a nyelve, és nyalni kezdett.

Majdnem az arcára élveztem.

Basszus!

Nem hagyhatom, hogy ilyesmit csináljon, hogy ne engedelmeskedjen nekem! Finoman megütöttem az arcát.

– Nem mondtam, hogy ezt csináld!

Lecsúsztam a testén, a két lába találkozásához. Az egyik kezemmel megemeltem a csípőjét, míg a másikkal a bejáratához illesztettem magam.

És egy nagy levegőt vettem.

Abigail visszatartotta.

Végtelenül lassan belényomtam magam. Szűk volt, és nedves és forró, és sokkal jobb volt, mint bármilyen nő előtte. Még beljebb mentem, és szerettem volna lehunyni a szemem, hogy elmerüljek az érzésben, de ugyanakkor nyitva is akartam tartani, hogy lássam, ahogy végül magamévá teszem Abigail Kinget.

Szűk. Olyan szűk volt!

A kurva életbe!

A szög nem volt jó. Így nem tudok egészen belemenni.

– A francba! – Oda-vissza mozogtam, amivel egy kicsit beljebb csúsztam, de ez még mindig nem volt elég. – Mozogj velem!

Megemelte a csípőjét, és igen, megvolt! Mélyebbre csúsztam.

Lenéztem rá, és láttam, hogy szinte teljesen benne vagyok. Lehunytam a szemem, és keményen meglöktem. Egy nyögés szakadt fel a torkomból, ahogy egészen elmerültem benne. Úgy maradtam egy pillanatig, élvezve az érzést, és megpróbáltam beleégetni a memóriámba, milyen is az, amikor forrón és nedvesen ott van körülöttem. Lenéztem az összekapcsolódott testünkre, és magamba szívtam Abigail megkötözött testének látványát az ágyamon.

Jobb, mint bármilyen képzelődésem idáig.

És ez – mondtam magamnak – valóban megtörténik. Kihúztam magam, majd néztem, ahogy visszacsúsztam belé. Megemelte a csípőjét alattam; éhesen, tele kívánsággal.

És egyszer csak én is éppolyan éhes és kívánós lettem.

– Hogy érzed, készen állsz?

Majdnem teljesen kihúztam belőle a rudam, majd szilárd támaszt kerestem, és nagy lendülettel belédöftem, és ugyanilyen gyorsan húztam ki.

Lenéztem, hogy jó-e ez neki, és láttam, hogy igen. Megfeszítette a kötelékeit.

Ez az én nőm. Az én huncut, rakoncátlan nőm.

Aztán elengedtem magam, löktem neki, ahogy tudtam, hagytam, hogy a testem vezessen. Ő azzal válaszolt, hogy megemelte a csípőjét, hogy találkozzon velem. A homlokomon izzadságcseppek gyülekeztek, és éreztem, hogy már nem tartok ki soká.

Alattam Abigail ajka szétnyílt. Már közel volt ő is. Keményebben löktem, fokoztam a tempót, mert azt akartam, hogy velem jöjjön el a szakadék szélére. Hamarosan kis, lihegő hangokat adott ki magából.

– Élvezz, amikor akarsz! – mondtam, és az izmai megfeszültek körülöttem, ahogy a csúcsra ért.

Én belényomtam, és ott maradtam mozdulatlanul, ívbe feszült háttal, ahogy a gyönyör megindult felé. De tudtam, hogy még többet is adhatok neki, így újra lökni kezdtem, aminek jutalma az lett, hogy másodszor is elélvezett.

Lelógattam a fejem, és igyekeztem visszanyerni a lélegzetem.

Mikor már nyugodtan tudtam levegőt venni, ráereszkedtem, és a fülébe súgtam:

– Egy!

A testét betöltötte a gyönyör, amit adtam neki, és mosoly táncolt az ajkán. Mozgolódni kezdett, és én megnéztem, hogy a béklyókkal minden rendben van-e. Hogy nem túl kényelmetlenek-e. De úgy láttam, jól volt.

Úgy értem, tökéletesen, kibaszottul jól.

Legurultam az ágyról, és odamentem az öltözőszekrényhez. A tetejéről levettem egy testápoló balzsamot, és odamentem vele az ágy lábához. Kioldoztam a jobb lábát, finoman a kezembe vettem, és bedörzsöltem a balzsammal, ott, ahol a béklyó volt. Nem siettem el; megnéztem, hogy nem sérült-e meg, nem fáj-e neki valahol. Ugyanezt megismételtem a ballal is.

– Tudod, hogy miért oldoztam ki a lábad?

Megrázta a fejét.

Visszatettem a balzsamot, ügyelve rá, hogy jól hallja, ahogy a fejéhez megyek.

– Mert amikor átfogod a lábaddal a csípőmet, olyan mélyen hatol beléd a farkam, hogy még a torkodban is érezni fogsz.

Ő mormogott valamit, de az arca kipirult, és a szívverése felgyorsult.

– Tedd szét a lábad – mondtam, és megálltam mellette, hogy legyen ideje kiengedni.

Miután visszamásztam az ágyra, megsimogattam a vállát, majd megmasszíroztam, hogy a béklyók ne bántsák, és ne legyenek túl szorosak. Lenéztem az arcára, a szétnyílt ajkára. Odahajoltam a nyaka hajlatához, és finoman megcsókoltam, megízlelve az enyhén sós izzadságot, ami a bőrén gyöngyözött. Lehunytam a szemem, hogy jobban tudjak koncentrálni, és megcsíptem az alkarja végén a finom bőrt.

Hirtelen beszívta a levegőt.

– Jó érzés ez, Abigail?

Ő nyöszörögni kezdett.

– Akarod, hogy még jobbá tegyem?

– Igen, mester – mondta olyan halkan, hogy alig hallottam.

Az egyik mellbimbóját a két ujjam közé vettem, és sodorgatni kezdtem. Nagyon elégedett voltam a reakcióval, amit kiváltott.

– Jó érzés?

– Igen, mester – mondta újra, és kifeszült a háta.

– Mondd, ha jó érzés! – Finoman megharaptam a puha bőrét. Ő kapkodni kezdte a levegőt, mire én még jobban megharaptam, szívtam és nyaltam a bimbója legvégét.

– Ah, ah, igen – dadogta.

A kezem lecsúsztattam az oldalán, majd lágyan benyomtam az egyik ujjamat. Ő megemelte a csípőjét, hogy mélyebbre menjek.

– Ki akarod próbálni, hogy milyen mélyre tudok menni? – kérdeztem.

– Ha ez… jó neked.

– Ó, Abigail – mondtam, és fölé mentem, lovagló ülésben. – Ez nagyon jó nekem. – Előrenyomtam a csípőm úgy, hogy a merev farkam a hasához nyomódjon. Még engem is meglepett, hogy milyen hamar beindultam az első menet után. – Érezd csak, hogy mennyire jó nekem!

Ő nyöszörögni kezdett alattam, és megemelte a csípőjét.

A kezemmel a nedves hasadékához illesztettem a farkam, és finoman behatoltam.

– A lábad! Azt akarom, hogy ölelj át vele! Húzz magadba, amennyire csak lehet!

Ő engedelmeskedett, én meg belenyomtam magam a szoros melegségbe.

Egy pillanatra azt hittem, hogy túl korai lesz ez még az első alkalom után, de ő hátraejtette a fejét, és nyögdécselni kezdett. Még jobban benyomtam, és azon kaptam magam, hogy én is nyögdécselek.

Kihúztam a farkam, majd egy állandó ritmust kezdtem. Nem olyan gyorsat, mint első alkalommal, de még mindig elég tempós volt. Lassabban, de mélyebben akartam. Azt akartam, hogy érezze, milyen mélyen kapcsolódunk egymáshoz. Ő megemelte a csípőjét, és megszorította a csípőm a lábával, ahogy löktem.

Basszus!

Gyorsítottam a tempón. A fenébe, mit tett ez a nő velem? Lassan elveszítettem a kontrollt, közben a sarka minden lökéskor megütötte a fenekemet. Még gyorsabban csináltam.

Ő nyöszörgött, mire én megálltam, hogy megnézzem az arcát. Színtiszta élvezet. Újrakezdtem, még gyorsabban, és mikor körözni kezdett a csípőjével, majdnem eldurrantam.

– Élvezz nekem, Abigail!

Olyan mélyre döftem, ahogy csak tudtam, és éreztem, hogy az izmai megfeszülnek körülöttem.

– Ez az – mondtam, és újra löktem. – Most!

Ő élvezett, és én másodpercekkel később követtem. Lehuppantam mellé úgy, hogy ne nyomjam meg őt.

Néhány percet pihentem, kiélvezve, hogy ott fekszik mellettem. Aztán fölkeltem, kivettem egy vastag paplant a szekrény fiókjából, és letettem az ágy mellé a földre. Rádobtam egy párnát is. Olyan kényelmes fekhely lett, amennyire lehetett.

– Ma éjjel a szobámban alszol, Abigail – mondtam, és kioldoztam a kezét, és levettem róla a kendőt. Figyelte minden mozdulatomat. – Valamikor éjszaka még magamévá teszlek, és nem akarok azzal bajlódni, hogy végigmegyek a folyosón. Csináltam neked helyet.

Ő kérdőn húzta föl a szemöldökét. Ennek majd véget kell vetni egyszer.

– Van valami problémád az utasításommal?

Megrázta a fejét, és örültem, hogy nem szállt szembe velem.

De mégis…

Lecsúszott az ágyról, és óvatosan próbálgatta a lábát, ahogy felállt. Egy kicsit ingadozott, mielőtt lekuporodott a paplanra, és bebújt a takaró alá. Én az ágyon maradtam, amíg meg nem hallottam az egyenletes, mély lélegzését, amiből tudtam, hogy elaludt. Ekkor leszálltam az ágyról, és egy kivételével elfújtam a gyertyákat.

Majdnem éjfél volt, és kellett neki néhány óra alvás. Nem mindenki éri be olyan kevéssel, mint én. Visszamásztam az ágyra, és a fejem alá téve a két kezem, a plafont bámultam. Csak ekkor engedtem meg magamnak, hogy egyáltalán rágondoljak: Abigail King alszik a hálószobámban. És nemrég feküdtem le vele.

Kétszer.

Kihajoltam, hogy lássam őt. Az ajka szétnyílt, a haja szétterült a párnán, vad rendetlenségben. Ő volt a leggyönyörűbb nő, akit eddig láttam.

Álmában nyögdécselni kezdett.

Először csak alig-alig, szinte csak súgva csinálta, de aztán egyre hangosabbá vált. Aztán mozogni kezdett, és a takaró lecsúszott a válláról, felfedve a melleit.

Visszagurultam a hátamra, és lehunytam a szemem.

Még nem keltem föl.

Még nem keltem föl.

Még nem keltem föl.

Megpróbáltam felidézni a napi tőzsdei árfolyamokat.

Legalább két óráig. Két órakor felkeltem. Felsóhajtottam. Hosszú két óra lesz.

– Ébredj, Abigail!

Két óra tizenöt volt. Több mint két órát vártam, míg ő aludt. Két óráig hallgattam a lágy „dugjál meg” nyögéseit, két órát feküdtem az ágyban a majdnem sötétben, miközben az alig takart teste ott volt mellettem a padlón.

Sokkal nehezebb volt, mint gondolhattam volna, azután, hogy kétszer már beleélveztem.

– Négykézláb az ágyra! Gyorsan!

Néhányat pislogott, de aztán felmászott az ágyra, úgy, hogy még csak rám se nézett.

Ahogy megláttam, hogy négykézláb vár rám, még jobban megkeményedtem.

– Ereszkedj a könyöködre!

Azonnal megtette, amitől a feneke és az édes puncija nézett felém.

Ez most nem lesz gyengéd. Nem lesz finom.

Végighúztam a kezem a hátán, és széttoltam a lábát.

– Úgy is szoros voltál, de így még szorosabb leszel.

A kezem visszatért a testére, majd a markomba vettem a mellét. Játszani kezdtem vele. Mikor belemártottam az ujjam, Abigail már újra nedves volt.

Szépeket álmodtál, Abigail?

Egy kicsit összegyűjtöttem a nedvességből, és végighúztam az ujjammal a feneke lyukáig.

– Dugott már meg bárki itt?

Nem. Ilyen nem volt. Tudtam ezt jól a jelentkezési lapjából, de azért hallani is akartam.

Ő megrázta a fejét.

– Majd én.

Hirtelen megfeszült a kezem alatt, ami meglepett. Az anális szex nem szerepelt a mereven elutasított dolgai között. Gondolatban átfutottam a listáját. Nem, ezt nem utasította el teljesen.

– Hamarosan – folytattam. Elvettem onnan az ujjam, és néztem, ahogy egy szaggatott sóhajjal megkönnyebbült.

Megijedt. Rendben. Ezt még tudom kezelni. Finom és türelmes leszek, ha már sikerült túljutni ezen a félelmen. A végén imádni fogja.

De, ami a ma éjjelt illeti…

A nedves puncijához illesztettem a farkam, miközben a haját a kezemre tekertem. A hajat, ami ott volt szétterülve a párnán két órával ezelőtt. A hajat, amit annyira szerettem volna megsimogatni. Lágyabb volt, mint amire emlékeztem. Meghúztam a haját, miközben belenyomultam, immár harmadik alkalommal.

Vajon megunom-e valaha is az érzést, ahogy csúszok belé, egyre beljebb?

Hát, remélem, hogy nem.

Felnyögött.

Neki is ilyen jó ez?

A fenébe is, remélem!

Kijjebb húztam, és újra benyomtam neki. Basszus, milyen szűk volt! A fejemet hátravetettem, ahogy mozogtam benne. Szoros és forró és nedves. Mikor ő is elkezdte felém tolni magát, felhördültem. Féltem, hogy túl kemény vagyok vele, de a hangjai meggyőztek róla, hogy nem. Így hát folytattam, és még keményebben löktem.

Ő hangosan felnyögött, és ellentartott.

Ez az!

Még egyszer belédöngöltem, majd mozdulatlanná dermedtem, ahogy felkiáltott az élvezettől. Rángó izmai beindították az én orgazmusomat is, ami olyan erős volt, hogy alig kaptam levegőt.

Amikor kihúztam belőle, Abigail szétterült az ágyon. Néztem őt néhány pillanatig, és nem tudtam, hogy nem terveztem-e túl sokat ma éjjelre. De láttam, hogy minden alkalommal élvezett. Jó volt neki, mindig.

Arra gondoltam, milyen volt néhány pillanattal ezelőtt; a haja a markomban, a farkam mélyen benne. És az utolsó másodpercek, ahogy kiáltozott a gyönyörtől!

Bassza meg, ismét felállt a farkam!

De tudtam, hogy nem mehetek rá még egyszer. Már így is eléggé fájhatott neki.

Akkor hát, változik a terv…

A hátára fordítottam, mire felpattantak a szemei.

Aludt volna?

Nem tudtam biztosan, de most már egészen fent volt. Az arca felé nyomtam a csípőmet.

– Negyedik kör, Abigail!

Körülnézett a szobában. Mi a fenét csinál?

– Rám nézz! – Megfogtam a fejét. – Most én vagyok fontos. Én, és az, amit mondok neked. És most azt akarom, hogy a száddal szolgálj!

Engedelmesen kinyitotta a száját – szívesen tette –, és én a térdemre álltam, terpeszben fölötte, fejemet az ágytámlának támasztva.

Ő hátraejtette a fejét, és mélyen a szájába vett. Kezével a herémet simogatta, le-föl, miközben én ki-be jártam.

A fenébe!

A keze, basszus, a keze csodákra volt képes! Játszott velem és simogatott, míg a szája az ő saját varázslatán dolgozott. Hangosan felmordultam, ahogy a szívásával egy ütemben löktem. Az ajka a lehető legédesebben dörzsölte a farkamat.

Elég hamar éreztem, hogy közel a vége.

– Mindjárt élvezek! – figyelmeztettem, és még egyszer belé nyomtam. Mélyen a torkába jutottam, és ő mozdulatlan maradt, míg én néhány hosszú rángással beleélveztem.

Hát, ezt nem gondoltam volna! Három után! Kifulladva huppantam mellé. Felém fordult, és közelebb jött.

– Épp most döntötted meg a rekordomat – mondtam. Ő elmosolyodott, és csak várt. – Visszamehetsz a padlóra.

Egy kicsit rosszul éreztem magam emiatt; szerettem volna, ha itt marad, de még nem éreztem magam késznek rá, hogy megosszam vele az ágyam. Az túl sok lenne, túl hamar. Kézben akartam tartani a dolgokat.

Legurult az ágyról, és összegömbölyödött a vackán.

A takaróm alá másztam, és szinte azonnal mély álomba merültem.

Nyolcadik fejezet

Reggelig aludtam, fel sem ébredtem hétig. Fölkeltem az ágyból, nyújtózkodtam, és remekül éreztem magam. Az előző éjszaka olyan pihentető alvással ajándékozott meg, amivel még soha.

És hát, a négy orgazmusnak is lehetett hozzá valami köze.

Abigail nyugodtan aludt, az oldalán feküdt, összegömbölyödve. Többé már nem nyögdécselt. Ahogy néztem, elmosolyodott álmában. Szerettem volna tudni, miről álmodik, mitől mosolygott. Talán nem is emlékszik már rá, amikor felébred.

Az éjszaka a takaró lecsúszott a válláról, és újra láttam a tökéletes melleit. Lenyúltam, és felhúztam az álláig; nem akartam, hogy megfázzon. Motyogott valamit, majd átfordult.

Bár zuhanyozni akartam, és felkészülni a golfra, úgy döntöttem, hogy először áfonyás muffint készítek. Abigailnek nagyon ízlett a múlt héten.

Már majdnem kilenc volt, amikor hallottam, hogy fent van. Nem bántam, hogy sokáig aludt; sokáig fenntartottam, és még fel is keltettem a múlt éjjel. A mai jótékonysági bál is hosszúnak ígérkezett, így hát szüksége volt a pihenésre.

Míg zuhanyozott, megfőztem két tojást, majd betettem őket a melegítőbe. Jackson épp akkor küldött egy SMS-t, amikor Abigail lépéseit meghallottam a lépcsőn. A telefonomra pillantottam; a Feliciával való találkozás miatt idegeskedett. Őszintén szólva viccesnek találtam, hogy a világhírű atléta unokatestvérem egy lánnyal való találkozás miatt stresszel; de tudtam, hogy neki se könnyű. Mindig azon izgult, hogy a nőket vajon tényleg ő érdekli-e, vagy csak a bankszámlája és a hírességgel járó előnyök.

Válaszomban megírtam neki, hogy Felicia biztos nem olyan ideges, mint ő. Meg azt, hogy ma este mind együtt leszünk, és ha egyszer ő Abigail legjobb barátnője, mi baj lehetne?

Hogy van a könyvtáros fantázia-lány? – kérdezte SMS-ben.

Szétrúgom a segged, ha ezt megemlíted neki – figyelmeztettem. Épp ekkor slisszant be a konyhába Abigail.

Fáradtnak tűnt, és az egyik felem megsajnálta ezért. Végül is, én okoztam a kialvatlanságát, én voltam az oka annak, hogy ilyen óvatosan járt. De még mindig éreztem a tegnapi hihetetlen szex okozta feldobottságot.

– Nehéz éjszakád volt? – kérdeztem, még mindig a telefonomat bámulva.

– Hogy mondtad?

Nem tudtam megállni, hogy el ne mosolyodjak. Fáradt volt és törődött, fájt mindene, de még így is volt humorérzéke.

– Nehéz éjszakád volt? – kérdeztem újra.

Kezébe vett egy muffint, és leült velem szemben. Jó ötlet volt az áfonya, Mr. 

West – de ennél több kellett neki.

– Több fehérje kell neked.

– Nincs semmi bajom – válaszolta, mielőtt még megmondhattam volna neki, hogy ott van két tojás a melegítőben.

– Abigail! – figyelmeztettem. A fenébe is, nem akartam megbüntetni! Főleg az előző éjszaka után nem.

Ő felállt, vonakodva odament a hűtőhöz, és kivett egy csomag húsos szeletelt szalonnát. Ez tetszett. Bár fájt mindene, ő kész volt fehérjedús reggelit készíteni, csak azért, mert mondtam neki.

– Betettem két főtt tojást a melegítőbe neked – mondtam. Megkönnyebbülés látszott rajta, és visszatette a szalonnát. – Az Ibuprofen ott van az első polcon, a mikrótól a második szekrényben.

– Bocsánat. – Levette a gyógyszeres dobozt a polcról, és két tablettát vett a markába. – Csak… már nagyon régen voltam így.

– Nevetséges emiatt mentegetőzni! Sokkal jobban zavar, amilyen ma reggel vagy. Nem kellett volna ennyit aludni hagyni téged.

Leült, lelógatta a fejét, a haja a szemébe hullt.

– Nézz rám! – mondtam neki. – El kell mennem. Négy harminckor találkozunk az előtérben, felöltözve, indulásra készen!

Bólintott, és én megpróbáltam elképzelni, milyen lesz majd a ruhában, amit Elaina hagyott itt neki. Azt kívántam, nem először, bárcsak ne beszéltem volna meg a golfot és az ebédet a családommal. Bárcsak együtt tölthetném a napot Abigaillel.

Bárcsak normális lehetnék.

De mit jelent az, hogy normális? Ő nem akarta, hogy az legyek, én meg nem tudtam az lenni. Felsóhajtottam.

– A vendégszobában van egy nagy kád, a te szobáddal szemben. Használd! Talán egy hosszú fürdő után jobban érzi magát.

Ahogy sejtettem, az ebéd hosszú volt, és a golf még hosszabb. Legtöbbször jól érzem magam a családommal és Todd-dal, de az, hogy Abigail otthon vár, egyedül, eléggé lelombozott.

Igen, elmondtam Toddnak, hogy az új partnerem könyvtáros. Nem is; Jacksonnak mondtam el ötödszörre. Nem volt semmiféle furcsa könyvtárosfantáziám.

Három harmincra értem haza, és egyenesen a hálószobámba mentem. Észrevettem, hogy Abigail szobaajtaja csukva van. Négy tizenötkor az előtérben voltam, és vártam. Mikor meghallottam a cipősarkak kopogását, megfordultam, és majdnem elejtettem a köpenyt, amit a kezemben tartottam.

A ruha pont a jó helyeken ölelte szorosan a testét, és a mély kivágás látni engedte a finom kulcscsontját. A haja egyszerű kontyban volt, és a tarkójára lógó néhány kósza hajtincs a nyakát csiklandozta. – Gyönyörű vagy. – Döbbenetesen jól nézett ki.

– Köszönöm, mester!

Eltartottam magamtól a köpenyt.

– Mehetünk?

Odasétált hozzám, és mellém állt. A köpenyt átvetettem a vállán, ügyelve rá, hogy az ujjaimmal finoman megérintsem a lágy bőrét, beszívjam a finom virágillatát. Ha most itthon maradhatnánk…

De, nem. Valószínűleg még mindig érzékeny lenne. Ezt nem szabad elfelejtenem. Észben kell tartanom.

Ahogy kisétáltunk az autóhoz, belém villant, hogy lehetnénk mi egy normális pár is, egy normális randin egy normális este. És a ma este ilyen lesz, döntöttem el. Normális.

Csendben haladtunk. Ahogy Abigail ott ült mellettem az első ülésen, visszagondoltam a két másik nyakörves alávetettemre, akiket bemutattam a családomnak is. Beth és Paige szintén találkoztak Lindával, Jacksonnal, Todddal és Elainával, de őket csak mint barátnőket mutattam be. Semmi több. És ha volt is bárki, aki gyanította volna, hogy valami más is van a velük való kapcsolatomban, azt megtartotta magának.

Hosszú listát kaptak arról, hogy miket várok el, mielőtt találkoztak volna a családommal. Hogyan beszéljenek velük, mi az elfogadható viselkedés, és mi nem az. De Abigailnek nem adtam ilyen instrukciókat.

Azt akartam, hogy önmaga legyen. Látni akartam, ahogy találkozik a nekem fontos emberekkel. Látni akartam, ahogy beszélget és viccelődik a legjobb barátnőjével.

Egy darab normális világot szerettem volna.

Bekapcsoltam a rádiót. Az egyik kedvenc zongoraversenyem ment, egy olyan darab, amit magam is sokat gyakoroltam. Szerettem volna tudni, milyen zenéket szeret. Nagyon keveset tudtam róla azonkívül, amit leírt a jelentkezési lapjában.

– Milyen zenét szeretsz?

– Ez jó lesz.

További kérdéseket is tettem volna fel neki; hogy milyen volt a gyerekkora, kitől tanult meg főzni, mi a kedvenc színe. Részleteket, amik önmagukban nem sokat jelentenek, de ha az egészet nézzük, összeáll belőlük az Abigail nevű nő.

Vajon őszintén válaszol, ha kérdezek, vagy olyan választ ad, amilyet én szeretnék?

Ezért nem vagy normális viszonyban – mondtam magamnak. – Túl zavaros. 

Túl sok a szürke terület.

Nem szerettem a szürkét. Az élet jobb, ha fekete-fehér.

Amikor megérkeztünk, és leadtam a kabátomat és Abigail köpenyét, megláttam Elainát, amint épp felénk tartott.

– Nathaniel! Abby! Hát itt vagytok – mondta Elaina, aki maga mögött húzta Toddot.

– Jó estét, Elaina! – mondtam, és nagyon meglepett, ahogy megölelte Abigailt. Kérdőn néztem rá. Mostanában találkozhattak, vagy még valamikor a múltban? – Látom, már találkoztál Abbyvel!

– Fel a fejjel! – nyomott mellbe Elaina a ridiküljével. – Ittunk egy teát Abbyvel, amikor arrafelé jártam. Igen, már találkoztunk.

Abigail nem említette, hogy beugrott volna valamikor, de hát, külön töltöttük a nap nagy részét. Meg aztán, nem az az ember volt, aki szívesen tárja fel a gondolatait. Így hát nem beszéltem többet, inkább hátraléptem, és figyeltem, ahogy a régi barátaimmal találkozik. Todd-dal udvariasan csevegett, mindenkire könnyedén mosolygott. Bár Todd hallotta, ahogy régen Abigailről beszéltem, fogalma sem lehetett róla, hogy az ugyanaz a személy, akivel most találkozik.

Linda közelített felénk, és én bemutattam neki Abigailt, aki ragaszkodott hozzá, hogy Abbynek nevezzék. Ezen mosolyognom kellett.

Míg Linda és Abigail könyvekről beszélgettek, észrevettem, hogy Todd és Elaina furcsa pillantásokat váltanak, mint ahogy tegnap is, a házamban.

De leginkább Linda – az édes-kedves, szeretett nagynéném, aki fiaként szeretett – arckifejezése zavart össze. Édes, megkönnyebbült öröm sugárzott róla, aminek nem találtam az okát. Könyvekről, ilyesmikről beszélgettek.

Egy lépéssel közelebb mentem Abigailhez. Nem; csak könyvekről van szó.

Így még inkább nem értettem a tekintetét.

Bor. Az estéhez bor illik.

– Hozok egy kis bort – mondtam Abigailnek. – Vöröset vagy fehéret?

Megmerevedett, és meglepetten nézett rám. Pedig csak egy egyszerű kérdés volt.

Aztán megértettem. Te nem vagy normális. Te egy dom vagy. Valószínűleg azt gondolja, hogy egy bizonyos választ vársz tőle. 

A fene essen belé!

– Nincs semmi rejtett szándékom – súgtam oda neki bátorítólag. – Egyszerűen csak tudni szeretném.

– Vöröset.

Ez volt ilyen nehéz? – gondoltam.

De hát a fenébe is! Ez volt. Pedig egy ilyen kérdés nem okozhatna neki szorongást. Egy ilyen egyszerű szeretném tudni kérdés. 

De mi az, ami közöttünk egyszerű? – kérdeztem magam.

Semmi.

Ahogy elmentem italokért, Kyle szaladt belém. Egyetem óta rajta voltam a csontvelődonori listán, és néhány éve kaptam egy hívást, hogy az adataim megegyeznek egy nyolcéves fiúéval, akinek csontvelőre van szüksége. Nem volt egyszerű a folyamat, de egy éve, amikor találkoztam Kyle-lal, akinek a csontvelőmet beültették, tudtam, hogy megérte a dolog. Most itt volt, és élt, és jól volt. Ez nagyon, nagyon megrendítő volt.

– Nate! – mondta, és megölelt.

– Kyle! – mondtam nevetve. – Hogy vagy?

– Jól! Piszok jól! Bár eléggé rühellem ezt a jelmezt itt magamon – huzigálta meg az öltönye gallérját.

– Nagyon jól nézel ki benne! Kár, hogy az osztálytársnőid nem láthatnak benne!

Ő nevetgélni kezdett, és lenézett a cipője orrára. Nagyon is jól emlékeztem, milyen nehéz tinédzsernek lenni. A világért sem szeretnék visszamenni abba az időbe.

– Ha látod Jacksont – folytattam –, ne felejtsd el piszkálni a Super Bowl miatt! Azt hiszem, tudok majd szerezni néhány jegyet, ha a New York bekerül.

Ő elmosolyodott, és elszaladt, hogy megkeresse Jacksont. Szereztem két pohár bort, és elindultam visszafelé. Abigail egy halk köszönömmel átvette a poharát, és ivott belőle egy kis kortyot.

Vacsora közben figyeltem, ahogy beszállt a körülötte folyó társalgásba. Volt, hogy élénken beszélt, máskor meg csak ült, és hallgatott. Feliciával láthatóan szoros kapcsolatban volt, ez abból is kiderült, ahogy néha ugratták egymást.

Csak egyszer érezte magát kényelmetlenül, amikor ki kellett mennie a toalettre, és az asztalnál ülő összes férfi felállt vele együtt. Engem feldühített, hogy a korábbi kapcsolatai közül egyik férfi sem kezelte őt úgy, mint egy igazi hölgyet.

Na, persze – szólalt meg a lelkiismeretem szarkasztikusan –, mintha tegnap éjjel hölgyként kezelted volna őt!

Ezzel nem tudtam volna vitatkozni, de engem úgy neveltek, hogy nyilvános helyen udvarias legyek a nőkkel. Szerencsére Elaina is felállt, és elkísérte a toalettre. Megjegyeztem magamnak, hogy ezt meg kell még köszönnöm Elainának.

– Felicia – fordultam Abigail legjobb barátnője felé –, úgy hallom, óvodapedagógus vagy?

– Igen – válaszolta, és alig nézett rám.

– Fárasztó ilyen kis gyerekekkel?

– Néha – mondta fagyosan.

Nem értettem, miért ilyen hideg velem. Úgy tűnt, őszintén kedveli Jacksont, és az este nagy részét vele beszélgette át. De akkor is barátságos volt, amikor Lindával vagy Elainával beszélt. De nem sok időm maradt gondolkodni ezen, mert Abigail és Elaina visszatértek az asztalhoz. Abigail arcán halvány pír látszott. Szerettem volna tudni, mit mondott neki Elaina, míg elvoltak. Mi okozhatta Abigail zavarát?

Kihúztam neki a széket, hogy leülhessen. Nehezemre esett nem megérinteni őt. A ruhája kivágása hátul is elég széles volt ahhoz, hogy kivehessem lágy, nőies vállának vonalait, és semmit sem szerettem volna jobban, mint megsimogatni ott a finom bőrét.

Később. Később majd megteheted.

Mikor befejeztük a vacsorát, és elvitték a tányérokat, egy zenekar kezdett játszani. Nem vagyok egy nagy táncos. Egyik kezemen meg tudom számolni, úgy, hogy még maradnak is ujjaim, ahányszor felkértem valakit táncolni. Ez egyszerűen nem az én műfajom.

De ez az este más. Abigail más. Én is másképp éreztem magam.

És most táncolni akartam.

Így aztán, mikor egy lassú szám kezdődött, hátratoltam a székem, és Abigailre néztem.

– Táncolnál velem?

Nem úgy kérdeztem ezt, mint egy dom. Úgy kérdeztem, mintha randevúra hívnám, és ez ingoványos terület volt számomra. Mi lesz, ha nemet mond?

És mi lesz, ha igent?

Észrevettem, hogy Linda levegő után kapkod, és Elaina odahajol Toddhoz, hogy súgjon neki valamit.

Tiszta őrültek!

De aztán Abigail megfogta a kezem, és többé már nem érdekelt, hogy ki, mit mond.

– Igen – válaszolta.

Mikor elértük a táncparkettet, átkaroltam, közelebb húztam magamhoz, és megfogtam a kezét. Nekem dőlve megborzongott.

– Jól érzed magad? – kérdeztem, hogy megnyugtassam.

– Igen. Nagyon jól.

– Mindenki odavan érted.

És én is. Közelebb húztam magamhoz, miközben a zene folytatódott. Mikor hazaérünk, megmutatom neki, mennyire odavagyok érte. 

Később, mikor Todd-dal és Jacksonnal elmentünk a kabátokért, a nők pedig ott vártak az asztalnál, Todd megbökte a vállamat.

– Kedvelem ezt a nőt – mondta.

– Abigailt? – kérdeztem vissza.

– Felicia is kedves – folytatta. – De igen, Abigailről beszéltem.

– Kösz – mondtam, és furcsamód elégedett voltam.

– Kösz, haver – szólalt meg Jackson, aki akkor ért oda. – Felicia fantasztikus!

– Komolyan?

– És a te Abbyd sem egy a sok közül. Hát, nem.

Apolló odarohant, ahogy kinyitottam az ajtót. Abigail visszahőkölt, majd felsóhajtott. Ki kell raknom a kutyát, hogy Abigaillel foglalkozhassak.

– Hagyd magadon a ruhád, és várj a szobámban – mondtam. – Úgy, ahogy az irodámban vártál.

Tíz perccel később, mikor beléptem az ajtón, Abigail ott állt, lehorgasztott fejjel. Már attól felállt a farkam, hogy ránéztem.

Lassan körbejártam. Eközben észrevettem, hogy finoman remeg a teste. A hátához mentem, és az ujjamat finoman végighúztam a ruhája tetején, míg eljutottam arra a pontra, ahol meg akartam érinteni.

– Látványosan szép voltál ma. – Odahajoltam hozzá, és megszagoltam. Mmm. Nagyon lassan kihuzigáltam a hajtűket a hullámos hajából, és néztem, ahogy a vállára omlik. – És a családom csak rólad fog beszélni.

Még mindig remegett. Fél valamitől?

– Meg voltam elégedve ma veled, Abigail – mondtam, és az ajkamat olyan közel vittem a bőréhez, hogy szinte éreztem az ízét. – Most én foglak kielégíteni téged.

Megfogtam a cipzárját, és lassan lehúztam, majd letoltam a válláról a ruhát.

Végigcsókoltam, megízlelve a háta bőrét. Édes volt, és egy icipicit sós. Még mindig remegett, de tudtam, hogy ez már a várakozás remegése.

A ruha lehullott a földre, és én az ágyba vittem őt.

– Feküdj le!

Úgy tett, ahogy mondtam. Én a lábához mentem, és levettem a cipőjét. A szemébe pillantottam, mielőtt lehajoltam, hogy megcsókoljam a bokáját. Elakadt a lélegzete.

Ahogy fölfelé mentem a csókokkal, eszembe jutott, hogy ezt még nem csinálta neki senki. Miféle férfiakkal jött össze, akik nem figyeltek oda eléggé a puncijára? Hogyan tudtak kielégülni?

Felnyúltam, és lejjebb húztam a bugyiját.

A fejemre tette a kezét.

– Ne!

A fogamat csikorgattam, de aztán arra gondoltam, hogy ez új neki, és hogy fél tőle.

– Ne mondd meg nekem, hogy mit tegyek, Abigail!

Egyetlen mozdulattal levettem róla a bugyit, és a térde közé helyezkedtem. Már most nedves volt. Nedves és duzzadt.

Csak bámultam őt, készen arra, hogy megmutassam, mennyire elégedett vagyok vele. Meg akartam mutatni, milyen jutalmat kap, ha elégedett vagyok vele.

Kezdetnek egy puszit adtam a csiklójára, mire majdnem leugrott az ágyról. Nyugi! Finoman ráfújtam, majd lágy csókokkal borítottam végig a hasítékát. Lassan és finoman csináltam, hogy hozzászokhasson. Azt akartam, hogy ízlelgesse az élményt. Gyönyört akartam neki nyújtani.

Finoman betettem az egyik ujjam, és szétnyitottam a rést, hogy betegyem a nyelvem. Egy hosszú nyalással körbenyaltam az egész nyílását. Nagyon finom volt. Újra megnyaltam.

Mmmmm.

Visszahúztam a nyelvem, és lágyan harapdálni kezdtem őt. Még mindig érzékeny volt, úgyhogy óvatosnak kellett lennem. Combjával szorítani kezdte a fejem, de én széttoltam a térdét.

– Ne akard, hogy lekötözzelek! – mondtam neki.

Folytattam a számmal. Lenyaltam a nedvet róla, megittam minden cseppjét. Felfelé pillantottam, és láttam, hogy a takarót markolja. A lábai megremegtek, ahogy megharapdáltam a duzzadt csiklóját. Élvezte az egészet, végre.

Megdupláztam a tevékenységemet, belenyomtam a nyelvemet, míg a kezemet felcsúsztattam a testén. A hasát simogattam, majd felmentem a melléhez, és a bimbóját dörzsölgettem. Egy riadt zihálás volt a válasz, a teste megfeszült.

Igen, gyönyörűm! Élvezz nekem!

Beszívtam a csiklóját a számba, és finoman megdörgöltem a fogammal, és eközben ott nyaltam, ahol tudtam, hogy a legjobban kívánja.

– Ó… – feszült meg a háta, ahogy felém nyomta magát.

Visszafelé végigsimítottam a felsőtestén, majd átkaroltam a csípőjét, magamhoz szorítva őt, ahogy az orgazmus végigremegett a testén.

Néhány percig mozdulatlanul feküdt, és én elégedettnek éreztem magam, leszámítva, hogy egészen kemény voltam. Lassan felültem, és megigazítottam a nadrágomat.

– Azt hiszem, itt az ideje, hogy ágyba menj – suttogtam. – És te? Nem akarod, hogy… – Nekem jó így.

– De nekem kell szolgálnom téged.

Azt akarta, hogy jó legyen nekem. Hogyhogy nem tudta, hogy minden este mindig jó nekem vele? Hogy mennyire akartam, hogy megtörténjen ez a pillanat közöttünk? Szerettem volna, ha látja: a köztünk levő megállapodás többről szól, mint hogy ő szolgál engem. Cserébe én is gondoskodom róla. Ő átadta nekem annak a felelősségét, hogy ismerjem a szükségleteit, és ma viszonzatlan örömre volt szüksége.

– Nem – mondtam. – A te dolgod az, hogy azt tedd, amit mondok, és most azt mondom, hogy ideje a szobádba menned.

Többé nem vitatkozott, hanem lecsúszott az ágyról, és elindult kifelé. Becsukta maga mögött az ajtót, ahogy kiment. Én felnyögtem. Apolló még mindig ott állt a folyosón.

Levettem a szmokingomat, és elindultam a fürdőszobába, és olyan forró vizet eresztettem, amilyet csak el tudtam viselni. Néhány hosszú percig álltam ott, és hagytam, hogy a víz végigmosson, és közben visszagondoltam arra, ahogy Abigail élvezett. Arcomat a vízsugárba fordítottam, és eszembe jutott, milyen érzés volt tegnap éjjel, amikor úgy élvezett, hogy mélyen benne voltam.

Mindkét kezemmel megfogtam a farkam, és lehunytam a szemem.

Ott volt megkötözve a játékszobában, a párnázott asztalra hajolva. Órákig játszottunk, és mindketten lihegve vágytunk az élvezetre.

– Kész vagy, Abigail? – kérdeztem, és végigsimítottam a fenekét a farkammal.

– Ha ez jó neked – válaszolta, és a hangjában kívánság feszült.

Elmentem kissé tőle, hogy érezze a közénk bejövő hidegebb levegőt.

– Nagyon jó nekem, ha megmondod, mit szeretnél. – Azt szeretném… – Mondd el!

Felém nyomta a fenekét.

– A farkadat szeretném.

Elmosolyodtam, és ráfeküdtem, mellemet a hátának nyomva.

– Persze hogy szeretnéd. De mondd meg, hova szeretnéd!

Csend.

Rácsaptam a combjára.

– Mondd el, különben visszaküldelek a szobádba, minden nélkül!

– A fenekembe – suttogta.

– Hangosabban! – csaptam rá most egy kicsit erősebben. – Nem hallom!

– Kérlek, mester – mondta most hangosabban –, kérlek, basszál seggbe!

– Ahogy kívánod – válaszoltam. Felvettem a síkosítót, és bekentem vele az ujjamat. Finoman körbesimogattam vele a lyukát, mielőtt bedugtam volna az első ujjam, aztán a másodikat. Ő hátranyomta a fenekét, mert többet akart.

Engem akart.

– Türelem – tágítottam tovább finoman. – Türelmesnek kell lenned.

Mikor már készen állt, lassan belényomtam a csúszós makkom, nekifeszülve az ellenállásának. Végül teljesen benne voltam. Ő felnyögött.

– Szereted a farkamat a fenekedben? – Kijjebb húztam, majd megint be. – Kibaszott szűk vagy itt! – Megint kihúztam. – Kurva jó érzés!

Felém tolta magát, amitől még beljebb jutottam, és hátrahajtotta a fejét.

– Így, Abigail! – mondtam, és gyorsabban kezdtem mozogni. – Ilyen mélyen! Annyira jó!

Lihegni kezdett a gyönyörtől.

– Bassza meg! – löktem most már keményebben. – Mindjárt élvezek!

Mindjárt teletöltöm azt a szép feneked!

És egy morgással elélveztem a kezembe.

Miután megtörölköztem, kilopakodtam a folyosóra, ahol Apolló még mindig csendben várt. Abigail ajtaja csukva volt. Lementem a lépcsőn a könyvtárba, Apolló követett.

A könyvtár volt az egyik kedvenc helyiségem a házban. Ez volt a szüleim kedvenc helye is, és a haláluk óta nem nagyon nyúltam hozzá. Valami azt súgta nekem, hogy Abigail is szeretni fogja ezt a helyet, és eldöntöttem, hogy a jövő héten megmutatom neki.

De most játszani akartam. Leültem a zongora elé, és skálázni kezdtem, leföl. Mikor befejeztem, lehunytam a szemem, és magam elé képzeltem Abigailt, ahogy lágyan és odaadóan táncol velem. Ahogy megfeszített háttal, hátrahajtott fejjel élvez. Elképzeltem őt, és engedtem, hogy az ujjaim kijátsszák belőlem a dallamot, ami a fejemben kavargott.

Abigail dalát.

Abby dalát.

Kilencedik fejezet

Mielőtt reggel lementem az edzőterembe, szántam rá néhány percet, hogy kivigyem az ostorpadot a játékszobából, be a hálószobámba. Fontosnak tartottam ezt, arra gondolva, ahogy Abigail Abbyként megmutatta nekem, hogy helyes irányba kell terelnem a viszonyunkat. Túl nagyvonalú voltam vele; elnéztem a kisiklásait, a tétovázását, a különféle attitűdjeit. Ilyen még nem fordult elő velem, és nem akartam, hogy Abigail elvigye ezt szárazon.

Úgy döntöttem, hogy finoman fogom figyelmeztetni. Megmutatom neki az ostorpadot, hadd emlékeztesse rá, hogy én vagyok az uralkodó, és vannak elvárásaim. Talán ez is elég lesz, és nem kell fenyítést alkalmaznom.

Egy dugót is hoztam a játékszobából. A zuhanyzóban átélt fantáziám tovább erősítette a vágyamat, hogy megmutassam neki, milyen örömöt tudok még okozni. Olyat, amilyenre nem is számított. A dugót betettem a szekrényembe, egy üveg síkosítóval együtt.

Hétkor Abigail felszolgálta a reggelit az ebédlőben. Finom illatú szószt öntött egy tökéletesen elkészített francia tósztra. Alig vártam, hogy megkóstoljam.

– Vegyél magadnak, és ülj le! – Míg kiment a konyhába, én tovább ettem.

Mmm… banán. Nahát, tényleg tud főzni.

Visszajött, és leült az asztalhoz, és enni kezdte a saját reggelijét.

– Terveim vannak veled mára, Abigail. Terveim, hogy még jobban az örömömre szolgálj.

És a te örömödre.

– Igen, mester.

– Egyél, Abigail! Nem tudsz üres gyomorral szolgálni engem.

Evett még néhány falatot, de nem sokat. Közel sem eleget. Lassabban kezdtem enni, hogy behozhasson engem. Nagyjából mindketten ugyanakkor fejeztük be, mire ő szinte azonnal felpattant, hogy eltakarítsa a tányérokat.

Igen, ez rendben lesz. Az ostorpad látványa is elég lesz neki.

Visszajött az ebédlőbe, és megállt mellettem. A teste finoman remegett.

– Túl sok a ruha rajtad – mondtam neki. – Menj a hálószobámba, és vedd le mindet!

Míg fölment, én kivittem Apollót. Körbeszaglászott a kertben, valami szagot kapott, és elrohant az erdő felé. Én visszamentem a házba. A kutya kint marad egy órát, vagy többet is.

Mikor bementem a szobámba, Abigail ott állt meztelenül, és a padot nézte.

– Ez egy ostorpad – mondtam. Összerezzent a hangomra. – Büntetésből szoktam használni, de más célokat is szolgálhat.

Ne kelljen büntetésből használnom!

Ő csak bámulta tovább, talán azon gondolkodott, mit is jelenthetnek a szavaim.

– Lépj fel! – mondtam. – És feküdj a hasadra!

Érezd csak meg, hogy milyen az, Abigail! Értsd meg, hogy nem szeretném büntetésre használni, de fogom, ha kell. Érintsd meg! Lásd, hogy a szabályaim valódiak; hogy az engedetlenségnek következményei vannak.

Aztán majd elengedlek róla, hogy kielégítselek az ágyamon.

– Abigail! – mondtam egy sóhajjal. – Ez hosszú lesz. Vagy csináld, vagy mondd ki a biztonsági szót! Nem kérdezem újra.

Nem fogja kimondani. Vagy igen? És ha igen? Azt vártam, hogy tétovázni fog, mielőtt fellép a padra, de úgy gondoltam, hogy végül engedelmeskedni fog. De mi van, ha rosszul számítottam? Akkor mit fogok csinálni?

Mielőtt ezt eldönthettem volna, egy mély levegőt vett, és fellépett rá. Lehasalt, ahogy parancsoltam.

Igen!

Odamentem a szekrényhez, és kivettem a dugót. Síkosítót tettem rá, és letettem Abigail mellé.

– Emlékszel, mit mondtam péntek éjszaka? – Végignéztem a meztelen testén, ahogy ott feküdt, és rám várt. A farkam megkeményedett a nadrágomban.

Persze, nem vártam, hogy válaszoljon, de azt akartam, hogy tudja, merre felé tartunk. Figyeltem, egy jelet vagy egy mozdulatot vártam arról, hogy megértette. De nem láttam semmit. Lehet, hogy fel kell frissítenem a memóriáját. A kezemet a derekára tettem, és lesimítottam, a feneke felé. Ő megfeszült.

Igen, megértette.

– Engedd el magad!

A kezemmel visszamentem a hátára, és finoman masszírozni kezdtem. Ő persze nem tudta elengedni magát. Hátrább léptem, és én is levettem a ruhám. Ahogy vártam, most még feszültebb lett.

Az ostorpados kísérletem ezzel véget ért. Valószínűleg megértette, és nem kell fenyítésre használnom. Itt volt az ideje, hogy a tervem második szakaszába lépjünk.

Ám, ahogy végignéztem rajta, ahogy meztelenül az ostorpadra hajol, önkéntelenül is fantáziálni kezdtem.

A nyúlszőr lovaglóostor.

Először valami egyszerűvel fogok kezdeni. Lágy és levegős, alig érinti majd a combját, a fenekét, a háta alsó részét. Felizzítom benne a tüzet, elviszem a gyönyör peremére, és ott hagyom; majd végül, végül, együtt zuhanunk a gyönyörbe.

Az egyik kezembe vettem a farkam, és meghúzogattam néhányszor, és hagytam, hogy tovább pörögjön a fantáziám. Aztán felsóhajtottam. Majd.

Egyszer. Talán nemsokára.

– Menj az ágyra, Abigail!

Lebotorkált a padról. Igen, megértette. Nem akar majd visszakerülni a padra. Néztem, ahogy négykézláb, idegesen, remegve felmászik az ágyra.

Követtem őt. A karomba vettem, és letettem mellé az análdugót.

– El kell engedned magad. Nem fog menni, ha nem engeded el.

Megcsókoltam a nyakát, mire ő is keményen megragadott. A számmal lefelé indultam a nyakán, át a kulcscsontján, lefelé, a dereka felé. A feszültség lassan elpárolgott belőle, ahogy a szám végigsimogatta. Erősnek éreztem magam, hogy ilyen nagy hatással voltam rá.

A kezemmel és a számmal simogattam el a félelmeit, és gyújtottam fel a szenvedély lángját. Hátravetette a fejét.

Igen, ezt már szeretem.

Visszatértem a testére.

– Amit teszek, azt legalább annyira a te élvezetedre teszem, mint a magaméra. Bízzál bennem, Abigail!

Sohasem fogok hazudni neked. Túlságosan is szükségem van a bizalmadra. Kell a bizalmad, hogy megadjam neked azt a gyönyört, amire vágysz. Amit megérdemelsz.

– A legjobbat akarom neked – mondtam a hasába. – Hadd adjam meg neked! – Felsóhajtott, ahogy az ujjammal megnéztem, hogy milyen nedves. – Gyönyört hozok neked, Abigail. – Széttoltam a térdét, és közé helyezkedtem. – Gyönyört, amit még csak nem is képzeltél!

Most látni akartam a szemét. Akartam, hogy a szemembe nézzen, miközben beléhatolok. Ez nagyon fontos volt. Meg kellett tanulnia ezt a leckét. Meg kell tudnia, hogy mindig elsőrendű fontosságú nálam a jólléte és az élvezete. És ha együtt vagyunk az ágyban, akkor semmi másról nem lehet szó, csak élvezetről.

Bár a tekintetében sok-sok kérdés tükröződött, amikre nem volt válaszom, kényszerítettem magam, hogy a szemébe nézzek, miközben belehatoltam. Egyszerű lett volna lehunynom a szemem, és azonkívül, hogy benne vagyok, és érzem a szoros forróságát, minden mást kizárni. De nem tudtam. Kellett neki ez a kapcsolat, ez a közelség, ahogy eggyé váltunk.

Megszorított a karjával, és csodálkozva nézett föl, végigsimogatva a hátamat.

Igen!

– Hadd menjen, Abigail! – Fenébe is, de jó volt ez most! Ahogy a másik kezét is végighúzta a hátamon, és ahogy a farkam mélyen belecsúszott. – A félelemnek nincs helye az ágyamban!

Soha.

Közelebb húztam őt, ahogy a csípőm mozgása gyorsulni kezdett.

– Igen, Abigail – löktem belé most már keményebben. – Érezd, amit adok neked! – Kezdett szorosabbá válni körülöttem. – Hát nem jó érzés? – löktem egyet rajta ismét.

Ez működött. Maga mögött hagyta a félelmeit, és valószínűleg már azt is elfelejtette, hogy mit terveztem. Felültem, és felemeltem a csípőjét is, még mélyebben hatolva belé. Ő átölelt a lábával, közelebb húzva magához.

Kézbe vettem a mellette levő análdugót, és mikor újra belényomtam a farkam, becsúsztattam ezt is a feneke lyukába. Felsikoltott az élvezettől, amivel beindította az enyémet is, és a végén egy gubancos kupacba hullottunk le ketten az ágyamra.

Mikor már lelassult a szívverésem, felültem, és a tágra nyílt, kérdő szemébe néztem.

– Ez egy análdugó – mondtam, még mindig kifulladva egy kicsit. – Hordd mindennap néhány órát! Kitágít egy kicsit. Segít felkészülni. – Ő megharapta az ajkát. – Bízzál bennem!

Ő bólintott, de láttam rajta, hogy nemigen hisz nekem. Többet már nem tehettem; a bizalom majd megjön, ha itt az ideje.

Legurultam az ágyról, és felvettem a nadrágomat. – Beengedem Apollót. Ebédeljünk a konyhában!

Ebéd közben nem beszélt sokat, de jobb volt az étvágya, mint a reggelinél. Talán megértette a leckét. Már vártam, hogy a következő hetekben beleszokjunk egy kényelmes rutinba. Minden viszony kezdetén van néhány kemény próbatétel, de ahogy a két ember fokozatosan megismeri egymást, egyre simábban mennek a dolgok.

Abigail tehát nem beszélt sokat, de ennek is eljön majd az ideje. Tudtam, hogy idővel egyre könnyebben látom majd őt Abigailnek, és félreteszem az Abbyről szóló vízióimat.

Rég volt már, hogy át kellett magam küzdeni egy új viszony kezdeti nehézségein. Melanie-hez, akit világ életemben ismertem, a Bethszel való hosszú kapcsolatom után érkeztem. Nem számolom azt a fájdalomkedvelő alávetettemet, akivel Melanie után játszadoztam, de nyakörvet sohasem adtam neki; az a viszony úgy ért véget, hogy igazából el sem kezdődött.

– Pénteken hatkor – szóltam utána, ahogy Abigail elment. Ő bólintva vette tudomásul.

✴ ✴ ✴ 

Aznap este áthívtam Jacksont vacsorára. Túl csendes volt a ház, és valami zajt akartam. Jackson mindig is jó volt a zajkeltésben.

Evés közben szakadatlanul beszélt, és jó néhányszor mosolyognom kellett, ahogy a csapatával való apró stiklijeiről értesültem. Ha futballról beszélt, általában kikapcsoltam, ám ezúttal odafigyeltem. Valami más is volt most benne, és az volt az érzésem, hogy ez Felicia miatt van így.

– Hogy van Felicia? – kérdeztem, ahogy vacsora után leültünk a kanapéra. Jackson a csatornákat kapcsolgatta, hogy megtudja az aznapi eredményeket.

– Remekül. – A zsebébe nyúlt, és elővette a telefonját. – Ez most ő. – Elolvasta az SMS-t. – Épp filmet néz a könyvtárosoddal.

– Jackson! Komolyan mondtam, hogy…

– Tudom, tudom – tette föl a kezét. – Nyugi, előtte nem fogom mondani.

A pillantásom a tévé fölött levő órára esett, miközben Jackson válaszolt Feliciának. Tíz óra harminchárom.

Tíz harminchárom?

Az időt számolgattam a fejemben. Abigail reggel hatkor kel, hogy elkészüljön. Ezt a jelentkezési lapjából tudtam. Ha a film tizenegyig tart, csak hét órát tud aludni.

Bassza meg!

Éreztem, hogy egyre mérgesebb leszek. Arra, hogy kivittem az ostorpadot, azzal válaszol, hogy megszegi a szabályokat, és kevesebbet alszik, mint amennyit mondtam neki? Mi a franc ez?

A jövő hétvégére gondoltam, és magamban felsóhajtottam. Örültem, hogy még van öt napom a felkészülésre. Öt napom, hogy magam is felkészüljek.

Tizedik fejezet

– Nathaniel – mondta Jackson, megzavarva a koncentrálásomat. – Minden rendben? Egészen kiestél a világból egy percig.

– Mi? – pislogtam néhányszor. – Jól vagyok, csak fáradt.

– Te? Fáradt? – Nem úgy tűnt, mint aki hisz nekem. – Na, ne! Az nem lehet.

Hirtelen már nem is akartam zajt magam körül. Csendet szerettem volna. Csendet, hogy gondolkodhassak.

– Azt hiszem, Jackson, nemsokára felmegyek. Minden jót holnap a meccsen!

Furcsán nézett rám, de felállt, és összeszedte a kabátját.

– Oké, ha így akarod.

Kikísértem az ajtóig, még egyszer kivittem Apollót, majd fölmentem a lépcsőn. Az ostorpad még mindig ott állt a szobámban. Talán ott is kéne hagynom. Jó esélye volt annak, hogy pénteken kell majd.

A fenébe, Abigail!

Talán, de csak talán, mégiscsak alszik nyolc órát valahogy. Kétlem, de azért remélem.

Leültem az ágyam szélére, és Paul jutott eszembe, a domináns, aki a mentorom volt. Az egyetlen személy, akinek valaha is alávetettem magam. Adott néhány tanácsot a büntetéseket illetően, és az első közülük az volt, hogy sohase büntessek dühből. Idáig nem is tettem, és biztos voltam benne, hogy péntek este már nyugodtabb leszek.

Az Abigailnek adott instrukcióim között ott voltak az engedetlenség következményei is. Az „alváshiány” mellett ott állt az is, hogy „fenekelés”, elmulasztott óránként húsz ütés.

Akkor ez megfelelőnek tűnt; most, visszanézve, egy kicsit soknak. Megváltoztassam? Észrevenné Abigail?

Nem. Nem változtathatom meg, mert akkor elszállna az irántam, a domináns iránt érzett tisztelete. Húsz ütés lesz.

Más is eszembe jutott még, amit Paul mondott: tedd az első büntetést emlékezetessé, és akkor nem kerül sor sokáig a következőre.

Igen. Emlékezetessé fogom tenni, és ezzel talán a viselkedésének más területeire is jó hatással leszek; nem lesz több kérdő tekintet és bizonytalankodás.

A fejemben hátul egy hang azt mondta, hogy ezekért nem büntethetem meg őt. Ezek már megtörténtek. Szó nélkül hagytam, és ez az én hibám. Ha ismét felhozom őket, az nem jó.

De ha elég emlékezetessé teszem a büntetést, meglesz az elrettentő hatása.

Nagy levegőt vettem, és elindultam a játékszobába, ahol kiválasztottam egy bőrszíjat. Visszatérve a hálószobámba, letettem az éjjeliszekrényre. Ha ezt nézem, meg a padot egész héten, talán kész leszek pénteken a büntetésre.

Meg tudom tenni. Tudom, hogy igen.

Végül is én vagyok Abigail dominánsa, és ideje volt, hogy rendesen játsszam a szerepem.

✴ ✴ ✴ 

Paul háromféle fenekelést tanított: az erotikus, a bemelegítő és a fenyítő fenekelést.

Abigailnek már adtam egy kis ízelítőt az erotikus fenekelésből a lovaglóostorral, még az első együtt töltött hétvégénken. Az erotikus fenekelés úgy kínozza azt, aki kapja, hogy közben egyre magasabbra, új szintekre emeli a gyönyört.

Nem úgy a következő kettő.

A bemelegítő fenekelés fontos lesz Abigailnél. A bőre fehér, sima és finom. Könnyen meglátszik rajta bármi. Ezt figyelembe kellett vennem, hogy ne hagyjak rajta semmiféle nyomot.

Húsz ütés a bőrszíjjal felsértené őt, ha nem készítem elő a hátsóját megfelelően. Még a bemelegítővel is figyelnem kell mindenre, nézni a bőrét, a reakcióit, az érzéseit. Az érzéseit… Sírni fog.

Meg fogom ríkatni. Megtehetem?

Meg kell tennem, ha azt akarom, hogy fejlődjön a kapcsolatunk. Ha nem bírom a könnyei látványát, nem tarthatom őt mint alávetettemet. Ez volt a hideg, kemény tény a viszonyunkkal kapcsolatban.

✴ ✴ ✴ 

Szerdán felhívattam Sarával Abigailt. A mostani hétvége, a többitől eltérően, nem a konyhában kezdődik a vacsorával. Először is, nem hittem volna, hogy képes lennék Abigaillel enni a büntetése előtt. Másodszor, ha nyolcra jön, és egyenesen a hálószobába megy, azzal megadom az este hangulatát.

Felhívtam a közeli kutyapanziót, hogy fogadják be Apollót éjjelre. Ha

Jackson és csapata továbbjut, a jövő hétvégén úgyis el kell vinnem valahová.

Könnyebb lesz neki is, ha előtte lesz egy próbanap. És, vallottam be magamnak, nem szerettem volna, ha a házban marad.

Péntek este ott álltam az ablaknál, és az utat figyeltem, mikor érkezik Abigail. Végül meghallottam a bérautó hangját. Lehunytam a szemem.

Meg tudom tenni.

Meg kell tennem.

Összerezzentem, ahogy becsapódott a kocsi ajtaja. Meglepődött, hogy nem várja Apolló? Abból, hogy más időre hívtam, tudja már, hogy engedetlen volt?

Bűnbánó lesz, ahogy bejön a házba?

Megszólalt a csengő.

Kinyitottam az ajtót, és ő ott állt, zavartan, de minden bűnbánat nélkül. Lehet, hogy mégiscsak aludt hétfőn, és megvolt a nyolc óra.

– Abigail – mondtam, és beinvitáltam az előtérbe. – Belépett és körülnézett. – Jól telt a heted? – kérdeztem, mert választ akartam. – Válaszolhatsz!

– Minden rendben volt.

Lehet, hogy neki rendben volt. De az én hetem nem volt rendben. Az enyém szörnyen összevissza hét volt, ahogy próbáltam kitalálni a legjobb módját annak, hogyan kezeljem a vasárnap történteket.

– Rendben? – kérdeztem, kicsit idegesen a válaszától. Persze lehet, hogy mégsem szegett meg egyetlen szabályt sem. Adok neki még egy esélyt, mielőtt egyenesen rákérdezek. – Nem vagyok egészen biztos benne, hogy a rendben a megfelelő kifejezés.

Zavartan nézett.

Igen. Rendben volt. Nem követett el engedetlenséget. Nem kell a büntetés.

Öt nap óta először éreztem, hogy szabadabban lélegzem.

Aztán megdermedt, és a reményeim szertefoszlottak.

– Abigail – vettem egy nagy levegőt. – Van valami, amit el akarsz mondani nekem?

– Vasárnap csak hét órát aludtam – suttogta, a földet nézve.

Lehunytam a szemem.

A francba Jacksonnal! Miért találkozott Feliciával?

A fenébe Abigaillel! Miért szegte meg a szabályokat?

A francba énvelem! Miért határoztam meg húsz ütést minden elvesztegetett óráért?

És a fenébe velem, egyenesen a pokolba, amiért úgy gondoltam, hogy Abigail dominánsa leszek!

De…

Megadtam neki a szabályokat, leírtam a büntetéseket, és a fenébe, én vagyok a domja!

Kihúztam magam.

– Nézz rám, ha velem beszélsz!

Felnéztem rá. A szeme izzott.

– Hét órát aludtam vasárnap – mondta, most már tisztán és érthetően. Olyan nő volt Abigail, aki bevallja a hibáit.

– Hét órát? – léptem eggyel közelebb. – Azt hiszed, azért raktam össze az egészséged érdekében ezt a tervet, mert unatkoztam, és éppen nem volt jobb dolgom? Válaszolj!

Talán ez volt a helyzet. Lehet, hogy számára csak vicc volt ez az egész. Sohasem fog komolyan venni, ha nem büntetem meg ezért.

– Nem, mester.

Kérj bocsánatot, mert megszegted a szabályokat!

De nem. Csak állt ott, kivörösödve és félénken.

– Terveim voltak erre az estére, Abigail – mondtam. – Meg akartam mutatni neked néhány dolgot. – De most várhat a könyvtár. – Ehelyett most a szobámban kell töltenünk az estét, a büntetéseddel!

Szerettem volna, ha tudja, hogy nem így kellett volna ennek a hétvégének lennie. Az engedetlensége mindent megváltoztatott.

Vajon bocsánatot kér?

– Sajnálom, hogy csalódtál bennem, mester.

Igen. Köszönöm! Pont ezt csinálta. Csalódottá tett.

– Még jobban fogod sajnálni, amikor végeztünk. A szobámba! Most!

Néztem, ahogy fölment a lépcsőn, és elindult a hálószobám felé. Én összeszedtem magam, hogy semmiképp se cselekedjek sietségből vagy indulatból. Abigail így is eléggé ijedt lesz; magamnál kell lennem.

Feltűrtem az ingujjamat, és megindultam a lépcső felé.

✴ ✴ ✴ 

Ott várt meztelenül az ostorpadon. Az előző hétvégén a meztelen fenekének látványa beindította a fantáziámat. De most arra emlékeztetett, hogy bármilyen szép is volt az a képzelgés, a kapcsolatunknak vannak szabályai, amik közül egyet Abigail megszegett. A megszegett szabályoknak pedig következményei vannak. Én hozom a szabályokat, és betartatom vele; most a következményekkel kell számolnia.

Beletúrtam a hajamba. Nem kellett, hogy szeressem, nem kellett, hogy élvezzem, de meg kellett tennem.

Odamentem a padhoz, és finoman megérintettem Abigail fenekét.

Összerándult.

Ideges.

Akkor már ketten vagyunk.

– Különféle fenekeléseket szoktam alkalmazni – kezdtem, hogy elmondjam a módszeremet. – Az első az erotikus fenekelés. Ez azért van, hogy növelje a gyönyörödet, hogy izgassalak vele. A lovaglóostorral, például. – Az ujjamat végighúztam a fenekén, egészen le, a forró nemi szervéig, miközben azt néztem, hogyha eljön az ideje, hogyan és mekkorát fogok ütni, és hova. Bármilyen rossz is lesz ma, szerettem volna, ha tudja, hogy a fenekelés jó és izgató is lehet, hogy nem csak büntetésből kaphatja.

Az érintésem durvább lett, és a bőrét figyeltem, hogy változik-e a színe. Megcsíptem, hogy lássam, milyen lesz majd. Még nem ismertem elég jól a testét, és ez segíthet abban, hogy lássam, mi fog következni. – A második fajta fenekelés a fenyítés. Ilyenkor nem érzel kéjt. A célja, hogy emlékeztesselek az engedetlenség következményeire. A jólléted érdekében hozom a szabályokat, Abigail. Hány órát kellene aludnod vasárnaptól csütörtökig? Válaszolj!

– Nyolcat – bökte ki.

– Igen, nyolcat. Nem hetet. – A szabályaim figyelmen kívül hagyása az én figyelmen kívül hagyásom. – Ezt nyilvánvalóan elfelejtetted, úgyhogy az égő hátsód majd emlékeztet rá a jövőben.

Lehet, hogy mindketten elfelejtettünk néhány dolgot, és ez mindkettőnknek segíteni fog.

– A harmadik fenekelés a bemelegítő fenekelés. Ezt a fenyítés előtt használom. – Lehajoltam, és felvettem a szíjat a földről. – Tudod, miért kell bemelegítő fenekelést alkalmaznom?

Csönd.

A szíjat rátettem a padra, mindjárt az arca mellé. Muszáj volt látnia.

– Mert a feneked elsőre nem tudná elviselni a büntetést. – Mert különben megmaradna a nyoma. – Húsz ütés a bőrszíjjal, Abigail. – De emlékeztetnem kellett, hogy van egy kiútja. Kimondhatja a biztonsági szavát. Egyikünk számára sem kötelező mindez. – Hacsak nincs valami, amit mondani akarsz.

Ha nem azért fogadta el ezt a megállapodást, hogy az alávetettem legyen, ha nem volt száz százalékig biztos benne, hogy azt akarja, hogy uralkodjak rajta, akkor az most kiderül. Csak ki kell mondania a szót, és máris vége a viszonyunknak.

Csendben maradt.

– Rendben van. – Ha ő kibírja, én is kibírom.

Felegyenesedtem, és fenekelni kezdtem. Először lágyan, és figyeltem rá, hogy a kezem minden alkalommal máshová kerüljön, fokozatosan melegítve be azokat a helyeket, amelyeken a szíjat használni fogom. Nem annyira fent, inkább az édes pontja felé, ahol a combja a fenekével találkozik.

Pontosan tudtam, mikortól lettek az ütések fájdalmasak, mert onnantól egyre rosszabbul tűrte őket. A feneke rózsaszín lett, és én még ráerősítettem egy kicsit. Néhány perc múlva megálltam. Végigsimítottam a bőrén, próbálgatva, érezve a forróságát, figyelve, hogy folytathatom-e. Nem rándult össze az érintésemtől. A bőre piros volt, de tudtam, hogy el fogja viselni, ami következik.

Vagy csak azt reméltem.

Felvettem a szíjat mellőle.

– Számolj, Abigail!

Felemeltem a szíjat, és meglendítettem. Erős csattanással érte el a fenekét.

– Jaj!

– Hogyan? – kérdeztem, és újra felemeltem a kezem.

– Egy! Úgy értem, egy!

Megint lecsaptam rá.

– A francba! – mondta, majd mindjárt javított is. – Úgy értem, kettő!

– Ügyelj a nyelvedre! – mondtam a harmadiknál.

– H… árom – hebegte.

Úgy fordultam, hogy a negyedik ütés máshova essen. A hátsójára koncentráltam, előre figyelve, hogy hova fog menni a következő.

– Nn… égy – mondta, de amikor az ötödikre emeltem a kezem, odatette a kezét, hogy eltakarja magát. Megálltam, és közelebbről is megnéztem a kipirosodott bőrét. Még semmi baja nem volt. Tudta ezt ő is, és nem kellett volna mozdulnia. Fenébe. Hát sosem fog tanulni?

Közel hajoltam hozzá, és a fülébe súgtam:

– Ha még egyszer eltakarod magad, lekötözlek, és még tízzel többet kapsz. – Elegem volt az ellenállásából. Meg kell állítani. Ma. Most.

Felemeltem a szíjat ötödször, hatodszor és hetedszer. Gyorsan és gépiesen.

Ő minden alkalommal számolt.

A nyolcadikat új helyre kapta.

Zokogni kezdett.

– Nyy… olc!!!

Miért gondoltam úgy, hogy húsz ütés a megfelelő büntetés? Végignéztem a bőrén, és láttam, hogy még rendben van. Még mindig nem lesz rajta sérülés.

Mindent megtettem, hogy lekapcsoljam az agyam a kilencedik, tizedik, tizenegyedik és tizenkettediknél, de nem tudtam. Figyelnem kellett rá, a reakcióira, hogy tudjam, nem vagyok túl kemény vele. Vajon a sokk miatt sír?

Vagy tényleg annyira fáj?

– Tizen… három.

Újra megálltam. Bassza meg! Még hét.

Megálljak?

Használjam én a biztonsági szót?

Nem, még nem. Még jól volt. Folytatnom kellett.

– Tizennégy.

Tizenötnél abbahagyta a számolást.

– Abigail! – szóltam rá.

– Bocsánat – kapkodott levegő után. – Tizen… öt!

Még öt. A koncentrációm elszállt a fenébe. Ott volt előttem Abigail King, a nő, akire vágytam, akit csodáltam annyi éven át, és számolt.

Megríkattam. És még meg fogom ríkatni.

Csak legyünk már túl rajta!

Az ütéseim kisebbek lettek, de tudtam, hogy ezt már nem veszi észre. Még egy érintés is fájt volna neki azután, amin már keresztülment.

– Úristen! Tizenhat – vette szaggatottan a levegőt. – Kérlek!

Megálltam, és mindkét oldalára tettem a kezem. Már nem voltam biztos semmiben. Nem tudtam, hogy tudom-e folytatni. Nem tudtam, hogy kell-e folytatni. Vajon használja végül a biztonsági szót? Ez lesz az, ami megtöri?

Húsz csapás egy bőrszíjjal?

Egyórányi alváshiány miatt?

Hátrább léptem, és újra felemeltem a kezem. A teste összerándult.

– Tizenhét! Ó, kérlek! – zokogta. – Jobb leszek!

Csak legyen vége már!

Még egyszer végigsimítottam rajta, hogy lássam a helyzetet. Elbír még hármat? Talán. Ha nem túl erősek.

– Tizennyolc – suttogta. – Tíz órát fogok aludni.

Még kettő, West. Gyerünk!

– Hagyd abba a könyörgést! – Nem bírtam hallani.

Újra ütöttem. Lágyabban, mint eddig.

– Tizen… kilenc.

Kiegyenesedtem újra. Vége lesz ennek valaha?

Megköszörültem a torkomat, hogy beszélni tudjak.

– Hány órát kell aludnod, Abigail? Válaszolj!

A teste megrándult a padon.

– Nyo… llcc… at – mondta félig a torkából, félig az orrából.

Még egy – mondtam magamban. – Még egy, és vége. Egyet még biztosan elbírsz! 

Már tudtam, hogy magamban beszélek, mert többé nem volt kétségem afelől, hogy Abigail erősebb volt, mint én. Ő elbírja azt, amit adok neki. Utoljára emeltem meg a szíjat.

– Hú… sz!

Sírása hangja betöltötte a szobát.

Jézusom, West! Mit csináltál? Nézd, mit tettél ezzel a gyönyörű teremtménnyel!

Rosszul voltam.

Utáltam magam, és azt, amit tettem.

Ki kellett küldenem a szobámból. Nem bírtam ránézni. Nem bírtam látni, amit tettem.

A tőlem telhető legridegebb hangon szólaltam meg.

– Mosd meg az arcod, és menj a hálószobádba! Aludnod kell, hogy újra felvedd a ritmust.

Megvártam, míg kibotorkált a szobából, aztán rádőltem a padra, és a kezembe temettem az arcom.

Tizenegyedik fejezet

Folyóvíz hangja szivárgott be lassan az öntudatomba, mire feltápászkodtam. Abigail ismét erősebbnek bizonyult, mint én. Mikor azt mondtam neki, hogy mossa meg az arcát, és menjen a hálószobájába, szó nélkül megtette. Nem úgy, mint én, aki ott bágyadoztam a szobámban, elmerülve az önsajnálatban.

Egy benső hang azt súgta, hogy menjek oda hozzá. Hogy adjam meg neki azt a törődést, amire nagyon szüksége volt. De a büszkeségem ott tartott, ahol voltam.

Ha odamentem volna hozzá, összetörve – amit egyáltalán nem tudtam kizárni –, ő nyugodtan kérdezhette volna, hogy egy büntetés miatt miért esik szét darabokra egy sokéves gyakorlattal rendelkező domináns, mint én. Az egyik dolog hozta volna a másikat, míg végül felfedezte volna az igazságot; hogy én már jóval azelőttről ismerem őt, mielőtt az asztalomra került a jelentkezési lapja.

Megvártam, míg elzárja a fürdőszobájában a vizet, majd néhány percet hallgatóztam, mielőtt kimentem a folyosóra.

Hallottam, hogy sír.

Megint.

Odamentem a szobája elé, mire a sírás abbamaradt.

Kinyújtottam a kezem, hogy elforgassam a kilincsgombot, de a bűntudat megakadályozott ebben. Tudtam, milyennek találnám.

Folyik az orra. Nedves a szeme. Könnyáztatta az arca.

De ami a legrosszabb, mi van az arcán? Gyűlölet? Félelem? Fájdalom?

Mi történne, ha felé nyúlnék? Elhúzódna az érintésem elől? Meghallgatná, ha beszélnék hozzá?

Sóhajtottam.

Nem tehetem meg. Nem tudok szembenézni vele.

A tenyeremet az ajtónak támasztottam.

Nem megy, Abigail. Nem vagyok elég erős. Bocsáss meg!

✴ ✴ ✴ 

Ahhoz még korán volt, hogy ágyba menjek – még kilenc sem volt –, és a ház nagyon csendes volt. Sajnálni kezdtem, hogy mára beadtam Apollót kutyapanzióba.

Bementem a konyhába, és felhívtam a panziót.

– Helló, Mr. West – mondta a recepciós, miután bemutatkoztam. – Hogy van?

Nem úgy, hogy beszélgetni lenne kedvem.

– Hogy van Apolló? – kérdeztem.

– Jól van, uram. Sokkal jobban, mint legutóbb. – Még arra sem tudtam összekaparni az energiámat, hogy örüljek ennek. – Holnap viszi el, tíz harminckor? – kérdezte.

– Igen.

– És a következő pénteken ismét beadja. – Szinte hallottam a mosolyt a telefonban. – Feltéve, ha minket tisztel meg ezzel.

Ez volt az a pont, ahol szellemes évődésbe kellett volna átmennem a futballal kapcsolatban. De egy csepp szellemesség és évődés sem volt bennem.

– Akkor holnap megyek – mondtam, és letettem a telefont.

Szétnéztem a házban, ellenőriztem minden zárat és biztonsági kódot. Lépések zaját próbáltam kivenni fentről, de egyet sem hallottam. Ha csak az egyikünk alszik ma éjjel, szerettem volna, ha az ő.

Gondolkodás nélkül mentem a könyvtárba a zongorámhoz. Belém döfött a fájdalom, mikor arra gondoltam, milyennek szerettem volna ezt a hétvégét. Ha van olyan szerencsém, hogy Abigail velem marad, később még megmutatom neki a könyvtárat.

Leültem a zongora elé, és azon gondolkodtam, mit játsszak. A dal, amit a múltkor írtam, csúfondárosan szólt a fejemben. Hogyan is játszhatnék most valamit, ami Abigail szépségéről szól? Milyen jogom van erre, azok után, amit tettem?

Semmi jogom.

Harag öntött el, és hagytam, hogy az ujjaim kijátsszák a bennem lévő dühös hangokat billentyűkön. Régen vesztem már el így az indulatokban, de mint mindig, a játék most is segített és megnyugtatott. Végül egy édes érzés, Abigail eszenciája költözött belém, és már nem tehettem mást, mint hogy átadtam magam ennek az érzésnek egészen.

✴ ✴ ✴ 

Nem voltam gyáva – mondtam magamnak másnap reggel. – Csak időt adtam neki. Hogy mire, azt nem tudtam volna megmondani. Csak azt éreztem, hogy képtelen lennék szembenézni vele, és azt gyanítottam, hogy ő is így volt ezzel.

Hat óra után nem sokkal elmentem, be a városba, az irodámba. Három órával később még ott tartottam, hogy nem csináltam semmit. A cetlire gondoltam, amit a konyhában hagytam. Megtalálja Abigail? Ott lesz még a házban, mire délben visszamegyek?

Muszáj volt beszélnem valakivel – valakivel, aki megért. Az órára néztem, felkaptam a telefonom, és olyasmit tettem, amit már hónapok óta nem:

felhívtam Pault.

– Halló – hangzott egy vidám női hang a vonal túlsó végéről.

– Christine, szia – mondtam. – Itt Nathaniel.

Christine Paul szubja volt, és három éve voltak házasok.

– Nathaniel! De rég láttalak!

– Tudom – mondtam, de még mindig nem tudtam könnyedén fecsegni. – Paul ott van?

– Itt van mellettem. Mindjárt adom.

Fojtott hangokat hallottam, aztán egy puszi összetéveszthetetlen hangját.

– Nathaniel – szólt bele Paul. – Mi a helyzet?

Erre minden kijött belőlem. Hosszasan beszéltem Abigailről, arról, hogy gyakorlatlan volt, hogy az alávetettem lett, és végül részletesen elmeséltem az előző éjszaka eseményeit; a szabályokat, amiket hoztam, amit ő megszegett, és a büntetést.

Paul hagyta, hogy beszéljek, és csak időnként szúrt közbe néhány megjegyzést. Igen, a büntetés szükséges volt. Igen, mindig nehéz megbüntetni egy alávetettet. Igen, ez normális. Igen, túl fogok jutni rajta. Igen, a viszonyunk csak fejlődni fog innentől.

Bíztam Paulban, hogy pontosan tudja, mi kell nekem. Perceken belül jobban éreztem magam.

– Hogyan enyhítetted utána? – kérdezte.

– Most kérdezlek téged – mondtam gondolkodás nélkül. Abban a pillanatban rájöttem a hibámra, ahogy kiejtettem a szavakat.

– Ezt értem – válaszolta. – De mit csináltál vele tegnap éjjel?

Szólni sem tudtam. Életemben először nem voltak szavaim.

– Nathaniel – mondta, mikor a szünet már túl hosszúra nyúlt. – Mondd, hogy rosszul értelmezem a hallgatásodat! Hogyan gondoskodtál róla utána?

– Nem… úgy értem, nem tudtam…

– Az ápolás utána, Nathaniel – mondta most már keményebben. – Mit csináltál utána?

Lehunytam a szemem.

– Semmit.

– Hússzor rácsaptál egy bőrszíjjal egy gyakorlatlan alávetettre, és nem enyhítetted utána semmivel?

– Nem tudtam a szemébe nézni… nem gondoltam, hogy szeretné… Itt abbahagytam. Nem volt mentség a viselkedésemre.

– Én, én, én! – mondta Paul, rám utalva. – Ez nem rólad szól, Nathaniel!

És ha nem érted ezt, ne legyen alávetetted!

Igaza volt. Nem tudtam vele vitatkozni.

– Az a nő alávetette magát neked, és a te felelősséged, hogy ezt olyan tisztelettel kezeld, amit megérdemel! – mondta, és hallottam, ahogy ököllel az asztalra csap. – Baszd meg, Nathaniel! Nem ezt tanítottam! Az összes alávetettedet törődés nélkül tartottad? Elfelejtetted, hogy a te szükségleteid csak az övéik után jönnek?

– Nem – suttogtam.

– Szeretném, ha megértenél valamit – mondta azon a hűvös, nyugodt hangján, amivel az elégedetlenségét szokta kifejezni. – Az egyetlen ok, amiért nem szállok fel egy gépre, és nem repülök New Yorkba, hogy negyvenszer kicsíkozzam a segged egy bőrsulykolóval, hogy Christine napokon belül szülni fog.

Megtette volna. Tudom, hogy megtette volna. És bár sohasem volt a mesterem, én hagytam volna. Jobb lett volna, ha a fájdalom mindent eltűntet. Negyven csík egy bőrsulykolótól, és vége van. És nem maradna utána a mardosó fájdalom.

– Nem értelek. Komolyan, nem értelek. – Néhány pillanatra megállt. – Hol van most? Hadd beszéljek vele!

– Nincs itt. Az irodámban vagyok, a városban.

– Egyedül hagytad? Magában?

– Igen.

Csend volt a másik oldalon, majd végül megszólalt.

– Az egyik felem azt reméli, hogy mire visszamész, már nem lesz a házadban. Hogy elhagy téged. – Ettől féltem én a legjobban. – De a másik részem azt gondolja, hogy ez így túl könnyű lenne neked. Jobb, ha ott lesz, és kezdened kell valamit vele. – Csöndben hallgattam. – Mit fogsz tenni? Hogy fogod ezt helyrehozni?

Nagy levegőt vettem, és elmondtam az aznapra szóló tervemet. Miután mindent kifejtettem, letettem a telefont, megígérve neki, hogy ma még visszahívom.

✴ ✴ ✴ 

Magamhoz vettem Apollót a kutyapanzióból, és amikor felhajtottam a kapu elé, megkönnyebbülten láttam, valami mozgás látszik a konyhaablakban. Csendben léptem be a házba, de Apolló szimatolni kezdett, és végigrohant a folyosón, be a konyhába. Körmei végigkopogtak a keményfa padlón. Egy fojtott vinnyogást, majd egy hangos „vuff”-ot hallottam, és a helyzetem ellenére elmosolyodtam.

Még itt van a házban. Sőt a konyhában. Vacsorát készít. Kenyeret süt, ha jól érzem a szállongó illatokból. Már ez is elmondta azt, amitől tartottam; hogy nem ült le egész nap. Pedig az kellett volna. Le kellett volna ülnie, és megtapasztalnia, hogy a hátsója nem fáj annyira, mint gondolja.

Beléptem a nappaliba, és felvettem egy párnát a díványról. A lenti ágyneműs szekrényből kivettem néhány törölközőt, és betettem melegedni a szárítóba. Aztán bementem az ebédlőbe, és letettem a párnát a mellettem levő székre.

Össze kellett szednem magam. Azonnal.

A szívem dübörgött, amikor délben bejött az ebédlőbe. Dübörgött, mert hirtelen megértettem, hogy van annál is rosszabb, mint mikor fájdalmat, félelmet vagy akár gyűlöletet látok Abigail arcán.

A legrosszabb az volt, ha nem látok rajta semmit.

A keze kissé remegett, amikor letette elém a tányért, de a szeme üres volt.

Látod, mit tettél? Kiölted belőle a fényt.

– Egyél velem – mondtam, mert csak ennyit tudtam kinyögni.

Visszatért a konyhába, és én kihasználtam az alkalmat, hogy lehunyt szemmel gondolkodjak.

Még itt volt. Maradni akart. Még mindig akarta, hogy a dominánsa legyek.

Visszajött az ebédlőbe, és egy pillanatra megállt, amikor kihúzta a széket, és meglátta rajta a párnát.

Ülj le, Abigail! Látnod kell, hogy nem fáj annyira, mint gondolod!

Lassan helyet foglalt, próbálgatta magát. Szinte hallottam a megkönnyebbült sóhaját.

Ha olyan dom lettem volna, mint amilyen akartam lenni, akkor itt maradtam volna reggelire, és akkor ültettem volna le.

Csendben ettünk. Naná, hogy csendben ettünk, hiszen neki nem volt szabad beszélnie itt. Miért itt eszünk, és miért nem a konyhában?

Mert gyáva vagy. Mert nem akarod, hogy szívből beszéljen. Akkor most idd meg a levét, és beszélj te!

– Nézz rám, Abigail!

Összerezzent.

Bassza meg! Már megint itt tartunk.

Üres tekintettel nézett rám, de sikerült összeszednem magam annyira, hogy folytassam.

– Nem élveztem a fenyítésedet. – Ez volt az év mellébeszélése. – De vannak szabályaim, és ha megszeged ezeket, igenis, megbüntetlek. Gyorsan és alaposan. – Hogy ennyire fájt mindkettőnknek a tegnapi, ezt meg kellett értenie, ha folytatni akarjuk. – És nem mondok hízelgő bókokat sem, de tegnap nagyon jól viselted. Sokkal jobban, mint ahogy gondoltam.

A szavaim megpendítettek benne valamit, mert a szemében egy rövid pillanatra megcsillant egy kis fény.

Nem érdemeltem meg ezt a csillanást.

– Fejezd be az evést, és találkozzunk a hallban félóra múlva, fürdőköpenyben!

Otthagytam az asztalt, kivittem a törölközőket, és bekapcsoltam a hot tubot. Mikor visszaértem, én is átöltöztem fürdőköpenybe, és vártam, hogy Abigail csatlakozzon hozzám.

– Kövess! – mondtam, amikor megjelent.

A szeme tele volt kérdéssel, mégsem szólt semmit, ahogy a nappalin át kimentünk a szabadba. Még csak nem is habozott, amikor kinyitottam az ajtót. Úgy ment át rajta, mintha teljesen magától értetődő dolog lett volna, hogy fürdőköpenyben mászkálunk odakint januárban.

Mikor odaértünk a hot tubhoz, megállt, és várta, hogy mondjak valamit. Egy lépéssel közelebb mentem hozzá, és beszívtam a csodálatos illatát. Igen, még mindig itt volt. Fog ez működni, ha akarjuk.

Elvettem a köpenyét, és azon aggódtam, vajon milyen nyomokat hagyott a büntetés rajta.

Ne legyen semmi nyoma, kérlek!

– Fordulj meg! – mondtam. Lassan, szinte zavartan fordult meg. – Jó – folytattam, és végigsimítottam a halvány hátsóján. Nem szisszent fel. – Nincs felsebezve.

Kibújtam a köpenyemből, megfogtam a kezét, és levezettem a meleg medencéhez.

– Egy kicsit szúrni fog – figyelmeztettem –, de hamar elmúlik.

Szerettem volna, ha mielőbb bejön a vízbe, és mielőbb elengedi magát.

Felszisszent, ahogy belépett a vízbe. El tudtam képzelni, milyen érzés így belépni, de azt is tudtam, mire van szüksége a testének. Tudtam, hogy ezután jobban érzi majd magát.

– Ma nincs fájdalom, csak öröm – mondtam, és odahúztam magamhoz. Keresztben az ölembe ültettem, hogy ne legyen nyomás a fenekén.

Az, hogy ott ült az ölemben, több volt, mint amit megérdemeltem. Több mint amihez jogom volt. De önző dög voltam, és még ennél is többet akartam. Azt akartam, hogy hozzám nyúljon. Hogy rám tegye a kezét.

– Érints meg! – suttogtam, és megharapdáltam a nyakát.

Érints meg! Mondd, hogy minden rendben! Mondd, hogy túljutottunk a tegnap éjszakán! Kérlek!

Egy bizonytalan kéz simított végig a mellemen, és én felmordultam az élvezettől.

Igen!

A keze lejjebb csúszott, majd megragadott. Beszívtam mélyen a levegőt.

– Két kézzel! – Megfogta két kézzel a dákóm, és jól megszorította. Basszus, de jól ismert már! – Gyorsan tanulsz.

Lágyan megfordítottam, hogy terpeszben üljön rajtam, ügyelve rá, hogy ne érje szükségtelen nyomás a fenekét.

Mámorító örömöt éreztem. Örömöt, mert még mindig itt volt velem, és mert újra együtt tudtunk lenni úgy, mint most.

– Jól vagy? – simogattam meg a karját. – Ülhetünk csak egyszerűen itt, ha úgy jobb neked.

Erre megrázta a fejét.

– Mondd is nekem! – kérleltem.

Ott volt, közvetlenül a farkamnál, és ilyen helyzetben nehéz tisztán gondolkodni. Ha mégis csak üldögélni akar, akkor jobb, ha mielőbb megmondja.

– Azt szeretném – kezdte, és én már előre örvendeztem a hangsúlya miatt –, azt szeretném, ha hozzám nyúlnál.

Nem kellett kétszer mondania. Végigsimogattam a hátát, dörgölvemasszírozva. Az izmai feszesek és feszültek voltak, és semmit sem akartam jobban, mint hogy elengedje magát a kezem alatt. Hogy élvezetet okozzak a testének.

Az ajka szétnyílt, ahogy lassan köröztem a mellén, és megsimogattam a mellkasa vonalait. Kérdőn nézett rám.

– Mi van? – kérdeztem. – Mondjad!

– Én is hozzád nyúlhatok? – nyalta meg az ajkát.

Elmosolyodtam, és a medence oldalánál levő kezét a mellkasomra tettem.

– Bármit, amit akarsz.

A következő néhány percben egymás felfedezésével voltunk elfoglalva. Finoman simogatva értünk egymáshoz, a víz fölött és a víz alatt. Ráérősen csináltam, és éreztem, hogy a teste lassan kienged a kezem alatt. Végül elmúlt belőle a feszültség és a fájdalom, és csak az égő vágy maradt. Éreztem, hogy a teste reagál az érintésemre, és ez az én fájdalmamat is elvitte.

Éreztem, hogy nekem is szükségem van rá.

Meg tudom tenni – mondtam magamnak. Lehetek a dominánsa. Túl vagyunk az első büntetésén, és továbbléphetünk.

Belécsúsztattam egy ujjam, mire ő ellentartott a kezemnek.

– Készen vagy, Abigail? – ugrattam őt.

– Igen, kérlek – súgta.

Megemeltem a csípőjét, és lassan ráengedtem a dákómra. Ő még forróbb volt, mint a víz. A kezemmel emeltem és süllyesztettem őt, vigyázva, hogy ne érjek hozzá a fenekéhez. Ő átkarolta a nyakamat, és még inkább rám nyomta magát. Tartottam a csípőjét, így nem kellett mozognia, hanem én mozdultam finoman ki-be.

– Engedd nekem a dolgot, Abigail! Te csak érezd!

Ő hátraejtette a fejét, belemarkolt a hajamba, és lágyan csak annyit mondott:

– Oké.

Én felnyomtam hozzá a csípőmet, játszottam, incselkedtem vele. Azt akartam, hogy minden lehetséges élvezetet átéljen. A vízben alig volt súlya. Láttam, hogy izzadságcseppek gyöngyöznek az arcán, mire keményebben kezdtem nyomni, hogy eljuttassam a megkönnyebbülésig. Semmit sem akartam jobban, mint hogy gyönyörre váltsam a tegnap esti fájdalmat.

– Élvezz nekem! – mondtam, ahogy oldalt mozgattam a csípőm, és még mélyebbre nyomultam. – Hadd lássam, ahogy élvezel!

Ő megharapta az ajkát, annyira koncentrált; egy nyögést hallottam, és éreztem, hogy megszorul körülöttem. Újra löktem, és az ő orgazmusa beindította az enyémet is; hamarosan beleélveztem.

A feje a vállamon pihent, és mindketten elernyedtünk. Végül megfogtam őt, és újra keresztbe ültettem az ölembe, és csak élveztük a gőzt és a víz melegét, a közös orgazmusunk utóízeit ízlelgetve.

– Üljünk itt egy kicsit, és pihenjünk – mondtam neki, mert hirtelen fáradt lettem az előző éjszaka érzelmi forrongásától és a ma délelőtt egymásnak ellentmondó érzéseitől.

Csendben ültünk ott, egyikünk sem akart komoly dolgokról beszélni. Csak arra volt szükségünk, hogy érezzük: még mindig rendben van minden.

Miután ott voltunk egy darabig, észrevettem, hogy átforrósodott az arca, így tudtam, hogy ki kell mennünk a vízből. Én keltem fel előbb, megfogtam egy törölközőt, és odatartottam neki.

– Abigail!

Ahogy kilépett a medencéből, beburkoltam a törölközőbe, és finoman megszárítgattam. Aztán kézbe vettem az én törölközőmet is.

– Hogy érzed magad? – kérdeztem, miközben a lábamat majd a felsőtestemet töröltem.

– Fáradtan – mondta, és ásított.

Persze hogy fáradt volt. Valószínűleg nem sokat aludt tegnap, és amit aludt, az is nyugtalan álom lehetett.

– Szeretnél szundítani egyet? – kérdeztem.

Meglepetten nézett, majd elmosolyodott.

– Igen.

Visszavezettem a házba, és kinyitottam neki az ajtót.

– Menj, pihenj, és ne törődj ma a vacsorával. Én főzök.

Tizenkettedik fejezet

Vasárnap este átgondoltam, hogyan is történt a hétvége második része Abigaillel. Hogy milyen pihentnek tűnt szombat este. Hogy mennyire örült a vacsorának, amit készítettem. És leginkább a Paullal való beszélgetésemre gondoltam vissza. Most már nyugodtabb volt, és nem fenyegetett a negyven csapással. De tudtam, hogy megérdemelném.

Miután Abigail elment, elmentem Lindához. Havonta egyszer Jackson, Todd, Elaina és én összejövünk a nagynénémnél egy vacsorára. Ezen az estén a következő, philadelphiai hétvégét beszéljük meg.

Szerettem volna meglepni Abigailt, így nem említettem neki Philadelphiát. Ha majd péntek délután megérkezik, kiviszem a repülőtérre, és a privát gépemmel megyünk. A hétvégét Philadelphiában töltjük, vasárnap megnézzük a meccset, majd szombat este irány vissza, New Yorkba.

Tökéletes hétvége.

Elaina Linda házának halljában várt.

– Hol van Abby? – kérdezte, ahogy beakasztottam a kabátom a szekrénybe.

Már a neve hallatán is mosolyra húzódott a szám.

– Ma este más dolga van.

Nem hívtam el – mondhattam volna. – Nem akartam, hogy kötelezőnek érezze a dolgot. 

– Jackson elhozta Feliciát? – kérdeztem ezután. Ő a szemét forgatta.

– Jackson még nem jött vissza.

– Nos, akkor – feleltem –, akkor így kellemetlen lenne Abigailnek, nem? Ha ő itt lenne, de Felicia nem.

– Milyen volt Abbyvel a hétvége?

– Klassz. – Ez volt az igazság. Mire elment a házamból, már egészen hasonlított önmagára. Eszembe jutott a búcsúnk.

– Legyen jó a heted, Abigail! – mondtam, és a karját végigsimítottam az ujjaimmal. 

– Köszönöm – mondta, és lenézett.

– Nézz rám! – utasítottam. Mikor a pillantásunk találkozott, elmosolyodtam. – Péntek, hat óra?

– Hat óra – mondta tágra nyílt szemmel.

– Akkor hát, szia – mondtam, és kinyitottam a bejárati ajtót. Néztem, ahogy beszáll a várakozó autóba.

Még öt nap.

– Nathaniel? – szólt Elaina.

– Hmm – válaszoltam. – Bocsánat. Csak épp Abigail francia tósztjára gondoltam.

– Hűha! Francia tószt! Így hívják ezt az egyedülálló emberek manapság?

– Nem, tényleg francia tószt – pislogtam értetlenül. – Abigail nagyszerűen főz.

– Csak vicceltem. Jesszus, térj már magadhoz!

Mikor bementünk az ebédlőbe, megöleltem és megpusziltam Lindát.

– Nathaniel – mondta –, azt hittem, elhozod Abbyt is!

– Talán legközelebb. Segítsek valamit?

– Nem kell. Todd segít nekem.

Bejött Todd, kezében egy tállal, amin étvágygerjesztő cornwalli sonka volt, és mindnyájan megindultunk az asztal felé.

– Nathaniel – folytatta Elaina, ahogy leült. – Nem azt mondtad, hogy Abby a városi könyvtár közép-manhattani fiókjánál dolgozik?

– De, igen.

– Akkor, jó – tette az ölébe a szalvétát. – Csütörtökön meghívom ebédelni. Gondolod, eljön?

Arra gondoltam, vajon Elaina mennyit tud az életmódomról. Én nem vertem ezt nagydobra, de volt valami a tekintetében, ahogy rám nézett.

Néhány megjegyzése is elgondolkodtatott.

– Biztos, hogy szeretne veled ebédelni – mondtam. – Megadjam a számát?

– Ne. Inkább meglepem.

✴ ✴ ✴ 

Csütörtök délután Elaina hívott.

– Épp most beszéltem Abbyvel. Félóra múlva találkozunk a Delphina’sban. És elmondom neki az összes mély, sötét titkodat.

– Tényleg? – nevettem el magam, mert biztos voltam benne, hogy semmi olyasmit nem tud Elaina, ami elijesztené tőlem Abigailt. Az elmúlt hétvége után biztos voltam ebben. – Majd mondd el, hogy ment!

Ott ültem az asztalomnál, és arra gondoltam, milyen lenne, ha elhoznám Abigailt a Delphina’sba. Olyan viszonyba zártam magam Abigaillel, amit mindig a szexuális tartalma fog meghatározni? Elhívhatom valahová úgy, ha nem férfiként és dominánsként vagyok mellette?

Paulnál és Christinénél működik ez, de nekik nem olyan az előtörténetük, mint az enyém Abigaillel. Tisztán meghatározott viszonyban kezdték mint uralkodó és alávetett, ami később fejlődött tovább.

Mi lehet az alternatíva? – kérdeztem magam. – Körbedöngicsélni olyan lányokat, akiket sohasem mertél normál férfiként megközelíteni? 

De én nem vagyok normál férfi. Azt is tudtam, hogy sohasem leszek az. Mindig is domináns leszek. Talán egy napon, össze tudom hozni a kétféle vágyamat, de Abigaillel kell ezt megpróbálnom?

És ő össze tudná hozni?

Nem – adtam mag a választ. – Jobb, ha úgy gondolok Paul és Christine életére, mint egy képeskönyvre, ami nem történhet meg velem. – Biztonságosabb volt a lehetőséget latolgatni, mintsem megpróbálni és elbukni.

Melanie-vel elbuktam. Az emlék még mindig kísért. Már jó korán beszéltem neki a szexuális természetemről. Ő tudott a korábbi alávetettjeimről, a nyakörvesekről és a nem nyakörvesekről is. Tisztában volt a korábbi tapasztalataimmal, és izgatta, hogy vele valami konvencionálisabb dolgot szeretnék kipróbálni.

A szex Melanie-vel csak szex volt. Megvolt. Megtörtént. De nem sok szót érdemelt. Én elfojtottam a domináns természetemet, és azt mondtam magamban, hogy a szex majd fejlődik, idővel jobb lesz. Csupán hozzá kell szoknom a normál élethez.

Sohasem mondtam Melanie-nek, mennyire lapos volt vele, de szerintem tudta. Időnként arra biztatott, hogy kötözzem meg, és fenekeljem el. Ilyenkor elmosolyodtam, és azt mondtam, talán majd később, tudván, hogy ez a „később” sohasem következik be.

Öt hónapig próbáltam megtagadni magam, de a vágyam nem csitult. Azon kaptam magam, hogy egyre nyugtalanabb vagyok. Egyre sarkosabb lettem, és egyre mogorvább.

Megvártam egy csütörtököt. Csütörtökönként Melanie a szüleivel vacsorázott, és a fennmaradó időt egy idősotthonban töltötte a nagymamájával. Hétig vártam, aztán fogtam a játékszobám kulcsát, és beléptem oda, ahol öt hónapja nem voltam.

Körbejártam, megérintettem a tárgyakat. Eszembe jutottak dolgok. Nagy kísértést éreztem, hogy elhívjak valakit, és eljátsszak vele – csupán egyszer –, de nem. Nem tudtam megtenni Melanie-vel. És ha újra belekezdenék, az kudarc lenne. Azt mondtam neki, hogy a múltat magam mögött hagytam, és úgy is gondoltam.

De akkor miért volt még meg a játékszobám? Miért nem dobtam ki mindent?

Mert tudtam, hogy képtelen vagyok feladni.

Levettem egy szarvasbőr korbácsot a falról, és végighúztam a szíjakon az ujjam. Eszembe jutott, amikor utoljára használtam…

Bethszel való szakításom után nem sokkal meghívtam egy közeli domináns barátomat és a nyakörves alávetettjét. Órákkal később mélyen elmerültünk már a játékba. Jen térden állt Carter előtt, szájában a farkával. Carter kérésére én közben egy szarvasbőr korbáccsal ütöttem Jent. Úgy időzítettem az ütéseket, hogy Carter minden csípőmozdulatára jusson egy, de a szemem Jenre tapadt – a lélegzésére, a mozgására.

A farkam megkeményedett, miközben vártam, hogy Carter a szájába élvezzen. Ráérősen csinálta, a kezével megmarkolta Jen haját, és addig tartotta vissza magát, ameddig csak tudta.

– A picsába, Nathaniel! – mondta. – Olyan forró a szája! Ha szeretnéd, hogy téged is kiszolgáljon, nekem nincs ezzel bajom!

Sok dominánst ismerek, akik megosztják az alávetettjeiket, és ez sohasem zavart. Én viszont soha nem osztottam meg a nyakörves alávetettjeimet senkivel. Nem lenne képmutatás elfogadni Carter ajánlatát?

Újra Jenre koncentráltam. A teste megfeszült, úgy próbálta kordában tartani a saját kéjvágyát.

Bassza meg! Beindítottam a korbáccsal. Felizgattam. A farkam ágaskodott a farmeremben.

Megtegyem?

– Ez az, Jennie! – mondta Carter. – Keményen és szépen!

Ahogy Jen a testét mozgatta, mindhárman szinkronban voltunk; Carter csípője, Jen, és az én korbácsom.

– Nem bírom már – lihegte Carter. – Mondd csak, Nathaniel! Szájba akarod dugni?

Én lehúztam a cipzáramat.

– Nathaniel!

Melanie hangja szűrődött át a tudatomon, és kinyitottam a szemem. A korbácsot ledobtam a földre. Az álmodozásom közben öntudatlanul is kinyitottam a nadrágomat, és magamhoz nyúltam.

– Mi a franc van itt? – sivította Melanie.

Ott állt a játékszobában, csípőre tett kézzel, és minden vér kiszállt az arcából.

– Várj meg odalent! – mondtam neki, és visszahúztam a nadrágom. – Addig nem megyek, míg meg nem mondod… – Most!

Dühösen megfordult és elcsörtetett. Kimentem a szobából, és becsuktam az ajtót magam mögött.

Melanie a nappaliban várt, lihegve.

– Elmondanád, mi a büdös franc volt az, amit láttam?

Lerogytam a díványra. Százévesnek éreztem magam.

– Tudtad. Sohasem csináltam titkot abból, hogy ki vagyok.

– Azt mondtad, megpróbálod! Hogy nem csinálod többé! – Odament a kandallóhoz.

– Nem csináltam semmit, Melanie.

– Hát nem úgy nézett ki! Mi volt az a micsoda a kezedben?

– Egy korbács.

– Egy korbács? – kérdezte hitetlenkedve. Mozdulatlanná meredt. – Te megkorbácsolod az embereket?

– Ne nézz így rám! Elég jó érzés, ha a korbácsoló tudja, mit csinál.

– És te tudod, ugye?

– Persze hogy tudom, hogy mit csinálok! – Éreztem, ahogy mélyen lent, gyűlik bennem a harag. – Hosszú ideje csinálom ezt.

Dühösen fújtatva felém fordult.

– Arról a szobáról… azokról a dolgokról… nem tudtam – húzta fel a vállát. – Gondoltam, ma este megleplek. Anya a nagymamámnál van. Hát jó kis meglepetés, nem?

Felálltam, és átkaroltam őt.

– Sajnálom. Azt hittem, nem leszel itt. Csak azt akartam… csak emlékezni akartam. Azt hittem, ez majd segít rajtam. Segít rajtunk. Nem akartam, hogy megtudd. – Melanie sírni kezdett. Gyűlöltem magam érte, hogy én okoztam a fájdalmát. – Melanie – folytattam suttogva. – Ezért nem akartam veled soha ilyesmibe belemenni. Mert nem szeretnéd. Egyszerűen, nem működne.

Mint ahogy mi sem működünk – tettem volna hozzá legszívesebben.

Ő megfordult, rám nézett, a szeme megtelt könnyel.

– Megpróbálhatom, Nathaniel! Kérlek, hadd próbáljam meg!

– Ne, kérlek! Nem a te hibád. Az enyém. – A hátát simogattam, miközben sírt. – Minden az én hibám.

Még egy hónapig húztuk. Úgy tettünk, mintha rendben lenne minden. Együtt aludtunk, együtt mentünk szórakozni, és megpróbáltuk elfelejteni azt a csütörtököt.

Nem ment.

Az voltam, aki, és Melanie is az volt, aki.

Megmondtam neki, hogy jobbat érdemel, mint én. Olyan férfit, aki úgy tudja szeretni őt, ahogy az neki jó. Akinek nincs szüksége erre az őrült életmódra, amire nekem. Ő könyörgött, hogy adjak neki nyakörvet, hogy próbáljam ki a dolgokat vele, de nem tudtam megtenni. Valójában tudtam, hogy Melanie sohasem lesz alávetett.

És azt is tudtam, hogy én mindig is domináns leszek.

Megszólalt a telefonom, és ez visszarángatott a jelenbe. Megnéztem a hívót: Elaina volt az.

– Szia, Elaina – mondtam. – Mi a helyzet?

– Elmondtam Abbynek az összes mély, rejtett titkodat, de nem érdekelte.

– Bolond egy nő… mondhattam volna!

– Igazán megkedveltem. Jól teszed, ha mellette maradsz.

– Ez a tervem. Te hol vagy?

– Épp most léptünk ki a Delphina’sból. Én visszamegyek Lindához, Abby pedig most szállt egy… Abby! – sikoltott fel Elaina hirtelen. – Állj!

Felugrottam, hogy az irodai székem egészen hátragurult.

– Elaina!

Valami szörnyű csattanást hallottam a telefonban, és Elaina halk nyögését.

– Úristen! Abby!

– Elaina! – kiabáltam a telefonba. – Hol van Abby? Mi történt? – Semmi válasz. – Elaina!

– Ó, istenem! Nathaniel! – mondta. – Abby! Ez… ez nem jó...

Úgy éreztem, mintha a szívemet a világ legerősebb embere szorította volna a markába. Nem kaptam levegőt, és csak egyetlen gondolat zakatolt az agyamban. Abby.

Abby.

Abby.

Tizenharmadik fejezet

– Elaina! – kiáltottam még egyszer, de nem válaszolt. Izgatott hangokat hallottam a telefonból, és egy autóajtó csapódását. – Elaina!

Mi történt Abbyvel? Hogy értette Elaina, hogy ez nem jó? Ő szenvedett balesetet? Az volt a csattanás, amit hallottam?

Aztán kiabálást hallottam.

– Hívják a mentőket!

– Lélegzik?

– Érzi a pulzusát?

Légzés? Pulzus?

Abby?

– Elaina! – üvöltöttem.

Semmi.

– Abby – hallottam végül Elainát. A hangja nem nyugtatott meg. Muszáj volt többet megtudnom. – Abby! Ébredj! Ébredj, Abby!

– Ne mozgassák! – mondta valaki. – Lehet, hogy eltört a nyaka!

A testem megremegett, a térdem rogyadozni kezdett. Eltört? Abby? Reszkető ujjal a kulcsomért nyúltam. Taxi vagy autó?

– Elaina! – próbálkoztam ismét. Felvettem a kulcsokat, de leejtettem az íróasztalra. – Elaina! Mondj valamit!

Fölvettem ismét a kulcsokat, és ezúttal meg is maradtak a kezemben. Autó.

– Él, Nathaniel! – zokogta Elaina.

Megint leejtettem a kulcsokat. Hogy él? Miért? Ez kétséges volt? Felkaptam a kulcsokat, és zsebre vágtam.

– Merre vagy? – kérdeztem, ahogy kiléptem az ajtómon.

– Mr. West! – pattant föl Sara az asztalától.

– Elmegyek! Nem tudom, mikor jövök vissza – mondtam, majd újra a telefonba beszéltem. – Hol vagy, Elaina?

– Lenox – mondta Elaina, remegő hangon. – Odavitetem őket. Hívom Lindát.

Nem sokra emlékszem a kórházba vezető útról. Próbáltam néhányszor hívni Elainát, de nem vette föl a telefont. Linda sem.

Beálltam a parkolóba, kiugrottam az autóból, és felrohantam a balesetire.

Vajon ideért már?

Miért nem vette föl Elaina a telefont?

Rosszul voltam.

De ő még rosszabbul volt. Lehet, hogy eltört a nyaka. Vagy megállt a szíve…

Erre gondolni sem bírtam. Képtelen voltam rá.

Keresztülcsörtettem a kórházi ajtókon, mire a recepciós felnézett és elmosolyodott. Szerencsére felismert engem, mert már jöttem ide máskor is Lindához.

– Mr. West – mondta –, hogy van?

– Egy beteghez jöttem. – Kétségbeesve néztem körül.

– A beteg neve?

– Abigail King.

– Nem látom itt – mondta a számítógépre meredve. – Lehet, hogy nemrég hozták be.

– Igen! – kiáltottam akaratomon kívül. Mikor fog már átengedni az ajtókon? – Épp most hozták be!

– Várjon, kérem! – Felvette a telefont.

Várjak? Várjak? Itt mindenki megőrült?

Halkan beszélt a telefonba, és az egész évekig tartott. Aztán felnézett.

– A balesetin van, négyes ambulancia. Itt átengedem, de a vizsgáló előtt várnia kell.

A jobbomon levő ajtó végül zümmögni kezdett, és én átrohantam rajta.

Már voltam a sürgősségin, a legtöbbször Lindát látogattam meg. Végigfutottam a folyosón, majd balra fordultam. Orvosok és nővérek siettek, de én csak a folyosó végén levő helyiségre koncentráltam.

Abby!

Mikor érek már oda? Ott akarok lenni! Hogy lehet ilyen hosszú ez a folyosó?

– Nathaniel! – Elaina szaladt felém. – Jól van! Rendbe jön!

Félretoltam őt, és kinyitottam az ajtót.

– Abby! Abby!

Aztán megtorpantam.

A baleseti team őrülten dolgozott; föl-alá mozogtak a szobában, és mindenki egyszerre beszélt. A figyelmük középpontjában Abby állt. Meztelen volt, mintha halott lenne, és a fejéből szivárgó vér átáztatta a fehér lepedőt. Csak akkor mozdult, amikor valaki hozzáért. Milyen sebezhető! Milyen törékeny!

Abby!

Megragadtam az ajtókeretet, hogy megtartsam magam.

Mormogó hangok. Valami fémes dolog.

– Egy órája jött a hívás – mondta egy mély férfihang. – Sokáig tartott, míg leemelték róla a roncsot. Alig hittem, hogy valaki még élve jön ki belőle.

Nem tudtam kinyitni a szemem. Nagyon fáj! Hol van anya? Hol van apa?

Miért nem szólnak semmit?

– Megcsúsztak a jégen. Nem sok esélyük volt a töltés miatt.

– Egy férfi és egy nő. Nem tudom, élnek-e. A fenébe, minden csupa vér.

– Egy gyerek van a hátsó ülésen!

A hangok nem anyué és apué voltak. Kik ezek? Mi történt?

Erővel kinyitottam a szemem. Nem fájt annyira, ha csak a szemem mozgattam.

– Hé, maga nem lehet itt!

Megráztam magam, és ránéztem Abbyre. Lélegzik? Bekötötték az infúziót, megmérték a vérnyomását, és rákapcsolták a monitorokra. Ez jó jel, nem? Csak az a rossz jel, ha abbahagyják.

– Nathaniel West vagyok – mondtam ki nagy nehezen. – Linda unokaöccse. – Nem érdekel, hogy ki maga! Nem lehet bent!

Maradtam, ahol voltam, és nem tudtam levenni a szemem Abbyről és a vérről. Minden csupa vér.

– Miért nem… – kezdtem.

– Ne kelljen a biztonságiakat hívnom!

Két finom kéz fogta meg a vállamat.

– Nate!

– Linda! – pördültem meg. – Rendben van? Miért nem állítják el a vérzést?

– Rendben lesz. Hagyd őket dolgozni! – Az ajtó felé tolt. – Nem lehetsz most itt. Néhány perc múlva én is kimegyek.

Becsukódott mögöttem az ajtó, és Elainával találtam magam szemközt. A szemfesték szétkenődött az arcán, és szipogott.

– Jól van?

Megfordultam a csukott ajtó felé.

– Nem tudom.

Az idő csendben telt. A lélegzetemen mértem a múlását. Azt akartam, hogy Abby is lélegezzen. Nem ment be újabb ember a vizsgálóba. De nem is jött ki senki. Ez jó jel?

Mi lesz, ha történik valami Abbyvel?

Nyilván nem történik vele semmi. Most nem. Nem most, amikor végül megtalálta a helyét az életemben.

Ha sohasem láthatom többé…

Elég!

Ültömben előrehajoltam, és átkaroltam a térdem. Nem gondolhatok erre!

Nem gondolok erre.

Egy idő után kinyílt az ajtó, és kitolták egy kocsin.

– Mi van vele? – kérdeztem, és odafutottam hozzá. Még mindig nem volt magánál, de letörölték róla a vért. A nagyját, legalábbis. – Jól van?

Miért nem válaszol senki?

– Abby! – mondtam, és elindultam utána, végig a folyosón.

– Nathaniel! Elaina! – szólalt meg Linda, aki ott jött mögöttünk. – Üljünk le egy kicsit!

– Én szeretnék… – mutattam végig a folyosón.

– Tudom, de most nem mehetsz. – Linda leült egy padra, és maga mellé ütött a tenyerével. – Ülj le ide!

– Ó, istenem! – Gyengének éreztem a térdeimet, és alig kaptam levegőt. – Ez szörnyű. Ez egészen szörnyű!

– Nathaniel! – szólt rám erőteljesebben. – Meg fog gyógyulni! Ülj le!

Leültem.

– Nem tört el semmije – mondta, miközben Elaina leült a másik oldalára. – Úgy gondoljuk, agyrázkódása van, de kell egy CT, hogy lássuk, mennyire.

– Miért nem tér magához? – kérdezte Elaina.

– Az agy egy fantasztikus szerkezet – mondta Linda lágy, megnyugtató hangon. – Tudja, mi kell a testnek, még ha nem is mindig értjük ezt. Biztos vagyok benne, hogy hamarosan magához tér. Az ötödik emeleten lesz, a G szárnyban. Menjetek föl, és várjátok meg ott! – Ezzel felállt, hogy elmenjen. – Ja, és valaki hívja fel Feliciát!

✴ ✴ ✴ 

Egy órával később betolták Abbyt a szobájába. Követtem őt, és már nagyon akartam látni. Egy nővér még ott maradt vele, és az életfunkcióit ellenőrizte.

– Ébren van? – kérdeztem.

– Még nincs, Mr. West. – Egy lepedőt tett Abby karja alá, mielőtt elment volna. – Később visszajövök, és megnézem, hogy van. Hívjon, ha felébred!

Lassan mentem oda az ágyhoz. A takaró lassan emelkedett és süllyedt, ahogy lélegzett. A fején egy kötés volt. Az arcán apró vágások. Odanyúltam, és elsimítottam a haját a homlokából. Ő felnyögött.

– Ébredj, gyönyörűm – kérleltem –, ébredj fel nekem!

Semmi.

– Mi a fenét csinálsz itt?

Hátrafordultam.

Felicia.

– Jól van – mondtam mosolyogva. – Abigail rendbe jön.

– Abigail! – csattant fel. – Abbynek hívják! Itt fekszik egy kórházi ágyon, és még csak a nevét sem tudod! Mindig is tudtam, hogy egy kibaszott állat lakik benned! – Csípőre tette a kezét. – Nem is értem, miért jöttél ide!

– Nem értem, miről beszélsz – köszörültem meg a torkom.

Egyet lépett felém.

– Mindent tudok rólad és Abbyről! A kis hétvégi játszmáitokról! Ő jól megvakarja neked ott, ahol betegesen viszket, és ennyi!

Semmi értelme nem volt vitatkozni vele, megpróbálni meggyőzni. Nem lehetett Abby előtt beszélni erről, akár magánál volt, akár nem.

– Semmit sem tudsz rólunk – mondtam.

– Nem? – toppantott a lábával. – Akkor mesélj! Magyarázd el!

Eljöttem Abby ágyától.

– Nem fogok neked itt magyarázkodni – néztem Feliciára. – Senkinek sem válaszolok; de ha nem lenne elég világos, elmondom, hogy nagyon mélyen érzek e nő iránt, és te nem fogod…

– Mr. West! – szakított félbe az ápolónő hangja. – Kint a folyosón is lehet önöket hallani. Meg kell kérnem önöket, hogy nyugodjanak meg, és az egyikük hagyja el a helyiséget! Zavarják a betegeinket. Ez a csetepaté Miss Kingnek is árt.

– Te mész ki – mutatott rám Felicia. – Én csak most jöttem.

– Húsz perced van – bólintottam.

Kimentem, és csatlakoztam Elainához és Lindához a várószobában.

– Mit mutat a CT? – kérdeztem.

– Nathaniel – mondta Linda. – Ha te és Felicia nem tudjátok türtőztetni magatokat, az egyikőtöket meg kell hogy kérjem, hagyja el a kórházat – nézett rám szúrósan. – És Felicia van megnevezve mint Abby sürgősségi kontaktja.

– Értem – sóhajtottam föl.

– Jó. A vizsgálat mérsékelt agyrázkódást mutat. Most már csak fel kell ébresztenünk.

– Ez mennyi idő? – Mennyi idő, míg azok a gyönyörű szemek felnyílnak?

– Már nem sok. Megyek, megnézem, hogy van, amint Felicia elment. – Meglapogatta a vállamat. – Rendbe fog jönni. Ígérem.

– Kösz.

Kiment, és én Elainához fordultam.

– Mondd el, hogyan történt!

✴ ✴ ✴ 

Az a rohadt sofőr átment a piroson.

Még mindig dühöngtem magamban, mikor Felicia kijött Abby szobájából.

– Húsz perc! Most hívom az apját.

Linda kuncogott mögöttem, ahogy benyitottunk a szobába.

Abby nyugodtan feküdt. A takaró mozgását figyeltem.

Lélegzett.

Jól volt.

Hátraléptem, hogy Linda megnézhesse őt.

De mikor fog felébredni? Miért nem ébreszti fel most? És ha az agya jobban megsérült, mint gondolták? Mi lesz, ha sohasem ébred föl?

Magamban kántálni kezdtem, úgy, hogy a szavaim a mellkasának föl-le mozgásához igazodjanak.

Ébredj föl!

Ébredj föl!

Ébredj föl!

A szempillái megrezdültek.

Ó, kérlek!

– Abby! – mondta Linda.

És kinyílt a szeme. Majdnem térdre rogytam, hogy megköszönjem. Ő megnyalta az ajkát.

– Dr. Clark? – A hangja reszelős volt.

– Kórházban vagy, Abby. Hogy érzed magad?

Ő mosolyogni próbált, de feljajdult a fájdalomtól.

Ne mozogj, Abby! Rendben van minden. Jól vagy. Megkönnyebbültem. Ne törődj semmivel, Abby! 

– Elég komoly lehet a helyzet, ha a főorvos is itt van.

– Vagy az is lehet, hogy ilyen fontos vagy – lépett félre Linda, hogy Abby engem is láthasson.

Izgatottság jelent meg a szemében. Istenem, de szép volt! Tapaszok voltak az arcán, még hetekig látszanak majd rajta a zúzódások, de még így is ő volt a legszebb ember, akit valaha láttam.

És örült nekem.

– Szia – mondta.

Lassan mentem felé, próbáltam visszatartani a bennem dúló érzéseket.

Megfogtam a kezét.

– Megijesztettél.

– Bocsáss meg. – A homlokát ráncolta. – Mi történt?

Nem emlékezett. Mi van, ha elvesztette az emlékezetét? De megismert, és Lindát is. Jól volt. Egyre csak ezt mondogattam magamnak.

– A taxidba belement egy nagy dömper – mondtam. – A rohadt sofőr átment a piroson.

– Közepes agyrázkódásod van, Abby – mondta Linda. – Én vigyáztam rád éjszaka. Mélyebb kómában voltál, mint ami egy ilyen agyrázkódásnál szokásos, de nincs belső vérzésed. Nem tört el semmid. A következő néhány napban fájdalmaid lesznek.

– Felicia hangját hallottam? – kérdezte Abby, mire kezdtem rosszul érezni magam. Ne még! Nem akartam átengedni őt Feliciának.

– Új kórházi szabályzat – mosolygott rá a nagynéném. – Nathaniel és Felicia nem mehetnek hét méternél közelebb egymáshoz.

Vegyük könnyedén! Jó gondolat, Linda!

– Volt köztünk egy kis félreértés – mondtam. – Ő most Elainával van.

Beszéltek az apáddal.

– Lehetne… – kérdezte Abby.

Mit lehetne? Mit szeretne? Mit tehetek?

– Pihenned kell – mondta Linda. – Megmondom a többieknek, hogy felébredtél. Nathaniel?

Elmondja Feliciának, hogy felébredt. Csak néhány pillanatom van. Ennyi.

Abby magához intett.

Mire van szüksége? Bármit megteszek érte.

– Kihagytam a jógát ma délután – súgta.

Ez most komoly?

Tényleg azt gondolja, hogy megbüntetem, mert kihagyta a jógát?

Kisimítottam egy hajtincset a homlokából.

– Azt hiszem, ezúttal elnézem neked.

– És szerintem holnap is ki fogom hagyni.

A gyógyszerek. Biztos a gyógyszerek miatt.

– Valószínűleg – folytattam a viccet.

– De ami a fő – mondta egyet ásítva –, úgy tűnik, rengeteget aludtam!

Komolyan mondta. Komolyan mondta nekem, hogy most eleget aludt.

Nem tudtam, hogy nevessek-e, vagy sírjak.

– Sss… – mondtam inkább, és végigsimítottam az ujjammal a homlokát. A szempillája megrebbent, és hamarosan elaludt.

Még néhány pillanatig ott ültem, és néztem őt. Volt valaha is nála tökéletesebb lény? A szívem repesett az örömtől. Jól van! Rendbe jön!

Végigsimogattam a karját, a kezét a kezembe vettem, és tanulmányozni kezdtem. Milyen lágy, sápadt a bőre! Az arcomhoz emeltem az ujjait, majd megcsókoltam a csuklója belső oldalát, ahol látható volt az erős, biztos pulzusa.

– Abby – súgtam.

Kinyílt az ajtó.

– Hallom, fölébredt – mondta Felicia. – Mikorra tervezed, hogy megnézhetem őt?

Megtöröltem a szemem.

– Épp most indulok.

– Akkor, jó.

– Visszaaludt.

Felicia odament az ágyhoz, és megfogta Abby kezét.

– Akkor, jól van?

Ebben a pillanatban, minden különbözőségünk, ellentétünk ellenére, Felicia és én együtt voltunk.

– Rendbe fog jönni.

✴ ✴ ✴ 

Egy órával később mindnyájan Abby szobájában ültünk. Linda és Felicia az ajtónál csevegtek. Elaina és én ott álltunk Abby ágyánál.

– Nálam van Abby nyaklánca – mondta Elaina, amolyan „jut eszembe” hangon. – Ott van a táskámban.

– Kösz – válaszoltam. – Majd később ráér.

Vajon tudja? Tudja, hogy ez nem egyszerűen egy nyaklánc? És érdekel ez engem?

Nem.

– Csak mondom, hogy tudd. – Egy hosszú vonalat rajzolt a takaróra. – Mindig viselte, úgyhogy biztosan fontos neki.

Bólintottam, de nem tudtam most a nyakörvre gondolni. Csak azt akartam, hogy Abby felébredjen ismét.

Mindnyájan az ajtóra meredtünk, amikor egy kórházi alkalmazott jött be egy ételhordó tálcával.

– Egy pillanat! – mondtam neki, miután letette a tálcát. Fölemeltem a tetejét.

– Ez micsoda?

– Zöldséges csirkeleves.

– Ez nem csirkeleves. – Megfogtam a kanalat, és visszacsorgattam a folyadékot a tálba. – Ez sós víz, egy kis borssal. – Visszatettem a tetőt, és visszaadtam neki a tálcát. – Ezt a kutyámnak sem adnám.

– Én csak kihoztam – mondta erre, és nem izgatta magát a szavaim miatt. – De vissza nem viszem.

– Akkor majd én.

Elaina kuncogott. Felicia hitetlenkedve nézett rám.

– Mindjárt visszajövök – szóltam, és kimentem az ajtón.

Valaki, valószínűleg Linda, figyelmeztette a konyhai személyzetet az érkezésemre.

– Itt nem készíthet ételt – mondta a konyhafőnök, aki a tűzhely előtt állt, a mellén összefont karral, mintha valami kincset őrizne.

– Nem engedem, hogy ezt megigya – tartottam felé a tálcát.

– Akkor nincs mit tenni.

– De van. Én mondom, maguk csinálják. – A konyhafőnök nagyot sóhajtott, és én folytattam. – Először is, vegyen két csirkét, amelyeken a hús még a csontokon van…

✴ ✴ ✴ 

Már ahogy közeledtem Abby ajtaja felé, hallottam, hogy megváltozott odabenn valami. Hangok szűrődtek ki. Élénk hangok. De ami a legfontosabb, Abby hangja is.

Ébren van!

– Felébredt az Alvó Szépség? – mondtam, ahogy arcomon mosollyal beléptem a szobába. Letettem a tálcát elé. – Látnod kellett volna, mit neveznek ételnek errefelé! Csirkehúslevest tálalnak egy kannában.

– Ezt te főzted?

– Nem. Nem hagyták. De én mondtam, hogy mit és hogyan.

Ő elmosolyodott. Esküszöm, ez a mosoly még a mennyországot is felvidítaná.

Lindára néztem.

– Elmondtad neki?

Míg Abby nem volt magánál, úgy döntöttünk, hogy nálam tölti a hétvégét, míg a többiek elmennek Philadelphiába. Felicia pufogott ezen egy kicsit, de végül beleegyezett.

– Nem – válaszolta Linda a fejét ingatva. – Még csak most ébredt föl.

Gyerünk, Elaina! Együnk valamit! Felicia, te is jössz?

– Egy perc, és ott leszek.

Én közben előkészítettem a tálcát; már szereztem Abbynek kanalat és szalvétát, megigazítottam az ágyát, hogy eléggé függőleges helyzetben legyen.

– Egyél!

– A francba, Nathaniel – mondta Felicia –, ő nem egy kutya!

– Tudom – néztem rá összeszűkült szemmel.

– Tényleg?

Kutyaként bántam volna Abbyvel? Mit csináltam, amivel kiérdemeltem ezt a kritikát?

– Felicia – szólalt meg Abby.

Felicia még egyszer rám bámult, majd kicsörtetett az ajtón. Jacksonnak meggyűlhet a baja még vele, de én örültem, hogy Abbynek ilyen gondoskodó barátnője van.

– Ne haragudj! Felicia… – sóhajtott Abby –, Felicia…

Leültem az ágya szélére, hogy közel legyek hozzá. Közel akartam lenni hozzá.

– Ne kérj bocsánatot! Törődik veled, és a te érdekeidet nézi. Ebben semmi rossz nincsen. – A tálra mutattam. – Enned kell.

Belekanalazott a levesbe.

– Finom.

– Köszönöm.

Ültem és néztem őt. Élveztem a látványt, hogy magánál van. Hogy él.

Mozog. Lélegzik.

Hogy ő Abby.

– Elainánál van a nyakláncom.

Oké, nem volt elég annyi, hogy közel voltam hozzá. Meg is akartam érinteni.

– Tudom. Mondta. Majd később visszaszerezzük.

Lustán masszíroztam a lábát, majd a sarkától a térde felé simogattam. Hozzáértem. Kézzelfoghatóvá tettem, hogy él, és jól van.

– Mire gondoltál, hogy elmondták-e nekem? – kérdezte. – Mit mondtak el nekem?

– A hétvégéről volt szó. – A szemébe néztem. Éber volt és értelmes. – Holnap Felicia és a többiek elmennek Philadelphiába, ahogy tervezték. De mivel nem lehetsz egyedül a hétvégén, én itt maradok veled.

– Sajnálom. Miattam nem látod a meccset.

Mintha érdekelt volna Jackson meccse itt, a kórházban!

– Tudod te, hány alkalommal láttam már játszani? – kérdeztem.

– De ez most rájátszás.

– Össze se tudnám számolni, hány rájátszást láttam már. Nem fog hiányozni ez. Megnézhetjük a tévében. – Rámosolyogtam. – De sajnálom, hogy te nem látod.

– Én? – Édesen zavarodottan nézett.

– Te meg én holnap este mentünk volna Philadelphiába a gépemmel. A városban töltöttük volna a hétvégét. Vasárnap megnéztük volna a meccset. – Megpaskoltam a lábát, mert még mindig nem akartam elengedni őt. – Most be kell érnünk a dívánnyal és azzal, ami van.

Még mindig zavarodottan nézett.

– Ne izgulj! – folytattam. – Ha megnyerik, még mindig ott van a Super Bowl!

Újra enni kezdett. Eszembe jutott, mit mondott korábban a jógáról meg a futásról, és tisztázni szerettem volna valamit.

– És, Abigail, ezen a hétvégén nem csinálunk mást, csak pihenünk!

Tizennegyedik fejezet

Befejezte az evést, és eltolta maga elől a tálcát.

– Van itt egy tükör valahol?

– Nem tudom – mondtam. Látni akarta magát. Jó ötlet volt ez? Lehetővé tegyem neki? Én gyönyörűnek láttam, de mit gondolna ő? – Nem hiszem… Megtapogatta az arcát, és felszisszent.

– Csúnyán néz ki? Szörnyű vagyok?

Felálltam, és odamentem a mosdóhoz. Ha én nem, hát Felicia úgyis hoz neki egy tükröt. Találtam egy kézitükröt, és odaadtam neki. Figyeltem, ahogy magát vizsgálja.

– Szegény kölyök legalább három órát töltött a roncsban, és közben látta és hallotta, ahogy a szülei meghalnak. – Halk és lágy hangok voltak. Nem tudták, hogy hallom őket. Nem tudták, hogy ébren vagyok. – Nem is tudom, milyen hatással lesz ez rá.

– Huh! – hökkent meg Abby. – Szép fekete karikák! Úgy nézek ki, mint akinek behúztak egyet.

– Úgy érted, jobb lett volna, ha… Hol vagyok? Itt van anya és apa?

– Várj! Úgy látom, felébredt!

– Ez mi? Mi történt? – kérdezte Abby.

Ránéztem. Ő finoman megérintette a kötést.

– Fejsérülés – mondtam. – Mindenütt vér volt. Nem akart elállni, őket meg nem érdekelte. Inkább azzal foglalkoztak, hogy eltört-e a nyakad, és van-e belső sérülésed.

Kiemelték anyát és apát az autóból. Miért takarták le őket pirossal? Az mind vér?

– A fejsérülések szörnyen véreznek. Tudom.

– Vegyétek ki a fiút! Vegyétek ki onnan!

Abby mondott valamit, de elment a fülem mellett.

– Tessék? – kérdeztem.

– A vérzésem. Elállt.

Igen, Abby vérzése elállt. Ő jól volt. Ő élt, és itt volt velem.

– Igen. Mikor látták, hogy nem tört el a nyakad, bekötötték a fejed. – Elvettem előle a tálcát. – Ezt elviszem innen.

Linda ott állt a nővér posztján, és az Abbyt ápoló nővérrel beszélt. Letettem

a tálcát, és elindultam felé.

– Jól érzi magát. Mind megette a csirkelevest.

– Jól van – mosolygott. – Itt maradsz éjszakára?

– Úgy terveztem. – Hova is mehetnék?

– Rendben.

Elfelejtettem, hogy még mindig öltönyben vagyok. – Mennyi ideig lesz bent?

– Már nagyon haza akarod vinni?

– Tudod, hányan halnak meg kórházakban, mindenféle fertőzéstől?

Letette a papírokat, amiket eddig nézett.

– Ami azt illeti, igen. De Abby nagyon egészséges. Nem fog kórházi fertőzésben meghalni.

– Akkor tudom rendesen táplálni, ha a házamban van.

– Használd csak a konyhai személyzetet! Nehéz jó munkaerőt találni.

– Mi lesz azokkal a karcolásokkal? – kérdeztem.

– Eltűnik mind. Csak várj és meglátod!

Nem először éreztem azt, hogy bárcsak osztozni tudnék Linda optimizmusában.

Nem sokkal később visszajött Elaina és Felicia. A helyemről átültem Abby ágyára, hogy Felicia ülhessen le mellé.

– Ettél, Abby? – kérdezte Felicia.

– Mmm… – bólintott Abby. – A legjobb zöldséges csirkelevest, amit csak kóstoltam.

– Gyere ki egy percre – paskolta meg a karomat Elaina.

Kimentünk, és az ajtó halkan becsukódott mögöttünk.

– El kell mennem, de ezt oda akartam neked adni. – Kinyitotta a táskáját, és átadta Abby nyakörvét. – Majd te visszaadod neki.

Ebben a pillanatban tudtam, hogy Elaina tudja.

– Köszönöm.

– Holnap bejövök, és hozok neki néhány ruhát – puszilta meg az arcom. – Itt maradsz éjszakára?

– Igen.

– Akkor sok szerencsét hozzá! – nevetett fel. – Mert Felicia is marad!

Felmordultam. Hát persze; Felicia marad.

Mikor visszamentem a szobába, Felicia ott állt az ágy mellett, és Abbyvel beszélgetett. Néztem, ahogy Abby kezét szorongatja, és a fülébe sugdos valamit. Odamentem, és megsimogattam Abby arcát.

– Itt maradok éjszakára – vakkantott rám Felicia.

– És? Valami gond van? – kérdeztem.

– Én maradok éjszakára Abbyvel.

– Tényleg? – szóltam vissza neki. – Mert én is.

Felicia a szoba sarkában levő nagy csomag felé intett.

– Én hoztam pizsamát magammal, váltóruhát és fogkefét.

Nekem támadt. Már megint. Abby előtt. Szerencsére, most már nem vettem föl.

– Linda majd hoz nekem egy műtősruhát.

– Azt hiszem, ez a kórházi tulajdonnal való visszaélést jelentené – bökött felém. – És ezt jelenteni fogom a felügyelő bizottságnak.

Nekem támadt és fenyegetett. Vagyis hát, megpróbált fenyegetni.

– Linda a felügyelő bizottság tagja – mondtam.

Egy nővér jött be, és ellenőrizte Abby értékeit, és jelentőségteljesen körbejárt minket, mire Felicia védelmet keresve beült az ágy melletti állítható támlájú fotelbe.

– Akkor maradunk mindketten.

Egy éjszakát el tudok tölteni Feliciával. Nem halok bele.

– Sajnálom, Mr. West – szólalt meg a nővér –, de éjszakára csak egy kísérő maradhat. Ez a szabály.

Szabály. Nem nagyon tehettem meg, hogy megszegem a kórházi szabályokat. Főként azután nem, ahogy megbüntettem Abbyt, amiért megszegte az én szabályaimat.

– Értem. – Abbyre pillantottam, és láttam, hogy elpirult. – Felicia, maradj itt te! – Odaléptem Abby ágyához. – Elmegyek, mielőtt rám küldik a biztonságiakat. Reggel jövök hozzád. – Odahajoltam, és a fülébe súgtam: – Aludj jól!

✴ ✴ ✴

Tíz órára mindenki hazament, kivéve a kórházi személyzetet és a bent alvó látogatókat. Abby éjszakai ápolónője egy barátságos tekintetű, meleg mosolyú, testes, alacsony nő volt. Mikor megláttam, hogy elmegy a váróhelyiség ajtaja előtt, magamhoz vettem a műtősruhámat, és utánaeredtem.

Úgy öt percet volt Abby szobájában. Az ajtó kicsit nyitva maradt, így beleshettem. Abby bizonytalanul nyújtotta felé a karját, hogy megmérje a vérnyomását. Felicia a sarokban lévő alvófotelben kuporgott. Egy pillanatra találkozott a tekintetünk.

Mikor kijött, elkaptam Abby ápolónőjét.

– Minden rendben? – kérdeztem, elállva a folyosót.

– Ön Nathaniel West. Üdvözlöm!

– Igen, elnézést… – emeltem fel a kezem. – Csak nagyon aggódtam.

– Abby rendben van. Fogadni mernék, hogy holnap már hazaküldik.

– Köszönöm – mondtam.

Ahogy a nővér elment, Felicia kinyitotta az ajtót.

– A látogatási idő véget ért!

– Én nem látogatok – mutattam a várószoba felé –, hanem várok.

– Itt akarsz maradni egész éjszaka?

– Úgy érted, a folyosón? Nem. Itt, a kórházban? Igen. – Megmutattam neki a műtősruhámat. – Épp most akarok átöltözni a felügyelőbizottság által engedélyezett ruhámba.

– Nagyszerű. Csak légy szíves, ne piszkáld ma Abbyt! Pihennie kell.

– A francba, Felicia! Azt hiszed, berontok a szobájába, és valami beteges dolgot teszek vele? Ráerőltetem magam egy olyan nőre, aki nem is emlékszik a délután nagyobbik részére? – Egy lépést tettem felé. – Ezt gondolod rólam? Hogy csak magammal törődök? Az én kívánságaimmal? Én mindennél többre tartom őt! Érted? Ha együtt vagyunk, mindig Abigail van a gondolataim középpontjában. Hogy mit akar! Hogy mit szeretne!

Most először éreztem, hogy megváltozott valami Feliciában. Valami apró dolog. Tudtam, hogy most sem kedvel, és azt sem, amit Abby és én csinálunk, de lehet, hogy megváltoztatta egy kicsit a rólam alkotott véleményét. Azon csodálkoztam, hogy ez engem örömmel tölt el.

– Nem hiszek neked – emelte fel az orrát. – Nem is vártam tőled.

✴ ✴ ✴

Nem aludtam jól. Az ágynemű, amit Linda talált nekem, nem passzolt a várószobában levő díványra, és összegyűrődött alattam. De a valódi ok persze három ajtóval odébb volt.

Abby.

Nem tudtam már Abigailként gondolni rá. Mától nem. Amióta majdnem elvesztettem őt.

Abby ápolónője jött végig a folyosón, és felkeltem a díványról, hogy utána menjek. Abby megint félig aludt, Felicia összegömbölyödve ült a fotelben.

Ezt még többször végigjátszottuk az éjszaka folyamán. Hat negyvenötre a nővér előkészítette a műszakváltást, miközben Felicia nyugtalanul szendergett. Lementem a konyhába, hogy megnézzem Abby reggelijét.

– Jaj, ne! – mondta a konyhafőnök, amikor beléptem.

– Jöttem ellenőrizni a reggelit.

– A reggeli ma pulykakolbász, rántotta vagy gofri.

– Sonkás-sajtos omlett – mondtam. – Valódi tojásból, frissen reszelt sajttal és azzal a sonkával – mutattam egy nagy sonkára, amit már akkor észrevettem, amikor beléptem ide.

– Az ebédre van.

– Egy vagy két kis szeletből lehet reggeli is.

– Ha elkészítem az omlettet – sóhajtotta –, megtenné nekem, hogy a közeli vendéglőből rendel ebédet?

– Nem akar velem többet beszélgetni? Na, jó. Ebéd a szomszéd vendéglőből, és én csinálom az omlettet, hogy olyan könnyű és puha legyen, amilyenről maga csak álmodik!

A szakács felvett egy doboz tojást.

– Magáé a pálya!

Tizenöt perccel később Abby szobája felé mentem, kezemben a tálcával. A másik reggelijét éppen akkor vitték ki.

– Itt van – nyomtam a kezébe a tálcát az alkalmazottnak. – Inkább ezt vigye be neki!

A férfi rám nézett, de nem szólt semmit.

– Reggeli – mondtam, ahogy beléptem, hogy előkészítsem a helyet. Abby fáradtnak tűnt, fekete karikák voltak a szeme alatt, a zúzódásai most jobban látszottak. Alig vártam már, hogy kivihessem innen. – Ezúttal sajtos-sonkás omlett.

– Szaladnom kell, Abby – puszilta meg Felicia Abbyt, engem teljesen figyelmen kívül hagyva. – Még pakolnom is kell. Gyógyulj meg! Hívlak, ha tudlak. – Aztán megfordult és rám nézett. – Ha bántod, levágom a farkad, és feltálalom neked reggelire!

– Felicia Kelly! – kapkodta a levegőt Abby.

Ami engem illet, Felicia kitörését egészen szórakoztatónak tartottam.

– Bocsánat – mondta Felicia, de tudtam, hogy valójában nem kér bocsánatot. – Egyszerűen csak kicsúszott a számon. De komolyan gondolom – mutatott rám.

Aztán felkapta a csomagját, és kiment.

– Nem tudom, mi ütött belé – mondta Abby.

Leültem mellé, és örültem, hogy vele lehetek.

– Tegnap eléggé ki volt akadva. Szerintem egyszerűen nem szereti, ha bántanak.

– Elmondod, min vitatkoztatok?

– Nem.

Belekóstolt az omlettbe.

– A többi beteg is sonkás-sajtos omlettet reggelizik?

– Azt hiszem, nem nagyon érdekel, hogy mit esznek a kórházi betegek reggelire.

Tulajdonképpen semmi sem érdekelt, csak az a tény, hogy Abby biztonságban van.

✴ ✴ ✴

Mialatt Abby a reményeim szerinti utolsó CT vizsgálatán volt, Elaina beadott néhány ruhát.

– Hazamentek ma? – kérdezte.

– Ez most a terv.

– Hiányozni fogtok Philadelphiában.

– Talán Tampában együtt leszünk.

Szorosan magához ölelt.

– Vigyázz Abbyre!

– Gondoskodj róla, hogy Felicia ne hívogassa állandóan! Szeretném, ha Abby pihenhetne.

✴ ✴ ✴

Nem sokkal tizenegy óra előtt mentünk el. A kórház ragaszkodott hozzá, hogy kerekes széken hagyja el az épületet, és bárhogy is tiltakozott, süket fülekre talált. Én lementem a parkolóba a kocsiért, és felhoztam. Kiszálltam, hogy segítsek neki beülni, és megdöntöttem a támlát, hogy kényelmesebben helyezkedhessen el.

– Mi történt a taxissal? – kérdezte, ahogy kihajtottam az utcára.

Tudtam, hogy egyszer meg fogja kérdezni, ezért korábban már felhívtam ez ügyben Lindát. Ezenkívül más döntéseket is hoztam.

– Kisebb sérülései lettek. Őt már tegnap hazaengedték. Nem szeretem a taxikat. Veszek neked egy autót.

– Mit? Nem.

Nem? Abby ellenkezik velem? Már annyira jól érzi magát, hogy beszél hozzám?

– Mi bajod azzal, ha veszek neked egy autót?

– Nem jó érzés – mondta szipogva. Ránéztem. Könnyes a szeme? A fenébe.

– Sírsz?

– Nem – mondta, de a szipogás elárulta. Sírt egy autó miatt? Komolyan?

– De, sírsz. Miért?

– Nem akarom, hogy autót vegyél nekem.

Tiltakozni kezdtem, de ő folytatta.

– Ettől úgy érzem magam…

– Hogy érzed magad?

– Mocskosnak, mint egy kurva.

Megszorítottam a kormánykereket, hogy az úton tartsam a kocsit. Egy kurva? Úgy érzi magát, mint egy kurva?

– Úgy érzed, az vagy? – Úristen. Mit tettem vele?

– Nem – mondta végül. – De én egy könyvtáros vagyok. Te pedig… te az egyik leggazdagabb ember New Yorkban. Hogy nézne ez ki?

Nyugalmat erőltettem magamra, hogy ne hívjam fel azonnal Feliciát, hogy mondja le a philadelphiai útját, és azonnal vigye haza Abbyt. Abby nem kurva. Inkább szakítok vele azonnal, hogy ne érezhesse magát annak.

– Abigail! – Nahát!... Tudtam beszélni! Sőt még egész értelmesnek tűnt, amit mondtam. – Sokkal korábban kellett volna arra gondolnod, hogy hogyan néznek ki a dolgok. Most már mindennap rajtad van a nyakörvem.

– Az más.

– Ugyanaz – ráztam meg a fejem. – Az én felelősségem, hogy a gondodat viseljem.

Hogyhogy nem értette ezt?

– Azzal, hogy veszel nekem egy autót?

Ha szükséges, igen.

– Azzal, hogy kielégítem a szükségleteidet.

Ezt mondtam Feliciának is a kórházban; ez volt a legfontosabb dolgom. Abby nem érti ezt?

Nem vitatkozott tovább. Egy idő után lehunyta a szemét, de tudtam, hogy nem alszik. De a csend módot adott rá, hogy gondolkodjak. A balesete óta valahogy biztosabban beszél velem. Az az Abby, aki hetekkel ezelőtt jelent meg az irodámban, nem vitatkozott volna egy autón. Boldog voltam, hogy kényelmesebben érzi magát velem.

Viszont, nem értettem az elutasítását. Én voltam a domja, és megvoltak az eszközeim, hogy segítsek neki. Miért ne tenném?

Mert ez úgy nézne ki, mintha fizetnék neki a szexért. Mintha egy kurva lenne.

Elfojtottam magamban egy sóhajtást.

Olcsónak érzi magát amiatt, amit tett? Még sohasem volt ilyen viszonyban, mint amilyenben vagyunk. Új dolog volt a számára. Eszembe jutottak a konyhai beszélgetéseink; még nem nyílt meg igazán előttem.

Bárcsak el tudnám érni, hogy olyan biztonságban érezze magát velem, hogy megnyissa nekem a gondolatait is úgy, mint a testét!

Felhajtottam a ház elé, és mikor leállítottam a motort, kiszálltam, és kinyitottam neki az ajtót.

– Az autó-ügynek még nincs vége, de most szállj ki és pihenj! Később még beszélünk.

Bevezettem a nappaliba, közben megpróbáltam kivédeni Apolló örömteli ugrálásait. Leültettem Abbyt a díványra, aztán kimentem a konyhába. A kórházból már fölhívtam a házvezetőmet, hogy töltse fel a hűtőt és az éléskamrát a hétvégére.

Pulykás-sajtos-avokádós szendvicset készítettem neki, és szőlőt és szeletelt almát tettem még a tálcájára. Kivettem egy üveg vizet a hűtőből, és visszamentem hozzá a nappaliba.

Átvette a tálcát tőlem.

– Ez finomnak néz ki. Köszönöm.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy megsimogassam a homlokát.

– Megyek, és csinálok magamnak is. Egy perc és jövök.

Nem sokkal később leültem az íróasztalomhoz a szendviccsel, és bekapcsoltam a laptopomat. Röviden üzentem Sarának, hogy hétfőn már megyek, és átfutottam a többi e-mailt.

Elolvastam Yang Cai levelét is, és felsóhajtottam. Úgy látszik, el kell mennem Kínába, valamikor még az idén. Válaszoltam az e-mailjére, és megígértem, hogy a jövő héten részletesebben is írok.

Mikor fölnéztem, Abby már aludt. Fölálltam, elvettem tőle a tálcát, letettem az asztalra, fogtam egy takarót, és betakartam.

Aztán visszaültem, és néztem, ahogy alszik.

Az előző hétvégén meg akartam mutatni neki a könyvtárat. Mi lenne, ha ennél tovább mennék? Mi lenne, ha nekiadnám? Nem nagyon szokta kihasználni a konyhaasztal nyújtotta előnyöket; de ha nekiadnék egy egész helyiséget, könnyebben érezné magát?

Csak egy módja volt, hogy megtudjam.

Három harminckor ébredt föl, pislogott, körbenézett, és elmosolyodott, amikor meglátott.

– Jobban érzed magad? – kérdeztem.

– Egy kicsit.

Bevett egy fájdalomcsillapítót, amit még akkor készítettem oda neki, amikor aludt, majd felállt és kinyújtózkodott.

– Gyere velem! – Felálltam, és felé nyújtottam a kezem. – Szeretném, ha megnéznéd a ház déli részét.

Ő kérdés nélkül elfogadta a karom, mire én a hüvelykujjammal megsimogattam a csuklóját. Elindultunk a folyosón a könyvtár felé.

Vajon tetszik majd neki?

Elengedtem a kezét, benyomtam a dupla ajtót, és hátraléptem, hogy ő mehessen be elsőként.

Elakadt a lélegzete.

– Azt akarom, hogy ez a te szobád legyen – mondtam. – Ha ebben a szobában vagy, az lehetsz, aki akarsz. A saját gondolataiddal lehetsz. A saját vágyaiddal. Mindez a tiéd. Kivéve a zongorát. Az az enyém.

Használd, Abby! Kérlek, legyél önmagad! Nyílj meg nekem!

Úgy járt körbe, mintha álmodna. Az ujját végighúzta a könyvek gerincén, itt-ott megállt, és elolvasott egy-egy könyvcímet. A napfény megcsillant a haján, fénykoszorúba vonva őt.

De min gondolkodik?

– Abigail?

Megfordult. Csendes könnyek folytak végig az arcán.

Ez most jó jel?

– Te sírsz – suttogtam, legyűrve a bennem éledő érzéseket. – Megint.

– Olyan gyönyörű!

Tetszett neki. Elmosolyodtam.

– Tetszik?

Szó nélkül odajött hozzám, és átölelt.

– Köszönöm.

– Szívesen – mondtam a hajába.

Tizenötödik fejezet

A következő két napot Abby ápolásával töltöttem. Néztem, ahogy pihen, és ügyeltem rá, hogy minden kényelmes legyen. Sok időt töltött a könyvtárban, sőt még ott is evett néhány alkalommal, az egyik díványon, elmerülve az olvasásban. Néha csatlakoztam hozzá, és szóltam valamit hozzá, de sohasem beszélt velem szabadon.

Talán túldimenzionáltam a kurvás megjegyzését. Ha a kapcsolatunk neki jó, akkor nekem is jó. Ami neki kell. Mindig.

Vasárnap délután a könyvtárban ültem a kisasztalnál, és vártam, hogy Abigail bejön-e. Hamarosan ott is volt.

– Minden rendben? – kérdeztem. – Szükséged van valamire?

– Igen. Rád.

Fogta magát, és a fején át lehúzta a blúzát.

Hű, bassza meg!

– Abigail – mondtam, és próbáltam nem tudomást venni a farkam rándulásáról – pihenned kell!

Nem hallgatott rám. Ehelyett leengedte a nadrágját, és kilépett belőle.

Visszanyeltem egy mordulást.

Akart engem. Szexet kért.

Kértek korábban is szexet az alávetettjeim. Volt, hogy belementem, és volt, hogy nem. Mindig megmaradtam azon a középvonalon, ami a kívánságaik teljesítése és aközött húzódott, hogy éreztetem velük: bármikor elutasíthatom őket, ha akarom.

Abbyt nem akartam elutasítani.

De készen áll erre?

Kötelezőnek érzi, cserébe azért, hogy gondoskodom róla?

Tudtam, hogy el kéne utasítanom. Pihennie kellett, és azt sem akartam, hogy kötelességből ajánljon szexet. De ha visszautasítom, fog-e még egyszer próbálkozni?

Hátranyúlt, kikapcsolta a melltartóját, és lassan lecsúsztatta a vállán. Lehullott a földre, még többet mutatva meg a testéből – többet, mint amennyit valószínűleg meg akart mutatni. Mert volt egy liláskék zúzódás a jobb vállán.

Úgy döntöttem, hogy visszautasítom. Elmondom, hogy ez nem miatta van, mert én nagyon kívánom őt, de pihennie kell.

Az ujját beakasztotta a bugyija derekába, és lehúzta a csípőjén.

Felálltam. Nem tudtam visszautasítani. Hiszen én adtam neki ezt a szobát, és én mondtam, hogy itt legyen önmaga. Ő pedig meztelenre vetkőzött nekem. Ha akart engem, ha akarta azt az élvezetet, amit a testem tud neki nyújtani, akkor engem akart.

Kinyitottam az asztalfiókot, és kivettem belőle egy kondomot. Lassan odasétáltam hozzá. Legyen, ahogy lesz! Legyen övé az irányítás, és csinálja a saját ritmusában!

A kezem a vállára tettem, vigyázva a zúzódásra, és az ujjaim végighúztam a karján, és az ettől keletkező libabőrben gyönyörködtem. Magamba ittam testének lágy formáit, a nyaka hajlatát, a melle domborulatát, a hasa lejtőjét. Finoman megfogtam a kezét, és beletettem a kondomot. Kérdőn nézett rám.

Ó, Abby, én sohasem tudnálak visszautasítani! Semmiért sem. A testem a tiéd. Vedd el!

A kezét a mellemhez vittem, hogy lássa: most azt szeretném, ha ő venné át az irányítást.

– Oké – mondtam egyszerűen.

Kinyitotta a kezét, rápillantott a kondomra, és elmosolyodott. Azt hitte, vissza fogom utasítani.

Pedig, majdnem visszautasítottad! Idióta!

A kondom leesett a földre, és ő elkezdte az ingemet gombolni. Mikor levette, és végigsimított a mellkasomon, meg kellett harapnom az arcom belső felét, hogy ne nyögjek fel. A kórházban nagyon szerettem volna hozzáérni, de azt nem gondoltam volna, hogy mennyire hiányzott az, hogy ő hozzám érjen. Hogy megérintsen a kezével.

Körbejárt engem, és a tenyerét rátette a lapockámra. Lehunytam a szemem, hogy jobban érezzem őt, és visszatartottam a lélegzetem, amikor megcsókolta a hátam.

Aztán végignyalta – igen, basszus, végignyalta – a gerincemet, és a végén, a nadrágom fölött, egy puszival fejezte be. Ökölbe szorítottam a kezem, hogy ne kapjam fel rögtön, és ne dobjam rá a díványra.

Ahogy ő akarja, West! Hadd csinálja most ő!

De ebbe belehalok!

Letérdelt előttem, és a nadrágom elejét kezdte simogatni. Már nem tudtam visszatartani a nyögésemet, ami kiszaladt a számon. Kimért mozdulatokkal kioldotta az övem, és még egyszer megsimogatott, mielőtt gombolni kezdte volna a nadrágomat.

Néztem, ahogy lehúzza a cipzárt, és ujjait keményen végighúzza a felmeredő farkamon. A szemem majdnem befordult az agyam felé, pedig még nem is voltam meztelen. Kényszerítettem magam, hogy csak nézzem őt, és élvezzem, amit csinál, ahogyan reagál. Megnyalta a száját, majd lehúzta a nadrágomat és a boxeremet. Aztán bevette a szájába.

Te szentisten!

A szája!

A szája, ahogy rajtam van!

A karját a fenekem köré tette, és maga felé húzott, hogy mélyebbre menjek.

Majdnem ráestem, de aztán az egyik kezemmel megtámaszkodtam a fején.

Finoman! – emlékeztettem magam. – Még mindig fáj mindene! 

Egy darabig szopott. Nagyon reméltem, hogy hamarosan abbahagyja, mert különben a szájába jövök. De én most benne szerettem volna lenni, amikor élvezek. Mélyen benne, átölelve őt a karjaimmal, és azt az örömet nyújtani neki, amit megérdemel.

Épp, amikor arra gondoltam, hogy felhúzom álló helyzetbe, elengedett, és feltépte a kondom csomagolását. Kivette, majd biztos kézzel gördítette rám, és a végén jól megszorított. Aztán felállt, elmosolyodott, és mellbe lökött.

A dívány! Azt akarta, hogy feküdjek a díványra.

És, basszus, szerintem lovagolni fog rajtam!

A dákóm olyan kemény volt, hogy már fájt, de hátraléptem, és ráhuppantam a puha bőrdíványra. Abby lovagló ülésben rám.

A fenébe! De igen!

A mellei ott ugráltak a szemem előtt. Nem bírtam ki, és odahajoltam, hogy a számba vegyem. Umm! El is felejtettem, milyen fenemód finom. A nyelvemet a bimbója körül tekergettem, és éreztem, ahogy megkeményedik a számban.

Ő megtolta a mellkasomat, és visszalökött a díványra, majd kihúzta magát a számból. Aztán mindkét kezével letámaszkodott mellém, és megemelte a csípőjét.

A farkam veszettül vágyott rá, hogy benne legyen.

Lassan mozdult, baromi lassan, és úgy ereszkedett rám, hogy minden centijét éreztem, ahogy behúzott a szoros, forró testébe.

– Abigail!

Én fellöktem a csípőm, hogy beljebb kerülhessek, de ő visszatartott, és folytatta a lassú ereszkedést. Végül, legvégül, teljesen beletemetkeztem, és úgy maradtunk, mozdulatlanul.

Felnyögött, mire a szemeim felpattantak. Fáj valamije? A szeme lehunyva, a szája nyitva, a feje kissé hátrabillent.

Jó volt neki.

Édes istenem, köszönöm!

Mozogni kezdett, és én már semmire sem tudtam figyelni, csak az érzésre, ahogy fölöttem van, lovagol rajtam, dolgozik rajtam. Nem tudtam levenni róla a kezem, muszáj volt megérintenem, éreznem, hogy minden rendben van vele. A karcsú dereka, a háta ereje, a gyönyörű mellei – több mint gyönyörű volt, és ebben a pillanatban az enyém volt.

Az enyém volt.

Megfogtam a csípőjét, és segítettem a mozgásban, hogy keményebben nyomhassuk. Én már nem nagyon bírtam, de azt akartam, hogy ő élvezzen először. A golyóim megfeszültek, és már fájva várták a megkönnyebbülést, de visszatartottam magam, és siettettem őt, hogy gyorsabban mozogjon.

Én is fokoztam a tempót, egyre nyomva őt a robbanás felé, ami már – tudtam – nem volt messze. Egyszer csak megmerevedett, az izmai megfeszültek körülöttem, és mélyen benne elélveztem a kondomba.

A teste rázkódott, és én átöleltem őt a karommal. Nem biztos, hogy jó ötlet volt a szex. Átfordultunk, hogy most a dívány támlája és közém kerüljön, és ha valamelyikünk leesik, az én legyek.

Végigsimogattam a hátát, mire kinyitotta a szemét.

– Jól vagy? – kérdeztem.

Még mindig kapkodta a levegőt, de azért rám mosolygott:

– Most már jól.

Ez egy boszorkány! Egy szuka!

Aztán megsimogatta a mellkasomat, és már tudtam, hogy a boszorkány szó közel sem írja le őt. Így hát, arra az esetre, ha valami ötlete lenne még, és lefelé csúszna a kezével, megállítottam őt.

– Azt akarom, hogy pihenj a nap hátralevő részében.

Ő beleegyezett, de az elégedett kis grimasz azért maradt az arcán.

El kellett tőle távolodnom, mert különben kísértésbe estem volna, hogy ott is tartsam azt az elégedett kis grimaszt, és ennek érdekében még egyszer magamévá tegyem. Elhúzódtam és felálltam. Aztán elkövettem azt a hibát, hogy ránéztem, ahogy meztelenül terpeszkedett a díványomon.

Az ő díványán.

A francba! Gondolj ki valamit! Gyorsan!

Az órára pillantottam. A meccs! Elő kellett készülni a meccsre.

– Milyen pizzát szeretnél? – kérdeztem, és közben végig az ingem gombjaira koncentráltam. Nem szólt semmit, de láttam, hogy tétovázik.

Pizza. Hát igen. Nem nagyon illik bele az étrendjébe. – A Clark család pizzát eszik, meg csirkeszárnyat minden rájátszásnál – magyaráztam. – Ha nem, és veszít a Giants, Jackson kitagad minket.

Ő eközben legurult a díványról.

– Hallottam már őrültebb babonákról is. De ugye nem ugyanazt a mosatlan fehérneműt viseli?

Majdnem elnevettem magam, de eszembe jutott egy játékos, aki igenis, ugyanazt a mosatlan fehérneműt hordta.

– Lakat van a számon.

– Mmm… – túrt az ujjaival a hajába. – Gombásat.

A gombás pizzát szeretem, szalonnával.

– Gombás-szalonnás. Piknik a padlón? Rendben?

A keze megállt, a szeme a távolba meredt.

– Piknik a földön, rendben – mondta.

Több szempontból is – akartam mondani, de tudtam, hogy máris többet csinált, mint amennyit szabad lett volna.

– Lazítani fogsz a nap folyamán – mondtam végül neki.

✴ ✴ ✴ 

A meccs előtt, amikor már vártuk, hogy kihozzák a pizzát és a csirkeszárnyakat, felmentem a hálószobámba Abigail nyakörvéért. A bezárt dobozban, amibe tettem, anyám néhány ékszere is ott volt. Kinyitottam, és a zsebembe csúsztattam a nyakéket, ám ahelyett, hogy elraktam volna a dobozt, kivettem belőle néhány ékszert.

Egy pár gyémánt fülbevalóról még tudtam, hogy apám adta neki karácsonyra. Abban az évben nekem egy biciklit hozott a Jézuska, így nem emlékeztem nagyon a fülbevalóra. Lehunytam a szemem, és megpróbáltam felidézni azt az időt. Csókolóztak. Erre emlékeztem. És bár ez feltűnő volt, én inkább a biciklimmel foglalkoztam.

Félretoltam a fülbevalót, és elővettem apa jegygyűrűjét. Erős volt és szilárd, olyan, mint ő maga. Vajon büszke lenne most arra a férfira, akivé lettem? Ahogy továbbfejlesztettem a cégét? Felhúztam a gyűrűsujjamra. Furcsán nézett ki rajtam, így inkább levettem, és visszatettem a dobozba.

Aztán kivettem anya jegygyűrűjét, és két ujjal megfogtam. Milyen apró! Felhúztam a kisujjamra, de nem ment fel félig sem. Fura. Úgy emlékszem, anya nagyobb volt, mint én. Persze, egy kisfiúhoz képest.

Levettem a gyűrűt, és már vissza akartam tenni a dobozba, amikor valami a szemembe ötlött: valami írás volt a gyűrű belső oldalán. Közel emeltem a szememhez, és rámeredtem.

De én krémfehér bimbót küldök neked.

Körbeforgattam a gyűrűt, hátha van még valami rajta, de nem volt.

Krémfehér bimbó?

Megint a kezembe vettem apa gyűrűjét. Igen, ebben is volt valami írás belül.

Mely a szirmai végén elpirul.

Letettem. Mit jelenthet ez?

Megszólalt a csengő.

Sóhajtottam, és otthagytam a dobozt az ágyamon.

A gyűrűk várhatnak.

✴ ✴ ✴ 

Abby semmit sem tudott a futballról, így aztán két falat pizza és csirkeszárny között próbáltam felvilágosítani a dolgokról. De végül megrázta a fejét, és azt mondta:

– Reménytelen eset vagyok. Ezt én sohasem fogom megérteni.

Szerettem volna mondani neki, hogy még rengeteg ideje lesz megtanulni a futball szabályait, mert a családunkban nagyon fontos ez a sport, de nem akartam elbízni magam. Lehet, hogy nem is kéri vissza a nyakörvét. Lehet, hogy ránéz, és azt mondja, akasszam fel rá magam.

Vagy az is lehet, hogy mint Beth, azért nem akarja a nyakörvet, mert ő „többet akar”.

Kiütött rajtam a hideg veríték.

Lehet, hogy Abby is többet akar?

Tudnék neki többet is adni?

Néztem a tévében az időmérőt, ahogy a nulla felé közelít. Mikor elérte, felálltam, és kikapcsoltam a készüléket. Még csak azt sem tudtam, ki vezet.

Abby a földön ült, egy csomó párnával megtámasztva. Mellé álltam, és kivettem a nyakörvet a zsebemből.

– Elaina adta oda a kórházban – mondtam.

– Elaina tudja – mondta, a szemembe nézve. – De nem tőlem. Én nem mondtam el neki.

Jól sejtettem. Csak azt nem tudtam, honnan tudja.

De Abby őszinte volt; nem is tudott hazudni.

Nem úgy, mint te. Te hazug szemét!

– Nekem is úgy tűnik. Köszönöm, hogy őszinte voltál. – Tétováztam egy darabig, és megpróbáltam összeszedni a bátorságomat. – Szeretném tudni, hogy akarod-e még. Mert nem vagyok benne biztos… – néztem a szemébe. – Most már többet tudsz. És lehet, hogy nem… szeretnéd.

– Szeretném.

Feltérdelt, és lehajtotta a fejét.

Akarta? Nem is tett fel kérdéseket? Semmit?

– Nézz rám, Abigail!

Felemelte a fejét, és én letérdeltem elé; olyasmi volt ez, amit még nem csináltam egyetlen alávetettemmel sem.

Megkönnyebbülés öntött el. Akarta a nyakörvet! Engem akart. Rácsatoltam a nyakára, aztán az ujjaimat belemélyesztettem a hajába.

A fenébe! De jól nézett ki a nyakörvemben!

A farkam megrándult, és én közelebb húzódtam hozzá.

Egy csók! Egy kis csók nem számítana.

De megállítottam magam. Ő nem akar többet. Azt akarja, ami most van, és ezért nem csókolhatom meg. Vissza kell tartanom magam.

Sóhajtottam. Fenébe az egésszel!

Felálltam, és visszakapcsoltam a tévét.

Tizenhatodik fejezet

Szerda volt, ami pont megfelelő idő arra, hogy beugorjak megnézni Abbyt munka közben. Legelőször is szerdán láttam Abbyt. A könyvtár előtt, hogy pontos legyek.

Egyre csak azt mondogattam magamban, hogy ez is a Super Bowllal kapcsolatos terveim része. Ha sokat mondom, talán el is hiszem. A nyilvános szex, nem kisebb helyen, mint egy futballstadion, nem kis dolog. Lassan akartam ebbe bevezetni. Első lépés: a szintén nyilvános, de sokkal kevésbé veszélyes Ritka Könyvek Gyűjteményében szexelni vele, a New York-i könyvtárban.

Ám ez nem csak a tervem első lépcsője volt. Ezt jól tudtam. Csak annyit kellett tennem, hogy becsúsztatom a kezem a kabátom belsejébe, hogy érezzem, ez a szerdai látogatás többről szólt. Mert a kabátom alatt, ahol senki sem látta, egy tökéletes krémszínű rózsa volt; egy leheletnyi rózsaszín pírral a szirmai végén.

Miután Abby elment vasárnap, rákerestem a szüleim gyűrűjének bevésett mondataira az interneten. John Boyle O’Reilly egyik versének sorai voltak. Elbűvölve mentem le a könyvtárba, és találtam is egy vékony kötetet a költőtől.

Este átolvastam néhány versét, de mindig visszamentem A fehér rózsához, úgyhogy nemsokára a könyv már magától nyílt ki ott. A vers mondanivalóján rágódtam, és arra gondoltam, vajon Abby ismeri-e.

Ha adok neki egy krémszínű, rózsaszín végű rózsát, vajon kitalálja-e a mögötte húzódó jelentést? Megérti-e, hogy az érzéseim már sokkal mélyebbek, mint amit eddig el tudtam képzelni? Bárki felé?

De akartam-e, hogy ezt tudja?

Szíven ütött a félelem. Olyan új volt ez! Olyan váratlan! De bármilyen ijedt is voltam, tudni akartam. Tudnom kellett, hogy Abby vajon ugyanezt érzi-e.

Végül úgy döntöttem, hogy elviszek egy rózsát a könyvtárba. Elrejtem a kabátomban, aztán később meglátom, hogy odaadom-e neki, vagy sem.

Néhány percig csak álltam a könyvtárban, és figyeltem, ahogy Abby dolgozik. Háttal volt nekem, mellette egy halom könyv. Szorgalmasan dolgozott. Egy férfi ment oda hozzá, és ő nevetett valamin, amit az mondott neki. Amikor a férfi elment, ő szórakozottan játszani kezdett a nyakörvével.

A féltékenység váratlan és vad rohammal vett rajtam erőt.

Az a férfi megnevettette! Nevetett valaha is velem? Végigpergettem azt a rövid időt, amit eddig együtt töltöttünk. Nem, sohasem nevetett.

Újult elhatározással indultam meg a pultja felé.

– Szeretnék megnézni valamit a Ritka Könyvek Gyűjteményében – mondtam a hátának.

Még csak meg sem fordult. Nem is esett le neki, hogy én vagyok az.

– Elnézést, de a Ritka Könyvek Gyűjteményét csak bejelentésre lehet látogatni, és mostanában elég kevés az emberünk. Ma délután biztosan nem lesz rá időm.

Talán tényleg nem ismerte meg a hangomat.

– Hát ez kár, Abigail. – A nevének hallatára megpördült. A szája tátva maradt, a szeme tágra nyílt a meglepetéstől. – Nagyon nem jó az idő?

– Nem. De biztos vagyok benne, hogy megvan önnek otthon is a keresett könyv.

Igen, de te nem vagy ott. Hanem itt vagy. Úgy gondoltam, ez nyilvánvaló.

– Talán – mondtam rá.

– És – folytatta, de nem is nagyon figyelt rám – valakinek állandóan önnel kell lennie, amíg ott van.

De hisz erről van szó, Abby! Azt akarom, hogy ott legyél a könyvtárban. Mindjárt, most.

– Úgy is reméltem. Elég unalmas lenne a Ritka Könyvek Gyűjteményében egyedül bogarászni. – Lehúztam a kesztyűmet, és zsebre tettem. – Tudom, hogy ez nem hétvége. És ha úgy érzed, nyugodtan mondj nemet! Nem lesz semmi következménye. De mondd; elkísérnél a Ritka Könyvek Gyűjteményébe?

– Ööö… igen – mondta, és felismerés játszott a szemében.

– Nagyszerű.

De mégsem mozdult. Csak állt és nézett rám. Mintha bármikor eltűnhetnék.

– Abigail, talán az a hölgy ott – mutattam egy másik könyvtárosra – átveheti a pultot, míg te… mással vagy elfoglalva.

A félreértések elkerülése végett: ha elhagyja a pultot velem, tíz percen belül én már egészen benne leszek.

– Abigail!

– Martha! – mondta, és kijött a pult mögül. – Megtennéd, hogy itt maradsz a pultnál? Mr. Westnek időpontja van a Ritka Könyvek Gyűjteményébe.

Hát, ilyen az én nőm.

Elindultunk a lépcső felé. Abby egy kicsit előttem járt, és kihasználtam az időt, hogy megcsodáljam a csodás fenekét.

– Csak hogy tudjam – mondtam, a hátsó részének görbületeire koncentrálva –, van esetleg a Ritka Könyvek Gyűjteményében egy asztal?

– Igen.

Persze hogy van.

– Elég szilárd?

– Gondolom.

– Akkor jó. Mert úgy terveztem, hogy nem csak könyveket fogok kinyitni rajta.

Felértünk a lépcsőn, és végigmentünk a folyosón egy sor dupla ajtóig. Benyúlt a zsebébe, majd az ott talált kulcsokkal kezdett matatni. Végül megtalálta a megfelelőt, és kinyitotta az ajtót.

– Ó, nem, csak ön után – mondtam, amikor kitárta az ajtót.

Beléptünk, és bezártam magam mögött az ajtót. Míg levettem a kabátom, körülnéztem a helyiségben. A terem közepén állt egy csípőmagasságú asztal. Az lesz az.

De nem siettem el; komótosan végigjártam a helyiséget, és úgy csináltam, mintha beleolvasnék néhány kötetbe. Mindent szándékosan tettem, hogy Abbynek több ideje legyen elgondolnia, mit is fogunk csinálni.

– Ez – mondtam, és rámutattam a kiválasztott asztalra. – Pontosan ilyenre gondoltam.

Abby arcán egy szégyellős mosoly jelent meg.

– Vetkőzz le deréktól lefelé, Abigail, és ugorj fel az asztalra!

Gyorsan megtette, én közben néztem a meztelen fenekét, ahogy felült az asztalra. A fenébe, alig vártam már, hogy mélyen belemenjek! A gondolattól már erekcióm lett.

Kioldottam az övemet.

– Nagyon szép. Tedd a sarkad és a feneked az asztal széléhez, és tárd szét azokat a csinos térdeidet nekem!

A látvány, ahogy a lábát széttárva várt engem, megfájdították a heréimet. Előkaptam a kondomot a zsebemből, és letoltam a nadrágomat. Ráérősen tettem, hogy Abby jól lásson mindent. Megint csak ez volt a szándékom. Felgörgettem a kondomot, ellenállva a kísértésnek, hogy magamhoz nyúljak.

– Gyönyörű – mondtam, mert az volt. Gyönyörű volt az alávetettségében, és ahogy felkínálta magát.

Lassan odamentem az asztalhoz, és még jobban széttártam a térdeit.

– Mondd csak, Abigail – folytattam, és a homlokomat ráncolva úgy tettem, mintha a pozíciónkat tanulmányoznám figyelmesen –, basztál már valaha is a Ritka Könyvek Gyűjteményében?

A teste megremegett a várakozástól. Megragadtam a combját, és még szélesebbre tártam.

– Nem.

Ránéztem.

– Nem, kicsoda?!

Hallani akartam vagy a mester, vagy az uram megszólítást.

– Nem, uram!

Benyomtam, szép lassan.

– Így már jobb.

Lehunyta a szemét, míg én csak álltam. Egy kis nyögéssel megharapta az alsó ajkát, és én már nem tudtam tovább várni. Durván megnyomtam, egészen be. Megfogtam a csípőjét, és magam felé húztam.

– Dőlj hátra a könyöködre, Abigail! Olyan keményen foglak baszni, hogy péntekig érezni fogod!

Ahogy hátradőlt, a haja ráhullott az asztalra. Ívbe feszült a háta, hogy még többet befogadhasson belőlem.

Kijjebb húztam, majd benyomtam ismét. A fölöttünk levő lámpa fénye megcsillant a nyakörve gyémántjain, és a kövek rám kacsintottak.

Az enyém.

Abigail az enyém.

Rajta van a nyakörvem.

Az enyém.

Újra nyomtam, és ő megemelkedett, hogy mélyebbre mehessek.

Talán tényleg nem nevettettem meg még soha, de ezt tudom tenni vele; hogy fájdalmasan vágyakozzon rám, aztán betöltsem őt, még tovább fokozva a vágyát, mielőtt engedem, hogy elárassza a megkönnyebbülés. Felviszem a hegycsúcsra, és nézem, ahogy elszáll.

– Az enyém vagy! – mordultam fel, és újra löktem egyet.

Ő még jobban széttárta a lábát, még mélyebbre vett magába.

– Enyém! Mondd, Abigail!

Mondd ki a szót!

– A tiéd!

Állandó ritmust vettem fel, és úgy löktem, ahogy ismételgette a szavakat. Tiéd!

Tiéd!

Tiéd!

Enyém!

Enyém!

Enyém!

Egy kis nyögést hallatott, és megint a sarkára támaszkodott, amiből tudtam, hogy már közel van. Egy újabb lökés után éreztem, ahogy felrobban körülöttem. Én tovább nyomtam belé, megindulva a saját élvezetem felé. Aztán megmerevedtem, és hagytam, hogy teljesen elöntsön; keményen a kondomba élveztem.

Kihúztam belőle a farkam, a homlokom a hasához nyomtam, míg visszanyertem a levegőm. Izzadtságcseppek csillogtak a testén. Egyet lecsókoltam róla.

– Köszönöm, hogy elkísért engem a Ritka Könyvek Gyűjteményébe!

– Szívesen, máskor is – válaszolta.

Még egyszer megcsókoltam a hasát, és lejjebb is szerettem volna, de nem akartam tovább kísérteni a sorsot.

Majd a hétvégén, mondtam magamnak. Rengeteg időd lesz.

Lassan hátraléptem, és felhúztam a ruháimat. Abby lehuppant az asztalról.

Mikor már felöltöztünk, kivette a kondomot a kezemből.

– Majd én elintézem – mondta, ahogy a folyosó felé indultunk.

– Találkozunk pénteken hatkor. – A kezem becsúsztattam a kabátom alá, hogy megvan-e a rózsa.

– Igen, uram.

✴ ✴ ✴ 

Amikor visszaértem a kölcsönző térbe, a pultnál nem volt senki. Elővettem a rózsát.

Itt hagyjam? Megkapja, egyáltalán? Olyan ember vagyok, aki szokott rózsát adni a nőknek. Nem nagy ügy. Vagy igen.

– Megtalált mindent, uram?

Megfordultam. Martha állt ott mosolyogva.

– Aha, igen – hebegtem. – Mindent.

Martha észrevette a rózsát, és kérdőn nézett rám.

– Ó, nem kellett volna!

– Abbynek lesz.

– Hát persze hogy neki.

Vajon tudja, hogy mit csináltunk?

– Itt hagyom neki.

Letettem a rózsát a könyvekre, amelyekkel Abby dolgozott.

– John Boyle O’Reilly?

Megfogott.

Most már nem vehettem vissza. Abby megtudja.

De mit tud meg? Hogy hagytam neki egy rózsát? Ami olyan, mint a versben leírt rózsa? És akkor?

A térdem remegni kezdett.

Még mindig elkenhetem a dolgot. Úgy teszek, mintha nem történt volna semmi. Hacsak… Hacsak nem akarja, hogy azt jelentse, amit én akartam, hogy jelentsen. De mit akartam én, hogy jelentsen?

Sokkal nyugodtabb mozdulattal, mint amilyen voltam, letéptem egy szirmot a rózsáról, és Marthára kacsintottam.

– Igen.

Tizenhetedik fejezet

Péntek este Apolló ugatni kezdett a kocsi hangjára. Lecsendesítettem, és kinéztem az ablakon.

– Várod már Abbyt?

Oldalra fordította a fejét, és nyüszített. Odavittem a vacsoratálakat az asztalra, és kimentem, hogy fogadjam Abbyt.

Kinyitottam a bejárati ajtót, és néztem, ahogy felsétál a lépcsőn. Vastag barna pulóver volt rajta, aminek a színe jól ment a szeme színéhez. A szemembe nézett, és mosolygott. Megkapta a rózsát? Vajon mond majd valamit róla?

Valószínűleg nem.

De annyira szerettem volna tudni, hogy mit gondolt róla!

– Boldog pénteket kívánok, Abigail!

A szeme felvillant. Jó jel.

Bevezettem a házba, és kihúztam neki egy széket. Ez az ő ideje volt, hogy kilazuljon, és megkezdjük a hétvégét; hogy hangot adjon a kétségeinek, feltegye a kérdéseit.

De nem mondott semmit, csak a szeme meredt néha a távolba. Mit nem adtam volna azért, ha tudom, hogy mi ment végbe abban a gyönyörű fejében! Talán egy nap majd megkérdezem, hogy mire gondol. De ami a ma estét illeti, ideje volt elindulni fölfelé.

Nagyon rossz volt, hogy Abby mindjárt a büntetésbe kóstolt bele, már ami a fenekelést illeti. Néhány napja eszembe jutott az első hétvégénk, amikor bementünk a játékszobába. Abszolút élvezte a lovaglóostort. Tudtam, hogy el akarom fenekelni újra – de most az élvezet kedvéért. A párnákat már odakészítettem az ágyra.

– Hogy érzed ma magad? – kérdeztem. Két módon is érthette a kérdést: úgy is, hogy a baleset következményeire gondolok, és úgy is, hogy még ezen az estén is érzékeny lesz.

– Minden jobb hely érzékeny rajtam – mondta mosolyogva.

Kiváló.

– Abigail – mondtam tettetett meglepetéssel. – Rossz kislány voltál a héten? – Zavartan nézett rám. Én továbbra is kitartóan fixíroztam. – Tudod, mi történik a rossz lányokkal, nem?

A szája egy kicsit megnyílt, és megrázta a fejét.

– Elfenekelik őket.

Ijedtség felhőzte be az arcát!

– De jógáztam, aludtam rendesen, futás helyett gyalogoltam, ahogy mondtad! – Itt megállt, és megharapta az ajkát.

A fenébe! Naná, hogy megijedt. Fontos volt, hogy tisztázzam ezt.

– Abigail – mondtam olyan megnyugtató hangon, ahogy csak tudtam. – Hányféle verés van?

Nem válaszolt, csak továbbra is zavarodottan nézett rám.

– Három – szögeztem le, hogy pontosan értse. – Mi volt az első?

Gyerünk, Abby, emlékezz!

Azt tudtam, hogy az erotikus szó eszébe jutott, mert a szeme várakozóan villant meg, eltüntetve belőle az ijedtséget és a zavart.

Ó, igen. Ez jó lesz.

– Indíts felfelé!

Felpattant az asztaltól.

Felkaptam az asztalról az edényeket, és betettem a mosogatóba. Mivel Apolló már volt kint vacsora előtt, hagytam, hogy kövessen a lépcsőn, és csak a hálószobából zártam ki, ahogy beléptem.

Abby meztelenül állt az ágy mellett, és várt rám.

A keze az oldala mellett lógott, és észrevettem azt a finom kis remegést, ami a testén végigfutott. Az engedelmessége újra megdöbbentett. Persze vártam is ezt, de amikor tényleg tőle jött, valahogy többet jelentett ez nekem.

Kigomboltam az ingem.

– Hasra, a párnákra!

Ma párnákat használok. Nem az ostorpadot. Egyikünk sem állt készen még rá, hogy megint használjuk az ostorpadot.

Felmászott az ágyra, és megmutatta nekem a gyönyörű, pucér fenekét.

Kivettem egy kondomot a zsebemből, és letettem mellé az ágyra.

De milyen izgató volt így! Ahogy ott feküdt. És énrám várt.

Kiléptem a nadrágomból, és az ágy fejéhez mentem. Mikor láttam, hogy figyel, elővettem egy kötöző szíjat, és megfogtam a kezét.

– Nem hagyhatjuk, hogy megpróbáld eltakarni magad, igaz?

Megkötöttem a csuklóját, finoman arra húztam, hogy a könyökére támaszkodjon, majd hátrább léptem. Maga a kibaszott tökéletesség – gondoltam, és tekintetemet finom, sérülékeny formáin legeltettem.

Mögé mentem az ágyra, és markomba fogtam a fenekét.

– Használtad az análdugót, Abigail?

Most nem lett olyan feszült, mint korában. Egyszerűen csak bólintott.

– Jó – mondtam, és a lábát megfogva széjjelebb húztam, hogy biztosabban térdeljen. – Nyisd meg magad nekem! – A feltáruló hasítékán végighúztam az ujjamat. – Nézzünk csak oda – mondtam, és izgalma bizonyítékát lenyaltam az ujjamról. – Már most milyen nedves! Már az a gondolat is felizgat, hogy pirosra verem a hátsód?

Nem válaszolt, de a korábban látott remegés most is mutatkozott. Akarta ezt! Megdörgöltem a feneke édes pontját, aztán visszahúztam a kezem, és gyors egymásutánban háromszor lecsaptam rá. Felnyögött.

Újra rácsaptam, és figyeltem, ahogy a kezem nyomán halvány rózsaszín színezet jelenik meg rajta.

– New York tisztességes népe azért adja a béredet, hogy dolgozz a könyvtárban, és nem azért, hogy belopakodj a Ritka Könyvek Gyűjteményébe! – Minden alkalommal a kezemmel is mozdultam, figyelve rá, hogy ne okozzak túlságosan nagy fájdalmat neki.

Most csak az élvezet van, Abby. Csak az élvezet.

Ő újra felnyögött, és hátrább tolta a fenekét. Én megragadtam és megszorongattam, és éreztem, ahogy nő bennem az izgalom, miközben az ujjaim lejjebb kalandoztak.

– Egészen nedves vagy.

Ismét lenyaltam az ujjamat, majd a kezemmel megcsaptam a punciját.

Most még erősebben nyögött.

Pokolba is, ez az!

– Szereted ezt, Abigail? – kérdeztem, és újra odacsaptam.

Nem vártam, hogy válaszoljon. Még egyszer megcsaptam a lába közötti lágy részt. Ha többször csinálnám, már fájna, és én nem akartam ezt. Határozott ütésekkel most ismét a fenekén dolgoztam, és addig fenekeltem, míg a szemem előtt levő bőr teljes egészében rózsaszín nem lett.

– Gyönyörű rózsaszín a feneked! – Odacsúsztam, hogy érezze az álló farkam. – A verésen kívül hamarosan mást is fogok csinálni vele. Hamarosan megbaszlak.

Már nem tudtam várni, és azt is tudtam, hogy ő sem nagyon. Feltéptem a kondomot, és ráhúztam a dákómra. Egyetlen mozdulattal belényomtam.

Ő felnyögött.

Kihúztam, izzó vágyban arra, hogy újra belédöfjem.

– Ma este nem adhatsz hangot, különben nem kapod meg a faszom. – Megint fenekelni kezdtem. – Megértetted? Bólints, ha igen!

Ő nagy igyekezettel bólintott.

– Jó. – Ismét belényomtam, ő pedig erősen ellentartott, hogy mélyebbre menjek. – Mohó vagy ma, igaz? – kérdeztem, ahogy a nedves forróságba nyomultam. – Akkor mindketten azok vagyunk!

Megragadtam a csípőjét, és egyenletes ritmust kezdtem; olyan mélyre mentem és olyan erősen, amennyire csak tudtam. Ő hasonlóképpen reagált: a benső izmaival minden lökésnél megszorította a farkam. Lenéztem oda, ahol eggyé váltunk, ahol ki-be csúszkáltam benne.

Arra gondoltam, mi lenne, ha…

Kezemet a testünk közé csúsztattam, és megsimogattam a csiklóját. Ő erősen hátrafeszült, és a nagy orgazmusa beindította az enyémet is.

Legurult a párnákról, és én mellé huppantam, levettem a kondomot, és ledobtam a földre. Végigsimítottam a felsőtestét, a mellét, és megmasszíroztam a vállát, hogy lássam, nem maradt-e szükségtelen feszültség a karjában.

De minden rendben volt.

– Azt hiszem, nem tudtam mindent megnézni múlt szerdán a Ritka Könyvek Gyűjteményében. Volna oly kedves, és adna még egy időpontot jövő szerdára? – néztem rá. – Egy harminc?

– Igen, mester – egyezett bele egy csúfondáros kis mosollyal.

– Ó, Abigail! Hogy te mennyire szeretsz rosszalkodni! – Az arca elpirult, és én is feltérdeltem, hogy egy szintben legyek vele. – Ezt meg kell jutalmazni.

Mit gondolsz erről?

Ellöktem a párnákat az útból, és a hátára fordítottam őt.

– Kérdeztem valamit, Abigail! Mit gondolsz a jutalomról?

– Ami csak jólesik önnek, uram! – suttogta.

A feje fölé nyújtottam a karját, majd visszahúztam őket.

– Ami csak jólesik nekem – mormogtam halkan.

Végigmentem a testén, és a kezemmel is végigsimogattam. Először a karját, majd a kulcscsontját, majd le a mellére, majd megdörgöltem a megkeményedő mellbimbóit, megkarcoltam a hasát, míg a combjához értem. Szétnyitottam őket.

– Találd ki, mi esne jól nekem, Abigail! – Megharapta az alsó ajkát. – Hát ez, te rossz kislány! – Ráfújtam a csiklójára. – Az esne jól, ha a nyelvemre élveznél! Mutasd meg, mennyire tetszik a jutalmad! Ne tartsd vissza magad!

Mélyen és keményen nyaltam be neki, alaposan végigkutattam. Ő felkiáltott, és megemelte a csípőjét az ágyról. Megharapdáltam a finom bőrét, a finom és a keményebb harapásokat váltogatva. Az ujjammal a csiklóját dörzsöltem, először lassan, aztán egyre gyorsabban. Gyorsabban kezdte venni a levegőt, és felém nyomta a csípőjét.

– Ó, kérlek! – nyögte, amikor beszívtam a csiklóját a számba, és körözni kezdtem rajta a nyelvemmel.

– Hangosabban, Abigail! – emeltem meg a fejem. Itt nincsenek szomszédok!

Hogy segítsek ebben, benyomtam két ujjamat is, és megtekertem őket. Ő felkiáltott válaszul.

– Így már jobb – mondtam, és újra a számhoz emeltem a csípőjét, és nyalni kezdtem, míg az ujjaim tovább dolgoztak benne.

Az alsóteste megfeszült, és én felnéztem, hogy lássam, ahogy élvez. A háta ívbe feszült. Most váltottam, és az ujjammal simogattam a csiklóját, és a nyelvemmel mentem belé. A hirtelen megváltozott érzés átlendítette az élvezet peremén, és ott volt jó neki, az arcom előtt.

Visszaengedtem a combját az ágyra, és néztem, ahogy liheg. Ráfújtam az érzékeny bőrére, miközben ő még nyögdécselt az orgazmusa levezető rángásaitól.

– Bízhatok benne, hogy örültél a jutalmadnak? – kérdeztem, miközben felkúsztam a teste mentén, és kioldottam a kezét.

– Igen, mester, köszönöm – mondta csukott szemmel, miközben próbálta visszanyerni a normál légzési ritmusát.

Megdörgöltem a karját, a vállától indulva a csuklójáig. Ledőltem mellé, és a fülébe súgtam:

– A következő szerdán alaposabban is megköszönheted nekem.

✴ ✴ ✴ 

Miután lezuhanyoztam, lekapcsoltam a fényt a hálószobámban, és vártam. Nem tudtam, mire várok. Abby nem is említette aznap a rózsát. Talán Martha nem mondott neki semmit. Úgy éreztem magam, mint egy tinédzser, aki összeszedi a bátorságát, és randira hívja a lányt.

Küldj már neki egy üzenetet, West! Kedvelsz? Pipáld ki az „igen” vagy a „nem” választ!

Hallgatóztam, hogy van-e valami a folyosón. Semmi.

Miért, mit gondolsz, mit fog csinálni? Beront a hálószobádba, és azt mondja, hogy „bocs, de jelent valamit az a rózsa, amit otthagytál”?

Felültem, és belebokszoltam a párnába.

Hülye.

Egy jó nagy futás kell most. Vagy a zongora. Bármelyik.

Felálltam, és járkálni kezdtem az ablaktól az ágyig. Apolló fölemelte a fejét a padlóról, sóhajtott egyet, és felugrott az ágyra.

Szóval még a kutyád is hülyének néz.

Letérdeltem az ágy mellé, és a bundáját kezdtem borzolni. Aztán felálltam, és ekkor egy távoli nyikorgást hallottam Abby szobája felől.

Visszatartottam a lélegzetem. Magamban számoltam.

Nem a szobám felé jön. Merre indult akkor?

A válasz kiszorította a szuszt belőlem.

A könyvtár felé.

Tizennyolcadik fejezet

A könyvtár felé indult; bármibe fogadtam volna. Néhány másodpercig gondolkodtam, hogy maradjak-e a szobámban, de aztán másképp döntöttem. Muszáj volt csatlakoznom hozzá. Hogy lássam. Hogy lássam, hogy összegömbölyödve alszik-e a bőrdíványon, vagy a verses polcoknál áll-e, kezében a nyitott John Boyle O’Reilly kötettel.

Ha megtalálta a verset, megtalálja a rózsaszirmot is. Szerda este odatettem, a lapok közé, a megfelelő oldalra.

Zavart vagy vágyakozást látok majd a szemében?

Megálltam az ajtó előtt, és nagy levegőt vettem.

Mielőtt kiléptem a szobámból, betettem egy kondomot a zsebembe. Nem árt, ha van. Eszembe jutott az utolsó találkozás Abbyvel a könyvtárban.

Lassan mentem le a lépcsőn. Komótosan lépkedtem, és próbáltam kitalálni, mit fogok mondani, ha egyszer beléptem oda.

De hát mekkora hülyeség ez! Attól teszem függővé, hogy mit teszek, hogy Abby mit csinál? Inkább eldöntöttem előre, hogy úszom az árral. Ahogy esik, úgy puffan.

És reménykedem, hogy nem fogok beégni.

Mikor beléptem, azonnal a verses polcok felé néztem.

És igen, ott volt!

Az ablak előtt állt, és a testének minden domborulatát láttam a hálóinge vékony anyagán át. Azt is mondhatnám, hogy holdfénybe öltözött, hiszen semmi sem maradt rejtve előttem, még bimbóinak sötétes árnyalata, arcának pírja sem.

És a csodálkozó ámulat sem, ami kiült az arcára.

Tudta.

A szívem összevissza kezdett dobolni.

Felkapcsoltam a kislámpát a sarokasztalnál.

– Abigail!

– Nem tudtam aludni – hajtott a füle mögé egy tincset.

Tehát, nem akarta elmondani, hogy tudja.

– Úgy gondoltad, a költészet majd elálmosít? – kérdeztem, de a következő pillanatban más jutott az eszembe. – Játsszunk egy játékot, jó? Ahogy itt jár-kél, szép, miként a csillagtüzes éjszaka; fénybe árnyat és árnyba fényt szűr arca, szeme, mosolya: oly szeliden ragyog felénk, ahogy a vad nappal soha.

Nevezd meg a költőt! – mosolyogtam rá.

Ő oldalra döntötte a fejét, és karba fonta a kezét.

– Lord Byron. Te jössz!

Veled alszom, és veled ébredek,

Mégsem vagy ott az ágyban;

Puszta képzeted jut csak énnekem, Csak azt markolom, vágyban.

Gondolt rám! Álmodott velem! Akart engem!

És bár már késő volt, ezek a gondolatok olyan pezsgővé tették a testem, mintha megittam volna egy bögre kávét. De sajnos fogalmam sem volt, hogy ki lehet a költő, és magabiztos mosolyából úgy láttam, hogy ő viszont tudja.

– Talán nem kellett volna egy angol-könyvtár szakossal ilyen versenybe bonyolódnom. Ezt nem ismerem!

– John Clare. Egy ide.

Lehunytam a szemem, és megpróbáltam felidézni egy verset, bármilyen verset, és elvigyorodtam, amikor eszembe jutott valami.

– Na, jó. Akkor, ezt!

Szíved, ha a jövőt nézi,

Ne sejtsen rosszat rólam;

Mert a sors majd úgy intézi, Hogy rossz legyen, valóban!

Adj még időt, Abby! Meg akarom próbálni, de annyira félek, hogy elszúrok mindent! Nem tudom, mit csinálok, ha elrontom a mi dolgunkat!

Ő összeráncolt homlokkal gondolkodott, és rám nézett… aggódva.

– Jonh Donne – mondta.

– Te jössz – bólintottam.

Egy John Boyle O’Reilly verset idézett. Felismertem, mert szerdán olvastam.

Odaadtad a szíved kulcsát nekem; Miért hagyod hát, hogy idekint várjak?

A pillantása lágy volt, és tele volt vágyakozással. Annyira, hogy egészen elbódultam tőle. Abban a pillanatban tudtam. Bármi is jön ezután. Bármit is tettem vagy tettünk, és bármit is rontottam el, már elvesztem. Az övé voltam, és csak az övé. Ez halálra rémített.

Lassítanom kell! Lassítanunk kell. Ezen a téren nincs gyakorlatom, és nem tudom, mit várhatok, mit kell tennem. De van időnk, nem? Miénk a világ összes ideje. Valahogy biztosan megoldjuk.

– John Boyle O’Reilly – mondtam. – Adok magamnak egy pluszpontot azért, mert ismerem a következő sort is:

Ó, hisz az tegnap volt, magasságos egek! Azóta rég lecseréltem a zárat!

Még szerencse, hogy a terem másik felén állt. Onnan talán nem látta, mennyire ver a szívem. Fel kellett volna vennem egy inget. Legalább meg kellett volna próbálnom elfedni magam.

– Akkor döntetlen. – Lassan és számítóan megkerülte a kanapét, ujját végighúzva a bőr támláján. – Szóval, miért látogattál a könyvtáramba ilyen hajnalban?

Látni akartalak. Csakúgy, mint szerdán. Miattad. Mindig miattad.

– Hogy játsszam – mondtam, és a zongora felé bólintottam. Játszani akartam, megnyugodni, és a zene értelmet adhatott a helyzetnek.

– Hallgathatom? – kérdezte, és leült a kanapéra.

– Persze.

Odamentem a zongorához, és leültem a zongoraszékre. Lehunytam a szemem, és beszívtam a levegőt. Abby dala. Ez volt az egyetlen dallam, amit hallottam belül, amit el tudtam játszani. Az egyetlen dolog, ami értelmes volt ebben az őrült, zavaros, most mi a fenét csináljak helyzetben.

Mint mindig, most is magukkal ragadtak a hangok, és mindent beleadtam, hogy az érzéseimet kifejezzem. Abby bőrének lágyságára gondoltam, a kedves lényére, testének nőies bájára, az égő vágyra, amit a szívemben hagy – és engedtem, hogy mindez kiáradjon belőlem. Tudtam, hogy szavakba önteni sohasem fogom tudni azt, amit a zenével elmondhatok, így hát a zongora beszélt helyettem.

Míg játszottam, a fekete-fehér egyértelműség, ami mindig is irányította az életemet, olvadni és keveredni kezdett, és a szürke számtalan szép és csábító árnyalatává vált. A dal idejére a szürke csodaszép lett. A szürke jelentette azt, ahogy két ember két különböző világból váratlanul összetalálkozik, és valami újat hoz létre. A szürke magába foglalja a legjobb részeinket, és összeillesztve valami olyat hoz létre belőlük, ami több mint, ami külön-külön voltunk.

A zene véget ért, és én csak ültem csendben. Ez az ő szobája. Azt mondtam neki, hogy itt legyen önmaga. De én sem érem be kevesebbel. Ebben a helyiségben szabadon és háborítatlanul akarok lenni, és nem érdekelnek a következmények.

– Gyere ide – súgtam neki. Ő felállt, és odajött hozzám.

– Ez az én könyvtáram.

– De ez az én zongorám – tettem hozzá, mivel ebben a pillanatban mindketten föladtunk valamit. Mindketten megengedtük a másiknak, hogy belelásson a lelkünk legmélyébe.

Ahogy ott állt mellettem, átkaroltam, és az ölembe húztam őt. Olyan finom volt és kicsi! Megérintettem a haját, megsimogattam a vállát, majd kezemet a csípője domborulatán pihentettem. Felsóhajtottam, és fejemet a mellére hajtottam, beszívva finom illatát.

Ő a hajamba markolt, és egy végtelenül édes pillanatig megpróbálta felhúzni a fejem. És én semmit sem akartam jobban, mint hogy összepréseljük a szánk. De nem, nem összepréseljük; megízleljük egymást. Megízleljem a száját, és felfedezzem az ajkát.

De hoztam egy szabályt, és még nem akartam megszegni. Túl sok lett volna már egyszerre. Inkább elfordítottam a fejem, és a mellbimbóját vettem a számba, a vékony anyagon át. Majd ránéztem, és azt mondtam:

– Akarlak. Itt akarlak, a zongora tetején. A könyvtárad közepén.

Most, Abby! Csak ezzel tudom kifejezni az érzéseimet, amelyeket magam sem értek. És csak itt, az egyetlen helyiségben, ahol mindketten önmagunk lehetünk.

– Igen – súgta lehunyt szemmel.

Csak ezt a szót akartam hallani. Felsegítettem őt, és a fején át lehúztam róla a hálóinget. Kezével a mellemhez nyúlt, majd kioldotta a nadrágomat.

– A zsebemben – mondtam, mielőtt még lehúzta volna rólam.

– Nagyon biztos voltál magadban, ugye?

Kivette a csomagot, és kinyitotta.

Nem, nem voltam biztos magamban. Így szokott lenni, de most nem voltam az. Mikor veled vagyok, már semmiben sem vagyok biztos.

Rám húzta a kondomot, és biztos kézzel szorította meg a farkam tövét, mindjárt a golyóim mellett. Leültünk a zongoraszékre, ő arccal felém, lábával átkarolva engem.

– Játssz nekem! – mondta, és átkarolt.

Az ő szobája, az ő vágya.

A dallam, ami felszállt az ujjaim alól, új volt; incselkedő és érzékeny, pont olyan, mint amilyen Abby volt a könyvtárban. Más éjszakákon elővettem volna a jegyzettömbömet, és leírtam volna a hangokat, de így, hogy Abby itt ült az ölemben, csupán játszani tudtam.

Egyetlen lassú mozdulattal betette magának a farkamat.

– Folytasd! – mondta, mikor az ujjaim akadozni kezdtek. Lassan lovagolni kezdett rajtam, és minden mozdulatától mélyebben hatoltam belé. Egyre tovább mentünk a szürke irányába, amivé majd végül válhatunk.

Megharapdálta a fülemet. Forró lehelete izgalomhullámokat indított a testemben, aztán azt suttogta:

– Imádlak érezni itt belül. – Te szent isten! Disznó dolgokat kezd mondani! – Egész héten a farkadról fantáziáltam; hogy milyen az íze. – Lefelé szorított, és belső izmaival megszorított. Én felnyögtem.

Tehát, gondolt rám a héten.

Csak a farkadra, nem rád! – válaszoltam magamnak.

– Hogy milyen magamban érezni téged – folytatta, és minden erőmre szükségem volt, hogy megtartsam őt. – Számoltam az órákat, hogy mikor láthatlak. Míg megint úgy lehetünk, mint most.

Hagyjuk a játékot! A zene megszakadt, ahogy átöleltem őt a karommal, hiszen semmit sem akartam annyira, mint őt. De ő megállt.

– Játssz tovább!

Újrakezdtem a dallamot. Gyorsabban. Dühödtebben.

– Még sohasem éreztem így – mondta –, csak veled. Csak te tudod ezt csinálni velem.

✴ ✴ ✴ 

Túl sok volt ez nekem. Még egyszer nem tehetem. Nem tagadhatom meg magam. Nem tagadhatom meg kettőnket. Nem akarom többet.

Azt mondta, még sohasem érezte így magát.

Ő is zavarban volt. Neki is új volt ez.

Naná.

A kezem lehullott a billentyűkről, és végre – végre – a karomban tartottam őt.

– Gondolod, hogy én nem így vagyok vele? – kérdeztem. Hogyhogy nem tudja, hogy mit okoz nekem? Felcsúsztattam a karom, hogy a vállát öleljem át, közben teljes erőből löktem fölfelé. – Miből gondolod, hogy nekem ez más?

Számolom az órákat a hétvégékig. Hét közben rád gondolok. Én is pontosan ugyanígy vagyok ezzel. Én sem éreztem ezt még senki mással.

Maradj velem, Abby! Bírd ki velem, amíg megoldom ezt valahogy! Kérlek!

Ő gyorsított, és a testem átvette a ritmust; a lefelé irányuló lökéseivel az én csípőm felfelé mozgása találkozott. Akart. Kellettem neki. Megszorult körülöttem, mire becsúsztattam a kezem kettőnk közé, hogy elérje az orgazmust, amire vágyott. Megragadta és meghúzta a hajam.

Gyorsabban dörgöltem a csiklóját, mert nagyon érezni akartam már, ahogy élvez körülöttem. Ő megemelte a csípőjét, mire én is löktem egyet, hogy lépést tartsak vele, és éreztem, hogy az orgazmusa megrázza a testét. Olyan mélyre temettem belé magam, amennyire csak tudtam, és megmerevedtem, amikor beleélveztem a kondomba.

Nem mozdultunk. Aztán rám zuhant a valóság, ahogy lelassult a lélegzetem.

Mit tettünk? Mit tettem? Hová vezet ez? És hogy lépünk tovább? Egy igazi férfi megbeszélte volna ezt vele.

De én nem vagyok valódi férfi. És még nem akarok beszélni. Rengeteg időnk van – nyugtattam magam. – Még gondolkodom rajta, később. Később, amikor már nem lesz itt előttem. De most, vissza kell zökkennünk a szokásos kerékvágásba. Felkészülni a hétvége második felére.

– Reggeli nyolckor az ebédlőben, Abigail – mondtam, és lábra állítottam őt. Most nem tudtam volna a konyhaasztalnál enni vele. Addig nem, amíg nem dolgoztam fel, ami történt.

– Francia tószt? – kérdezte, és beledugta a kezét a hálóingébe.

– Ahogy szeretnéd.

Kidobtam a kondomot, és néztem, ahogy elindult a könyvtárból a szobájába.

Tizenkilencedik fejezet

A következő három órát a hálószobámban töltöttem, járkálva. Már megint. Bármi is történt, bármi is volt Abbyvel, most félre kellett tennem, hogy majd később megérthessem. Amikor már képes leszek erre figyelni.

De most, itt van a hétvége, és terveim voltak a Super Bowlra is. És ezek a tervek megkövetelték, hogy visszanyerjem a megfelelő lélekállapotom.

Ami még fontosabb, Abbynek is vissza kellett nyernie a megfelelő lélekállapotát. Az első lépés efelé az lehet, ha megreggelizünk az ebédlőben. A szokásos hét óráról nyolcra tettem át a reggelit. Vajon észrevette, hogy azt szeretném, ha kialudná magát? Hogy kárpótoljam az éjszakáért?

Valószínűleg mondanom kellett volna erről valamit. Tisztázni, hogy mit teszek.

Valószínűleg még egy csomó más dolgot is mondanom kellett volna.

Csodálattal gondoltam rá, nem először, ahogy Paul és Christine csinálják ezt. Hogyan váltak a domináns-alávetett párosból valami többé? Zavaros ez az átmenet? Hogyan passzították össze a kettőt?

Ismertem házas domináns-alávetett párokat, de sohasem kérdeztem őket a hogyanról és a mikéntről.

Nem ma este – mondtam magamnak. – Később. Rengeteg időd van. 

Megfelelő lélekállapot.

Mindkettőnknek gondolni kell erre.

De most a jelenlegi viszonyunk kell hogy a középpontban álljon.

Letettem egy párnát a földre, egy üveg síkosítót az éjjeliszekrényemre, mielőtt ágyba bújtam.

✴ ✴ ✴ 

Másnap reggel büszkén jött be az ebédlőbe, kezében egy tálca finom francia tószttal. Még mindig jólesett neki, ha kiszolgál és kielégít.

Elmosolyodtam a gondolatra.

– Hozd a tányérodat, és csatlakozz hozzám!

Míg vártam, hogy visszatérjen, ettem egy falatot a szósszal leöntött tósztból.

Megfelelő lélekállapot. Juss el oda!

Juss el oda.

– A tegnap éjszaka nem változtat semmin – folytattam, amikor már leült. – Én a domod vagyok, te pedig a szubom.

Egyenletes, nyugodt hangot ütöttem meg. Mestere vagyok az irányításnak, és ez sem volt más feladat, mint a többi.

– Törődöm veled – mondtam. Ez, persze, meg sem közelítette a valóságot. – Ez nem szokatlan. Tulajdonképpen elvárható.

Mert hát, a korábbi nyakörves alávetettjeimmel is törődtem. És, a fenébe is, Melanie-vel is törődtem, de amit Abby iránt érzek, az… ennél erősebb. Túlságosan is erős. De ezt nem mondhattam el neki most. Túl sok, túl korai, túl lehengerlő, túl zavaros lett volna.

– De a szex nem ugyanaz, mint a szerelem. – Szerelem? Még a gondolata is megrázott. Szerelmet éreztem? – Bár, szerintem, nagyon sokan összekeverik a kettőt.

Ő nem szólt egy szót sem egész reggeli alatt, hiszen ez volt a rend. Csendben ült az asztalnál, és evett. Láttam rajta, hogy a gondolatai máshol járnak. De ha a párnára gondoltam, ami ott vár a hálószobában, már jobb lett a kedvem. A legjobb lesz, ha gyorsan emlékeztetem rá, hogy miért is van itt.

Néztem, ahogy befejezi a reggelijét.

✴ ✴ ✴ 

– Szedd le az asztalt, és menj föl a hálószobámba! – mondtam neki. – Hamarosan megyek én is.

Kivitte a tálcáinkat a konyhába. Mikor hallottam a folyóvíz zaját, kivittem Apollót.

Megszólalt a telefonom, és megnéztem a hívót. Kyle.

– Jó reggelt! – mondtam neki.

– Nathaniel – mondta Kyle anyja –, elnézést, hogy zavarom, de tudatni akartam önnel, hogy Kyle lázas volt az utóbbi napokban. Nem tudom, az orvosok elengedik-e a meccsre a hétvégén.

A gyomromba markolt valami. Annyira várta a Super Bowlt!

– Ezt nagyon sajnálom, de ne siessünk el semmit! Megvan a jegyünk, és ha el tud jönni, szívesen látom önöket is a gépemen!

– Köszönöm. Értesítem, ha valami változik.

– Tegye azt! – Intettem Apollónak, és visszamentünk a házba. – Kérem, mondja meg neki, hogy van jegyem a Yankees-meccsre is!

– Maga olyan jó hozzá, Nathaniel – mondta szipogva.

– Köszönöm.

Mikor már bent voltunk, és felmentünk a lépcsőn, Apollót kint hagytam a folyosón. Abby a párnán térdelt, és engem nézett.

Igen, a tegnap éjszaka furcsán alakult, de most megint itt vagyunk. Újra ezt csináljuk. Ő még mindig akarja ezt.

A többi majd jön idővel, talán.

Odamentem, és megálltam előtte.

– Nagyon jó, Abigail. Örülök, hogy kitaláltad, mire van szükségem.

Lehúztam a nadrágomat, és kiszabadult az álló farkam. Ő minden tétovázás nélkül előrehajolt, és a szájába vette.

Ujjaimat belecsúsztattam a hajába, és lassan dolgoztam a száján. Volt időm. Azt akartam, hogy mindketten visszajussunk oda, ahol lennünk kellett.

Egy idő után a lökéseimmel együtt mozgatta a fejét, azonos ritmusban, ahogy a hajával irányítottam. Elértem a torkát, és éreztem, milyen elengedett, ahogy mélyebbre mentem. Bizonytalan kézzel felnyúlt, hogy megfogja és simogassa a golyóimat.

Nagyon jó érzés volt. Éreztem, hogy nem érdemlem meg őt. Nem érdemlem meg az alávetettsége ajándékát. De én egy önző alak vagyok, és elvettem, amit lehetett. Addig az enyém lesz, ameddig megengedi.

Gyorsabban kezdtem mozogni, most már mindig elértem a torkát, és a szám szétnyílt az élvezettől. Magam is meglepődtem, ahogy összeszorítottam a fogam.

A nyelve körbesimogatta a farkamat, miközben én löktem neki. Erősebben markoltam a haját, és gyorsítottam a tempón, ahogy közeledett az orgazmusom.

Nem fogom figyelmeztetni, hogy élvezek. Meglátom, hogyan reagál, hogy mit kezd majd a testem bizonyítékával. Egy mélyet löktem, és a torkába ejakuláltam.

Egyetlen cseppet sem engedett ki.

Lazítottam a fogásán, és sóhajtottam. Igen, ez jó volt. Még mindig jól vagyunk.

Lenyúltam, hogy fölsegítsem, közben azt találgattam, vajon észrevette-e a síkosítót, amikor bejött. Van róla fogalma, mit csinálunk ezután?

Kigomboltam a blúzát, és ledobtam a földre. Aztán a nadrágja következett, amiből kecsesen kilépett. Körbenézett a szobán, és a teste megfeszült, ahogy pillantása a síkosítóra esett.

– Nézz rám, Abigail! – mondtam nyugodt hangon, és kezemet végigcsúsztatva a karján, megfogtam a kezét. – Szeretném, ha válaszolnál a kérdéseimre. – Segítek majd neki, hogy hangosan kimondja. Az ágy felé toltam őt, és kézbe vettem az üveget. – Hol vagyunk most?

Felmászott az ágyra, és mélybarna szemével rám nézett. Annyira kívántam, hogy bízzon bennem!

– A szobádban.

Én is felmentem az ágyra.

– A szobámban, hol?

– Az ágyadon – ült le a sarkára.

Ismét kemény lettem, de most nem érdekelt az erekcióm. Ez most róla szólt. Hogy megnyugtassam. Hogy felkészítsem. A vágyaimnak várniuk kell.

– Mi történik az ágyamon? – simogattam végig az oldalát, és néztem, ahogy libabőrös lesz. A szempillái remegni kezdtek a várakozástól. – Élvezet.

– Igen.

A karomba fogtam, és finoman lefektettem az ágyra. Igen! Az ágyban csak élvezet van. Semmi más. Soha. 

Lehajtottam a fejem, és végignyaltam a nyakát, míg a kezemmel a melleinek adtam tiszteletet. Finoman a markomba vettem őket, majd az ujjaimmal egész enyhén megdörzsöltem a bimbóit. Ő kapkodni kezdte a levegőt.

– Csak érezd, Abigail! – súgtam neki. A kezemmel visszamentem a mellkasára, és éreztem a szíve dobogását. Igen. Ez működik.

Ujjaimmal lejjebb zongoráztam, a hajlatához, hogy ellenőrizzem, mennyire áll készen.

Még. Többre volt szüksége még.

Lecsúsztam a testén, ajkammal könnyedén szaladva végig a hasa finom bőrén. Kezével idegesen simogatta a lepedőt, míg én megnyaltam a köldökét.

Milyen édes! Minden porcikája édes.

Végigsimogattam a hasát, majd az ujjaimmal finoman megnyomtam a duzzadt részt az alján. Lassan belényomtam az egyik ujjamat; ő megremegett a tenyerem alatt.

– Igen – mondtam a hasába. – Csak érezd!

Elhelyezkedtem a combja közé, a térdét föl- és szétnyomtam, hogy megnyíljon előttem. A csípője várakozóan ugrott meg.

– Várj! – mondtam, és apró csókokat adtam a combjára, eljutva oda, ahol már nagyon várt. Felnyögött. – Várj!

Belényomtam a nyelvem, és nyalni kezdtem. A kezem a lába alá csúsztattam, és a térdét feltettem a vállamra.

Vinnyogni kezdett.

Ó, igen!

Visszamentem nyalni, megízleltem izgatottságának finom bizonyítékát, míg az ujjammal a csiklóját simogattam. Felpillantottam. Kezével a lepedőt markolta, és a teste megemelkedett, ahogy próbált még közelebb jönni hozzám.

Megfogtam a síkosítós üveget. Körbenyaltam a csiklóját, szinte csak érintve, miközben két ujjamat bekentem síkosítóval.

Ez újdonság volt neki, és mindig nyugtalan lett, ha ezt fölemlegettem. Szerettem volna, ha a lehető legélvezetesebb lesz számára ez a tapasztalat. Meg akartam mutatni, mennyi élvezetet tudok adni neki, ha bízik bennem.

Visszamentem harapdálni a punciját. Az ujjamat lassan a másik nyílása felé vittem, épp csak annyira, hogy megérezze. Simogattam. Hosszan megnyaltam a csiklóját, végül megadtam neki azt a dörzsölést, amire áhítozott, és ugyanabban a pillanatban benyomtam az ujjbegyemet a feneke lyukán.

Elakadt a lélegzete.

– Élvezet, Abigail! Tisztán élvezet – emlékeztettem. Lassan ki-be mozgattam az ujjam, minden nyomásnál egy kicsit beljebb.

Összerendeztem az ujjam és a nyelvem mozgását, hogy két oldalról izgassam. Egy kicsit keményebben kezdtem harapdálni, mire a teste lassan újra elért az orgazmus szélére. Hallottam a szaggatott lélegzetét, és láttam, hogy remeg a lába.

– Engedd el magad! – súgtam, mert ami most következik, fájni fog egy kicsit. Óvatosan becsúsztattam egy másik ujjamat is, és közben sohasem álltam le a nyelvemmel.

– Ah! – Abigail teste megfeszült.

A fogamat finoman végighúztam a csiklóján, mire nekem lökte a csípőjét.

Egyszerre ment beljebb a két ujjam, finoman, lágyan simogatva.

– Oh, ah! – lihegte.

– Ez az, Abigail – bátorítottam. – Engedd! Hagyd, hogy jó legyen!

Bízz bennem!

Nem tart már nála soká, azt láttam. Az egész teste remegett. Még egy vagy két mozdulat, döntöttem el. Közben nyaltam tovább a csiklóját. A következő nyalás után elvettem a nyelvem, és a fogammal kezdtem dörgölni a csiklóját, miközben az ujjam olyan mélyre dugtam, amennyire csak tudtam.

Egy döbbent kiáltást hallatott, és elélvezett az ujjaim körül.

Finoman leengedtem az ágyra, és az elégedettségét néztem, ahogy az orgazmusa utórezgései végigfutottak rajta.

Ezt megcsináltam.

Megadtam neki ezt az élvezetet.

Én.

Lassan felnyíltak a szemei, és csodálkozva nézett rám.

– Jól vagy? – kérdeztem. De nem is kellett válaszolnia; nyilvánvaló volt, hogy milyen jól van.

– Mmm – motyogta válaszul, és az oldalára fordult.

Odahúztam magamhoz.

– Vehetem ezt igennek?

Egy gyenge bólintás volt a válasz, és a fejét a mellemhez szorította.

Valami végigsöpört rajtam, amit eddig még sohasem éreztem, és magamhoz szorítottam őt. És nem is akartam elengedni soha.

Huszadik fejezet

Szerdán, amikor megérkeztem a könyvtárba, Abby a pultnál állt, ám ezúttal a bejárat felé nézett. Voltam olyan bátor, és azt reméltem, engem várt.

– Jó napot – mondtam.

– Jó napot, uram – mondta egy csábító mosollyal.

Hűha! Csak attól, hogy uramnak szólított, már kemény lettem.

– Még mindig jó az időpont? – kérdeztem. Nem akartam adottnak venni semmit. A szerdák kívül esnek az eredeti megállapodásunkon, és azt akartam, hogy nyugodtan visszautasítson, ha úgy akarja. Persze, reméltem, hogy nem teszi, de a döntés az övé.

– Egy harminc – mutatott a képernyőre. – Jónak tűnik.

Mélyen a szemébe néztem, és nem tudtam elrejteni, amit éreztem, de nem is akartam, ám abban biztos voltam, hogy nem megy át belőle sok minden.

– Felkísérne a Ritka Könyvek Gyűjteményébe?

– Igen – suttogta.

Felé nyújtottam a kezem. Ő elfogadta, és a pultot megkerülve kijött mellém. Egy pillanatig csak álltam, és néztem őt.

Ma hosszú ujjú ruhában volt. Rásimult a domborulataira, megmutatta a melle körvonalait, pompás csípőjét.

– Nagyon jól nézel ki – mondtam.

– Köszönöm – mosolyodott el a bókra.

Furcsa volt. Ott álltunk, és egy teljesen hétköznapi beszélgetést folytattunk, miközben mindketten tudtuk, hogy miért vagyunk itt. Hogy mit fogunk tenni néhány perc múlva.

Körülnéztem, Marthát keresve. Az újonnan megjelent életrajzoknál állt.

– Elrendeztem mindent, Abby – mondta, és intett nekünk. – Mehetsz!

Abby elengedte a kezem.

– Gyere utánam! – mondta. Mintha tehettem volna bármi mást is.

Felmentünk a lépcsőn, Abby ment elöl. Mikor odaértünk a teremhez, kinyitotta az ajtót, és belépett. Én becsuktam és bezártam az ajtót mögöttünk.

Ő várt.

– Vedd le a cipőd! – mondtam.

Ő engedelmeskedett, kibújt az egyikből, majd a másikból is. A francba! Még az is szexi volt, ahogy Abby King levette a cipőjét. Lehajolt, majd egy ujjal levette az apró zokniját is, amely a cipő alatt bújt meg. Magamba fojtottam egy morgást. A zokniját levevő Abby King még szexibb volt.

– Fordulj meg! – mondtam, és ő arccal a múlt heti asztal felé fordult. Odamentem mögé, és a vállára tettem a kezem. Éreztem, hogy remeg a várakozástól. – Az asztalra! – mondtam, és finoman megnyomtam őt.

Előre ment néhány lépést az asztalig. Én követtem, és hátulról nekiszorítottam magam, hogy érezze az álló farkamat. Előredöntöttem őt, végigsimítottam a karját, ahogy engedelmeskedett. Lenyomtam a könyökére, és még jobban nekiszorítottam a dákóm.

– Szeretem ezt a ruhát – mondtam, és hátralépve végighúztam az ujjam a hátán. – Csak egy vékony kis anyag van köztünk.

Ő a kezemnek nyomta magát, mire elmosolyodtam. Rossz kislány!

– Tudod mit? – kérdeztem, miközben a kezem a szoknyája alá csúsztattam, és megemeltem, hogy kilátszott a halvány rózsaszín bugyija. Fogtam, és letoltam a földig. – Most már nem kell kondom.

A középső ujjammal végigszaladtam a bejáratán. Már fel volt izgulva.

– Így mindent érzek már, ha beléd csúszok. – Kigomboltam a nadrágom, és újra nekiszorítottam magam. – És te is érezni fogsz engem.

Felnyögött.

– Ezt szereted, ugye, Abigail?

– Igen, uram! Kérlek!

Két ujjamat belényomtam, még egyszer ellenőrizve az izgalmát.

– Rám gondoltál ma egész nap? Elképzelted, ahogy ezt csinálom veled? – Ő a levegőt kapkodva bólintott. – Mondd ki! Mondd el nekem szavakkal is!

– Egész nap rád gondoltam, uram! Elképzeltem, hogy mit fogsz velem csinálni!

– Pedig dolgoznod kellett volna? – vontam felelősségre játékosan, és kivettem belőle az ujjamat.

– Igen, uram.

A fenekére vertem egyet.

– Szégyelld magad! – Még egyszer rácsaptam, mire felnyögött. – Nagyon rossz kislány vagy, Abigail! – Még egyszer ráütöttem, majd ráhajoltam, és a fülébe súgtam: – Tudod, mi szokott történni, miután elfenekelik a rossz kislányokat?

– Nem, uram!

Még egyet csaptam a fenekére.

– Jól megbasszák őket!

Ő motyogott valamit maga elé.

– Tedd előre a kezed, ragadd meg az asztal szélét, és tartsd meg magad! –

Néztem, ahogy az ujjai ráfognak az asztal szélére. – Fogalmad sincs, milyen eszméletlenül szexi vagy így!

Kezembe vettem a farkam, és játszani kezdtem Abigaillel. Neki-neki nyomtam, de egyszer sem dugtam be. Ő nyöszörögni kezdett. Aztán egy finom mozdulattal belétoltam, mire mindketten felnyögtünk.

Még sohasem éltem át ilyet. Soha. A korábbi alávetettjeimmel jól éreztem magam a hétvégi együttléteink során. De korábban még nem éreztem szükségét annak, hogy hét közben is megkeressem őket. De akkor miért más minden Abbyvel? Miért nem tudok várni vasárnaptól péntekig, hogy láthassam őt? Miért nem bírom ki, hogy ne érintsem meg?

Pumpálni kezdtem, amivel kizártam mindent az agyamból rajta kívül. Csak őt éreztem magam körül. Azt, ahogy az izmai minden alkalommal megfeszültek, ahogy belémegyek.

A testünk nekiütközött az asztalnak. Ezt nem szabadott volna csinálnunk. Ebből még baja lehetett volna. De nem tudtam leállni.

Ahogy a robbanás felé löktem magunkat már tudtam, hogy sohasem lesz elegem belőle, és sohasem fogom tudni elhagyni őt. Már évekkel ezelőtt rá kellett volna, hogy jöjjek erre: nem tudok távol lenni tőle. Fel kellett volna ismernem, amikor hetekkel ezelőtt besétált az irodámba. Be kellett volna ismernem, amikor először tettem magamévá. Annyira mélyen voltam benne! Az illata, az érintése, a lénye. Mind a részemet képezik.

Miután összeszedtük a ruháinkat, és rendbe szedtük magunkat, ismét felhoztam az autó témáját.

– Gondolkodtam azon, amit a múltkor autóügyben mondtál.

Szilárd elhatározás ült ki az arcára, de a hangja nyugodt volt.

– Igen?

Én is nyugodt hangon folytattam, mert tudtam, hogy jó döntést hoztam. – Úgy döntöttem, hogy nem erőltetem a dolgot.

– Tessék?

– Mivel ilyen rosszul érzed magad tőle, és mert egy részem úgy gondolja, hogy biztonságosabb, ha inkább sofőr hoz, a mentális jóllétre is ugyanolyan gondot fordítok. Nem szeretném, ha bármikor is kurvának éreznéd magad.

Úgy láttam, megdöbbent.

– Köszönöm.

– Adni és kapni, Abigail; erről szólnak a kapcsolatok. – Elfordultam, hogy ne lássa, milyen erőfeszítésbe kerül a beismerés. – Nagyra tartom, hogy őszintén beszélsz az érzéseidről. Nekem sok nehézségem van ezzel.

Ellépett az asztaltól.

– Talán dolgozhatunk ezen együtt.

Hideg borzongás futott végig rajtam, de leráztam, majd kinyitottam az ajtót.

– Talán. – Lementünk együtt a főemeletre. – Pénteken négykor kell a repülőtérre érnünk. Ha nem jó az az időpont, értesíts! Megvan a számom.

– Jónak kell lennie. De hívlak, ha valami probléma adódik.

A bejáratnál megálltunk.

– Akkor, majd találkozunk – mondtam, és megsimogattam az arcát.

✴ ✴ ✴

Abby nem hívott, de Kyle anyja igen. A láza még nem ment le, ezért nem tud eljönni a Super Bowlra. Csütörtök délután beszéltem vele, és megmondtam, hogy még ott a következő évad, és ha a Yankees kijut a világbajnokságra, mindent megteszek, hogy szerezzek jegyeket.

Pénteken négykor találkoztunk Abbyvel a terminálon, ahol a gépemet tartottam. Végignézett a repülőn.

– Szép napot, Abigail! Köszönöm, hogy elintézted, hogy korábban el tudj jönni!

Megfogta a kezem, és együtt mentünk fel a lépcsőn a kabinba. A pilóta intett nekünk a fülkéből.

– Hamarosan készen állunk az indulásra, Mr. West – mondta.

Odavezettem az üléseinkhez, és ő leült, kezét az ölébe téve. Néha-néha szétnézett a kabinban, majd elsimította a nadrágján lévő nem létező ráncokat.

Nyilván szorong, gondoltam. Mindez új neki. Önbizalmat kell adnom neki, tudatnom kell, hogy mi várható. Végül is, a hétvége nagy részében nyilvánosan leszünk együtt, a családommal és a barátaimmal. Van még néhány percünk, mielőtt a stewardess bejön hozzánk.

✴ ✴ ✴

Abby egy mély levegőt vett, és lehunyta a szemét.

– Szeretném megbeszélni veled a hétvégét – mondtam, mire kinyitotta a szemét. – A nyakörved rajtad marad. Mos is az alávetettem vagy. De a nagynénémnek és Jacksonnak nem kell tudniuk a magánéletünkről.

Nem tudtam, Felicia mondott-e Jacksonnak bármit is, de aztán úgy gondoltam, hogy nem. A barátja unokatestvérének a szexuális élete valószínűleg nem a legfontosabb téma, amiről beszélni akart vele.

– Így ne hívj mesternek, uramnak vagy Mr. Westnek. Ha lehet, egyáltalán ne szólíts a nevemen. – A szemébe néztem. Kényes egyensúly volt, amit fenn kellett tartanunk, de megoldható volt. – Ne szólíts a keresztnevemen, hacsak nem elkerülhetetlen.

Bólintott.

– Akkor, a mai napról – kezdtem, és alig tudtam elnyomni az izgatottságot a hangomban: ma megtanulsz néhány dolgot a kontrollról.

Belépett a stewardess.

– Hozhatok önnek vagy Miss Kingnek valamit, Mr. West?

– Nem. Majd beszólunk, ha kell valami.

– Rendben van, uram – mondta és mosolygott.

– Az út hátralevő részét a pilótával tölti, hacsak nem hívjuk őt – mondtam, majd kikapcsoltam a biztonsági övet, és felé nyújtottam a kezem. – Amit nem fogunk tenni. Gyere velem!

Bevittem őt a gép apró hálószobájába, és becsuktam az ajtót.

– Vedd le a ruhád, és menj az ágyba!

Abby a „szívesen kipróbálom” kockát jelölte be a kérdőíven a viaszjátékkal kapcsolatban. Valódi gyertyával ez elég intenzív lett volna, és én nem akartam túl gyorsan haladni. Inkább rendeltem egy speciális gyertyaviaszt neki. Ez olyan volt, ami testápoló olajjá válik, ha megmelegítik. Az olvadáspontja alacsonyabb volt, mint a paraffingyertyáé. Ez ígérkezett a legjobb kezdetnek.

Ahogy Abby levetkőzött, odamentem a kis éjjeliszekrényhez, és elővettem egy akkumulátoros melegítőt, amit korábban már bekapcsoltam. A gyertya szépen olvadt benne. Belenyomtam az ujjam a viaszba, hogy ellenőrizzem a hőmérsékletét. Pont jó volt. Elővettem a zsebemből a szemkötőt.

Abby meztelenül feküdt az ágyon. Ez a tökéletes alávetettség. Nem volt benne semmi ellenállás, bizonytalanság. Így sem, hogy a stewardess ott volt a közelünkben.

Letettem az edényt a földre, majd megfogtam Abby karjait, és széttettem őket.

– Maradj így, és akkor nem kötözlek meg. – Kézbe vettem az edényt, és leültem az ágy szélére. – Ez egy akkumulátoros melegítő. Általában gyertyát használok erre, de a pilóta nem engedné. A szabály az szabály.

És én legtöbbször betartom a szabályokat.

Izgatott remegés futott végig a testén, és megkeményedtek a mellbimbói. A légzése elakadt. Épp csak egy másodpercre.

Ó, igen. Már akarta.

Elővettem a szemtakarót a zsebemből.

– Jobb, ha nem látsz. – Feltettem a fejére, és közben még egyszer megfigyeltem a reakcióit, hogy tényleg benne van-e. A teste izgatottan várakozott. – A legtöbb ember a meleg érzetet nagyon élvezetesnek tartja.

Megbillentettem az edényt, és egy csepp a felsőkarjára esett. Csak egy csepp, a testének egy biztonságos területére; itt lehetett a legjobban ellenőrizni Abby válaszát.

Felszisszent, de ez az élvezet hangja volt. Bedörzsöltem az olajat a bőrébe, közben elmondtam, hogy ez hogyan működik.

Amint újra megbillentettem az edényt, még egy csepp hullott a másik karjára, majd ezt is finoman bedörzsöltem. A bőre lágy és rugalmas volt az ujjaim alatt. Lassan újabb adag olajat csepegtettem rá, mindig óvatosan, lágyan, időt adva neki, hogy elengedje magát. Apránként gyújtottam fel benne a lángot, és a kezemmel mindig megjutalmaztam a bizalmát. Megmutattam neki, mi a jutalma az abszolút megadásnak. Nagyon fontos lépés volt ez a tervemben – hogy a végletekig felizgassam a testét, és majd élvezze, ami a vacsora után következik.

Az órára pillantottam. Volt még tíz percünk, mielőtt fel kellett öltöznie. Hogy fog reagálni a következő részre? Beledugtam az ujjamat az edénybe, és az olvadt viaszt a mellbimbójára csöppentettem. Félig szisszenés, félig nyögés hagyta el az ajkát.

Bedörzsöltem az olajat, közben egész tenyeremmel simogattam a mellét.

– Jólesik, Abigail? – súgtam a fülébe, miközben egy újabb cseppet engedtem a bimbójára.

Felnyögött. Igen, tetszett neki. Vágyott rá.

Egy kicsit jobban megdöntöttem az edényt, és egy vékony csíkot öntöttem a mellére. Aztán letettem az edényt, és lovagló ülésben teljesen bedörzsöltem az olajjal. Újra megtettem mindent, hogy elengedje magát, és csak nőjön benne a várakozás.

– Irányítás, Abigail. Kihez tartozol? Válaszolj!

– Hozzád – suttogta.

– Így van. És még ma éjjel a farkamért fogsz könyörögni. – Ha mindent jól csinálok, ez így is lesz. – Ha jó leszel, talán megadom neked.

Leszálltam az ágyról, hogy időt adjak neki, és elképzelhesse azt, ami este vár rá. Kimentem az egyik ablakhoz, és kinéztem rajta. A Tampa repülőtér felé közelítettünk, így Abbynek fel kellett öltöznie. A személyzet feltöltötte a hűtőt még indulás előtt, és én kivettem egy üveg hideg vizet, majd visszatértem a hálóhelyiségbe.

Abby még mindig az ágyon volt. A keze kinyújtva, a szeme letakarva. Leültem mellé, és ujjamat végighúztam a vállán.

– Abigail! – Felém fordította a fejét. Kioldottam a szemtakarót, és ő rám nézett a bennem bízó szemével. – Ideje felöltöznöd. – Megfogtam a karját, és a teste mellé tettem. – Hoztam neked egy kis vizet.

Ő megnyalta a száját, és elmosolyodott.

✴ ✴ ✴

Bejelentkeztünk a lakosztályba, és megmutattam Abby szobáját. Volt még egy óránk, mielőtt találkozunk mindenkivel a vacsoránál, bőven elég idő ahhoz, hogy elkészüljünk.

Ahogy megjelent a lakosztály nappalijában, egészen gyönyörűen nézett ki.

– Nagyon szép, de menj vissza, és vedd le a legginget! – Hitetlenkedve nézett rám. – Azt akarom, hogy a ruha alatt teljesen meztelen legyél. Azt akarom, hogy tudd: bármikor fölemelhetem a szoknyád, és magamévá tehetlek, ha ehhez van kedvem.

Ezt persze nem tenném, legalábbis az este nem, hiszen itt van a családom.

De vasárnap… Minden más lehetőség kizárva a futballstadionban.

Megfordult, és visszament a szobájába, majd egy perc múlva visszatért.

– Emeld fel a szoknyád!

Remegő ujjakkal felemelte a csípőjéig, és láttam, hogy a ruha alatt semmi sincs, csak Abby.

– Na, most már mehetünk – mondtam, és felé nyújtottam a karom.

✴ ✴ ✴

Jackson az egyik belvárosi steakhouse-ban foglalt asztalt. Nagyszerű ötlet, figyelembe véve, hogy mekkora tömeg volt a városban. Áttörtünk az emberek sűrűjén, és végül beértünk a vendéglőbe.

Mindenki egy nagy asztal körül ült, ami a helyiség közepén helyezkedett el. A vendégek többsége Jacksont bámulta, de senki sem jött oda hozzánk. Miután leültünk, Abby udvarias beszélgetésbe kezdett Lindával és Elainával. Míg ő természetes módon beszélt mindenkivel, én hátradőltem, és figyeltem őt. Csak akkor kezdtem ugratni őt, amikor az utunkról azt mondta, hogy „rendben volt”.

A pincér bort töltött mindkettőnknek. Nagyszerű. Kellett, hogy Abby teljesen elengedje magát, mire visszaérünk a szobánkba. Viszont én csak egy pohárral ittam. Szokásom volt, hogy sohasem iszom egy pohárnál többet az akciók előtt. Meg aztán, amit tervbe vettem, nagyon nagy koncentrációt igényelt; nem lett volna jó, ha az alkohol elhomályosítja az ítélőképességemet.

Oldalra pillantottam. Abby zavart pillantással böngészte az étlapot.

Megszidtam magam, amiért nem figyeltem erre oda.

– A homárleves kitűnő – mondtam neki. – És a házi Caesar saláta is. Én vagy a filét, vagy a csíkokra vágott steaket ajánlanám.

Megkönnyebbülten vette a segítségemet, és becsukta az étlapot.

– Akkor egy homárlevest és egy filét kérnék.

A beszélgetés könnyedén folyt tovább, és ez mindaddig így is maradt, míg Todd meg nem tudta, hogy Abby a Columbián végzett. Néhány percig az emlékeiket és a kedvenc helyeiket egyeztették. Megszólalt bennem a vészcsengő. Változtatnom kellett a témán, mégpedig gyorsan. Mi van akkor, ha Todd még emlékszik, mennyire megszállottja voltam egy egyetemi társának? Megemlíti ezt Abbynek? Nem tudtam eldönteni. Elaina és Todd imádtak fricskázni engem. Lehet, hogy most is megteszi. Így hát én is beleszóltam a beszélgetésbe, megemlítve a kedvenc helyeimet Dartmouth környékén. Elaina is beszállt a beszélgetésbe, és lassan, de biztosan eltávolodtunk a Columbia puskaporos hordójától.

Kissé föllélegeztem, és figyelmemet Abby felé fordítottam. Itt az idő, hogy elkezdjük a tervem második felvonását.

Huszonegyedik fejezet

Folytatódott az asztal körül a beszélgetés. Lecsúsztattam a kezem az asztal alá, és megcirógattam Abby térdkalácsát. Simogattam. Vakargattam. Piszkáltam.

– Abby – mondta Linda –, nem felejtettem el, hogy együtt ebédeljünk. A következő hét nem jó nekem. Te hogy vagy a rákövetkező szerdával?

Tovább cirógattam a térdét, és nagyon vártam a válaszát.

– A szerdák általában nem jók nekem – mondta. – Van egy vendégünk, aki minden szerdán eljön a Ritka Könyvek Gyűjteményébe, és mi nem hagyhatjuk a kutatókat felügyelet nélkül, így aztán nekem kell vele lennem.

Majdnem elnevettem magam.

– Fárasztó lehet – sóhajtott fel a nagynéném. – De hát, erről szól az ügyfélszolgálat.

– Én nem bánom – mondta Abby. – Jó érzés, ha lát az ember egy ilyen alapos kutatót.

Lejjebb csúsztattam a kezem a térdén. Vajon Abby szerint elég alapos vagyok? Alig vártam, hogy megmutathassam, mennyire.

– Milyen akkor a kedd? – kérdezte Linda. – Kedden nem jön, vagy igen?

A szívem megdobbant a gondolatra, hogy a nagynéném Abbyvel akarja tölteni az idejét. Nagyon örültem, hogy így befogadta őt a családom.

– A kedd jó lesz – mondta Abby.

– Akkor lefixáltuk – nyugtázta mosolyogva Linda.

A kezem visszacsúsztattam a térdére. Todd kérdezett valamit a közelgő helyi választásról. Tudta, hogy nem szoktam átsiklani a politikai kérdések fölött. De nem is baj, mert így mindenki máshová figyelt, és nem oda, ahol a bal kezem volt.

Az enyém vagy – mondtam neki az ujjaimmal. – Még ennél az asztalnál is.

Bármit csinálhatok, amit csak akarok.

Ő pedig hagyta.

Odaadtam a kenyeret Feliciának. A hozzám való viszonyát semmi szín alatt nem neveztem volna barátságosnak, de nem is volt olyan hideg, mint amilyen a kórházban. Talán idővel megbékél velem.

Visszaejtettem a kezem az ölembe, majd az ujjaimmal gyalogolni kezdtem Abby felé. Ezúttal a combját céloztam meg. Csak hogy emlékeztessem. Elaina kérdezett valamit, és én megfogtam az evőeszközöket, ahogy válaszoltam.

Emlékeztetni akartam Abbyt, hogy ne magára figyeljen. Amit tettünk, az kettőnk között maradt.

A családom szemében csupán egy pár voltunk, akik éppen ebédelnek.

De az asztal alatt…

Lenyúltam ismét, és megérintettem a térdét, ám észrevettem, hogy keresztbe tette a lábát. Ez így nem lesz jó! Megnyomtam a felül levő lábát, mire széttette a térdét nekem.

Így már jobb.

Lassan araszoltam fölfelé, felhúzva a szoknyája szélét, majd a salátámat kezdtem enni.

Körülnéztem az asztalnál: Felicia Jacksonnal nevetgélt, Linda Elainával beszélgetett. Én meg az este hátra levő részéről szóló tervemre kezdtem gondolni. Meghagytam a hotelben, hogy…

Abby félrenyelt, és a köhögése rántott vissza a jelenbe. Néhányszor megütöttem a hátát.

– Minden rendben?

– Igen – válaszolta, zavartan pirulva. – Bocsánat!

– Tudtad – kérdezte Todd az asztal másik feléről –, hogy nem szabad hátba verni az embereket, ha félrenyeltek? Veszélyes lehet.

– Köszönöm, dr. Welling – válaszoltam.

– Csak segíteni akartam.

– Legközelebb ne akarj ennyire!

– Mi ebben a vicces? – kérdezte pimasz mosollyal.

A pincér elvitte előlünk a tányérokat. Abby borospohara üres volt, így töltöttem neki egy kicsit. Azt akartam, hogy egészen laza legyen.

– Mit szoktál olvasni a verseken kívül? – tettem a combjára a kezem.

Olyanok voltunk, mint bármelyik másik szerető pár.

És azok is voltunk.

– Nagyjából mindent. A klasszikusok a kedvenceim – kortyolt a borába.

Elmosolyodtam. Mivel tetszett a múltkori költészet-játékunk a könyvtárban, a múlt héten néhány ebédszünetet a könyvtárban töltöttem, és idézeteket gyűjtöttem híres szerzőktől. Alig vártam már, hogy villantsak valamit.

– „Klasszikus az a könyv – kezdtem –, amit az emberek imádnak, de nem olvasnak.” Mark Twain.

Abby gonosz kis mosolyt eresztett meg felém. A szeme kéjesen villant meg.

– „Nem tudok jó szívvel gondolni arra a férfira, aki sportot űz a nők érzéseiből.” Jane Austen.

Igen, egy kicsit szórakoztam vele. De hogy jöhet Jane Austennel Mark Twain után? Tudta, hogy mennyire nem szerették egymást, nem?

Rávigyorogtam.

– „Ha egy fiatal hölgy hősnő akar lenni, akkor negyven család romlottsága sem tudja ebben megakadályozni.” – Na, erre varrjál gombot! – Jane Austen.

Ő még csak nem is pislogott, amikor a kezem a ruhája alá csúsztattam.

Higgadtan vágott vissza.

– „Az igazság furcsább, mint a kitalált dolgok.” Mark Twain.

Ó, hát elkapott! Örökre elkapott. Felnevettem, magamra vonva a társaság figyelmét.

– Feladom – mondtam, és visszatettem a kezem az asztalra. – Te győztél. De csak ebben a körben.

– Hé, ti ketten – mondta Elaina Abbynek és Feliciának. – Holnap Lindával lemegyünk egy fürdőbe egy kis masszázsra, arc- és körömápolásra. Nektek is foglaltunk időpontot. Én állom a cehhet. Jöttök?

Én hívtam fel Elainát még a héten, és én javasoltam neki ezt. De azért meglepett, mert azt mondta, már le is foglalta a kezeléseket Abbynek és Feliciának.

– Milyen figyelmes! – simogattam meg Abby térdét újra. Utáltam, hogy nélküle kell töltenem a napot, de azt akartam, hogy ismerje meg a családomat. – Azt hiszem, Todd-dal elszórakozunk egy kis golffal. Elmész a lányokkal, Abigail?

– Persze. Szeretnék.

Naná, hogy szeretne. Melyik nő nem akar wellnessben tölteni egy napot?

Toddra néztem, az asztal túloldalán. Felém sandított.

Kapd be, West! – mondta hangtalanul.

Kint a füvön majd szétrúgom a segged, doktor! – válaszoltam ugyanúgy.

– Próbáld csak meg! – mondta hangosan.

Linda köhögni kezdett.

– Bocsánat – mondtam.

Folytattam az evést, de a szemem sarkából Abbyt figyeltem. Az egész vacsora alatt mosolygott, és mindenkivel beszélgetett. Semmi szégyenlősség vagy elfogódottság nem volt benne. Gyönyörű volt.

Ugyanakkor olyan feszes volt, hogy bele akartam harapni.

De nem. Most még nem.

Hagytam, hogy megegye az előételét. Ott voltam mellette, és ennyi elég volt. Annyira közel voltam hozzá, hogy még a lélegzetét is éreztem, testének apró mozdulásait, ahogy finoman süllyed és emelkedik a mellkasa.

Valamin nevettek Feliciával, és egy elegáns mozdulattal hátrasimította a haját. A gondolataim elkalandoztak, és elképzeltem azt a kezet magamon.

Akartam azt a kezet magamon.

Töltöttem neki még bort, és néztem, ahogy kortyolgatja.

Akartam azt a szájat magamon.

A kezéért nyúltam, rátettem a kezemet, és odatettem az erekciómra. Nagyon lassan, hogy senkinek se keltsem fel vele a figyelmét, megemeltem a csípőm, és a markába toltam magam.

Látod? – akartam mondani. – Látod mit tettél velem?

Látta. Megharapta az ajkát, és otthagyta a kezét. De ez már túl sok volt.

Finoman megszorítottam a kezét, és visszatettem a saját lábára.

Hamarosan – ígértem. – Hamarosan.

Reméltem, hogy addig mindketten kitartunk.

✴ ✴ ✴

Az autóban tovább cukkoltam; felhúztam a szoknyáját a csípőjéig, és néztem a meztelen ölét.

– Össze fogod koszolni a bérelt autó ülését – mondtam, végighúzva az ujjamat a síkos bejáratán, majd be is dugtam neki –, amilyen nedves vagy!

A szemem sarkából láttam, hogy belülről megharapta az arcát. Igen, a tervem bejött. Fogadni mertem volna rá, hogy most itt könyörögne nekem, ha arra kérném. Még néhány percig játszottam vele, áthúzva az ujjam a redői között, játszottam a csiklójával.

Felhúztam az árnyékolót, és lehúztam Abby szoknyáját, mielőtt bárki odajött volna az autóhoz. Miután átadtam a kulcsokat, átmentem az utas oldalra, és kinyitottam az ajtót Abbynek. Elfogadta a felkínált karomat, és újra olyanok lettünk, mint a többi pár.

Egyedül mentünk fel a liftben. Megszorongattam a fenekét, csupán azért, mert megtehettem. Ő egy nyögéssel válaszolt rá.

– Még nem – mondtam.

A kezem a háta tetején tartottam, míg az ajtóhoz értünk. Már reszketett az izgatottságtól.

Ó, Abby! – gondoltam. – Fogalmad sincs, mit tervezek mára veled!

Vagy, az is lehet, hogy volt.

Kinyitottam a lakosztály ajtaját, és előre engedtem. A hotel személyzete követte az instrukcióimat: az összes lámpát leoltották, kivéve a nappaliban egy halvány fényt. Bevezettem Abbyt a rövid folyosón a hálószobámba, ahol egyetlen lámpa tompa fénnyel világított. Az ágyat megvetették.

Nagyszerű.

Az ágy lábánál hagytam őt, és kicipzáraztam a sporttáskámat. Kivettem a bemelegítő gélt és a vibrátort, majd odatettem az ágyra.

A szeme tágra nyílt.

Most már inkább úgy gondoltam, mégsem tudta, hogy mit terveztem vele.

– Idáig türelmes voltam, Abigail – mondtam határozott, de halk, megnyugtató hangon. – És olyan finom leszek, amilyen csak tudok, de ma este van a napja. Már felkészültél.

Bízz bennem! Nem tenném ezt veled, ha nem tudnám, hogy kész vagy rá.

Odamentem az ágy végéhez, ahol még mindig ott állt, meredten.

– Vetkőztess le – mondtam neki, részben azért, hogy eltereljem a figyelmét.

Remegő ujjakkal csúsztatta le rólam a zakót, és ujjait végighúzta a karomon. Basszus, de szerettem a kezét magamon! Végigsietett az inggombjaimon, majd ledobta a földre. Aztán leejtette a kezét, majd egyetlen mozdulattal letolta a nadrágomat és a boxeremet.

– Az egész a tiéd – mondtam, ahogy felpattant a kemény farkam. – Mert olyan jól viselkedtél a vacsoránál, megengedem, hogy egy kicsit megkóstold.

Azonnal térdre esett, és a szájába vette. Éreztem a nyögését, ahogy belenyomtam a melegbe.

Míg térden állt, rám figyelt, és nem azokra a tárgyakra, amiket magammal hoztam. Legalábbis, ezt reméltem. Ha másra nem, hát arra jó, hogy emlékeztesse őt rá, hogy az egész éjszakát a kezemben tartom. Átvezethetem mindkettőnket rajta. Lehunytam a szemem, és felé fordítottam a figyelmemet. Éreztem a száját magam körül, ahogy elértem a torkát, ahogy a haja selymes tincsei az ujjaim közé gabalyodtak.

Néhány pillanattal később hátrább húzódtam, mert nem akartam még elélvezni. Felé nyúltam, és felemeltem őt. Egy kicsit billegett, és csak remélni tudtam, hogy nem ivott túl sok bort.

– Vetkőzz le nekem – mondtam. – Lassan.

Kilépett a cipőjéből, egymás után. Basszus. Miért volt már ez is olyan szexi? Egész végig a szemembe nézett, miközben a háta mögé nyúlt, és lehúzta a cipzárját. Bal kezével a jobb vállához nyúlt, és lassan letolta róla a ruhája pántját.

Többször kell megkérnem, hogy vetkőzzön!

Mikor a ruhája már a padlón volt, megint a háta mögé nyúlt, és kikapcsolta a melltartóját. Egyik kezével feljebb húzta, majd leejtette a földre.

A bőre csillogott a holdfényen. A teste finoman mozgott, árnyékot vetve az ágyra. Leültem.

– Nyúlj magadhoz!

Megmozdult, és minden gátlás nélkül, és a tenyerével simogatni kezdte a mellét. A bimbóját kiálló csúccsá dörzsölte, majd megcsípte őket, egymás után. A szeme csukva volt, és hintázni, nyögdécselni kezdett a gyönyörtől. Az egyik kezével leszaladt az oldalán, át a hasán, míg el nem érte a lába közét. A másik kezével folytatta a játékot a mellén. Ez volt a legerotikusabb dolog, amit valaha is láttam.

– Gyere ide!

Odalépkedett az ágyhoz, és amikor elég közel ért, kinyúltam érte, és megragadtam a csípőjénél. Egy kis sóhaj szakadt ki belőle, ahogy a hátára fektettem, és fölé kerültem.

Megszaglásztam a nyakát, beszívtam az illatát, a lehelete édességét, amikor újra felsóhajtott. Fogammal végigmentem az álla vonalán, ő pedig a hajamba fonta az ujjait.

Most már bátrabb felfedezőútra indultam rajta. Megkóstoltam az álla alatti rejtett bőrt, míg kezem a mellén körözött. Aztán lejjebb mentem, megcsipkedtem, megdörzsöltem a bimbóit, majd még lejjebb indultam.

A szám is követte a kezem; végig ízlelgettem őt, miközben köröket írtam le a köldöke körül, majd játszani kezdtem a duzzadt csiklójával. Összevissza kezdett beszélni, és már tudtam, hogy helyben vagyunk.

Feljebb mentem a testén, végighúzva rajta a kezem, de most már csak lágyan. Finoman. Tisztelettel. És ha lehet, még finomabban harapdáltam. Ő nyögni kezdett alattam. Nyugtalan volt, és izgatott.

Lassan az oldalára fordítottam, közben a karját simogattam.

Jó vagy így. Jó lesz. Bízz bennem!

Nem szavakkal mondtam ezt, hanem érintéssel. Ő hátrahajtotta a fejét, énfelém, és ívbe hajlította a hátát.

Fogtam a bemelegítő krémet, és egy síkos csíkot nyomtam a két ujjamra, és végig a meredő farkamra.

Lassan, egészen lassan, az egyik kezemmel apró köröket írtam a csiklója körül, míg a másikat a feneke közé tettem, és ujjammal megnyomtam a lyukát. Egy kicsit megrebbent. Azt gondoltam, hogy a gél hőmérséklete okozza; a múlt hétvégén nem használtam melegítő gélt.

Mindenesetre még tovább lassítottam, és így nyomtam belé az ujjamat, miközben nem hanyagoltam el a csiklóját sem. A reakcióira összpontosítottam, figyeltem, hogy nem érzi-e kényelmetlenül magát. De nem láttam semmi ilyesmit, csak egy élvezettel teli sóhajt hallottam, ahogy az ujjam beljebb csúszott.

Ugyanezt megismételtem a másik ujjammal is. Lassan, finoman tágítottam, készítettem elő a farkamra. Ő a csiklóját az ujjamnak nyomta, és mikor visszafelé mozdult, az ujjaim is mélyebben csúsztak bele. De továbbra sem siettem.

Annyi időnk volt, amennyit csak akarunk. Ha kell, az egész éjszaka. Akár csigatempóval is mozdulhatok, hogy jó legyen neki.

Újra meg újra rámozdult az ujjamra.

Maradj velem, Abby!

Kivettem az ujjaimat, és megemeltem a lábát. Az egyik kezemmel megfogtam a farkam, és nekinyomtam a fenekének. A másik kezem még mindig a csiklóján körözött, ujjaim becsúsztak a redői közé. Egy kicsit megnyomtam a farkammal, hogy érezze, hol vagyok, és mire készülök.

Nyugodt maradt. Elfogadott engem.

Nem rezzent össze, nem remegett. Nem látszott rajta semmiféle aggodalom.

Tovább nyomtam a farkam, és a makkom eleje már beléhatolt.

Lassan! – mondtam magamnak. Erős volt bennem a késztetés, hogy belevágjak, de visszatartottam magam, és tudtam, hogy most csak rá szabad figyelnem. A saját késztetéseimet az agyam hátsó felébe száműztem. Abby idáig bízott bennem, és mindent megtettem volna, hogy viszonozzam ezt a bizalmat.

Mikor erősebben megnyomtam, elakadt a lélegzete. Dupla intenzitással dolgoztam a csiklóján, és meg sem mozdultam az alsótestemmel. Igyekeztem újra felkelteni benne az erős kívánást. Majd akkor folytatom, ha elengedte magát. Aztán megállok, és újra az ujjammal izgatom tovább.

Nekifeszültem a természetes ellenállásának, és egyetlen finom nyomással benyomtam a makkom. Megint úgy éreztem, hogy be akarom azonnal nyomni a többi részem is, de ellenálltam a kísértésnek. A nőre koncentráltam, aki itt volt a karomban, aki bízott bennem. Nem akartam lerombolni ezt a bizalmat.

Visszatartotta a lélegzetét.

A fenébe! Ez fáj neki.

Elvettem a kezem a csiklójától, megkerestem, és megfogtam a kezét.

– Minden rendben? – kérdeztem.

Fájdalmas volt neki, és bár nem tudtam egészen elfeledtetni vele ezt, annyit legalább meg tudtam mutatni neki, hogy tudom. Hogy finom leszek.

Hogy dédelgetni fogom őt.

– Igen – mondta, és nagy levegőt vett.

Nem hazudik. Ha azt akarná, hogy álljak meg, megállnék. Ha azt mondaná, hogy nem jó, véget vetnék az egésznek mára.

Megszorítottam a kezét, és közel mentem hozzá, hogy megpuszilhassam a nyakát.

– Nagyszerűen csinálod – súgtam neki.

A feszültség egy nagy sóhajjal kiszállt a testéből, és egészen elengedte magát.

Fogtam a vibrátort, és bekapcsoltam. Az egyik karommal magamhoz húztam őt, kezemet a mellei között tartva, hogy érezzem a lélegzetét.

A másik kezemmel végigsiklattam a vibrátort a testén, hogy tudja, mit fogok csinálni. A testem reszketett a vágytól, hogy benyomjam a farkam egészen, hogy teljesen benne legyek, ám ehelyett a vibrátort nyomtam belé. A lélegzete elakadt, ahogy mindkét helyen lassan mentem befelé; de a farkam mélyebbre jutott.

Magamhoz szorítottam őt, mindkettőnk teste megfeszült az ölelésben.

Még egy kicsit! Maradj velem, Abby!

Majdnem.

Aztán hirtelen benne voltam.

Kiengedtem a levegőt, amit eddig visszatartottam.

– Még mindig rendben vagy? – kérdeztem, és engem is meglepett a hangom rekedtsége.

– Igen – válaszolta rekedten.

Megint mozdulatlanná váltam, időt adva neki, hogy hozzászokjon az érzéshez, hogy ennyire tele van.

Pokoli érzés volt.

A vibrátor, amelyet csak egy vékony bőr választott el tőlem, egyenesen a farkamat bizsergette, és szinte megőrjített a vágy, hogy lökjek rajta egyet; hogy kielégítsem a bennem égő kívánást. De éreztem, hogy a szíve dübörög az ujjaim alatt, és szaggatottan vette a levegőt.

És én nem akarom, nem fogom bántani őt.

Így hát összeszorítottam a fogam, és vártam, hogy ellazuljon.

Egy kicsit kijjebb húztam a vibrátort, de én nem mozdultam. Aztán megint benyomtam, és hátrahúztam a csípőm. Oda-vissza dolgoztam a vibrátorral és a farkammal; az egyik ki, amikor a másik be.

Olyan kibaszottul szoros volt! Felmordultam, ahogy benyomtam neki, és közben a vibrátor rezgése megint elért. Még jobban magamhoz szorítottam őt. A szívem dübörgött.

Egy kicsit gyorsítottam a vibrátorral és a farkammal, továbbra is ellentétes ritmusban. Megmerevedett és felnyögött. Más szögbe állítottam a vibrátort, most a csiklójához érintettem; ő egy apró vinnyogással jutalmazta ezt.

Elkezdtem gyorsabban lökni, és mélyebbre nyomtam a vibrátort is. Megfeszítette körülöttem az izmait, és én majdnem elvesztem.

Izzadtság szaladt végig az arcomon, ahogy az orgazmus felé hajtottam mindkettőnket. Azt akartam, hogy minden elképzelhető gyönyörből részesüljön.

Hátravetette a fejét, és nyüszíteni kezdett.

Én sem tudtam tartani már. Még egyet löktem, és nekem ütődött az orgazmusban kifeszülő háta. Az izmai megszorultak körülöttem, amitől még mélyebbre csúsztam, egyenesen neki a vibrátornak.

Baaaasszus!

Az orgazmus belém vágott, és egy kicsit még erősebben löktem a hátsója finom bőrébe. Újra sikított egyet, és a második orgazmusa is éppolyan intenzív volt, mint az első.

Nem mozdult néhány másodpercig, de a szíve folyamatosan dübörgött a kezem alatt, és lihegve vette a levegőt.

– Abigail?

– Úristen!

– Jól vagy?

Mormogott valamit, de nem mozdult. Én sem akartam mást, mint itt maradni, pontosan úgy, ahogy vagyunk, és soha többé nem mozdulni innen. De figyelnem kellett Abbyre. Segítenem kellett neki, hogy visszatérjen a földre, hogy ellazuljon, és hogy ne fájjon neki holnap reggel. Tudatni akartam vele, milyen sokat jelent nekem, hogy bízott bennem.

– Mindjárt visszajövök – súgtam a fülébe, majd lemásztam az ágyról, és kisétáltam a fürdőszobába. Feljebb állítottam a világítást, amitől most meleg, lágy fény öntötte el a helyiséget, majd odamentem a kádhoz. Otthonról elhoztam Abby tisztálkodó szereit, és amint a meleg víz megtöltötte a kádat, beleöntöttem a tusfürdőjét. A fürdőszoba perceken belül tele volt gőzölgő, nedves, Abby illatú meleggel.

Visszamentem a hálószobába, és ő még mindig ugyanott volt, ugyanabban a helyzetben. A teste alá csúsztattam a kezem, és kivittem a fürdőszobába, ahol óvatosan betettem a kádba.

Felsóhajtott, ahogy a meleg víz magába ölelte a testét. Fogtam a mosdókesztyűt, és belemártottam a vízbe, aztán lágyan végigmostam vele a vállát. Először az egyik karja jött, aztán a másik.

Előre hajlítottam ültében, és megmostam a hátát.

A haját óvatosan megemeltem, és megdörgöltem a nyakát, lágy csókokat adva azokra a helyekre, ahol a dörzsöléstől kipirosodott. Mikor végeztem a hátával, végigsimítottam a mosdókesztyűvel a melleit, és néztem, ahogy a szappanbuborékok megjelentek közöttük.

Aztán jött a hasa, és még emlékeztem rá, hogyan rándult az élvezet görcsébe a kezem alatt. Aztán lejjebb nyúltam, és felhúztam a térdeit, hogy megmoshassam a lábait.

Ő egész idő alatt a kád oldalának támaszkodva ült, lehunyt szemmel. Az ajkán egy apró mosoly játszott.

Becsúsztattam a mosdókesztyűt a lába közé, olyan finoman, ahogy csak tudtam.

– Emeld meg nekem, gyönyörűm! – mondtam.

Ő felemelte a fenekét, így lejjebb is elértem őt, és lemostam róla a spermámat és a síkosítót. Aztán kihúztam a dugót a kádból, és hagytam, hogy lefolyjon a víz.

Felemeltem őt, és a kád szélére ültettem. Az egyik törölközőt a vállára terítettem, míg a másikkal a lábát törölgettem. Lágyan indultam meg ezzel fölfelé, tökéletes testének minden porcikáját megszárogatva.

Mikor befejeztem, felvettem egy hajkefét a pultról, és finom mozdulatokkal megfésültem a haját.

– Csodálatos voltál. Tudtam, hogy az leszel.

Megint elmosolyodott.

Levettem a hálóingét a fürdőszobai akasztóról, és áthúztam a fején. Aztán felemeltem őt, és visszavittem a hálószobájába.

Mikor a számmal megérintettem a homlokát, már aludt.

Huszonkettedik fejezet

Öt harminckor ébredtem, és halkan kislisszantam a lakosztályból, és elindultam az edzőterem felé. Mielőtt kiléptem, megálltam Abby szobája előtt. Mélyen aludt, és valószínűleg nem is ébred fel, míg vissza nem térek.

Újragondoltam az éjszakát, ahogy a karjaimba olvadt, a teljes és abszolút bizalmát. Ez az éjszaka fordulópont a kapcsolatunkban. Mostantól elkezdhetünk mélyebbre menni a játékainkban. Még ennél is több gyönyört szeretnék neki adni. Hogy még gyakrabban sikoltozzon az örömtől.

Mikor több mint egy óra múlva visszatértem a lakosztályba, felhívtam a szobaszervizt, és lezuhanyoztam. Mielőtt visszamentem volna a nappaliba, még egyszer megálltam Abby szobája előtt, és betettem neki egy üveg hideg vizet és néhány Ibuprofent. Lehet, hogy nem érzi jól magát, ha felébred.

Az ajtón kopogás hallatszott, mikor kiléptem a szobájából, így odamentem, hogy beengedjem a szobaszervizt. Miután a pincér elment, hallottam, hogy Abby zuhanyozik.

Nagyszerű.

Míg vártam, leültem az asztalhoz, és megettem a reggelimet. Nem, mintha számoltam volna, de ő húsz perccel ezután lépett be.

– Gyere, ülj le, és reggelizzél, Abigail!

Leült az asztalhoz, és enni kezdett.

– Linda és Elaina kérik, hogy legyél a fürdőben kilenc harmincra – mondtam. – Nem tudom, mit terveznek, de úgy látom, nem fogsz végezni délutánig.

Csendben evett, míg én megittam még egy kávét. Szerettem volna tudni, mire gondol. Eljátszottam a gondolattal, hogy megkérem, inkább töltse velem a napot, és ne menjen wellnessbe, hanem csináljunk együtt valamit. De aztán eszembe jutott, hogy pont én voltam az, aki azt akarta, hogy a családommal időzzön, így aztán megváltoztattam a véleményemet.

– Gyere ide – mondtam neki, mikor befejezte az evést. Bementem a nappaliba, és ő követett. Mögé léptem. – Elaina és Felicia tudnak a kapcsolatunk jellegéről. Szeretném hinni, hogy a nagynéném nem, de még ha tud is – mondtam, és kikapcsoltam a nyakláncot –, nem lesz oka ezt meglebegtetni. – Megkerültem őt, és megálltam vele szemben. – Délután visszakapod a nyakörvet.

Lehajtotta a fejét.

Rosszulesett neki, hogy levettem? A wellnessben is viselni akarta? Ahol az emberek megbámulhatják? Ahol a nagynéném azon morfondírozna, vajon miért nem akart tőle még ott sem megszabadulni? Vagy talán…

Talán amiatt nem akarja levenni, amit jelent.

Felemeltem a fejét, és a szemébe néztem.

– Így is az enyém vagy – biztosítottam. – Akkor is, ha ez nincs rajtad.

✴ ✴ ✴ 

Jackson lent ült az előcsarnokban. Végül is, gondoltam, ő Jackson. Kapucnis felsőt viselt, sötét napszemüveget, és sötét rasztahajas parókát.

– Hé, ember – mondta –, hát itt vagy?

– Mi a franc van rajtad?

– Álcázom magam.

Körülnéztem az előcsarnokban; nagyjából mindenki minket nézett.

– Nem hinném, hogy bejött. Pont úgy nézel ki, mint egy futballista álruhában.

– Na, jó; de melyik futballista? – vonta fel az egyik szemöldökét. – Ezt senki sem tudja, és nem is kértek még tőlem autogramot.

– De ez még nem jelenti azt, hogy működik az álcázás. Inkább csak azt, hogy elijeszted őket. De most – vigyorogtam rá –, hogy én már idejöttem, majd összeszedik a bátorságukat.

– A rosseb! – Hátratolta a kapucniját, így már több rasztahaj látszott.

– Túl sokat ütköztél a fejeddel edzés közben? Miért lógsz itt így, egyedül?

– Beszélni akartam veled, mielőtt elmennék a csapattal, te meg Todd-dal.

Körülnéztem a tágas csarnokon. A sarokban egy kisebb csoportban ülőhelyek voltak.

– Húsz percem van – bólintottam arrafelé. – Menjünk oda! – Mikor leültünk, megkérdeztem: – Mi a helyzet?

– Tegnap Felicia és én…

– Vedd már le a napszemüveged! Nem tudok rád figyelni, ha így beszélsz hozzám!

Levette a szemüvegét.

– Felicia és én…

El se tudtam képzelni, mi lehet Feliciával. Szakítottak Jacksonnal? Hogyan befolyásolná ez az Abbyvel való viszonyomat?

– Igen? – kérdeztem vissza.

Olyasmit csináltam, amit eddig soha. Képzeld, beszélgettünk. Érted? Csak beszélgettünk. Aztán elmentünk sétálni, és tovább beszélgettünk. – A fejét ingatta, mintha maga sem hinné el. – Hihetetlen egy nő. Még nem találkoztam ilyennel. És olyan dögös, hogy…

Bólintottam. Nyilván dögös. Ha szereted a vörös hajú nőket. Abbyre gondoltam, a buja barna hajára, testének kecses íveire. Felicia Kelly semmi Abbyhez képest.

– Gyerekkoromban állandóan apát és anyát figyeltem – folytatta Jackson. – Láttam, hogyan szeret egymásba Todd és Elaina. Szóval – és ekkor komolyra fordult az arca –, nem gondoltam, hogy én is járhatok így. – Pontosan értettem, hogy miről beszél. – De most, ha vele vagyok, úgy érzem, megvan. Csak ki kell nyújtanom érte a kezem. Nem is tudom… – ingatta a fejét. – Lehet, hogy Todd-dal kéne beszélnem. De arra gondoltam, ha te megérted, ha szerinted lehetséges, hogy megtaláljam…

Miért gondolja, hogy én bármit is tudok? Én? Hisz nem olyan ember vagyok, aki képes tanácsokat adni! Különösen ebben a témában nem. Ő is legalább annyit tud, mint én. Nekem semmi gyakorlatom, semmi ismeretem nincs a kapcsolatokról. Ezért aztán nemcsak ő, de én is meglepődtem, amikor mégis megszólaltam:

– Persze hogy lehetséges! Mármint, hogy megtalálhatod. És ha Feliciával találod meg, én nem is örülhetnék ennél jobban.

✴ ✴ ✴ 

Todd megvert golfban. Szoros volt a meccs, de végül is – ahogy mondtam is neki –, köztudott, hogy az orvosok sohasem dolgoznak, csak golfoznak. Így nem nehéz győzni.

Játék után megkérdeztem, igyunk-e valamit. Nem is tudom, miért döntöttem úgy, hogy beszélek vele – talán azért, mert még mindig bennem volt a tegnap éjszaka feldobottsága. Vagy talán azért, mert Todd ismerte az életmódomat, és már úgy éreztem, ideje beszélnem magamról valakivel, aki közel áll hozzám. Nem tudom. Beszélni szerettem volna.

Úgy volt, hogy vacsorára később találkozunk Abbyvel, Todd-dal és Elainával, de ez még órákra volt, és addig nem akartam ülni egyedül a hotelszobában. Visszatekintve úgy látom, hogy ez az ital Todd-dal volt a legjobb és a legrosszabb döntésem, amit csak hoztam.

Leültünk, és néhány percig gondolkodtam, hogyan is kezdjek bele a témába. Aztán úgy döntöttem, hogy egyenesen belevágok.

– Abby azt mondta, tudsz a kapcsolatunk jellegéről – kezdtem, miután a pincér felvette a rendelésünket. Todd szeme elkerekedett. Nyilván nem gondolta, hogy ilyen direkt módon fogok belevágni. – Csak szerettem volna a lényegre térni – vontam meg a vállam. – Nem akarom, hogy itt legyen ez köztünk, mint egy árnyék.

Todd hátradőlt a foteljében.

– Ez nem egy árnyék, Nathaniel. Biztos, hogy beszélni akarsz erről?

– Miért ne? Nincs rejtegetnivalóm. De előbb hadd kérdezzem meg: honnan tudtad meg?

– Melanie meglátogatott néhány hónapja. – Szünetet tartott, én bólintottam. – Azt hiszem, nagyon nehéz volt neki a szakítás. Szeretett volna ismerős arcokat látni, és ahogy meglátott minket, egészen összetört.

– Tudom, hogy rossz ötlet volt vele járni.

– Miért tetted ezt?

– Nem akarsz kianalizálni, ugye? – vontam össze a szemöldököm.

Felnevetett.

– Te vagy a legjobb barátom. Nem lenne etikus a részemről, ha analizálnálak. Bár, jókat szórakoznék rajtad – görbült egy kis mosolyra a szája.

– Fogd be!

– Bocs, de nem tudtam kihagyni. – Ismét komolyra váltott. – Szóval, miért csináltad?

– Ki akartam próbálni, képes vagyok-e valami „normál” kapcsolatra. Rég nem próbáltam ilyet.

– Milyen rég? – nézett körül a majdnem üres bárban. – Figyelj! Nem kell válaszolnod, ha nem akarsz. Ha túl közel jövök, csak mondd, hogy kuss legyen; oké?

– Oké – bólintottam. – Dartmouth-ban volt még, az egyetem vége felé. Addigra már volt néhány kapcsolatom, de semmi komoly, semmi megrendítő. Nem akadtak rám úgy a lányok, mint Jacksonra. Nem találtam meg az örök szerelmemet már a homokozóban, mint te. Linda nem mondott erről semmit, de tudom, hogy nem szerette, hogy egyedül vagyok.

– Nem hoztál haza soha senkit.

– Nem találtam olyat, akit haza akartam volna vinni. Volt ez a barátom, Paul, aki domináns. Elmentem néhány partira vele, körülnézni. – Lehunytam a szemem, és eszembe jutottak azok az idők. – Sose néztem hátra. Élveztem az életmódomat, és ahol kellett, ott belenőttem. Sokat gondoltam rá, hogy van-e ennek valami köze a gyerekkoromhoz.

– Valószínűleg nincs.

– Azt hittem, nem fogsz analizálni.

– Semmi analízis – tette fel a kezét Todd. – Csak a gondolataim.

– Van ebben komoly tapasztalatod?

– Nincs, de nem hiszem, hogy a szüleid halálának köze lehet ehhez. Nem hiszem, hogy ez egyetlen dolog következménye. Végül is, miért szereti az egyik ember a zöldet, a másik a kéket? Egyszerűen, így működik az agyunk.

– Gondolod, hogy ez nem abból a kényszerítő szükségletből származik, hogy mindent én irányítsak?

– Te így gondolod?

Elgondolkodtam a kérdésen. Eszembe jutott, hogy milyen volt az életem Melanie-vel, Paige-dzsel és Beht-szel. És Abbyvel.

– Nem – válaszoltam komolyan.

– Oké. Tehát, ez a válaszod.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel.

– Sokat gondoltam rá, hogy valami baj van velem.

– Ennél azért jobban ismered magad.

– Tudom, tudom. – Felkaptam néhány földimogyorót, amit a pincér tett le.

– Csak néha nehéz.

– Mostanában nem tűnik úgy – mosolyodott el. – Te és Abby? Nem igaz?

Előrebillentettem a fejem, ahogy a szemem előtt elrohantak a tegnap éjszaka képei.

– Ő más, mint bárki, akivel eddig voltam.

– És ez jó?

– Nagyon jó.

A tegnap éjjel után a kapcsolatunk csak még jobb lesz.

– Egy igazi, állandó dolog?

– Ugyan már, Todd! Alig több mint egy hónapja vagyunk együtt!

– Jó, jó, jó – dobott néhány földimogyorót a szájába. – De a lehetőség benne van?

– Nem tudom. Nem tudom, hogy képes vagyok-e rá.

– Látod? – mutatott rám. – Hát ez az! Szerintem ez viszont a gyerekkorodból jön!

– És ez – mutattam rá –, ez micsoda? Akkor most mondom, hogy kuss legyen!

Elmosolyodtam, hogy lássa, nem vettem sértésnek, amit mond, de azt is, hogy minden szót komolyan gondolok.

– Bocs. A munka teszi. Nehéz abbahagyni, tudod?

– Nekem nem kell agykurkász.

De nem figyelt rám.

– Ez van, ha a munkamániás legjobb barátom új nőt szerez! Úgy lépked, mintha a levegőben járna, és állandóan mosolyog… Dugulj el, Todd!

És azok a gyémántok a nyakláncán? – nézett rám kérdőn. – Nem emlékszem, hogy bármelyik barátnődön gyémánt lett volna.

– Komolyan mondom!

– És mennyi ideje ismered? Néhány hete?

Felálltam.

– Oké, oké – mondta. – Abbahagyom. Ülj le, és idd meg a sörödet!

Egy nagyot húztam belőle, és az órámra néztem. A lányok még nem végeztek a spában. Fenébe. Miért akartam, hogy Abby ilyen sok időt töltsön tőlem távol a hétvégén?

Eszembe jutott az éjszaka. Ahogy a karomban tartottam, és annyi gyönyört nyújtottam neki, hogy sikoltozott.

– Meg akartam már kérdezni – folytatta Todd, kiráncigálva a kellemes gondolataim közül –, mi lett azzal a lánnyal, aki annyira tetszett neked a Columbián? Lehet, hogy Abby ismeri.

Az agyam még mindig tele volt a tegnap estével. Ez volt az egyetlen dolog, amivel később magyarázni tudtam az akaratlan beismerésemet.

– Ő volt az, Abby.

Letette a sörét, és közelebb hajolt.

– Ez komoly?

– Komoly.

– Huh. – Beleivott a sörébe, és billegetni kezdte az üveget. – Mit mondott, amikor elmondtad neki?

Hideg veríték ütött ki rajtam. Bassza meg.

– Hát, ööö… – hebegtem.

– Elmondtad neki, hogy szinte a megszállottja voltál? – nézett rám kérdőn.

– Nem igazán.

– Hogy érted, hogy nem igazán?

– Míg a Columbián volt, nem tudtam neki elmondani. Akkor már dom voltam, és nem akartam őt tönkretenni. Tudtam, hogy kettőnk között nem épülhet ki egy normál kapcsolat. Ezért nem is közelítettem hozzá.

– De ez már hat éve volt. Akkor csak elmondtad neki, amikor… a szubod lett?

– Akkor sem mondtam el neki igazán.

– Hogy mi?

Már beismertem mindent, így nem volt okom rá, hogy hazudjak.

– Nem mondtam el neki. – Nem tettem hozzá azt sem, hogy „még”. – Nem tudom, hogy meg akarom-e tenni ezt egyáltalán.

Todd álla megfeszült.

– Nem mondtad el neki?

– Nem. És ne játszd most az erkölcscsőszt!

– Na, várj csak! – emelte fel a kezét. – Évekig követted ezt a nőt… – Nem követtem.

– De az is lehet, hogy igen. – Sóhajtott egyet. – Tudtam, hogy valami rosszban sántikálsz, de… baszd meg!

– Ne avatkozz ebbe!

– De, igen, a francba! Nem csinálok úgy, mintha mindent ismernék és tudnék az életmódodról, de abból, amit tudok, azt gondolom, hogy az őszinteség és a bizalom a két legfontosabb dolog.

– Pontosan. Nem tudod, tehát ne tégy úgy, mintha tudnád. Honnan tudhatnád? Olvastál néhány könyvet? Keresgéltél az interneten?

– Azt viszont pontosan értem – emelte meg kissé a hangját –, hogy átverted Abbyt.

– Soha nem vertem át.

– Minden pillanatban átvered, amíg nem mondod el neki az igazat.

Igaza volt. Igaza volt, és ezt én is tudtam. Ő mondta ki a legrosszabb félelmemet. Hangot adott azoknak az aggodalmaimnak, amelyek minden éjjel gyötörtek.

Rossz vagy – mondták a félelmeim.

Mondd el neki! – unszoltak.

De én nem vettem róluk tudomást, és úgy tettem, mintha semmit sem hallottam volna. De aztán már erre sem voltam képes. Így hát csak egyetlen dolgot tehettem: azt a haragot, amit magam ellen éreztem, Todd ellen fordítottam.

– Kuss legyen, baszd meg! – mondtam. – Semmit sem tudsz! Semmit! Minden jól van így!

– Jól? – szakított félbe. – Jól? Gondolod, hogy Abby jónak tartja azt, amit tettél? Én láttam őt, Nathaniel! És látlak téged. Az a nő szerelmes beléd, és ha azt hiszed, hogy jó lesz neki, amikor megtudja, amit tettél… – Ki mondja el neki? Te?

– Könnyen lehet!

– Nem mernéd megtenni.

– Próbáljuk ki!

Néhány hosszú másodpercig egymásra meredtünk, a mogyoró és a sör ott voltak érintetlenül a könyökünknél.

– Képtelen vagyok megtenni – ismertem be végül. Most nem. Most már nem. Ha elmondanám, talán meggyűlölne. És szerelmes belém? Bassza meg!

Muszáj volt kimennem a bárból. Muszáj volt gondolkodnom.

– Nincs más választásod – mondta Todd.

– Már hogy a fenébe ne lenne?

– Szeretlek téged, Nathaniel. Te is tudod. De azt nem tehetem meg, hogy csak állok itt, és nézem, ahogy bántod őt. Hat évvel ezelőtt hibáztam, hogy nem szólaltam meg. Most nem követem el ugyanazt még egyszer.

– Adj egy kis időt – kérleltem, és úgy éreztem, morzsákra esnek szét a szavaim.

– Mennyit?

– Nem tudom.

– El kéne döntened. – Felkelt, és egy marék dollárt dobott az asztalra. – Mert ha nem, akkor én döntöm el.

– A rohadt életbe, Todd!

– Ez az egyetlen módja – mondta, az asztal mellett állva. – De megtartom a titkodat. Nem mondom el Elainának.

– Kösz, hogy ilyen rendes vagy – válaszoltam némi gúnnyal.

– Egy nap még meg fogod köszönni – mondta, és elindult kifelé.

– Akkor, az ebédnél!

A kezembe temettem az arcom, ahogy elment.

Huszonharmadik fejezet

Végül visszaértem a lakosztályba, és mert még mindig korán volt ahhoz, hogy Abby visszaérjen a wellnessből, leültem a díványra, és a nyakörvet nézegettem.

Todd tudta.

Todd tudta, és rá fog kényszeríteni. Abby fel fog háborodni. Hogyan is reagálhatna arra a hírre, hogy én évekig figyeltem őt? Hogy hazudtam neki? Mulasztásos hazugság, de akkor is hazugság. Hogyan tudna bízni bennem azután?

El kéne mesélnem neki, hogyan követtem őt. Ez elvezetne ahhoz a nevetséges biztonsági szóhoz, és hogy hogyan csaptam be az életmód szabályaival kapcsolatban. Megtudja, hogy félrevezettem.

És akkor már nem bízna bennem többé.

Őt vádolnám ezért, de… Nem muszáj elmondanom. Ha Todd így döntött, legyen így. Csinálja csak! Ez után az éjszaka után az Abbyvel való kapcsolatom megváltozott, jobb lett. Én nem akarom, nem tudom lerombolni. Főleg azután, amiken keresztülmentünk, és nem ilyen hülye ok miatt.

De mit számít az egész? Jó, hát figyeltem őt. Nem mentem oda hozzá.

Manipuláltam őt. Nem olyan nagy dolog.

Vagyis hát, de az.

A viszonyunk – talán még inkább, mint más viszonyok – megköveteli a teljes őszinteséget és bizalmat. És én tudtam ezt. Ebben éltem. Abby megérdemelte.

De nem tudtam megadni. Visszagondoltam arra az abszolút bizalomra, amit nekem nyújtott előző éjszaka, és tudtam, hogy nem tudnék a szemébe nézni, és bevallani mindent. Túlságosan gyáva voltam hozzá.

Vacsora után beszélek Todd-dal, és megmondom neki. Abby nem fogja megtudni. Ennyit erről.

Felvettem az újságot, és átnéztem a címoldalt. Semmi érdekes. A második még rosszabb volt. Az órámra néztem. Perceken belül itt lesz.

Alig vártam, hogy lássam.

Végül meghallottam a kulcsot a zárban.

Ahogy bejött a lakosztályba, egyszerűen gyönyörű volt. A wellness jó ötlet volt; szinte ragyogott. Hajának lágy csigái a vállát verdesték, az arca sugárzott.

– Jó volt a napod? – kérdeztem.

– Igen, mester – válaszolta, és egy kicsit meghajtotta a fejét.

Basszus! Hogy imádtam, ha mesternek nevezett! Miért van az, hogy ilyenkor mindig kemény leszek?

Felálltam, és felé tartottam a nyakörvet.

– Hiányzott valami?

Bólintott.

– Szeretnéd visszakapni?

Megint bólintott.

– Mondd ki! – Hallani akartam. Muszáj volt hallanom. – Mondd, hogy akarod!

– Akarom – súgta. – Akarom a nyakörvedet!

A nyakörvemet! De rohadt egyenes! Viselte a nyakörvemet. Az enyém volt. És dögöljek meg, ha Todd elveheti őt tőlem.

Lehúztam a blúzát a fején át, és láthatóvá vált a tegnapi harapásnyom a vállán. Oldalra toltam a haját, és megcsókoltam a helyet, ahol megharaptam.

– Megjelöltelek tegnap. Megjelöltelek, mert az enyém vagy, és ezt máskor is meg fogom tenni. – Fogamat végighúztam a finom bőrén. – Sok módja van annak, hogy megjelöljelek!

Elhúztam a nyakörvet a nyakán. Basszus! Már magától a látványtól is keményebb lettem! Semmit sem akartam jobban, mint rádönteni a kanapé karfájára, és kegyetlenül megbaszni. Ám ehelyett felcsatoltam rá az ékszert.

– Sajnos Todd-dal és Elainával kell vacsoráznunk – mondtam, miközben feltettem a nyakláncot. – Menj, öltözz át! Odatettem a ruháidat az ágyra.

Még mindig a kanapénál álltam, mikor visszajött felöltözve. Az a pamutruha volt rajta, amit ma reggel hagytam ott neki.

– Hajolj rá a dívány karfájára, Abigail!

Ráereszkedett a karfára, megtámaszkodott a karján, és én fölemeltem a szoknyáját. Semmi bugyi. Elnevettem magam.

– Milyen jól kitalálod a gondolataimat – simítottam végig a finom bőrén. – Kár. Pedig, már vártam, hogy elfenekelhesselek vacsora előtt.

✴ ✴ ✴ 

Elaina egy kis vízparti bisztróban foglalt asztalt, még a hét elején. Ahogy a vendéglő felé autóztunk, eszembe jutott, hogy Abby vörös húst evett korábban. Egy finom hal jót tenni neki, így azt mondtam, hogy halat rendeljen.

Todd és Elaina még nem voltak ott, amikor megérkeztünk. Intettem Abbynek, míg a boxban vártunk. Kézbe vette az étlapot, és olvasni kezdte. A bejárat felé néztem.

Todd lépett be először, és azonnal észrevett. Elaina zavartnak tűnt. Szóval tudta, hogy valami történt. Abbyre pillantottam, aki még mindig az étlapot nézte.

Nem mondom el neki – tátogtam hang nélkül Toddnak, ahogy közelebb jött.

Az arca elsötétedett.

– Abby – köszöntötte őt érdes hangon.

Abby óvatosan nézett föl. A fenébe! Most már tudja, hogy valami nincs rendben. Todd közben le nem vette a szemét rólam, jeges tekintete folyton rám szegeződött.

Mindnyájan leültünk, és jött a pincér, hogy felvegye az italrendeléseket.

El kell mondanod neki – tátogta nekem Todd, mikor Abby és Elaina beszédbe elegyedtek.

Megráztam a fejem.

Todd lecsapta az étlapját az asztalra, ahogy a pincér elment.

– Nos, Nathaniel – mondta Elaina, nyilvánvalóan azért, hogy békét teremtsen az asztal körül –, hol van most Apolló?

– Egy kutyapanzióban – mondtam. Normálisan válaszoltam. Észszerűen.

Ezt meg tudtam tenni.

– Akkor így rendben van? – kérdezte. – Ott tudod hagyni?

A kutyáról beszélünk. Teljesen normális témáról.

– Mákszemnyi javulás tapasztalható – válaszoltam.

– Legalább valaki fejlődik – mormogta maga elé Todd.

Ennyit az észszerűségről. De szerencsére már jött a pincér az italokkal.

– Mindenki meg tudta nézi az étlapot?

Tehát, az étlap. Jó. Nem ártana eldönteni, hogy mit rendeljünk. De ekkor észrevettem, hogy a pincér Abbyt bámulja. Hogy a picsába meri? Abbyt!

– Madam? – kérdezte. Pont úgy, mintha épp most látná maga előtt meztelenül.

– Lazacot kérek. – Én mondtam neki, hogy halat rendeljen, és ő mindig azt teszi, amit mondok neki. Átadta az étlapot nekem.

– Remek választás – mondta az ellenszenves pincér. – A lazac az étterem egyik specialitása.

És az a faszfej rákacsintott! Egyszerűen rákacsintott! Abbyre!

Megköszörültem a torkom.

– Igen, uram – mondta a pincér. – Mit hozhatok önnek?

– Lazacot – mondtam, és odaadtam neki az étlapokat, miközben ő Todd és Elaina rendeléseit írta. Most legalább elmegy.

De nem. Ott hintázott még a sarkán.

– A meccsre jöttek, fiúk? – kérdezte.

Azt mondta, fiúk, s közben egyenesen Abbyt nézte! Ő közelebb húzódott hozzám.

Így van, seggfej – szerettem volna mondani. – Ő pedig velem van. Mellettem ül. Mikor elmegyünk, ő is eljön velem. És este, mikor te egyedül leszel, akkor is velem lesz.

– Persze. Hajrá, Giants! – mondta gyorsan Elaina, hogy ismét lecsendesítse az indulatokat. Szegény nőhöz pont ez illik.

A pincér önelégülten vigyorgott.

– Tudja, ha leadja a rendelésünket, hamarabb megkapjuk az ételeket, és hamarabb végzünk itt.

A pincér végül lelépett, de még így is vetett Abby felé egy pillantást.

Hogy elment, olyan tapintható lett a feszültség, hogy már azt kívántam, bárcsak visszajönne. Ha másért nem, hát azért, hogy elvonja a figyelmet Toddról és rólam.

– Ki kell mennem a mosdóba – tolta hátra a székét Elaina. – Jössz, Abby?

– Persze – válaszolta ő, és érezni lehetett a megkönnyebbülést a hangjában.

Todd és én is felálltunk, amikor a nők felálltak az asztaltól, és néztük őket, ahogy elmennek a mosdó felé.

– Baromi nagy hibát követsz el – mondta Todd, amikor már visszaültünk, és ők hallótávolságon kívül voltak.

– De legalább az enyém.

– Lehet, de ha ez a hiba Abbyt is sérti, akkor már nem csak a tiéd.

– Ez a hiba sohasem fogja sérteni Abbyt, mert sohasem fogja megtudni.

– Ne fogadj rá! – hajolt közel hozzám. – És amikor megtudja, mert meg fogja tudni, könnyebb lenne, ha tőled tudná meg. És minél előbb, annál jobb.

– Szállj le erről! – mondtam, az asztalon áthajolva.

– Intelligens, elismert ember vagy – mondta. – Az üzletedet a tisztességre és az őszinteségre építetted. Az egész életedet ezek az elvek vezérlik. Ezt követeled meg az alkalmazottaidtól is. Te mit tennél, ha megtudnád, hogy valamit titkolok Elaina előtt?

– Bíznék benned annyira, hogy meghozod a jó döntést. A te életedről.

– A francokat bíznál – emelte fel a hangját. – Elmondanád te neki! – Nem fogod elvenni őt tőlem! – csaptam az öklömmel az asztalra.

– Baszd meg, Nathaniel! Nem akarom elvenni tőled! Azt akarom, hogy veled maradjon, mert megérdemled azt a bizalmat, amit beléd fektetett! – Oldalra pillantott. – Azt mondom, nyugodj meg! Már jönnek vissza.

Mire Abby és Elaina visszaértek, már normálisan vettem a levegőt. Bár Abby előtt nyilvánvaló lehetett, hogy valami történt, de tudtam, hogy sohasem kérdezné meg, hogy mi. A barátaim, ha úgy veszem, nem rá tartoznak.

A vacsora végére már nem tudtam volna elmondani, hogy mit is ettem, pedig a tányérom üres volt. Csak arra emlékszem, hogy végig magammal vitatkoztam.

Mondd el neki!

Ne mondd el neki!

Felejtsd el őt!

Tartsd meg őt!

A lehetőségek körbe-körbe forogtak a fejemben. Nem tudtam, mit tegyek. Nem tudtam dönteni.

Később, amikor már felfelé mentünk a lifttel a szobánkba, egy dologban biztos voltam: hogy ezen az éjszakán, ebben a percben, ő az enyém.

Ahogy beléptünk, bevágtam az ajtót magunk mögött. Megragadtam Abbyt a karjánál, nekiszorítottam az ajtónak, és felcsúsztattam a kezem a ruháján.

– A franca! A francba! A francba!

Beszívtam a bőre illatát. Az enyém volt. Az illata is az enyém volt. A teste is az enyém volt. És még a francos lelke is az enyém volt. Lerángattam a ruháját, és letéptem a melltartóját.

Ott állt előttem meztelenül.

Letoltam a nadrágomat, majd egyetlen mozdulattal kinyitottam az ingemet, és nem érdekelt, hogy a gombok szanaszét repülnek. Abby vad, tágra nyílt szemmel nézett.

Felemeltem, és az ajtónak nyomtam.

– A következő hétvégén egyáltalán nem lesz rajtad ruha, attól a pillanattól fogva, hogy megérkeztél, egészen addig, hogy elmész a házamból!

Már annyira be voltam indulva, hogy nem értünk el a hálószobáig.

Itt fogom magamévá tenni. Az ajtónak támaszkodva.

Két ujjamat belényomtam. Hála istennek, már nedves volt. Nem volt most kedvem az előjátékhoz.

– Elkaplak, amikor és ahol akarlak. – Megforgattam az ujjaimat, mire felnyögött. – Csak pénteken ötször meg foglak baszni.

Csupán azért, mert megtehetem.

– A következő hétvégén be akarlak viaszolni meztelenül, Abigail. Egyetlen szál hajad sem maradhat ki.

Csak pislogott rám.

– Tedd szét a lábad, és hajlítsd be! – mondtam neki. – Nem várok tovább.

Lejjebb ereszkedtem, és egyetlen mozdulattal beletettem a farkam, majd fel

is nyomtam neki.

Bassza meg, ez az!

Visszahúztam, majd újra löktem, nekidöngetve őt az ajtónak. Egy csöppet megemelte magát, lábával a derekamat kulcsolva.

A szemeim majdnem visszafordultak a fejembe.

De még ez sem volt elég. Nekivágtam magunkat újra meg újra az ajtónak, így próbáltam egyre mélyebbre jutni, és teljes egészében birtokolni őt.

A karja lecsúszott a nyakamról a hátamra.

– Igen – kiabáltam, ahogy a körmével megkarmolt. Jelölj meg! Birtokolj! – A francba! Igen!

Megértettem, hogy ő éppannyira birtokol engem, mint amennyire én őt. A gondolat, hogy ő is birtokol engem, még jobban megőrjített. Löktem újra meg újra, hogy mélyebbre és mélyebbre jussak.

Nyüszíteni kezdett a karjaimban.

– Még ne, Abigail – löktem neki ismét az ajtónak, még mélyebbre érve –, még nem fejeztem be!

Soha a kibaszott életben nem fejezem be vele.

Újra felnyögött, és az izmai megfeszültek a farkam körül.

– Jobban teszed, ha nem élvezel, amíg nem mondom – figyelmeztettem, és újra löktem. – Elhoztam magammal a bőrszíjat is!

A körmei belevájtak a hátamba, és éreztem, hogy nyomot fognak hagyni. A tudat, hogy megjelölt engem, még tovább fokozta a lendületemet, és újra nekidöngettem az ajtónak. Megint hangosan nyögni kezdett. Tudtam, hogy tisztességtelen dolog, ha nem hagyom élvezni. Csak annyira jó volt! Jobban behajlítottam a lábam, és a következő lökéssel más szögből értem el őt belül.

Válaszul felsikoltott.

Ez az, Abby! A nyögéseid és a kiabálásaid egyedül nekem szólnak!

Még háromszor döftem belé, és már nem tudtam tovább visszatartani. Sem neki, sem magamnak.

Megint nyüszíteni kezdett, és az arcán világosan látszott az erőfeszítés, hogy még ne élvezzen.

– Most! – súgtam neki.

Hatalmas sóhajjal engedte ki a levegőt, és az orgazmusa alatt éreztem, ahogy görcsbe rándul. Az izmai újra meg újra megszorongatták a lécemet. A vállára ejtettem a fejem, és már én sem tudtam tartani, beleélveztem.

Remegő karral tartottam az ajtónak szorítva, míg csillapodott a lélegzetem. Ő nekem támaszkodott, és én kissé hátrább dőltem, hogy ránézhessek.

Elsimítottam a haját az arcából.

Úgy nézett ki, mint akit alaposan és totálisan megbasztak.

Letettem a lábára, és a fürdőszoba felé botorkáltam. A csapnál volt néhány fürdőlepedő és fürdőkesztyű. Felvettem egyet, és meleg vízzel bevizeztem.

Mikor visszaértem az ajtóhoz, ő még ugyanott volt. Széthúztam a lábát, és lemostam róla izgalmának és az én élvezetemnek a jeleit. Finoman. A múlt éjszaka és az imént történtek után biztos voltam benne, hogy érzékeny területhez érek. Legalábbis úgy gondoltam.

Ahogy mosogattam őt, és belenéztem a lágy, bennem bízó szemébe, tudtam, hogy mit kell tennem.

El kell neki mondanom.

– Bocsáss meg – mondtam, de nem tudtam volna neki megmondani, hogy miért is. A durva szexért? Azért, hogy nem mondtam el neki az igazságot?

Vagy a fájdalomért, amit érezni fog, amikor elmondom? Talán mindegyikért. Mindegyikért és még néhány dologért. – El kell mennem. Hamarosan jövök.

Mert abban a tudatban, hogy hazudtam neki, nem tudtam volna a szemébe nézni.

Huszonnegyedik fejezet

Másnap reggel futás közben végiggondoltam az estét, és a beszélgetésemet Todd-dal. Bekopogtam hozzá, miután otthagytam Abbyt. Meglepődött, de beleegyezett, hogy beszélgessünk a hotel egyik társalgójában.

Úgy láttam, megkönnyebbül a döntésemtől, hogy elmondom Abbynek, de tudtam, hogy a neheze még hátravan. El is kell mondani neki. Todd-dal néhány órát beszélgettünk, és többször is hangsúlyozta, hogy jó döntést hoztam. Még az időtervemmel is elégedett volt; azt mondtam, három héten belül megteszem.

Végig az ment a fejemben, hogy most már nem az enyém a világ összes ideje. Csak három hetem van. 

Három hét.

Otthagytam Toddot, és lementem az előcsarnokba, hogy játsszam a hotel zongoráján. Naná, hogy csak egyetlen zene jutott eszembe, Abby dala. Játék közben végig számoltam:

Három hét.

Huszonegy nap.

Ötszáznégy óra.

Még nem tudtam, hogyan mondjam el neki, de egy dolgot igen; ezen a héten semmit sem fogok neki mondani.

Órákig játszottam, hagytam, hogy a zene elfoglalja az agyamat, mint ahogy Abby elfoglalta a lelkemet. Éreztem, hogy minden hanggal, amit leütök, nyugodtabb és nyugodtabb leszek. Mire visszaértem a lakosztályba, sokkal inkább önmagamnak éreztem magam, mint az elmúlt hetekben.

Azt mondtam magamnak, hogy még mindig ugyanaz az ember vagyok, aki mindig is voltam. Pontosan ugyanaz. Csakhogy most itt van nekem Abby. Elmondom neki az igazat, nemsokára, valamikor a következő hetekben, és…

Nos, nem tudtam, hogy és mi. Nem is akartam rágondolni. Még itt van előttünk ez a hétvége.

Befejeztem a kocogást, és visszatértem a lakosztályba. Ahogy beléptem Abby szobájába, láttam, hogy még mindig alszik. Jól van. Akkor lesz időm lezuhanyozni, mielőtt felébred.

Mire benézett a nappaliba, én már lezuhanyoztam és fel is öltöztem. Ott állt az ajtóban, nadrágban, szürke pulóverben, arcán gonosz kis mosollyal.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel. Nem tűnt ijedtnek a tegnapi durva szex miatt. Inkább… frissnek… kielégültnek… és teljes mértékben basznivalónak.

Odatáncolt a kávéspulthoz, töltött egy csésze kávét, és, isten segíts, megrázta a fenekét.

Majdnem kiborítottam a kávém.

A bugyija, te idióta! A bugyiját mutatja!

Abby fenekelést akart.

A farkam megkeményedett, alig három másodperc alatt.

– Abigail – mondtam nyugodt hangon. – Bugyi vonalát látom?

Egy másodpercig mozdulatlanul állt. Csak állt, és hagyta, hogy a fenekét csodáljam.

– Hajolj a kanapé karfájára, Abigail!

Ráhajolt a karfára, és a levegőbe emelte a fenekét. Egy keményet odacsaptam neki.

– Ezen a hétvégén nincs több bugyi! – csaptam meg még egyszer. – Miután végzek, bemész a szobádba, és idehozod nekem mindet! – Még egy. – Majd akkor kapod vissza, ha akarom. – Még egy ütés. – Ami még csak nem is a jövő hétvége lesz. – Csatt. – Múlt éjjel mondtam, hogy mi lesz a következő hétvégén.

Újra a fenekére csaptam. A bőre imádnivaló rózsaszín lett. Becsúsztattam a kezem a lába közé. Basszus, hogy milyen nedves volt! Felém nyomta a fenekét.

– Most már elég – ütöttem rá még egyszer. Hidd el, szeretném, ha lenne még időnk! – Húzd fel a nadrágodat, és hozd ide, amit kértem!

Lassan felállt, és visszahúzta a nadrágját. Az arcán erős vágy tükröződött.

A következő hétvégén, Abby. Ígérem. Miénk lesz a világ összes ideje.

Legalábbis, ami a következő három hetet illeti.

Egy pajzán pillantást vetett rám, és visszacsörtetett a szobájába.

Pillanatokkal később egy rakás bugyival tért vissza.

– Ilyen hosszú időre terveztél, Abigail? – kérdeztem, ahogy átvettem tőle.

– Szeretek felkészült lenni, mester – mondta lesütött szemmel. Na, basszus!

✴ ✴ ✴ 

Mikor beléptünk a bálterembe a villásreggelire, körülnéztem. Egy csomó üzletfelem is ott volt. Jackson barátai egy kupacban álltak, és beszélgettek; az egyik sarokban Felicia beszélt Lindával. Mellettük egy másik pár állt.

Sóhajtottam.

Melanie szülei. És látták, ahogy bejövünk.

Nem akartam otthagyni Abbyt, de muszáj volt legalább csevegni velük egy kicsit, és ezt inkább Abby nélkül tettem volna.

Abby tudta, hogy jártam Melanie-vel. Gyanítom, azt is tudta, hogy ő nem volt az alávetettem. De Melanie szülei nem ismerték az életmódomat. Legalábbis, azt hiszem.

– Kicsit korán jöttünk. – Rátettem a kezem Abby hátára. Ha Tompkinséknak esetleg kétségeik lennének, lássák, hogy Abbyvel vagyok. Ez majd nyilván eljut Melanie-hez. Talán megérti, hogy vége. – Beszélnem kell néhány emberrel. Kísérjelek oda Feliciához és Lindához, vagy jól vagy itt is?

– Maradok itt – nézett Elaina és Todd felé.

Beszélni akart Elainával. Valószínűleg ki akarta kérdezni arról, hogy mi történt a múlt éjjel. Szép próbálkozás, de nem fog sikerülni. Tudom, hogy Todd nem ver át engem.

Ujjammal megcirógattam a karja felső részét.

– Nem tart sokáig – mondtam.

Tompkinsék nézték, ahogy odamegyek. Nem beszéltem szemtől szembe velük, amióta szakítottunk Melanie-vel.

– Ivan – mondtam, és megráztam Melanie apja kezét. – Hogy vagy?

– Nathaniel!

Sokkal barátságosabb volt, mint amilyen én lettem volna fordított helyzetben.

– Örülök, hogy el tudtatok jönni – mondtam, és közben Tabithára, Melanie anyjára pillantottam.

– Nos – lapogatta meg a hátamat –, úgy döntöttünk, hogy hagyjuk a múltat! Van úgy, hogy nem jön össze valami.

Úgy láttam, Tabitha nem osztja ezt a véleményt.

– Hogy van Melanie? – kérdeztem.

– Még mindig New Yorkban van – válaszolta az apja.

Hát persze hogy még mindig New Yorkban van. Ha nem lenne ott, nem beszélt volna Elainának és Toddnak az életmódomról, és akkor most valószínűleg nem lenne ez a háromhetes határidő sem előttem.

– Minden jót kívánok neki – mondtam.

Tabitha fújt egyet válaszul.

– Tudjuk, Nathaniel – mondta Ivan. – A családjaink közt már régóta jó a viszony. És ez nem is fog megváltozni azért, mert te és Melanie nem jöttetek ki jól.

– Nézd csak, Ivan – szólt közbe a felesége –, nem Samuel az ott?

– Miért? Ja, igen. De, az. – Hátat fordított nekem. – Megbocsátasz, ugye, Nathaniel?

– Természetesen, uram.

– Később még visszajövök, hogy találkozzak az új hölgyeddel is – kacsintott rám.  

Ettől megkönnyebbültem. Tabitha nyilván beszél majd Melanie-vel, hogy végre továbbléphessen az életében. Hogy találjon valakit, aki úgy szereti őt, ahogy megérdemli.

Miután elmentek, csevegtem egy kicsit néhány kollégámmal, akik szintén eljöttek Tampába a meccsre.

A bokszot én foglaltam, de Linda bérelte ki a báltermet. Egyikünk részéről sem volt véletlen, hogy nem hívtuk meg Melanie-t sem a meccsre, sem a villásreggelire. Lindát megkértem, hogy hívja meg a szüleit, hogy béke legyen közöttünk. Úgy tűnt, ez sikerült is.

Linda jött oda hozzám, ahogy megindultam Abby felé.

– Hogy ment velük?

– Ahogy számítottam rá. Ivan rendben volt, de szerintem Tabitha nagyon fel van dúlva, hogy nem rendelheti meg a monogramos törölközőket. – Egy hete én is elmondtam ezt nekik. Még Abby nevét is említettem… – Linda!

– Nyugi, nyugi – ütögette meg a karom. – Előbb vagy utóbb úgyis megtudta volna. Melanie-ből sohasem lesz West.

– Én nem fogok megházasodni.

– Miért nem mented ki Abbyt? Elaina már azóta rágja a fülét, hogy bejöttetek.

Odamentem Abbyhez, aztán négyesben beálltunk a büfésorba. Mikor leültünk, Felicia csatlakozott hozzánk. Tudtam, hogy Jackson a játékostársaival lesz egészen addig, míg nincs vége a meccsnek.

– Nathaniel – mondta Felicia, ahogy leült. Ez volt a legbarátságosabb megszólalása, mióta ismerem.

Gyűlölt azért, amit Abbyvel tettem. Ha megtudná, hogy évekig figyeltem Abbyt… Ha Abby meg is bocsátana nekem, ő biztosan nem.

– Felicia – mondtam, viszonozva a köszöntését.

Három hetem maradt. Három hétig úgy csinálhatok, mintha minden rendben lenne.

– Hogy van Jackson?

Pár percig beszélt róla, aztán a játékról, a játékosokról, akikkel találkozott, a feleségeikről. Már láttam, hogy Jackson mit szeretett benne. Volt benne egy bizonyos… valami, ami jól illett Jacksonhoz.

Persze, azért nem volt egy Abby.  

– Mennyi ideje dolgozol a könyvtárban, Abby? – kérdezte Todd.

Felkaptam a fejem. Mi a franc van?

Ő feltűzött egy darab ananászt a villájára.

– A közkönyvtárban hét éve, de azelőtt a campus könyvtárában is dolgoztam.

– Igen? – kérdezte. – Akkor lehet, hogy láttalak? Sok időt töltöttem ott.

Megrúgtam az asztal alatt.

Mi a francot csinálsz? – mondtam neki hang nélkül. Szerencsére Abby nem látott semmit.

– Nem tudom – válaszolta. – De valószínűleg emlékeznék rád.

– Én is úgy gondolom – mondta Todd, mire még keményebben rúgtam meg.

Baszd meg! – tátogtam neki.

Ő felhúzta a szemöldökét. 

Elaina a férjére nézett, aztán rám. Igyekeztem kordában tartani magam, mert tudtam, hogy Abby is figyelni fog. Todd megköszörülte a torkát.

– Jobban szereted a közkönyvtárat, mint az egyetemit? – kérdezte Todd.

– Itt sokkal többféle ember van – mondta Abby. Mosolygott, de láttam rajta, hogy levette a köztünk levő feszültséget. – Meg az egyetemi társak sokszor nagyon kellemetlenek tudtak lenni. Mondtam én neked valaha is, hogy vegyél vissza magadból, vagy, hogy ne tépkedd ki a lapokat a bemutató példányból?

– Nem – nevette el magát Todd. – Erre biztosan emlékeznék.

A feszültség feloldódott.

Elaina kérdezett valamit még Jacksonról, és a beszélgetés hiba nélkül tért vissza a Super Bowlra. Todd felállt, hogy vegyen még ételt magának, és én is vele mentem.

– Mi a fene volt ez? – kérdeztem.

– Csak segítettem neked. – Felemelt egy vékony szelet szalonnát az ezüsttálcáról. – Szerinted ez elég ropogós?

– Nem érdekel a hülye szalonnád. – Néztem, ahogy még egy szeletet felvesz, és a tányérjára teszi. – Segíteni? Hogyan?

Arrébb lépett, a rántotta felé.

– Ha Abby emlékezne valakire, aki évekkel ezelőtt leskelődött utána, akkor így a jobb neked.

– Az már biztos.

– Szerintem tegyél egy kis kaját a tányérodra, különben tudni fogja, hogy csak tőlem akartál valamit. – Egy kanál tojást tartott felém. – Kérsz?

– Miért ne.

Rátette a tojást a tányéromra.

– Nézd, ha azt akarod, hogy maradjak ki ebből, akkor kimaradok. Csak egy szót szólj.

– Maradj ki ebből! – mordultam rá.

– Kint vagyok.

Tény, hogy a villásreggeli alatt nem hozta fel többé a Columbia könyvtárát, és nem kellett még egyszer a lábára taposnom.

✴ ✴ ✴ 

Mikor Abbyvel beléptünk a bokszba, megláttam a sarokban a sporttáskát. Lehajoltam érte. Igen, ez volt az a táska, amit ide kértem. Két takaró, jegyek a felső középszektorba, egy cipzáras zsák és egy rövid szoknya kellett hogy benne legyenek.

Lehunytam a szemem, és a tervezett dolgokra koncentráltam.

Szex, nyilvános helyen. Abby a „szívesen kipróbálnám” mellé tette az x-et a listáján.

Most itt lesz az alkalom, hogy megtegye.

Hálás voltam a szokatlanul hideg floridai időért. Ha egy átlagos február lett volna, a tervem nem működhetett volna; legalábbis, nem a Super Bowlon. Biztos vagyok benne, hogy kitaláltam volna valami mást, hogy Abbyvel a nyilvános szexet élvezzem, de így… Így felejthetetlen lesz.

Az első negyedben Abby a játékot nézte, Feliciával és Lindával beszélgetve. Időnként egy szégyellős mosollyal az ajkán felém pillantott.

Én még azt sem tudtam, hogy mennyi az eredmény. Túlságosan el voltam foglalva a mellettem levő gyönyörű barna nővel.

Percekkel a második negyed vége előtt kézen fogtam, és Linda felé fordultunk. Azt mondtam neki, hogy dolgunk van, és majd jövünk vissza. Abby még csak nem is kérdezte meg, hogy mi van. Egy szót sem szólt, amikor felvettem a sporttáskát.

– A tervem most kezdődik. – Ő értetlenül nézett. Átadtam neki a táskát. – Menj, öltözz át! Van egy plusz jegy is a csomagban. Ott találkozunk, még a második félidő előtt.

Szó nélkül átvette a táskát, és elindult vele a mosdók felé.

Ellenőriztem a zsebemet, hogy megvan-e a kondom és a jegy, és elindultam az új helyünk felé. Néhány sorral feljebb mentem, mint amennyire kellett, mert látni akartam, ahogy bejön.

Nem kellett sokáig várnom, hogy teljesüljön a vágyam. A tömegen átfurakodva odament az új üléseinkhez, és engem keresve körbenézett. Rajta volt a szoknya. Szívesen maradtam volna akár egész este ott, hogy nézzem őt, de túl hideg volt ehhez. Kellett a takaró köré.

És nekem meg ő kellett.

Leballagtam a lépcsőkön, mert már ott akartam lenni vele. Hogy a közelemben legyen.

Leültem mellé, és átkaroltam; kíváncsi voltam, mit szól ahhoz, amit mondok neki.

– Tudtad, hogy négy emberből három szokott fantáziálni a nyilvános szexről?

Mozdulatlanná vált.

Megnyaltam a fülét, és néztem, ahogy beleborzong.

– Az én véleményem az – nyaltam meg még egyszer –, hogy minek fantáziálni, amikor ki is lehet próbálni. – Erre közelebb húzódott. – A Super Bowlon foglak megbaszni, Abigail! – Megharaptam a fülcimpáját, amit egy kis nyögéssel jutalmazott. – Ha csendben maradsz, senki sem fogja megtudni.

Keresztbe, majd újra egymás mellé tette a lábát, és körbenézett. Persze senki se nézett minket. Senki sem törődött velünk. Túlságosan el voltak foglalva magukkal.

Megcirógattam a vállát, megsimogattam a haját. Halvány mosoly futott át az arcán.

Igen, ő is akarta.

– Állj fel, és tekerd magad köré a takarót! A nyílása hátul legyen! Az egyik lábadat tedd fel az előttünk levő korlátra!

Felpattant, és maga köré tekerte a takarót, pont úgy, ahogy kértem. Körülnéztem, és alaposan megfigyeltem az embereket. Most se figyelt senki. Olyanok voltunk, mint bármelyik másik pár, akik összebújnak a hidegben.

Végignéztem a tömegen, majd ránéztem az eredményjelzőre. A negyed az utolsó másodperceihez közeledett. Fogtam a másik takarót, felálltam, és Abbyhez simultam. Jackson és a csapattársai lefutottak a pályáról. Ráterítettem a takarót a vállamra, a másik felébe betekertem Abbyt.

A kezem megtalálta az utat fölfelé, és megsimogattam a mellét.

Megcsíptem a mellbimbóját.

Lihegni kezdett.

– Csendben kell maradnod! – mondtam neki ismét. Mi a fenét csináljak, ha túl hangos lesz, és felfedeznek? De már túl késő volt ezen gondolkodni, mert mindkettőnket elkapott a pillanat heve; nem nagyon törődtünk ezzel. Inkább hagytam, hadd történjenek a dolgok, és élveztem a jelent.

Közelebb húzódtam hozzá.

– Alig várom már, hogy benned legyek! – A takaró alatt a kezem felfedezte a testét, a markomba fogtam a mellét. – Olyan baromi jó érezni téged! Annyira beindítasz! – Nekinyomtam a csípőmet. – Érezd, hogy mit teszel velem! – A fenekéhez szorítottam a farkam. – Hogy milyen kemény leszek tőled!

A stadion elsötétedett, és én hátrább léptem, hogy kioldjam a nadrágom, és felhúzzam a kondomot.

– Dőlj rá egy kicsit a korlátra!

Először jobbra nézett, aztán balra, de aztán nekidőlt a korlátnak, és ráhajolt.

– Senki sem tudja – emeltem meg a szoknyáját. – Az embereket annyira lefoglalja a saját kis világuk, hogy nem is veszik észre, mi folyik körülöttük. – Mint amikor évekkel ezelőtt segítettél valakinek, amikor a Hamlet-felolvasásra mentél. – Életbevágóan fontos dolgok is történhetnének mellettük, akkor sem vennék észre. Ami, persze, most nem is baj. 

Füttyök, taps és kiáltások töltötték be a stadiont.

A szünetben a fő műsorszám lassan elkezdődött. Kihasználtam a növekvő káoszt, és belenyomtam a farkam Abbybe. Ő hangosan felnyögött.

A csípőmmel felvettem a zene ritmusát, és úgy nyomtam belé. De jó volt olyan mélyen benne lenni! Megfogtam a takaró két végét, és szorosabban öleltem át, és még jobban magamhoz húztam őt. Anélkül, hogy kértem volna, egy kicsit széjjelebb tette a lábát, hogy még jobban lökhessem tovább.

Megint végigpillantottam a körülöttünk levő embereken.

– Itt ez a sok ember, és senki sem tudja, mit csinálunk itt. – Visszahúztam a farkam, majd újra belé nyomultam. – Akár sikoltozhatnál is.

Ingereltem őt, a mellbimbója dörzsölgetésével megpróbáltam valami hangot kicsikarni belőle, de nem sikerült.

A következő számnál lelassítottam a mozgást. Ez most jó volt. Jó volt a lassúság, hogy pár pillanatig egyszerűen csak élvezem, hogy benne vagyok. Hogy tartom őt, és elraktározom az emlékeim közé azt, ahogy most érzem őt. Ahogy a karjaimban van. Ahogy a melege körülvesz. Ahogy a lélegzete lelassul egy kicsit, de a szíve még mindig ugyanúgy dörömböl a kezem alatt. Mindkét kezemmel ráfogtam a mellére, hogy érezzem alatta a dübörgést.

És, bassza meg, a következő szám még lassabb volt! Alig mozdultam most már, de a kapcsolat, az összekapcsolódásunk, ugyanúgy megvolt. Ha semmi sem lett volna már, csak az, ami ebben a pillanatban volt, az is elég lett volna. Akkor is élveztem volna ezt a részt, Abby odaadását és bizalmát, és nem törődtem volna vele, mi lesz még.

Ahogy az utolsó szám elkezdődött, a világ mintha megszűnt volna. A lökéseim gyorsultak, és tudtam, hogy már nem tartok ki sokáig. Lenyúltam Abby csiklójához, és megsimogattam. Ő még erősebben nyomta magát hátra, és szorítani kezdte a dákómat.

Egyre gyorsabban és gyorsabban mozogtam, és nekilöktem őt a korlátnak, ahogy egyre mélyebbre nyomakodtam belé. A csípőmmel köröztem és ráztam, majd a szám véget ért. Fények gyúltak körülöttünk. Erősen magamhoz szorítottam Abbyt, és úgy is tartottam, amíg a kondomba élveztem, és ő a farkam körül rángott.

Nem távolodtam el tőle, hogy ne keltsek ezzel feltűnést, és vártam, hogy a tömeg kissé megnyugodjon. De leginkább csak élveztem Abbyt a karomban, előttem. Vajon érzi, hogy dobog a szívem? Érzi, hogy milyen hatással van rám?

Ahogy az emberek lassan visszaültek az üléseikre, elhúztam Abbyt a korláttól, de a karomat ott tartottam körülötte. Lehúztam a kondomot, bedobtam egy nejlonba, ami már ott várt a táskában, és felhúztam a nadrágomat. Aztán megint az ölembe húztam őt, mert nem akartam, vagy nem tudtam elengedni még.

Orrommal végigszaglásztam a nyakát. Szexillata volt.

– Nahát – súgtam neki –, csodálatos volt ez a szüneti műsor!

Huszonötödik fejezet

Úgy szédelegtem, mint egy tinédzser az első randevúján. Volt már jó néhány nyilvános szex az életemben; egy üres parkban, egy üres parkolóban, de még a mozi hátsó sorában is, de ilyen pimasz dolgot még nem csináltam, hogy az ország leglátogatottabb meccsén, egy tömött stadionban csináljuk.

Mi van akkor, ha felvette a tévé?

Az ujjaimmal végigsimogattam Abby haját, és körülvett a samponjának virágillata.

De ki a franc törődik ezzel? Olyan sötét volt a műsor alatt a nézőtéren, hogy úgysem ismerne föl senki.

De amikor elhagyjuk a helyünket, hogy visszamenjünk a bokszba, az már más kérdés…

Nekem mindig is pókerarcom volt, mindig el tudtam rejteni az érzéseimet egy maszk mögé, de most még az én arcomra is kiülhetett az elképesztően jó szexben volt most részem kifejezés.

Abby sóhajtott, és fejét a vállamra hajtotta. Tudtam, hogy ő biztosan nem tudja elrejteni az érzéseit. Meg aztán elég sok időt töltöttünk már a családommal és a barátaimmal. Ezért szerettem volna még egy kicsit Abbyvel lenni, még akkor is, ha idegenek közt üldögélünk.

Így a következő negyedben ott maradtunk. Egyszerűen csak élveztük egymás társaságát. Úgy tettünk, mint aki a meccset nézi.

A negyed vége felé Abby az ölembe csúszott, és tudtam, hogy ha nem megyünk vissza a bokszunkba, több mindent kell majd eltitkolnunk, mint eddig. A helyzet úgy állt, hogy máris félig merev voltam.

– Lassan vissza kéne mennünk – mondtam neki, de nem engedtem el. – Tudod, miért kellett még várnunk? – Békés mosoly jelent meg az arcán. Mi a fenére gondolhat? – Mert az arcod abszolút mindent elárul. Nyitott könyv vagy.

Kivéve most. Mert most fogalmam sincs, mire gondolsz.

Felnevetett, és ettől nekem is mosolyognom kellett. Megcsináltam! Megnevettettem. Végre! Igaz, hogy nem tudom, mivel.

– Át kéne öltöznöd – biccentettem a ruhái felé. – Felicia leszedi a fejemet, ha meglát ebben a szoknyában.

✴ ✴ ✴

Amikor visszaértünk a bokszba, már nem is néztem a meccset. Csak akkor láttam, hogy a New York nyert, amikor Jackson felénk intett, és egy csókot dobott Feliciának. Bárcsak tudná, milyen jól éreztük mi is magunkat!

Abbyvel nem sokkal a díjátadás után mentünk el. Mondtam Lindának, hogy kedd este találkozunk a vacsoránál, és elköszöntem Toddtól és Elainától is. Toddot megöleltem, és bár egy kicsit dühös voltam még rá a villásreggelis bohóckodása miatt, úgy gondoltam, a legjobb szándékok vezérelték.

Mikor már a gépen voltunk, az órámra néztem. Késő volt már. Egy normál vasárnap Abby már elment volna a hétvége után. Szerettem volna még visszavinni a hálószobába, és magamévá tenni, de nem tettem. Ez nem fért volna bele az egyezségünkbe, és már így is túl sok mindent tettem az egyezségünkön kívül.

Ami arra emlékeztetett, hogy…

– Bejegyeztél szerdára? – kérdeztem. Nyilvánvaló volt, hogy szerdáig még várnom kell, hogy ismét együtt lehessünk. – Vagy csak Lindának mondtál igent?

– Reméltem, hogy beugrasz – villantott rám egy huncut mosolyt. Tehát beírt a naptárába. A jobb lábamat keresztbe tettem a balon, hogy elrejtsem az erekciómat.

– Akkor hát, szerdán. Irodalmi kutatás?

– Segítenem kell neked az irodalomban. De ha komolyan csinálod, a következő alkalommal jobb leszel, mint Mark Twain és Jane Austen.

– Komolyan? És milyen?

– Olyan, mint Shakespeare – dőlt hátra az ülésen, majd lehunyta a szemét.

Szerencsére sok-sok Shakespeare-kötetem volt otthon.

✴ ✴ ✴

Todd kedden délután felhívott, és bocsánatot kért a vasárnapi viselkedéséért.

Azt mondta, csak segíteni próbált, de rosszul tette, hogy megpróbálta felrázni Abby emlékeit. Elfogadtam a bocsánatkérését. Ő megköszönte, majd azt mondta, hogy bár tudja, milyen nehéz, de az a helyes, ha beszélek Abbyvel.

Arra gondoltam, felhívom Pault, de aztán eszembe jutott, mennyire kiakadt azon, hogy nem gondoskodtam megfelelően Abbyről, és ha megtudja, hogy hazudtam is neki, azonnal jegyet venne a New York-i járatra. És persze, igaza lenne, de épp most koptattam le Toddot, és nem akartam, hogy most megint valaki más mondja meg, mit kell tennem.

Aznap este Lindával vacsoráztam, aki folyton az Abbyvel tervezett ebédről beszélt. Rosszallóan kérdezte, hogy miért nem vittem el őt soha hozzá vacsorára, mire azt mondtam, hogy Abby nem érezte volna jól magát, ha Felicia nem jöhet el. Linda erre megrázta a fejét, és azt mondta, őt is nagyon szívesen látja.

Erre a fordulatra vártam; áttértünk a Super Bowlra, és perceken belül el is felejtettük, hogy Abbynek csatlakoznia kéne a családi vacsorákhoz.

✴ ✴ ✴

Láttam, hogy Abby nem szőrtelenített, amikor szerda délután megjelentem a Ritka Könyvek Gyűjteményében a találkozónkra. Ettől egész héten ideges voltam. Mi lesz, ha nem gyantáztat, pedig megmondtam neki? Úgy éreztem magam, mint aki a falba verte a fejét. Meg kell büntetnem őt.

A fene essen belé!

Hogy lehet így hétvégét kezdeni a meztelen Abbyvel – a szobámban, az ostorpadon?

Nem volt már semmi remény, csak a büntetés. És mivel nem volt leírva, hogy milyen büntetés jár a gyantázás elmaradásáért, ki kell majd találnom valamit.

Húsz ütés egy óra elmaradt alvásért túl sok volt. Ezt már tudtam. De mi lehet elfogadható azért, hogy nem engedelmeskedett a világos utasításomnak? Húsz nem. Tizenöt? Vagy a kettő között? Vagy tizenhárom?

Legyen tizenhárom?

Igen. Legyen.

Mert ezúttal megadom neki utána a szükséges gondoskodást. Ezúttal jobban felkészülök. Nem úgy, mint előző alkalommal.

Péntek reggel eljöttem a városból, mert úgy döntöttem, a birtokomon dolgozok, hogy megfelelően előkészülhessek a hétvégére. Először is, felcsavartam a fűtést. Abby egész hétvégén meztelen lesz, és nem akartam, hogy megfázzon. Megnéztem a hot tub hőmérsékletét is, és törölközőket készítettem be a mellette levő pihenőházba. Vacsorára paellát készítettem.

Behúztam az ostorpadot a szobámba.

Kivittem Apollót, és néhány percig dobáltam neki a labdát. Miután az előző hétvégét a kutyapanzióban töltötte, most nem volt szívem elküldeni hosszabb időre.

Mindent úgy előkészítettem, ahogy csak tudtam, aztán járkálni kezdtem. Föl s alá az előtérben. Föl s alá. El a bejárati ajtóig, aztán vissza a konyhaajtóig. A fülemet hegyeztem, jön-e már az autó.

Apolló előbb hallotta meg, mint én.

– Ül, jó kutya – mondtam, amikor nekirontott az ajtónak, és kaparni kezdte.

Visszanézett rám, és vinnyogott.

Ez így nem lesz jó.

Gyorsan elvittem Apollót a konyhába, és rázártam az ajtót. Mire visszaértem az előtérbe, megszólalt a csengő. Lassan kinyitottam az ajtót.

Kérlek, kérlek, kérlek!

Azzal a mosollyal lépett be, amit úgy szerettem.

Ó, Abby! Ez nem olyan dolog, mint az, hogy bugyi van rajtad! Múlt szombaton nem parancsoltam meg, hogy ne legyen. De azt igen, hogy gyantáztass!

– Vedd le! Vasárnap visszakapod – mutattam a ruhájára.

Hátat fordítva lassan lehúzta a pulóverét, majd letette. Aztán visszanézett a válla fölött, és kikapcsolta a melltartóját.

A mindenit! Egy egész kis sztriptízt hoz össze!

Ez azt jelenti, hogy gyantáztatott, nem?

A melltartó hamarosan csatlakozott a pulóveréhez a földön.

De az is lehet, hogy megpróbál távol tartani ezzel a vetkőzéssel.

Egyik lábamról a másikra álltam.

Szembefordult velem, és ahogy megláttam félmeztelenül, megkeményedett a farkam. A kezét végigcsúsztatta a testén, a farmere gombjáig.

Igen, vedd csak le! Hadd lássam!

Gyakorlott ujjakkal kigombolta a farmerét. Rám nézett, és lassan letolta a nadrágot a csípőjén. Egy kis mozgás, aztán a két csípőcsontja, és… Nincs rajta bugyi!

Még lejjebb csúszott a nadrág.

Gyantáztatott.

Egy világ súlya esett le rólam. A nadrágja lehullott a márványpadlóra, és én megindultam Abby felé, hogy megöleljem. A csupasz puncijának látványa kőkeménnyé tett. Nem lesz büntetés. Semmi. Csak mi leszünk. Együtt.

Hátratoltam az előtér közepén levő plüsspadhoz.

– Nagyon elégedett vagyok, hogy követted az utasításomat – mondtam. Ő leült a pad szélére, és széttette a lábát. – Bevallom, szerdán egy kicsit aggódtam miattad. – Leguggoltam, hogy az arcom egy vonalba került a puncijával. – Ezért el kell, hogy fenekeljelek, de ez most még ráér. – Felnéztem, hogy lássa, milyen fajta fenekelésre is gondolok. – De most, azt hiszem, meg kell kóstolnom ezt a finom, csupasz puncit!

Megpusziltam pontosan a csiklóját. Ő felnyögött, és hátradőlt a padon. Én megnyitottam őt az ujjammal, és lenyaltam az ajkak közt összegyűlt nedvességet. Hű, bassza meg! Milyen jó! Mindig milyen jó! Ráérősen csináltam, örülve annak, hogy nincs büntetés, és most csak rá koncentrálhatok. Ismét meg akartam neki mutatni, hogy gyönyörű engedelmessége milyen jutalmat érdemel.

Megfogtam a térdeit, és felnyomtam őket, hogy a sarkai a padon legyenek. A helyzete nagyobb hozzáférést engedett a testéhez. Végigsimogattam az oldalát, majd a mellbimbóival kezdtem játszani. Ő hátrahajolt, közelebb nyomva hozzám a csípőjét. Én végignyaltam a rését, és még egy puszit adtam a csiklójára.

Éreztem, hogy lassan megszűnik benne a feszültség, és átadja magát nekem, hogy a gyönyör költözzön a testébe. Még egyszer megnyaltam, mintha szárazra akarnám nyalni; játszani akartam vele, miközben élvez. Játékosan cirógattam a mellbimbóját is, és jó volt érezni, hogy remegett a kezem alatt.

Megkönnyebbülésemet az Abbynek okozott élvezettel fejeztem ki. Az ujjammal és a számmal mutattam meg neki, hogy milyen elégedett vagyok. Simogattam az ujjbegyemmel, játszottam rajta a nyelvemmel, és harapdáltam a fogammal. Viszonzásképpen ő összeborzongott a kezem alatt. Nyögései visszhangoztak a tágas helyiségben, ahogy visszaverte a hangokat a márványpadló.

Most még mélyebbre nyomtam belé a nyelvem, és éreztem, hogy megfeszül körülöttem. Igen. Gyorsítottam a tempón, mert semmit sem akartam jobban, mint érezni, ahogy a nyelvem körül élvez.

– Ó, kérlek!... – sóhajtotta.

Igen!

A lélegzete elakadt. Beszívtam a csiklóját, mire görcsösen rángani kezdett a csípője. A teste megfeszült, ahogy hullámokban öntötte el az orgazmus.

Fogtam a lábát, finoman letettem a padlóra, és összetettem a térdeit. Ő elégedetten sóhajtott.

– Szeretem így. – Végigsimogattam a csupasz bőrét, mire még egy apró rángás futott végig a testén. – Csupasz vagy, mert kértem. Fájt?

– Nem annyira, hogy ne tudtam volna elviselni.

Jobban szerettem, ha az alávetettjeim gyantáztatnak. Általában nem követeltem meg tőlük, de néhány hónap múlva meg szoktam kérni őket erre. Az egyik részem kellemetlenül érezte magát amiatt, aminek kitettem őt. De csak rá kellett néznem, és máris mindent elfelejtettem.

Felálltam, és megfogtam a kezét.

– Jöhet a vacsora?

Azt vártam, hogy szégyellős lesz. Hogy kényelmetlenül érzi magát a meztelensége miatt. De meglepett, mert ahogy felült, belesimított a hajamba.

A pillantásom a mellére tévedt.

– Igen, kérlek, mester!

Igen, kérlek?

Mi igen kérlek?

Megfogta a kezem, és felállt.

– Mit főztél?

Ja, értem. Vacsora. Evés. Étel.

Csak győzzem ezt a hétvégét!

✴ ✴ ✴

A paella nagyszerű ötlet volt. A fűszeres rizs, a zamatos garnélarák és a csirkehús láthatóan ízlett Abbynek. Szinte mindent megevett, ami a tányérján volt.

Oké, döntöttem el, nem beszélgetünk komoly dolgokról vacsora közben. Valószínűleg az egész hétvégén sem. Addig nem, amíg meztelen.

Eszembe jutott, hogy mégis beviszem a játékszobába, ahogy terveztem. Már csináltuk ezt Tampa előtt és Todd előtt. De aztán úgy döntöttem, hogy maradjunk a hálószobánál. Legalábbis addig, míg el nem mondtam neki az igazat, és ő úgy nem döntött, hogy marad.

Kérlek, engedd, hogy maradjon!

Mivel úgy döntöttem, hogy nem beszélek még vele, félretoltam a gondolatot, és az itt és most került előtérbe. Itt van Abby az asztalomnál, meztelenül. Arról pedig, amit ma este fogunk csinálni…

– Abigail – szólaltam meg, és letettem a villámat. Ő rám nézett, és várta, hogy mit fogok mondani. – Attól tartok, hogy… khm… a múlt héten egy kissé fel voltam dobva, és… talán olyasmit mondtam… szóval, túlbecsültem a képességeimet.

A villája a szája felé félúton megállt a levegőben.

– Micsodát?

– Az ötszöri alkalom – köszörültem meg a torkom – meglehetősen nagy eredmény lenne.

– Egyszer már elérted – döntötte meg a fejét. Aztán elpirult, és lenézett a tányérjára.

– Nos, igen – válaszoltam. – Mindegy is, milyen lenne ez nekem, de az öt alkalom mindenképpen megerőltető lenne neked. – A számhoz emeltem a borospoharamat, és ittam egy jó nagy kortyot. – És ez tönkretenné a holnapi tervemet.

Kimondtam a szavakat, de valójában szerettem volna fölvinni a lépcsőn, rádobni az ágyra, és ott tartani néhány hosszú, izzadságos órára. Hátratoltam a székem, készen rá, hogy kivitelezzem a tervem legalább két-három alkalommal, mikor eszembe jutott az ostorpad.

Még mindig a szobámban volt.

– Abigail! Szedd le az asztalt, és találkozzunk az előtérben! Mindjárt visszajövök.

Otthagytam a konyhában, felrohantam a lépcsőn, és visszavittem az ostorpadot a játékszobába. Nem tudtam, hogy hallja-e, amit csinálok, vagy sem.

Mikor visszaértem a lépcsőhöz, ott állt, és várt rám. Egy finom kéz végigsimított a plüsspad karfáján. Háttal volt nekem, és mikor visszaértem, lassan fordította felém a fejét. Találkozott a tekintetünk.

Az idő lelassult. Aztán egészen megállt.

Ide tartozik.

Az életem olyan kirakós volt, amiből egy darab hiányzott; és most ez a darab is a helyére került.

Abby.

Az egy százalékom.

Teljes volt a kép. Lenyűgözve álltam, és néztem, ahogy az egész arcát felém fordította.

Elegáns szemöldökét felhúzta, épp csak egy kicsit, és elmosolyodott.

Rajta tartottam a kezét, miközben lehúztam magamról az inget, és kiléptem a nadrágomból. Ahogy a dákóm felpattant, majdnem elélveztem. Ő csak várt.

Nem jutunk el az ágyig.

– Gyere ide – mondtam szinte hörögve, és ő odasiklott hozzám a márványpadlón.

Nem jutunk el a lépcsőig sem.

Az előtér halvány fényt nyújtó lámpái megcsillantak a nyakörve gyémántjain.

Enyém.

Beakasztottam az ujjam a nyakékbe, és magamhoz húztam.

– Akarlak. És magamévá is teszlek. Itt, most.

– Igen, mester.

– Ülj a harmadik lépcsőfokra!

Ahogy letelepedett a lépcsőre, lustán végigsimogattam a farkam.

A lépcső nem volt tervben, de jó volt ez így. A tervek változhatnak. A változás jó.

Különösen akkor, ha ennek következtében Abbyt a lépcsőn fogom megdugni.

– Tedd a lábad a második lépcsőre, és dőlj hátra a könyöködre!

Gyorsabban kezdtem húzogatni a farkam. Hát, ez most nem lesz lassú!

Talán majd a harmadik kör. A második kemény és gyors lesz a lépcsőn.

Leengedtem magam, vigyázva, hogy ne nehezedjek rá.

– Tetszik így neked? – Ebben a helyzetben a melle kiemelkedett, még meztelenebbé és sebezhetőbbé téve őt. – Szeretnéd, hogy a lépcsőn dugjalak meg?

– Szolgálni akarlak. – A szeme elhomályosodott és elsötétült. – Ott és úgy, ahogy kívánod.

– Maradj mozdulatlan! – Markomba vettem a mellét, és megfricskáztam a bimbóját. A teste megfeszült, de mozdulatlan maradt. – Akkor szolgálj a lépcsőn!

Órákig tudtam volna örvendezni azon, ahogy ott ült széttett lábakkal, de már nagyon kanos voltam. Tudtam, hogy ő is rövid időn belül éppolyan kész lesz, mint én. Játszottam a testén, mindent megtettem, amiről tudtam, hogy szereti. Finom, gyengéd érintésekkel kezdtem, és csak fokozatosan váltottam a durvább simogatásokra és keményebb érintésekre. Végigkóstoltam őt, a melle aljának sós ízétől a nyakának halványan fémre emlékeztető ízéig. Ő egész idő alatt nem mozdult, bár már lihegett, és dübörgött a szíve.

Végül ráereszkedtem, és az egyik kezembe vettem a két csuklóját. A teste kinyújtózott a testem alatt.

– Engedd el magad, Abigail! Mozogj, ahogy szeretnél! – Erre átölelt a lábával, és közelebb húzott. – Készen állsz a farkamra?

Ő nyelt egyet, és elcsukló hangon válaszolta:

– Igen, mester!

De még ingerelni akartam egy kicsit. Szabad kezemmel végigsimítottam a fenekén.

– Egy nap, nemsokára, bemutatlak a korbácsomnak. – A lélegzete elakadt, mire megcsíptem az egyik arcán. – Imádni fogod. Garantálom.

Elengedtem a kezét, és lekönyököltem a feje magasságában.

Odaillesztettem a csípőmet, és a rudamon éreztem a nedvességét.

– Fogd a faszom, és tedd be magadnak!

A keze közénk csúszott, és meleg ujjai rám fogtak, megsimogatva a makkomat. De nem pazarolta az időt, hanem azonnal magába irányított, és mindketten felnyögtünk, ahogy a csípőjét megemelve behúzott magába.

– Igen – mondtam. – Erre gondoltam.

Imádok benne lenni, de most kényszerítettem magam, hogy mozdulatlan maradjak.

– Dolgozz magadon velem! Mutasd meg, mennyire akarod a farkamat!

Válaszul megemelte a csípőjét, hogy mélyebbre jussak, és gyors ritmusban mozogni kezdett. Fejemet a nyakára ejtettem, és beszívtam az illatát, miközben forró nedvességével dolgozott rajtam.

Végül képtelen voltam mozdulatlan maradni. Újra meg újra döngölni kezdtem. A lábai leoldódtak rólam, és ahogy letámaszkodott velük a lépcsőre, tudtam, hogy már nem tart soká. Egyik kezemet kettőnk közé téve megsimogattam a csiklóját.

– Élvezz egy nagyot nekem! – mondtam, mire megszorult körülöttem. – Most, bassza meg!

Finoman megcsíptem a csiklóját, elindítva az orgazmusát.

Még egyszer benyomtam neki, aztán hagytam, hogy átvegye a hatalmat fölöttem az élvezet.

Ő hátradobta a fejét a lépcsőre, és a teste másodszor szorult körém.

Ahogy a lélegzetünk lelassult, a mellemhez húztam őt.

– Fel tudsz állni?

Ő tapogatózva kinyújtotta a lábát.

– Azt hiszem.

Megmasszíroztam a csípőjét, majd lementem a térdéhez, hogy enyhítsem a feszülést.

– Gyere! – Felálltam, és felé nyújtottam a kezem. – Menjünk föl! Van valami, amit meg akarok próbálni.

Kezemet a nyaka alatt tartottam a hátán, úgy mentünk fel a lépcsőn. Tetszett, ahogy ringott a csípője. Mikor elértünk a szobájába, hozzá fordultam.

– Tartsunk egy kis szünetet. Találkozunk tíz perc múlva a hálószobámban.

Míg Abby a fürdőszobában volt, én előkészítettem a hálószobát; meggyújtottam a gyertyákat, lehúztam a sötétítőket. Aztán lementem az előtérbe, és összeszedtem a ruhákat. Az enyémeket betettem a mosásba, az övét az ágyára.

A következő kört lassabban akartam, hogy mindketten élvezhessük és ízlelgethessük egymást. Nem tudom, mennyi időt voltunk már együtt, de ha az együttlétünk egyszer véget ér, azt akartam, hogy Abby szép emlékekre tekinthessen vissza.

Az egyik részem kétségbeesetten az ágyamban akarta őt tartani egész éjjel, hogy a karomban aludjon, de azt mondtam magamnak, hogy még nem. Ha két hét múlva is itt marad, akkor meghívom, hogy aludjon velem egész éjszaka.

Egyáltalán nem érezte magát kényelmetlenül, amikor belépett a hálószobába. Látta, ahogy ott állok, aztán lenézett a padlóra.

– Ott van néhány párna az ágyon – mondtam neki. – Gyere, és állj négykézláb!

Egyetlen pillanatnyi tétovázás nélkül odament az ágyhoz, majd felment rá.

– Tedd a fejed a párnára! – mondtam neki.

Követte az utasításomat, és úgy helyezkedett el, hogy a feje oldalra nézett, két karja a feje mellett volt.

A párna alá nyúltam.

– Tudod, hogy mit rejtettem ide, alá? – Ő nem szólt semmit, mire előhúztam a játékot. – A lovaglóostort!

Libabőrös lett.

– Mmmmm – húztam végig a lovaglóostort a gerincén, könnyedén érintve őt. Épp hogy tudja, ott van. – Emlékszel, mit mondtam az előtérben?

Csendben volt, továbbra is.

– Szerdán egész nap, csütörtökön, és még ma is, aggódtam. – Most visszafelé húztam végig rajta a lovaglóostort. – Azt hiszem, megérdemelsz egy fenekelést azért, mert aggódnom kellett. – A két lába közé csúsztattam. – Tedd széjjelebb a lábad!

Ő széttette a lábait, és mindkét kezével megragadta a párnát. Én finoman megcsapkodtam a combját.

– Ilyen rossz kislány! Aggódnom kell miatta! – A fenekéhez vittem a lovaglóostort, és megütöttem, keményebben. Ő felnyögött, és lehunyta a szemét. – Ezt szereted, igaz? – Még egyszer ütöttem, és ő megharapta a párnát.

Az ujjamat a bejáratához csúsztattam.

– Rossz kis Abigail! – töröltem le ujjammal a nedvességet róla. – Felizgul a lovaglóostorra! – Megérintettem az ostorral. – Itt akarod, ugye?

A párna még mindig a szájában volt.

Kuncogtam, és odasuhintottam a lovaglóostorral még néhányszor a puncijára. Ő motyogott valamit. Nem értettem, hogy mit, mert a párnán át mondta. Újra meg újra végighúztam a fenekén a nyelét, majd oda is ütöttem néhányszor. Épp annyira, hogy halvány rózsaszín nyomokat hagyjon. Épp annyit, hogy majdnem eljusson a csúcsra.

Aztán letettem a lovaglóostort, és hátraléptem. Hagytam neki néhány pillanatot, hogy rájöjjön: abbahagytam. Mikor lelassult a légzése, mögé kerültem, és ráhajoltam a testére.

– Mondd csak, Abigail – súgtam neki –, volt már bárki, aki elérte a Gpontodat?

A fejét rázta.

– Válaszolj! – Alulról a markomba fogtam a mellét. – Szeretnéd tudni, hogy megtalálom-e?

– Igen, kérlek!

– Igen, kérlek, mi? – csaptam a fenekére.

– Igen, kérlek, mester!

– Mmm. – A kezemmel a csupasz bejáratához értem, és szétkentem a nedveit. – Mit gondolsz, itt? – Semmi. Becsúsztattam az egyik ujjamat. – Vagy itt? – Még mindig csend. Még egy ujjamat mellé tettem. – És itt milyen?

– Még mindig csend. Mellétettem még egy ujjam. – Itt? – Semmi.

Begörbítettem, és mélyebbre nyomtam az ujjaimat. – És itt?

A csípőjével ellentartott nekem, és egy kis nyikkanást hallatott.

Ó, igen. Itt van.

– Azt hiszem, megtaláltam. – Tovább simogattam az ujjammal a helyet, mire majdnem leesett az ágyról. Aztán kihúztam a kezem, és a farkamat tettem be helyette. – Lássuk, megtalálom-e megint.

Egyetlen lökéssel nyomtam be mélyre. Egy elégedett sóhaj volt a válasz.

Mindenemet összeszedtem, hogy ne döngöljem megint, mert most lassú akartam lenni. Könnyed. Hogy hosszan tartó legyen az egész. Egy kissé visszahúztam, és kezemmel végigsimogattam a hátát. Szétterpesztett ujjaimmal megcirógattam a finom lapockáit, a tarkóját, és beletúrtam a hajába.

– Olyan jól vagy most alattam! – Erre jobban betámasztott nekem. – Olyan mohó vagy! – A markomba vettem a melleit. – És még előttünk az egész éjszaka. Az egész hétvége. – A kezem a csípőjére csúszott. – Minden porcikádat meg akarom jegyezni. Minden részedet meg akarom érinteni.

Megfogtam a csípőjét, és lassú, egyenletes ritmusba kezdtem, ügyelve, hogy megérintsem azt az érzékeny részt belül.

– Ez az? – kérdeztem, mikor a csípője megakadt válaszul. – Megtalálta a farkam is? – Elfordítottam a csípőm, és újra löktem. Erre felvinnyogott. – Ah, igen! Azt hiszem, megvan.

A golyóim már fájtak, és a farkam megkönnyebbülésre áhítozott, de továbbra is lassú maradtam, és akkora erővel értem el ott, hogy eljusson az élvezet széléig, de még ne zuhanjon bele. Mindketten ott imbolyogtunk bizonytalanul.

Néhány percig tartottam a ritmust, de éreztem, hogy mindketten többre vágyunk. Lassan, fokozatosan gyorsítottam, és apránként erősítettem is a lökéseket. De már nem kellett sok hozzá, hogy mindkettőnk teste átvegye az irányítást, és azon vettem észre magam, hogy teljes erőből lököm neki.

Szegény Abby. Olyan hosszan és olyan keményen izgattam! A teste egészen megfeszült, remegett alattam, a feje már messze volt a párnától.

– Ez az! – mondtam, és meghúztam a haját, miközben löktem neki tovább.

– Élvezz egy nagyot nekem!

Ő válaszul azonnal eljutott az orgazmusig, megszoruló izmai pedig beindították az én orgazmusomat is. Hátrahúztam a fejét, és mélyen, teljes erőből élveztem belé.

Ez a nő – gondoltam, mikor mindketten lerogytunk az ágyra –, ez a nő lesz nekem a megoldás.

✴ ✴ ✴

Másnap még magabiztosabb lett. Figyeltem, ahogy egyre jobban érzi magát a bőrében, ahogy a házban járt-kelt. Szombat délelőtt egy vastag, puha fürdőköpenyt adtam rá, és kimentünk ázni a kinti meleg medencébe. Elernyedve ültünk a vízben. Az ég különös volt – kemény és szürke –, az idő kegyetlenül hideg volt. De mi egymás karjában élveztük egymást.

Aznap délután, mivel nagyon tetszett, ahogy viselkedett, adtam neki egy másik köpenyt, és azt mondtam, tölthet egy kis időt a könyvtárban is. A következő néhány órában a díványon összekucorodva olvasott, csak a lábujjai lógtak ki a köpeny melegéből. Én később csatlakoztam hozzá, egy kicsit zongoráztam, majd mindketten a magunk világában töltöttük a délutánt.

✴ ✴ ✴

Másnap a mobilom ébresztett. Pislogtam néhányat, átfordultam az ágyban, és felvettem.

– Tessék! – szóltam bele, és meg se néztem, hogy ki hív.

– Mondd meg Abbynek, hogy felvettem Feliciát! – Jackson volt az. – Most itt van nálam.

– Micsoda? – A fenébe, kell egy kávé.

– Mondd meg Abbynek – ismételte meg egy sóhajjal, külön-külön hangsúlyozva a szavakat –, hogy nálam van Felicia.

– Jackson! – szóltam, és a szememet dörgölve felültem. – Mi a francért hívsz föl ezért – az ágy melletti órára pillantottam – vasárnap öt óra harminckor?

Egy mély sóhaj hallatszott a vonal másik végéről.

– Talán elkerülte a figyelmedet, de épp most van New York újkori történetének legnagyobb hóvihara.

– Micsoda?

Kiugrottam az ágyból, és kinéztem az ablakon.

– Ma éjjel kezdődött. Mindenkit váratlanul ért.

Fehérség. Amerre csak láttam, csak fehérség volt, és egyre csak hullott a hó.

– Mikor… mi? – kérdeztem összevissza.

– Nem nézted tegnap a híreket? Mondták, hogy hó fog esni, de azt nem, hogy ennyi.

Nem. Nem néztem a híreket. Nem néztem a számítógépemet sem, nem olvastam az e-mailjeimet. Abbyvel voltam elfoglalva.

Hogy bassza meg…!

Ja, igen. Hát, azzal voltam elfoglalva.

– Halló! – mondta Jackson. – Ott vagy, Nathaniel?

Ismét megdörzsöltem a szemem.

– Hallom. Jó, megmondom Abbynek. – A fejem dörömbölni kezdett. – De még alszik.

– Oké. Hívja fel Feliciát, ha felébredt!

– Megmondom neki. Kösz, Jackson.

Tiszta ruhát vettem fel, és lementem a konyhába kávét csinálni. Az ablakot több mint egy méter magasságig hó borította be, és még mindig esett.

Hóvihar.

Nem lehet elhagyni a házat.

Ha Abby felébred, megmondom neki, hogy öltözzön fel, hogy kényelmesebben érezze magát, amikor ezt megbeszéljük. Mert most új szabályok, új helyzetek, új mindenféle jön.

Abby és én bezáródtunk a házamba, ki tudja meddig.

Ott motoszkált bennem, hogy ennek nem lesz jó vége.

Huszonhatodik fejezet

Még mielőtt beszéltem volna Abbyvel, megpróbáltam eltervezni ezt a hetet. Az étkezéseket felváltva készítjük.

A hétvégét leszámítva nem fog szolgálni engem. Az alávetettem, igen, de egyenlők vagyunk a szó valódi értelmében. Nem hagyom, hogy hét közben is szolgáljon engem.

Abbyt láthatóan nem rázta meg az új helyzet. Feltett néhány kérdést, de úgy látszott, könnyedén veszi a dolgokat. De én egész vasárnap úgy éreztem, mint aki vékony jégen járkál. Ha azt mondom, hogy a hóvihar komolyan betett a terveimnek, akkor nagyon keveset mondtam. Nyugtalanságomat sikerült a felszín alá nyomnom, legalábbis annyira, hogy Abby ne érzékelje.

Nem tudhattam, mennyi ideig leszünk összezárva; nagyjából egy hétre számítottam. Megoldom ezt a hetet, biztattam magam. Nagy ez a ház, és itthon is tudok dolgozni.

De az, hogy ilyen hosszú időt eltöltsek egy szubbal – és különösen Abbyvel –, megijesztett. Attól féltem, képtelen leszek elrejteni az érzéseimet egy teljes hétig. Valami megroppan majd.

Valószínűleg én.

Vasárnap délután, miután felküldtem Abbyt, hogy öltözzön föl, bementem a konyhába. Házi kenyér és egy tápláló marhapörkölt jól hangzott. A kenyér dagasztásának ismétlődő mozdulatai lefoglalták az agyamat. Mint a zongorázás.

Hat harminckor jött be Abby a konyhába. Magas nyakú pulóverben és farmerben volt. Egész héten meztelenül néztem őt, ahogy a házamban jöttment, de így, felöltözve sem volt kevésbé elragadó. Csak néztem őt, és lelki szemeimmel felidéztem a rejtett helyeket a ruhája alatt.

– Éhes vagy már? – kérdeztem, és kihúztam neki egy széket.

– Igen. Köszönöm. – Leült. – Finom illat van.

Valóban, a konyhában frissen sült kenyér illata érződött, egy csöpp fokhagymával, hagymával és marhahússal keveredve. Tökéletesen illett a kinti hóeséshez.

Lecsavartam a fényt a konyhában, és felgyújtottam a kinti világítást. A hó még mindig esett, és a lámpák gyönyörűen ragyogtak benne. Csöndben ültünk egy darabig, és csak néztük a havazást.

Csináld! – mondtam magamnak. Megszorítottam a kanalam, és éreztem, hogy gyorsabban ver a szívem. – Csináld! 

Megköszörültem a torkom.

– New Yorkban nőttél fel?

– Indianában. Felicia és én középiskola után jöttünk ide. – Lenyelt egy falat pörköltet. – Szeretem ezt a várost. Ahogy mindig ugyanaz, de mégis, mindig más.

Hátradőltem a székemen.

Látod? – mondtam magamnak. – Képes vagy te a beszélgetésre is! 

– Szeretem, ahogy gondolkodsz – mondtam.

– Te gondoltál már arra, hogy valahol máshol élj?

Eltöprengtem egy pillanatig.

– Nem. Egyszer gondoltam Chicagóra, csak hogy kipróbáljak egy másik várost is, de nekem itt vannak a gyökereim. Az otthonom, az üzletem, a családom. Nem akarok innen elmenni. – Eszembe jutott, hogy ő talán gondolt rá, hogy máshol éljen. Már a gondolat is elszomorított. – És te?

– Nem. Nem tudnám elképzelni, hogy máshol éljek.

Kellemes csönd telepedett ránk, és a hóesést néztük. Néha beszéltünk erről-arról. Vacsora után leszedtem az asztalt, és eltettem a tányérokat. Abby letörölte az asztalt és a pultot, bár mondtam neki, hogy nem kell.

Utána a nappali felé indultam, ő pedig elindult a könyvtár felé. Pont jó így, gondoltam. Meg kell néznem a híreket. Abby pedig, úgy tűnt, egyedül akart lenni.

Másnap ő készítette a reggelit; francia tósztot, a specialitását. A hó még mindig esett, bár már kevésbé. Elmondta, hogy előző este felhívta Feliciát, és úgy tűnik, jól érzi magát Jacksonnál. Biztosítottam róla, hogy a penthouse teljesen biztonságos hely. Jacksonnak rengeteg ismerőse van a közelben, és majd gondoskodik róla.

Mikor véget ért a reggeli, kivittem Apollót, majd fölmentem a hálószobámba. Elintéztem néhány telefont, elolvastam az e-mailjeimet, majd az ablakon bámultam kifelé, azon merengve, hogy mit csináljak ebédre, amikor valami zene dübörgő basszusa hallatszott fel lentről.

Abby?

Lementem a lépcsőn, Apollóval az oldalamon.

Porolt. Legalábbis, azt hiszem, porolt. Egy poroló volt a kezében, és a hangszóróból áradó zene ütemére perdült-fordult. Én csak álltam és bámultam. Tudtam, hogy Abby gyönyörű nő, de ahogy mozgott, ahogy táncolt… szinte valami ősi késztetést éreztem magamban.

A szám még néhány percig tartott, és úgy porolta le a nappalimat, hogy észre sem vett engem. Nyilvánvaló, hiszen ha észrevette volna, hogy nézem, megállt volna.

De egyszer minden véget ér, mint ahogy ez a szám is. Egy utolsót simított az asztalomon a porolóval, majd megfordult.

Nagyot ugrott, ahogy meglátott. Egészen megdöbbent.

– Abigail, mit csinálsz? – Alig álltam meg, hogy ne nevessem el magam.

– Porolok.

Porol. Mint egy takarítónő.

– Van erre egy házvezetőnőm. – Ő nem az. Nem kéne dolgoznia a házamban.

– Igen, de ezen a héten nem tud jönni. Vagy igen?

Oké, ebben igaza lehet.

– Azt hiszem, nem. De ha ragaszkodsz hozzá, hogy hasznossá tedd magad, kimoshatnád az ágyneműmet. – A lepedőt ki kellett mosni, különösen a hétvégi tevékenységünk után, bár én tulajdonképpen élveztem, hogy Abbyillata van. – Valaki egészen összekoszolta a hétvégén.

Csípőre tette a kezét.

– Tényleg? Micsoda vakmerőség!

Attól, hogy a hétvégére gondoltam, kezdett megkeményedni a farkam. A vasárnapi megbeszélésünkkor azt mondtam Abbynek, hogy ezen a héten nem várok el tőle semmiféle szexuális tevékenységet, hogy minden menjen a maga természetes módján. Az az igazság, hogy nem tartottam túl jó ötletnek a szexet. Ragaszkodni akartam az eredeti megállapodásunkhoz, és ez azt jelentette, hogy nincs szex, amíg be vagyunk havazva.

– Jut eszembe – mondtam, ahogy egy új gondolat ébredt bennem –, kiveszem a jógát a gyakorlataid közül.

– Tényleg? – kérdezett vissza, és még nem láttam őt ennyire megkönnyebbültnek.

– Igen. És beteszem a porolást.

Aztán otthagytam őt, hogy ebédet készítsek.

Csirkesalátára gondoltam. Ugyanazt csináltam, mint amit Abby a büntetése másnapján. Az ő csirkesalátájában vörös áfonya és pekándió volt; az enyém hagyományosabb lett, és nem olyan ízletes.

– Nem olyan finom, mint a tiéd – mondtam, amikor letettem a tányérját elé –, de azért megteszi.

– Ízlett a csirkesalátám? – kérdezte.

– Kiválóan főzöl. – Még nem mondtam ezt neki? – Tudod te azt.

– Azért jó hallani néha – mondta, és a szeme rám nevetett.

– Igen – mondtam én is, jelentőségteljesen mosolyogva. – Valóban.

Egy pillanatig nem értette, hogy mi van, aztán rájött, hogy cukkolom.

– Te is remek szakács vagy – mondta rá gyorsan.

– Köszönöm, de már megdicsérted a csirkémet egyszer. – Az első hétvégénkre gondoltam, és emlékeztem rá, hogy akkor mézes-mandulás csirkét csináltam neki.

– Azon gondolkodtam – mondta két falat között –, hogy kivihetném-e Apollót ma délután.

Felnéztem rá. A szája sarkában egy kis majonéz maradt. Oda akartam nyúlni, hogy letöröljem.

Vagy inkább lenyaljam.

Lenyalhatnám a majonézt.

Apolló felemelte a fejét. Tehát ki akarja vinni.

– Azt hiszem, jó ötlet. Ki akar menni, és úgy látom, kedvel téged.

– Mi a története, ha megkérdezhetem? Elaina említett valamit Tampában, amiből azt gondoltam, hogy beteg volt.

Egy szalvétával letörölte a majonézt.

Hát, ennyi. Talán majd legközelebb.

Koncentrálj! Most Apollóról kell beszélned.

– Apolló egy befogadott kutya – mondtam, és megvakartam a kutya fejét. – Több mint három éve van nálam. Kölyökkorában kínozták, amitől nagyon ellenséges lett. Bár veled sohasem volt baja. Lehet, hogy van valamilyen hatodik érzéke az emberekkel kapcsolatban.

Még egy kicsit beszéltünk róla – arról, hogy nehezen van el nélkülem, hogy nehéz volt tanítani, de megérte. Meglepett, hogy Abby mennyire megveti azokat, akik bántják az állatokat.

A kutyáról való beszélgetés valahogy elvezetett a csontvelődonori listához, és ahhoz a döntésemhez, hogy mindenképpen adok csontvelőt, ha valaki számára alkalmas vagyok. Vagyis, inkább ahhoz, hogy ez nem is volt igazán döntés.

– Sokan nem így gondolkodnak – mondta.

– Szeretném remélni, hogy nem vagyok egy a sok közül – válaszoltam, hogy könnyedebb irányba tereljem a beszélgetést. De valamit félreérthetett.

– Bocsánat, uram – mondta rémülten. – Nem úgy értettem…

– Tudom, hogy nem. Csak húztalak ezzel…

– Néha nehéz látni a különbséget – mondta a tányérjába.

– Legközelebb majd valami jelet lengetek. – Még mindig nem nézett föl. Átnyújtottam a kezem az asztal fölött, és megemeltem az állát. – Jobb’ szeretem, ha nem rejted el a tekinteted, ha hozzám beszélsz. Olyan kifejező!

Ha egyszer a szemébe néztem, nem tudtam máshová nézni. A tekintete mélyén minden kérdésre megtaláltam a választ, amit a szívem valaha is feltett. A saját vágyakozásomat és magányomat láttam visszatükröződni benne.

Ó, Abby! Te vagy a hiányzó egy százalék?

Leejtettem a kezem.

Lehet, hogy én vagyok az, akit ő keres? Mit ajánlhatok én neki? Hogyan tudnám kiegészíteni őt?

Ez így abszurd. És csodálatos.

És ijesztő.

Félrenézett, aztán Kyle-ról kezdett kérdezi. Biztonságos téma. Kyle senkire sem veszélyes.

– Közel állunk egymáshoz – mondtam neki. – Tavaly elvittem néhány baseballmeccsre. Azt reméltem, hogy el tud jönni a Super Bowlra is. Ő is nagyon várta már.

Mindig úgy éreztem, hogy elértem valamit, amikor Kyle-lal beszéltem. Persze, én nem csináltam semmit, csupán szerencse kérdése volt, hogy megfelelt a csontvelőm neki. Bárki megtenné ugyanezt.

– Miért nem tudott eljönni a Super Bowlra? – kérdezte Abby.

– Beteg volt – mondtam, és eszembe jutott, milyen csalódott volt, aznap beszéltem vele, amikor Abbyvel elindultunk Tampába. – Talán majd jövőre.

– Felicia mondott valamit arról, hogy Jackson vissza akar vonulni. Jövőre játszik még?

– Azt hiszem, igen, de lehet, hogy az lesz az utolsó szezonja. – Eszembe jutott, amikor utoljára beszéltem vele. „Ne mondd, hogy ez még korai! Nem is akarom ezt hallani! – Szerintem lassan meg akar állapodni – mondtam Abbynek. – Ha Felicia is hajlandó rá, úgy értem.

– Te elfogadnád Feliciát a család tagjaként?

Nem nagyon.

– Jackson kedvéért igen. – Még egyszer a szemébe néztem. – Meg aztán, neki van a legcsodálatosabb barátnője.

✴ ✴ ✴ 

Ebéd után visszamentünk a hálószobámba. Fel akartam hívni az alkalmazottaimat, hogy mindenki jól van-e.

A számukat tekintve ez nem egy könnyű feladat, de a nyugalom megérte a fáradságot.

Már jó sok emberen túl voltam, amikor kintről nevetést hallottam. Felkeltem, és odamentem az ablakhoz. Abby és Apolló játszottak a hóban. Abby egy hógolyót gyúrt, majd eldobta. Apolló utána rohant, és zavartan kereste, amikor eltűnt a hóban.

Ide tartozik – gondoltam. – Ő az én egy százalékom.

Hiszen a kutyám is így gondolja!

Nem fog neki tetszeni, ha megtudja az igazat. Gyűlölni fog.

De talán nem. Talán nem is törődik vele.

A telefonos listára pillantottam, majd ismét kifelé, a vágyaim megtestesülése felé.

Az alkalmazottaim várhatnak.

Meleg ruhát vettem fel, és begyújtottam a könyvtárban, mielőtt kimentem volna. Abby és Apolló még mindig a garázs mellett játszottak. Abby gondtalannak és felszabadultnak látszott. Én is így akartam magam érezni.

– Összezavarod a kutyámat – mondtam, amikor egy újabb hógolyót dobott neki.

– Szereti – mondta, ahogy megfordult.

Apolló elszántan elrohant az újabb hógolyó után, és Abby kuncogva nézte, ahogy csúszva megállt.

– Szerintem azt szereti, aki dobál neki.

Úgy döntöttem, hogy én is kipróbálom magam ebben. Bejött. Apolló, mikor meglátta nálam a hógolyót, körbe-körbe kezdett táncolni.

– Elloptad a játékom – mondta. – Tessék; most nem velem akar játszani!

Élvezettel néztem, ahogy Abby felvett egy marék havat, és felém dobta. Én egy olyan unokatestvérrel nőttel föl, akiből később profi futballista lett, így azt vártam, hogy ő is eltalál. De Abby hógolyója messze mellé ment.

– Ó, Abigél! – mondtam, és megindultam felé. – Ez nagy hiba volt!

Hátrálni kezdett, a kezét feltette, mint aki megadja magát.

– Hógolyót dobtál rám – mondtam, közben két kézzel dekáztam a hógolyóval.

– De elvétettem!

– De megpróbáltad! – Hátrahúztam a karom, mintha meg akarnám dobni őt, de aztán Apollónak dobtam el.

De már késő volt. Abby felkiáltott és elszaladt, mielőtt még eldobtam volna a hógolyót, és már csak azt láttam, hogy arccal a hóba esett.

Odaugrottam hozzá, hogy nem esett-e baja. Remélem, nem tört el semmije! Ahogy közelítettem, a hátára fordult, és nyögdécselt.

– Nincs baj? – nyújtottam felé a kezem. Nem úgy tűnt, mintha lenne.

– Semmim sem sérült, csak a büszkeségem – mondta, és összerázkódott.

A könyvtárban jó meleg van. A tűz már jó ideje ég. Megfogta a kezem, és felállt.

– Bemegyünk? – kérdeztem. – Valami meleg a tűznél?

Képek ugrottak a fejembe; Abby és én a tűznél, a combjaink összefonódva, a tűz fénye játszik a bőrén.

Ne feledd a terved! – mondtam magamnak. – Hét közben nincs szex!

De a terv, szép lassan, de nagyon határozottan, elment a jó fenébe.

Huszonhetedik fejezet

Bementünk a házba, Abby szipogott a nedves ruháiban. Bevittem a könyvtárba, és leültettem a tűz mellé, majd felmentem, hogy hozzak neki valami száraz ruhát. Lefelé jövet benéztem a konyhába. Kéne neki valami meleg ital is. Csináljak egy kávét?

Bevittem a ruhákat a könyvtárba, ahol pillantásom az ott álló konyakosüvegre tévedt.

Míg Abby öltözött, töltöttem mindkettőnknek. Amikor visszajött a tűzhöz, átadtam neki a poharát, és leültem mellé.

– Mi ez? – szagolt bele.

– Brandy. Először kávéra gondoltam, de ez hamarabb átmelegít.

– Értem – mondta, ahogy a poharát döntögette. – Megpróbálsz leitatni.

– Általában nem próbálok semmit, Abigail. – A pohara felé intettem a fejemmel. – De ez több mint negyven százalékos alkohol, úgyhogy csak egy pohárral igyál!

Óvatosan belekortyolt, és majdnem fulladozni kezdett, ahogy a tüzes ital lecsorgott a torkán. Aztán rám nézett, megvonta a vállát, és még egyszer belekortyolt.

– Mmm – mondta olyan halkan, hogy alig hallottam.

Nekidőltem a kanapénak, lehunytam a szemem, és az alkohol lassan átmelegítette a testem. Apolló átjött a helyiségen, és a lábamra tette a fejét. Elégedettség töltött el. Abby itt volt mellettem, biztonságban voltunk egy meleg házban, és Apolló is jól volt. Egyetlen pillanatra becsuktam a szemem, és az élet majdnem tökéletesnek tűnt.

Abby hangja törte meg az álmodozásomat.

– A könyvtárat a házzal együtt vetted, vagy te gyűjtötted össze?

Kinyitottam a szemem. Ott ült, és még mindig a poharával játszott. És beszélgetni akart.

Végre.

– Nem vettem a házat – válaszoltam, és közben figyeltem őt. – Örököltem.

Láttam, hogy nagyra nyílik a szeme.

– A szüleid háza volt? Itt nőttél fel?

– Igen. De nagyobb változtatásokat végeztem rajta. Mint például a játékszoba.

Közelebb jött hozzám.

– Nehéz volt itt élned?

Linda ugyanezt kérdezte, mikor az egyetem után elmondtam neki, hogy fel akarom újítani a házat.

– Azt hittem, az lesz, de olyan sok mindent átépíttettem, hogy ez már nem emlékeztet a gyerekkorom házára. Bár a könyvtár még mindig ugyanolyan.

Különösen akkor, ha ő is ott van; ez még egy kötődés a házhoz. Fénnyel töltötte fel, meleggel és élettel.

– A szüleid nyilván szerették a könyveket – mondta.

Körbenéztem. A szüleim imádták ezt a könyvtárat. Nem tudom, azért adtam-e ezt Abbynek, hogy valamit visszaszerezzek a házból, ami hiányzott, mióta meghaltak.

Anya és apa imádták volna Abbyt. Jó kijöttek volna. Valahol tudtam ezt, bár még nagyon fiatal voltam, amikor meghaltak.

– A szüleim mohó gyűjtők voltak. És rengeteget utaztak. – Arrafelé mutattam, ahol a térképeket és az atlaszokat tartották. Emlékszem apám örömére és anyám elragadtatására, amikor egy-egy új kötet érkezett. – A könyvek közül sok a tengerentúlról jött. Vannak köztük olyanok, amelyek már generációk óta itt vannak.

– Az anyukám szeretett olvasni, de leginkább csak népszerű regényeket. – Letette a poharát, és átölelte a térdét.

– Minden könyvtárban van egy hely, ahol a népszerű irodalom van. Végül is, lehet, hogy a mai népszerű irodalomból a holnap klasszikusa válik.

Finoman felnevetett.

– Olyan ember mondja ezt, aki szerint senki sem olvas klasszikusokat.

Szóval emlékezett.

– Az nem én voltam – tettem a tenyerem a mellemre. – Mark Twain volt. Azért, mert idéztem, nem biztos, hogy egyet is értek vele.

– Mesélj még a szüleidről – mondta, és eszembe jutott a baleset utáni nap a kórházban.

– Aznap délután, amikor meghaltak, hazafelé jöttünk a moziból. – Évek óta nem beszéltem már a halálukról. Utoljára akkor, amikor még gyerek voltam, és Linda elküldött pszichológushoz. – Havazott. Apa vezetett. Anya nevetett valamin. Minden normális volt, ahogy általában.

Olyan csinos volt anya! Apa ránézett és mosolygott. Anya nevetett valamin, amit apa mondott.

Az autó megrándult…

– Elrántotta a kormányt, hogy elkerüljön egy szarvast – folytatta lágyan. – Az autó leszaladt a töltésről, és felborult. Azt hiszem, felborult. Nagyon régen volt, próbálok nem gondolni rá.

– Rendben van – mondta. – Nem kell elmondanod.

De én el akartam mondani neki. Meg akartam osztani vele életemnek ezt a részét. A titkos részét.

– Nem – mondtam –, nincs semmi baj. Segít a beszéd. Todd mindig azt mondta, hogy beszéljek többet.

Az autó hosszú ideig zuhant. Mikor végül megállt, nem értettem, miért. Mi állította meg? Megindul majd megint?

Nathaniel! Nathaniel! – sikoltozta az anyám.

– Nem emlékszem semmire – mondtam. – Csak a sikoltásra. A kiabálásra, hogy jól vagyok-e. A nyögéseikre. A suttogásra, ahogy egymással beszéltek. Meg, ahogy egy kéz hátranyúlt hozzám. – Anya kezére. Nem értem el. – Aztán semmire.

Nem szerettem a kórházat. Mindenki szomorúan nézett rám, és sokat beszéltek az ajtón kívül.

Valaki vett nekem egy mackót. Tízéves voltam. Túl nagy már a mackókhoz. Nem akartam mackót. Anyát akartam.

– Linda csodálatos volt. Nagyon sokkal tartozom neki – folytattam. – Mindenben támogatott. – Ittam egy korty brandyt. – És sokat segített az is, hogy Jacksonnal nőttem fel. És Todd-dal. És Elainával, amikor a közelbe költözött.

Mindig vidámak voltak, sokat szórakoztunk.

– A családod remek – mondta Abby.

– Jobb, mint amit érdemlek – mondtam és felálltam. – Bocsáss meg. Vissza kell mennem dolgozni.

És be kell fejeznem a telefonhívásokat, hiszen már nem vagyok tízéves.

Férfi vagyok. Felelősségteljes. A játékkal töltött délutánoknak vége.

Abby is felállt.

– Én meg elkezdem a vacsorát. Elviszem a tiédet is – nyúlt a poharamért.

A szemébe néztem mélyen. Ma többet osztottam meg vele, mint eddig bárki mással. Ő csak ült, hallgatott, és ott volt velem.

– Köszönöm – suttogtam.

✴ ✴ ✴ 

Míg Abby a vacsorát csinálta, végighívtam az alkalmazottaimat, hogy megtudjam, mindenki jól van-e, és biztonságban van-e. Mielőtt elindultam az ebédlő felé, felhívtam Jacksont. Izgatott hangon mesélte, milyen jól érzi magát Feliciával. A beszédéből ítélve már nem voltak kétségei afelől, hogy amit érez, valódi-e.

Utoljára hívtam Lindát. Otthon volt, amikor a havazás indult, és megpróbált bejutni a kórházba, de vissza kellett fordulnia. A hangjából tudtam, hogy nem örül ennek, mert nem tud most mit tenni.

Ahogy megindultam a lépcsőn, finom illatokat éreztem. Abby egybesült vagdaltat készített. Nem is tudom, mikor ettem utoljára ilyet. Olyan étel volt ez, amit nagyon szerettem, de sohasem szántam rá az időt, hogy megcsináljam magamnak. Újra beleszagoltam a levegőbe. Tört krumpli illatát is éreztem.

– Finom illatokat érzek – mondtam, ahogy leültem.

– Kösz. – Az asztalhoz hozta a tányérokat. – Szereted az egybesült fasírozottat?

– Régóta nem ettem.

Abby, aki félig már leült, most megdermedt.

– Nem szereted a fasírozottat?

– Kérlek – intettem neki, hogy üljön már le. – Imádom. Csak nem szoktam csinálni magamnak.

Egy kendőt tett az ölébe.

– Én sem csinálok gyakran, de ez az apám kedvence.

Az apja! Ígéretes kezdés.

– Mesélj valamit a szüleidről! Mit csinál az apád?

Megrágta a falatot, én pedig bekaptam egy darab tört krumplit; piros krumpli volt, héjastul, egy csöppnyi fokhagymával és parmezánnal. Maga a tökéletesség.

– Építési vállalkozó – válaszolta. – Házakat épít, mióta az eszemet tudom.

– És az anyád? – kérdeztem, olyan nyugodt hangon, ahogy csak tudtam.

Veszélyes vizekre eveztem.

Abby óvatosan nézett engem.

– Az anyám meghalt. Szívbetegségben.

Ezt nem tudtam.

– Sajnálom.

– Nincs semmi baj. Olyan fiatal volt! És már kezdett egyenesbe jönni az élete, miután elvált az apámtól.

Magától értetődő dolog lett volna megkérdezni, hogyan kezdett egyenesbe jönni az élete, de attól féltem, ha megkérdezem, nem maradhat többé titokban az ebben játszott szerepem. Inkább bekaptam egy falat vagdaltat, és témát váltottam.

✴ ✴ ✴ 

Kedden, reggeli után, a nappaliban ültünk. Abby felhívta az apját telefonon, én pedig a véget nem érő e-mailjeimen rágtam át magam. Yang Cai egyre türelmetlenebb lett; most már biztos, hogy el kell mennem Kínába.

A kérdés csak az volt, hogy mikor. A naptáramra néztem: talán júniusban. Vagy júliusban.

Abby közben kiment valahova – amit csak akkor vettem észre, amikor visszajött. Csintalan kis mosoly volt az arcán.

– Igen? – kérdeztem.

– Segítesz az ebédben?

– Adsz nekem még tíz percet?

– Tíz perc éppen jó.

Valamit tervez, az biztos. De bármi is legyen az, biztosan jobb, mint Yang Cai miatt aggódni.

Kiment, én pedig a fülemet hegyeztem, hátha hallok valamit a konyhából. Ismét táncol? Tényleg szeretné, hogy segítsek neki főzni?

Miért mondtam azt a tíz percet? Úgysem tudtam már figyelni semmire. Leültem az asztalomhoz, és csak bámultam a laptopomat, majd nyolc perc után kimentem a konyhába.

Abby a pultnál állt, és két címke nélküli konzervdobozt vizsgált.

– Abigail?

Meg sem mozdult.

– Próbálom kitalálni, hogy egy ilyen ember, mint te, miért tart címke nélküli konzervdobozokat a konyhájában.

– A kisebben olasz paprika van – mentem oda a pulthoz. – A nagyobban annak a kíváncsiskodó szubnak a maradványai, aki legutóbb zavarni merészelt a címke nélküli konzervjeim miatt.

– Ez figyelmeztetés?

– Az.

– De, komolyan! Mit keresnek ezek a jelzés nélküli konzervek a szekrényedben? Nem szeged meg ezzel a százféle szabályaid egyikét?

Elmosolyodtam, mert tetszett, hogy ennyire magabiztosan cukkol engem.

Kezembe vettem a dobozt.

– A kisebben tényleg paprika van Olaszországból.

A nagyobban paradicsom kell, hogy legyen, ugyanattól a cégtől. Interneten rendeltem őket.

– De mi lett a címkékkel?

Visszagondoltam a napra, amikor a dobozok megérkeztek, hónapokkal ezelőtt.

– Így érkeztek. Gondolom, paprika és paradicsom, de nem akartam kinyitni őket, viszont nem is küldtem vissza. Mi van, ha marhanyelv van benne? Azt hiszem, nincs elég bizalmam hozzá.

Abby elkomolyodott.

– Az egész élet a bizalomról szól. Az, hogy valamin címke van, nem jelenti azt, hogy az megegyezik azzal, ami benne van.

Mint a te címkéd esetében sem – mondta ezzel nekem.

– Higgy nekem! – folytatta. – Gyakran ahhoz kell nagyobb bizalom, hogy elhidd, amit ráírtak. Ne félj tőle, hogy mi lehet benne! Mesterfogást készítek belőle.

Mesterművet készíthetnék veled – mondta ezzel. De én jobban tudtam, mint ő.

Ó, Abby! Nem lehet. Egyszerűen, nem megy.

Egy részem hinni akart benne, ezért megsimogattam az arcát.

– El is hiszem, hogy képes vagy rá – mondtam, és a szemén láttam, hogy ő is így gondolja. De már túl sok volt ez. Leengedtem a kezem. – Tehát, miben segítsek?

Már ismert annyira, hogy ne erőltesse tovább. Inkább megfordult, és kinyitotta a konzervdobozt.

– Gombás rizottót szeretnék csinálni, de nem tudom a rizst is kavargatni, meg a többi dolgot is csinálni egyszerre. Tudnál kavargatni?

Tényleg csak azt akarta, hogy segítsek főzni neki?

– Gombás rizottó? Boldogan kavargatok!

A zöldségek már ott voltak a pulton. Elővette a csirkelevest és a fehérbort.

– Levehetnéd a pulóvered. Szerintem elég meleg lesz itt.

Csak nem gondolja, hogy itt fogunk… a konyhában?

Levettem a pulóverem, és rádobtam a szék támlájára.

– Felvágom a gombát és a hagymát – mondta. – Kezdd el a rizst!

Az a magabiztosság, amivel mondta! Az a fesztelen modor! Ahogy a konyhában parancsolgatott…

– Igenis, főnök! Így gondolta? – ugrattam.

Összevonta a szemöldökét, és csípőre tette a kezét.

– Ez az én konyhám, nem?

A szavai belém vágtak, és úgy beindítottak, hogy magam is csodálkoztam rajta. Nekilöktem a pultnak, és nekiszorítottam a csípőmet.

– Nem. Csak annyit mondtam, hogy a konyhaasztal a tiéd. A konyha többi része az enyém.

A szeme elsötétült, és már pontosan tudtam, hogy mi volt a terve. Az egyetlen kérdés azt volt, hogy mit kezdjek most ezzel?

– Na mármost – mondtam –, mi a helyzet a rizzsel?

Felkapcsoltam a lángot, és előkészítettem a serpenyőt. Abby egy üveg bort tartott felém.

– Igen, kérek – mondtam, és ő mindkettőnknek töltött, majd nekiállt hagymát vágni.

Rizst tettem a serpenyőbe, kavargattam egy kicsit, olívaolajjal borítva be a kis magokat. Egy kis bort is öntöttem rá.

– Akkor, mehet? – kérdezte, a hagymákra mutatva.

– Tőlem, mindig mehet. – Csakhogy, most nem teszek érte semmit.

Megmozgattam a csípőm. A francos erekcióm másképp gondolta.

Abby átbújt a karom alatt, és beletolta a hagymát a serpenyőbe.

– Tessék!

A feneke az álló farkamhoz dörgölődött, mire még keményebb lettem.

Aztán elment gombát szeletelni, én meg ott ragadtam a serpenyő előtt, és kavargattam. A csirkelevesre pillantottam. Mikor kell felengedni vele?

Ő észrevette a kérdésemet.

– Odaadjam a csirke-alaplét?

Nem is várt a válaszra, hanem átbújt a karom alatt, kezében az edénnyel. A karjával végigsimított, ahogy öntött.

Hű, bassza meg! Mit tervez ez a nő?

Nincs szex. Hét közben nincs szex. Jól van. Vissza a tervhez!

Ha látja az elhatározottságomat, talán föladja. A következő néhány percben csak a gombát szeletelte.

Aztán leejtett egy darabot, és lehajolt érte ott, ahol én álltam.

– Hoppá – mondta. – Felveszem!

Odafurakodott a tűzhely és közém, míg én kitartóan kevergettem, majd lehajolt, hogy fölvegye a gombát, nekidörgölőzve a combomnak. Ahogy felállt, átfogta a derekamat, hogy megtartsa az egyensúlyát. Persze, pontosan tudtam, hogy mit csinál.

De hát, a terv!... – emlékeztettem magam. Hét közben nem. De ha Abby akarja… Nem. Hét közben nem.

Így vitatkoztam magamban, miközben a rizottó lassú tűzön párolódott. Egy dolog gondolni valamit, és más dolog csinálni. Arra gondoltam, nem is volna rossz egy kis konyhai szex, aztán arra figyelmeztettem magam, hogy távol kell tartanom a szexet a hétköznapi viszonyunktól.

Abby valahogy megérezte a bizonytalanságomat, mert már nem próbálkozott semmivel. Egyszerűen csak előkészítette a csirkemellet, és odaadta a gombát, amikor végzett vele.

Aztán kibújt a pulóveréből, és már tudtam, hogy egyáltalán nem érdekelte, hogy én mit is gondolok.

Újra fölemelte a csirkelevest.

– Töltsek még rá? – kérdeztem.

Rendben, ennek ellen tudok állni.

– Icipicit.

Fehér atlétatrikó volt rajta. Csak bámultam rá, miközben levest töltött a serpenyőbe. Nincs rajta melltartó?

De valamiért több levest öntött magára, mint a serpenyőbe. És – nem! – tényleg nem volt rajta melltartó.

– A francba! – mondta. – Ide nézz!

A mellbimbói kemények voltak a fehér anyag alatt. Szerettem volna megízlelni őket… megízlelni őt…

– Le kell vennem, mielőtt beleeszi magát a folt. Akkor nehezen jön ki. – Odament a csaphoz, és, a fenébe is, levette a felsőjét!

Az utolsó összefüggő gondolatom az volt, hogy lekapcsolom a gázt, hogy ne égjen le a ház. Átmentem a konyhán, és megragadtam őt a csípőjénél fogva.

– Van itt egy nagyobb probléma is!

Persze, tudta, hogy miről beszélek, mivel lenézett a dákómra, ami majd szétfeszítette a farmeromat.

Felkaptam őt, és odavittem a pulthoz, lelökve mindent, ami rajta volt. Valami eltört, ahogy leesett, de nem is néztem meg, hogy mi az – mert nem érdekelt. Inkább kigomboltam a farmerét, és lerángattam róla.

Bassza meg!

Nem volt rajta bugyi sem.

Hátrább léptem, és lehúztam a nadrágomat.

– Ezt akarod?

De nem vártam válaszra. Odaléptem, és magam köré tettem a lábait.

– Igen. – Benyúlt az ingem alá, én pedig a mellbimbóján játszottam a hüvelykujjammal. – Kérlek – mondta –, kérlek, most!

Végigsimogattam a testét, és próbáltam hozzászokni a gondolathoz, hogy Abby itt van a konyhámban, meztelenül, kedden. Ez egyáltalán nem volt tervben. Nem akartam erre kényszeríteni. Nem akartam összezavarni a dolgokat.

– Nem akartam… nem gondoltam, hogy… – kezdtem, de éreztem, hogy az ajka a nyakamhoz ér.

– Túl sokat gondolkodsz – súgta.

Így van! Ma délután már nem gondolok semmire.

Megfogtam a lábát, széttártam, majd belényomultam. Az irányzék nem volt épp a legjobb, így áthelyeztem a csípőm, és mélyebbre nyomtam.

– Igen, a francba, igen! – mondtam, ahogy visszahúztam.

– Még! Kérlek, még!

Döngetni kezdtem a pulton, egyre keményebben, mélyebben. Meg akartam neki adni, amit akart, és elvenni, amit ő adott. A fejét beütötte a konyhaszekrénybe, úgyhogy lassítottam.

De ő nem így akarta.

– Erősebben! – kérlelt. – Kérlek, erősebben!

– Baszd meg, Abigail! – Megfogtam jó erősen, és még jobban löktem.

– Még! – harapta meg a fülemet. – A kurva életbe, még!

A szavai továbblöktek, és gyorsabban és keményebben dolgoztam a csípőmmel. Olyan baromi jó érzés volt! Még többet akartam. Még többet belőle. Oldalt mozdítottam a csípőm, és mélyen beütöttem neki.

– Igen! – mondta kifulladva, hátraesett fejjel. – Ott!

Ahogy beszélt, még jobban beindított.

– Itt? – kérdeztem, újra ugyanoda lökve. – Itt?

Tudtam, hogy eltaláltam, mert vinnyogni kezdett. Még jobban nyomtam a csípőmet, mindkettőnket az orgazmus felé repítve. A kezemet kettőnk közé csúsztattam, hogy elérjem a csiklóját.

– Erősebben! – nyögte. – Mindjárt ott vagyok!

Olyan erősen löktem neki, ahogy csak tudtam, és azon igyekeztem, nehogy elélvezzek, mielőtt ő elér a csúcsra.

– É… é… én… – mondta összevissza.

Aztán megszorult körülöttem, és én olyan mélyen, ahogy csak bírtam, beléélveztem. Az izmaim remegtek, ahogy átadtam magam az élvezetnek.

Percekig nem tudtam megszólalni. A konyha körülöttünk romokban volt, a rizottó elhűlt, a csirke valószínűleg megégett. De kit érdekel?

– A picsába! – mondtam, mikor meg tudtam szólalni. – Ez egyszerűen… Hihetetlen volt.

Csodálatos.

Elképesztő.

– Igen – mondta ő. – Egyetértek.

Leemeltem a pultról, és talpra állítottam. A tűzhely melletti fiókban voltak törölközők, így hát kivettem egyet, és finoman megtörölgettem.

Hihetetlen, csodálatos, elképesztő. Igen. De nem történhet meg még egyszer.

Huszonnyolcadik fejezet

Vacsorakészítés közben egymást kergették a gondolatok a fejemben. Talán nem is olyan rossz, hogy néhány napra bezáródtunk ide. Idáig jól mentek a dolgok. Nemrég tévét néztünk egy kicsit. Mikor meguntuk a híreket és az időjárást, átmentünk a könyvtárba. Abby leült a tűzhely elé, én meg az asztalomhoz. Úgy tettem, mintha dolgoznék, de valójában Shakespeareidézeteket nézegettem. Bárhol is voltunk, Apolló jött utánunk; Abbyvel felváltva vittük ki sétálni.

Épp arra készültem, hogy kinyitom az egyik címke nélküli konzervet. Lehunyom a szemem, a legjobbakat remélve, és ha minden a terv szerint megy, egy finom marinarát készítek.

Abby mellettem ült a konyhaasztalnál, és egy pohár vörösbort iszogatott. Meglepett, hogy a konyhában maradt, miközben főzök. Sokat volt a könyvtárban.

Mikor kézbe vettem a konzervnyitót, lábujjhegyre állt mögöttem, hogy lássa, mi van benne.

– Csak megnézem – mondta.

Címke nélküli konzervek; ki gondolta volna, hogy azzal is lehet szórakozni, hogy kitaláljuk, mi van bennük? Letettem a nyitót, és lassan kezdtem emelni a fedelet.

– Paradicsom! – mondtuk mindketten, amikor feltűntek a piros bogyók.

– A fene egye meg! – mondta. – Pedig, reméltem, hogy savanyított marhanyelv, vagy valamilyen más gyanús testrész lesz benne.

Kivettem egy darabot egy villával.

– Ez elég közönséges végkifejlet, nem gondolod?

– Nem – mondta, és visszahuppant a sarkára. – Jobb ezt tudni.

Mindig jobb tudni. Mondd meg neki! – unszolt egy belső hang.

– Igaz – válaszoltam. – És finom levest készítünk belőle.

A paradicsomokat beleöntöttem egy előkészített nyeles lábosba. A lédús paradicsom illata elkeveredett a sült hagyma és a gomba illatával. Abby nem ment vissza az asztalhoz, hanem mögöttem maradt. A pultra pillantottam, és magam előtt láttam őt, ahogy ott dugtam. Még! Kérlek, még! 

– Jó illata van – mondta, és ismét átnézett a vállam fölött. Ha most megfordulnék, néhány pillanat, és meztelen lenne.

– Menj, ülj le! – mondtam. – Szeretnék ma legalább egy meleg ételt.

De nem mozdult.

– A reggeli forró volt. És az ebéd is. – Egy pillanatnyi szünetet tartott. – Legalábbis, az ebéd előtti rész.

– Abigail!

– Ülök, már ülök – mondta, és arrébb ment.

Diszkréten megigazítottam a nadrágomat, a másik kezemmel közben tovább kavargattam az ételt. A szósz már alakult, de még kellett egy kis idő, hogy átfőjön. Míg elkészül, megterítek, és talán hozok még egy üveg… – Tudod – mondta –, ma történt egy áttörés.

– És mi volt az? – kérdeztem, nem tudva, hogy hova is akar kilyukadni.

– Felnyitottad az egyik címke nélküli konzervedet – mondta, mire ellazultam. – Azt hiszem, ezt meg kell ünnepelnünk!

– És mi jár a fejedben?

Sokat sejtetően mosolygott. Ebből baj lesz. Ez a nő mindig csupa baj.

– Meztelen piknik a könyvtárban?

Ahogy sejtettem! Felkapcsoltam a gázt a vizes lábos alatt.

– Így akarod megünnepelni?

– Inkább valami kenyér kellett volna vacsorára – mondta.

Mi? Kenyér? Mi a fenéről beszél? Akkor még sincs meztelen piknik?

– Mára már épp elég volt, amit csináltál! – mondtam. De csináljunk még ilyet! 

– Igen – mondta nagyon komoly hangon. – Így akarom megünnepelni.

Hála istennek!

– Oké. Meztelen piknik a könyvtárban. Harminc perc múlva.

– Megyek, előkészítem – ugrott fel az asztaltól.

– Az ágyneműs szekrényben vannak pokrócok – szóltam utána, amikor kiment. Tésztát tettem a tányérokra, majd szószt mertem rá. Meztelen piknik a könyvtárban… A tervnek annyi.

Már megint.

De számít ez? Mert mi van, ha szexelünk? Az ő könyvtára. Volt már ott szex korábban is. Nem változik semmi; mitől lenne más ez az este?

Todd hangja visszhangzott a fejemben: „Az ilyen viszony, mint a tiéd… teljes őszinteség és bizalom…”

Figyelmen kívül hagytam Todd hangját. Itt az idő a piknikre!

Levetkőztem a mosókonyhában, és besétáltam a könyvtárba. Vastag takarók borították a padlót, és vagy fél tucat párna volt a polcok előtt. És

Abby…

Abby ott ült az egész közepén. Hosszú haja a mellbimbóit érte, az egyik lába feltámasztva, megmutatva a csupasz, ragyogó… – Segítsek? – szólalt meg.

Én csak nyeltem egyet. Egy nagyot.

– Ne! Megvagyok. Hadd tegyem ezt le, és mindjárt hozom az italokat. Még bort?

Ez épp jókor jött, mert így le kellett mennem a hűvös borospincébe.

– Kérek.

Ez bejött. A rövid séta lefelé lehűtötte annyira a testemet, hogy kordában tartsam a farkam. Ahogy visszatértem Abbyhez, mindkettőnknek töltöttem egy-egy pohárral. Néztem, ahogy egy falat tésztát vitt a szájához, és megkóstolta a címke nélküli marinarát. Azonnal evett egy második, majd egy harmadik falatot is.

– Ez nagyon jó – mondta, és feltekert a villájára még egy falatot. – Tiszteltetem a szakácsot!

– A címke nélküli konzervekre! – mondtam, és én is felemeltem egy villára tűzött falatot. Próbáltam nem nézni a száját és a többi testrészét.

– A címke nélküli konzervekre! – ismételte ő is, és megemelte a villáját.

De mi a fene? Hogy, hogy nem, a címkétlen marinara szósz egyszer csak repülve tette meg a villájától az utat a… Csak bámultam.

– Összeszószoztad a farkamat!

– Hoppá! – mondta vidáman.

– Szedd le róla!

Ránéztem. Még csak nem is próbálta rejtegetni a mosolyát.

Odahajoltam, és elvettem a tányérját.

– Feküdj a hátadra!

Elvette a tányéromat, és letette a földre.

Őrület. Én valahogy úgy gondoltam, hogy a szex vacsora után lesz majd.

– Abigail!

Hátranyomta a vállamat.

– Azt akarod, hogy kendővel töröljem le?

Jaj, dehogyis! Azt akartam, hogy lenyalja.

Hátratettem a fejem egy párnára, lehunytam a szemem, miközben a keze végigsiklott a mellemen.

– A szószt, Abigail!

Az ujjai a mellbimbómat keresték.

– Mindjárt ott vagyok.

– Legyél! De gyorsabban!

De nem hallgatott rám. Megnyalta a mellkasomat, majd szép lassan, harapdálva elindult lefelé, közben végignyalta és harapdálta a hasamat. Aztán belém harapott a köldökömnél.

Összeszorítottam a kezem.

Végül eljutott oda, ahová akartam – és meleg levegőt fújt a makkomra.

Szórakozott velem!

A testem már remegett a vágyakozástól, annyira akartam érezni a száját.

Aztán végül, végül, megnyalt.

A fenébe! Ne hagyd abba!

Nem is hagyta abba, de nem is vett a szájába. Hanem játszott velem. A makkomat beszívta a szájába, nyalogatott, a kimaradt részeket pedig a kezével simogatta. Egészen megőrjített, és szerettem volna belökni neki egészen a torkáig, de inkább mozdulatlan maradtam, két öklöm a testem mellett.

És amikor egyáltalán nem vártam, a torkáig bevette. Az egész dákóm a szájában volt, és ellazította magát, ahogy a torkának nyomtam magam.

– Basszus! – mondtam.

– Abbahagyhatom – mondta és elengedett.

– A francba, dehogy! De tedd csak ide azokat a lábakat! Meg akarom kóstolni azt a finom puncit!

Erre átfordította a testét.

Tökéletes.

Megfogtam a csípőjét, hatvankilences helyzetbe állítottam magunkat, és mélyen benyomtam a nyelvem a puncijába, szabad utat adva a vágyamnak, hogy kielégítsem.

– Mmm – nyaltam meg a csiklóját. – Finomabb, mint a legfinomabb bor. És addig iszom belőled, amíg egy csepp sem marad!

El is kezdtem ezt, ő meg torokig bevette megint a farkamat. A mozgásunk egymás mozgását tükrözte; az ő nyalásai és harapdálásai az én mozgásaimhoz illeszkedtek. Amikor megharapdáltam a csiklóját, ő a fogával végigszaladt a rudamon. Mikor újra nyaltam, közelebb nyomta a csípőjét az arcomhoz.

Oldalra fordultunk, hogy jobban egymáshoz férjünk. Így a szájába is mélyebben be tudtam nyomni. Erre ő azzal válaszolt, hogy a nyelvemen kezdett mozogni. Három ujjamat benyomtam neki, mire felnyögött, amit éreztem a farkammal is.

Szereted ezt, ugye?

A csiklóját nyaltam, és mozgatni kezdtem benne az ujjamat. Megpróbáltam megtalálni azt a helyet, amit a múlt héten megtaláltam, de ebben a helyzetben ez elég nehéz volt. Ekkor az ujját végighúzta a golyóimtól a fenekemig, mire ösztönösen keményebben löktem a szájába.

Újra nyögni kezdett, amitől végigfutott rajtam a remegés. Beszoptam a csiklóját a számba, és finoman meghúztam a fogammal. Megremegett, majd megmerevedett, ahogy az orgazmusa átvette fölötte a hatalmat. Utána finoman megharaptam még egyszer, mire ismét elélvezett; én közben még mélyebbre nyomtam a szájába. Aztán én is felnyögtem, és a szájába élveztem; ő mind lenyelte.

Finom puszikat adtam a csupasz puncijára, majd felhúztam őt magamhoz.

Remegett a karom, ahogy tartottam őt.

– Kihűlt a vacsora – mondta a mellembe beszélve.

– Cseszd meg a vacsorát – simítottam végig a hátán. De aztán mindketten felültünk.

– Ennünk azért kell – mondta, de a hangjában és szemében végig ott volt a kérdés. De nem mondta ki.

Igen, Abby. Most eszünk.

Odaadtam a tányérját, és felvettem az enyémet. A tészta nem volt rossz hidegen sem; melegen biztosan még jobb lett volna. Bár, ha választanom kellene Abby és a meleg étel között… hát, Abby mindig nyerne.

Az arca megfeszült, ahogy a tésztára koncentrált. Mire figyelhet ilyen intenzíven? Felpillantott, mire én a saját tányéromra néztem.

– Mióta vagy dom? – tette fel a kérdést.

Aha. A személyes kérdéseknél tartunk. A gyomromban apró remegések keletkeztek.

– Közel tíz éve.

– Sok szubod volt?

Nyakörvvel, vagy anélkül? És hogy érted, hogy volt? De aztán a könnyebb utat választottam.

– Attól függ, mit nevezel soknak.

– Tudod, hogy értem – forgatta a szemét, és nem hagyta magát eltéríteni.

Bár örültem neki, hogy olyan felszabadult, hogy kérdéseket tesz föl, ideje volt lefektetni néhány alapszabályt.

– Nem bánom, hogy erről beszélünk, Abigail. Ez a te könyvtárad. De ne feledd, nem biztos, hogy válaszolok is, ha kérdezel.

Ismét eltökélten nézett rám.

– Rendben van.

– Akkor, kérdezz!

Az első kérdése igazán meglepett.

– Voltál már szub is?

A Paullal töltött idő ugrott be hirtelen; a különféle helyzetek, amelyekbe bevezetett, és az a néhány alkalom, amikor az alávetettje voltam. A viszonyunk nem szexuális jellegű volt, de ő azt tartotta, hogy egy dominánsnak meg kell tapasztalnia az alávetettséget is.

– Igen – mondtam, mire csodálkozva nézett rám. – De nem sokáig. Csak egy-két alkalommal – siettem hozzátenni.

Furcsa mód, nem tett fel további kérdéseket erről.

– Volt már olyan szubod, aki használta a biztonsági szavát?

– Nem – válaszoltam, és néztem, hogyan reagál.

– Soha?

– Soha, Abigail.

Most először nem nézett rám.

– Nézz rám, Abigail! – mondtam, mert azt akartam, hogy értse is, amit mondok. – Tudom, hogy új vagy ebben, ezért kérdezem: voltál már annak közelében, hogy ne legyél képes elviselni azt, amit okozok neked?

Tudtam a választ, mielőtt kimondta volna, de azt akartam, hogy kövesse az érvelésemet.

– Nem – válaszolta.

– Gyengéd voltam veled, türelmes és odaadó? – kérdeztem. – Kitaláltam minden kívánságod?

– Igen.

– Nem gondolod, a régi szubjaimmal is ilyen gyengéd és gondoskodó voltam? Hogy kitaláltam minden kívánságukat?

Megértés csillant a szemében.

– Ó!

– Veled lassan indulok, mert úgy látom, hogy ez egy hosszú távú kapcsolat lesz. De rengeteg dolog van még, amit együtt csinálhatunk! – Végigsimogattam a karját a könyökéig, és újra elképzeltem őt a játékszobában. – Annyi mindenre képes a tested, amiről még nem is tudsz! És, ahogy neked meg kell tanulnod bízni bennem, nekem is meg kell tanulnom a tested.

Hangosan nyelt egyet, és libabőrös lett.

– Meg kell ismernem a határaidat, ezért lassan haladok veled. De még nagyon, nagyon sok terület van, amit fel kell fedezni! – A csuklóját simogattam, majd megszorítottam. – És én meg akarom tenni. – Ennyi már elég, West! – Ezzel megválaszoltam a kérdéseidet?

– Igen.

– Még valami kérdés?

Kiegyenesítette a hátát.

– Ha a többi szubod nem használta a biztonsági szavát, hogyan értek véget ezek a kapcsolatok?

Elmondjam neki, hogy azért ment el Beth, mert nem tudtam megadni neki azt, amit akart? Vagy most a biztonsági szóra akar kilyukadni?

– Úgy, ahogy a kapcsolatok véget szoktak érni – mondtam, a biztonsági utat választva. – Eltávolodtunk egymástól, és végül szétváltak útjaink.

– Volt már valaha romantikus kapcsolatod olyan nővel, aki nem volt szub? A francba, Elaina! Ha egyszer a kezeim közé kaplak!… – Igen – mondtam egyszerűen. Két barna szem meredt rám.

– És azzal mi lett?

Nem lett semmi. Borzasztó hiba volt.

Borzasztó nagyot hibáztam.

Én, Nathaniel West, aki sohasem hibázik, hibáztam Melanie-vel kapcsolatban.

– Most itt vagy te – mondtam, ismét a biztonságra játszva. – Ez költői kérdés volt, ugye?

– Melanie?

Hát, itt vagyunk. Vacsora után felhívom Elainát. Nem kellene, hogy mindent elmondjon Abbynek a személyes ügyeimről.

– Miket mesélt neked Elaina?

– Hogy Melanie nem volt az alávetetted.

Megkönnyebbülten sóhajtottam fel. Végtére, Elaina nem tudta, hogy miért is szakítottunk Melanie-vel. Vagy igen?

– Jobb szeretném, ha az elmúlt kapcsolataim a múltban is maradnának – mondtam. – Az, hogy mit csináltunk Melaine-vel, nincs hatással arra, ami most veled van.

Lenézett, és a maradék tésztáját a tányér egyik feléről a másikra kotorta.

Megbántottam.

– Abigail! Ha Melanie-vel akartam volna lenni, akkor Melanie-vel lennék.

De itt vagyok veled.

– Piknikeztél már meztelenül Melanie-vel?

Meztelen piknik Melanie-vel? Próbáltam elképzelni.

A padlón, Nathaniel? Ruha nélkül? Viccelsz, ugye? Mondd, hogy viccelsz!

– Nem – mondtam. – Soha. – Diadalmasan elmosolyodott. – Még valami kérdés?

– Most nincs.

Hála istennek! Bármennyire is jó volt tudni, hogy Abby már van olyan bátor, hogy kérdéseket tegyen fel nekem, voltak dolgok, amelyekről még nem akartam beszélni vele.

És még mindig van másfél hetem, amíg nem is kell.

Huszonkilencedik fejezet

Elaina a második csörgésre vette föl.

– Szia – mondta.

– Elaina Grant Welling – mondtam vészjósló hangon.

– Mi az? Mit tettem?

– Ha azt akartam volna, hogy Abby többet tudjon a Melanie-vel való kapcsolatomról, elmondtam volna neki.

Kinéztem a hálószobám ablakából, és megláttam Abbyt, ahogy Apollóval játszik. Ő akarta kivinni a kutyát, mielőtt lefekszik, nekem meg jó volt ez így, hiszen nem akartam előtte beszélni Elainával.

– Ja, hogy ez!

– Igen, ez.

– Nem mondtam Abbynek semmit, csak azt, hogy Melanie nem volt a… – itt megállt egy pillanatra. – Abby elmondta neked…

– Nem bánom, ha tudsz az életmódomról. De azt igen, ha beleszólsz.

– Miért szólnék bele azzal, ha elmondom, hogy Melanie nem volt az alávetetted?

Mert Abby tudni akarja, hogy miért nem sikerült Melanie-vel. Tudni akarja, miért adtam fel azt, hogy dom legyek, és miért próbáltam valami „normális” dolgot, majd miért lettem ismét dom.

– Mindig beleszólsz, valahányszor olyasmit mondasz az alávetettemnek, amit én nem akarnék elmondani neki.

– Az alávetettednek?

– Igen, az alávetettemnek.

– Számodra ő csak ennyi?

– Mi a fenét jelentsen ez? Fogalmad sincs róla, mit jelent az, ha valakinek van egy alávetettje! – Megint kinéztem az ablakon, és láttam, ahogy Abby megsimogatja Apolló fejét. Felsóhajtottam. Nekem nem Elainával kell harcolnom. – De nem akarom ezt megbeszélni veled. Fogalmad sincs, miket is takar az életmódom, és ma este nem is akarnálak felvilágosítani a részletekről.

– Én azt gondoltam, hogy egy nap még több is lehet ő a számodra. Azt hittem, hogy ő… fontos.

Lehunytam a szemem. Hogy fontos-e!

– Az én életem, Elaina! Hadd éljem én!

– Igen, tudom. Bocsánat. Kimaradok belőle.

Néhány szót váltottunk még a hóviharról, aztán letettük a telefont. Megkérdezte, hogy akarok-e Todd-dal beszélni, de nem akartam.

Megnyitottam egy kicsit az ablakot. Épp annyira, hogy bejöjjön a hálószobába egy kis hideg levegő, de ezzel együtt Abby nevetése is beszállt. Ez melegséggel töltött el, a beáradó hideg ellenére.

Odamentem az ágyhoz, és leültem. Mikor vált minden ilyen zavarossá? Miért engedtem be Abbyt az életembe? Sokkal egyszerűbb lett volna, ha megmarad annak, aki volt; valakinek, akiről mindig is álmodtam, de sohasem találkoztam vele. Valakinek, akit követtem, de sohasem mentem oda hozzá.

Ő jött oda hozzád! Ő akart téged!

Ő akart engem, hogy legyek a domja. A könyvtárban azt mondtam neki, hogy minden igényét kitaláltam és kielégítettem, de ez nem igaz. Nem voltam mindig kedves és gondoskodó. Vele sem sikerült, mint ahogy Melanie-vel sem. Talán még annyira sem.

De mégis itt van.

Talán, mert nem tudja.

Felhördültem, és a levegőbe ütöttem az öklömmel. Most már nem tudtam gondolkodni. Semminek semmi értelme. Még másfél hetem van, hogy tisztázzam vele a dolgokat, és ahelyett, hogy azon gondolkodnék, mi a legjobb módja az igazság kimondásának, azzal töltöm az időm, hogy Shakespeare-t olvasok, és meztelen piknikeket rendezek.

Lépések zaját hallottam felfelé közeledni, és felálltam, hogy elébe menjek az ajtóhoz. Először Apolló rontott be, és nedves orrát a kinyújtott kezemnek nyomta. Abby csak később ért be.

– Teljesen átnedvesedett – mondta. – Próbáltam megtörölni, de…

Apolló nedves mancsát a térdemnek nyomta, és a nadrágomon át is éreztem a nyirkosságot.

– Ez van, ilyen időben – mondtam. – Kösz, hogy kivitted!

Abigail még egyszer megsimogatta őt.

– Szeretek játszani vele. Olyan vicces!

Aztán megfordult és elment.

Szerettem volna a karomba venni, és elmondani neki mindent. A fülébe mormogni, hogy mennyire akarom őt. Mennyire szükségem van rá. Elmondani neki, hogy ő az én egy százalékom, ami teljessé teszi az életem. És, a francba is, megcsókolni őt!

– Abigail!

Ő megfordult, és várakozóan nézett rám.

– Igen, uram?

Bassza meg, nem jól szólítottam! Ha azt akarom, hogy elhiggye: ő az én hiányzó egy százalékom, Abbynek kellett volna hívom. Semmit sem tudok normálisan csinálni.

Ezért aztán meg sem próbáltam.

– Jó éjszakát – suttogtam.

Egy lágy mosoly áradt szét az arcán.

– Jó éjszakát.

✴ ✴ ✴ 

Reggel a szobámban maradtam, míg meg nem hallottam őt a konyhában. Ledobtam a könyvet az éjjeliszekrényre, és lementem hozzá. A konyhaablakon napfény áradt be, tökéletes megvilágítást adva Abbynek, aki egy favillával a kezében táncolt a kövön. Beléptem, és feldobtam magam a pultra.

– „Azt mondom, oly szelíd, /Akár a harmatos rózsaszirom” – mondtam vigyorogva.

Abbahagyta a táncot, és hanyagul odasétált a tűzhelyhez, hogy megfordítsa a sülő szalonnát.

– „Boszorkányos erő van az ajkadban.” – Tetszett neki. Játszani akart.

– „Színház az egész világ. / És színész benne minden férfi és nő” – mondtam.

– „Az élet csak egy tűnő árny –, vette le a tojást a tűzhelyről, majd belekanalazta egy tálba –, csak egy / Szegény ripacs, aki egy óra hosszat / Dúl-fúl, és elnémul”.

Itt volt az idő, hogy bevessem a nehéztüzérséget. Odaléptem a tűzhelyhez, hogy muszáj legyen rám néznie.

A lehető legdrámaibb pózba vágtam magam, az egyik kezemet a szívemre tettem, a másikkal kifelé mutattam az ablakon.

– „De csitt! mi fény tör át az ablakon? / Napkelte az – és napja: Júlia. / Kelj, tündöklő nap, öld meg már a holdat, / Mely rég irígyen sárgul, egyre sorvad, /Mert százszor szebb vagy szolgálója, te!”

Ő nevetni kezdett, és ettől a hangtól szárnyalni kezdett a szívem. Mi a fenétől féltem? Már nem is tudtam. Komoly tekintettel nézett rám, és azt mondta:

– „Szamárra ülnék. Erre vagy való!” A makrancos hölgy?

– „Terhet viselni inkább nőnek való! ” – idéztem a következő sort, nem titkolt büszkeséggel.

Lekapcsolta a gázt, félretolta a serpenyőt, és egészen felém fordult.

– „Nincs rá nekem, csak olyan női érvem: / Így vélem – nos, mert ez a véleményem”.

Nevetni kezdtem. A fenébe, de jól csinálja!

Én viszont kifogytam a Shakespeare-idézetekből.

De volt még egy. Olyat nem találtam, amivel boszorkánynak nevezhettem volna, de valami hasonlót igen.

– „Ó gaz, mosolygó, átkozott gazember!” – Te most gazembernek neveztél?

– Te meg szamárnak. Döntetlen?

Úgy tettem, mint aki gondolkodik az ajánlaton.

– Most igen. De szeretném megjegyezni, hogy nem maradtam le!

A szalonnát a tálalótányérra tette.

– Így van. De ha már a lemaradásról beszélünk, ma edzenem is kell. Néhány mérföldet bele kell tennem a futópadba.

– Nekem is kell kocogni. – A sült szalonna remekül nézett ki, épp annyira volt ropogós, hogy még nem égett meg. Vettem egy darabot. – Két futópadom van. Csinálhatjuk együtt is.

✴ ✴ ✴ 

Miután leszedtem az asztalt, a könyvtár felé indultam. Mint vártam, ott ült összegömbölyödve a földön Apollóval, az ölében egy könyvvel. Leültem a kisasztalhoz.

A gombás rizottó és a meztelen piknik között nem sokat dolgoztam tegnap.

Felnyitottam a laptopomat, és válaszolni kezdtem az e-mailekre.

Néhány órával később megszólalt a telefonom. A kijelzőre néztem. Jackson volt az.

– Jackson – mondtam. Abby felállt, és kiment a könyvtárból.

– Nathaniel – suttogta Jackson. – Szia!

– Miért suttogsz? – kérdeztem halkabban én is.

– Nem akarom, hogy Felicia meghallja.

Jaj, ne! Valami baj van? Kinéztem; a hó mára kissé megrokkant. Ha valami történt Felicia és Jackson között, Abbynek vissza kell jutnia valahogy a lakásába. Néhány pillanatig arra is gondoltam, mi lenne, ha Abby nem menne haza a hétvége előtt…

– Nathaniel? – kérdezett Jackson.

– Bocs. Mit is mondtál?

– Meg fogom kérni – mondta ideges nevetéssel.

Fogalmam sem volt, hogy miről beszél.

– Megkérni? Mire? Kit?

– Ne már! Megkérem. Megkérem a kezét. Hogy jöjjön hozzám feleségül!

– Micsoda? – Az előttem levő monitorra figyeltem, míg leestek a szavai. – Megkéred a kezét?

– Őrület, nem? – Nem is várt a válaszra. – De baromi jó érzés! És tudom, hogy helyesen teszem. Mindenki azt kérdezi, hogy honnan. Hát, onnan, hogy tudom!

A szívem dübörögni kezdett. Tudja az ember? Csak úgy? Ilyen egyszerűen?

Megkérdezed magad, hogy jó-e ez így, és aztán, bumm, már tudod is?

– Hűha, Jackson! Én… – hebegtem – én nem is tudom, mit… gratulálok!

– Kösz, haver! Figyelj, ne mondd el Abbynek! Hadd lepje meg vele Felicia!

– Szóval, úgy gondolod, hogy igent fog mondani.

– Igent fog mondani. Tudom.

Mikor letettük, úgy éreztem magam, mint aki egy elkerülhetetlen csatára készül. Az egyik felem tudta, hogy képtelen vagyok normális kapcsolatra, a másik felem viszont nagyon akarta ezt. Felvettem egy papírhalmot az asztalomról, átfutottam őket, bár nem nagyon láttam, hogy miket.

Te nem vagy normális, és nem is leszel az – mondtam magamnak. – Fogadd ezt el, és élj vele! Abbyvel most jól mennek a dolgok. Miért tennéd tönkre? Ő boldog. Te boldog vagy. Mindketten boldogok vagytok. Élvezd, amitek van! 

Újra belenéztem a papírokba.

Szedd össze magad, West! Jackson és Felicia összeházasodnak, de ez nem változtat semmin. Olyan ő neked, mint a testvéred. Légy boldog te is!

És az is voltam. Örültem Jacksonnak és Feliciának. De miért nem lehet nekem…

– Nathaniel West!

Harmincadik fejezet

Felkaptam a fejem.

Mi a fene?

Már csak ez kellett! Mintha nem lennék épp eléggé összezavarodva! Épp most döntött úgy Abby, hogy betéved a könyvtárba, és a nevemen szólít?

Hát nem megmondtam neki, hogy uramnak szólítson ezen a héten? Koncentráltam, és megpróbáltam emlékezni. Igen, mondtam. Ez volt az egyik szabály, amit vasárnap reggel meghatároztam neki. Még sohasem szegte meg szándékosan egyik parancsomat sem, de akkor most mi a fenét akar?

– Gondolom, bocsánatot fogsz kérni ezért a kisiklásért, Abigail! – mondtam.

– Eszem ágában sincs! – Elővette a kezét a háta mögül, és egy doboz csokoládét mutatott fel, amit a konyhában tartottam. – Ezek mik?

Mi a franc ez? Egymás után jönnek az elképesztő dolgok. A keresztnevemen szólított egy édesség miatt? Komolyan?

Úgy látom, komolyan el kell beszélgetnem vele. Letettem a papírokat, és erősen ránéztem.

– Ezek csokoládészeletek, Abigail. Rá is van írva a dobozra.

Felálltam, de ő meg sem mozdult.

– Tudom, hogy mik ezek, Nathaniel. Amit tudni szeretnék, az az, hogy mit keresnek a konyhában?

Nemcsak zűrösebb, de egyre rosszabb is lett ez a nap. Mi a faszért kérdezi tőlem, hogy miért tartok édességet a konyhában?

– Miért érdekel? – kérdeztem.

Megrázta a dobozt felém.

– Azért, mert ezek nincsenek az étkezési tervedben!

Nincsenek az étkezési tervemben? Nincs is étkezési tervem. Neki van egy étkezési… Ó!

Aha!

Szerepjátékot akar! Teljesen bizonyos voltam abban, hogy Abby soha nem akarna domina lenni, de ha játszani akar vele… jó!

Az egyik részem tudta, hogy ez veszélyes, mert még inkább elmossa a határokat. A másik részem viszont látni akarta, meddig fog elmenni. Korábban azt mondtam neki, hogy a szobámban és a játékszobában bármi megengedhető ezen a héten.

Hová fog kilyukadni? Kitervelte előre?

Csak egy módon tudhattam meg.

– Szerinted azért állítom össze a diétádat, mert unatkozom, és semmi jobb dolgom nincs? – kérdezte, és a hangjában diadal hallatszott. – Válaszolj!

Ezek az én szavaim, akkorról, amikor megbüntettem. Leengedtem a kezem az oldalam mellé.

– Nem, úrnőm.

Egy drámai sóhajt eresztett meg.

– Terveim voltak mára, de most idebent kell töltenünk a délutánt, mert meg kell büntesselek.

Nem tudtam, mit tervez, de abban a pillanatban nem is nagyon érdekelt.

Bármin is megyünk át együtt ma délután, az csak jó lehet.

– Annyira sajnálom, hogy megbántottam, úrnőm!

– Jobban fogod sajnálni, ha végeztem veled. Most felmegyek a szobámba. Tíz perced van rá, hogy csatlakozz hozzám!

Megfordult, és kiment a szobából. Apollóra pillantottam, és elmosolyodtam.

– Menj ki a konyhába, Apolló! – Ő félrehajtotta a fejét, és mancsával a levegőbe csapott. – Komolyan mondtam!

Egy nagy sóhajjal kiment a könyvtárból, és egyedül maradtam. Mondanom sem kell, a gondolataim egész máshol jártak. Mire készül Abby? Meddig engedjem, hogy ezt csinálja? Ha ez egy valódi játék lenne, amiben én vagyok az alávetett, meztelenül lépnék be a szobájába. De mivel nem ez a helyzet, úgy döntöttem, hogy magamon hagyom a ruhám.

Ahogy felfelé mentem a lépcsőn, különféle gondolatok kergették egymást a fejemben. Kell egy terv. El kell döntenem, mennyi ideig és pontosan mit engedek meg Abbynek. Le kell fektetni előre, hogy mikor mondjak megálljt a kis játékára. De hogyan tudnék tervezni, ha azt sem tudom, hogy ő mit tervezett?

A konyhában mondott szavai jutottak eszembe: Túl sokat gondolkodsz. 

Persze, igaza volt. Túl sokat gondolkodom. Akkor, ma este nem fogok. Egyszerűen csak hagyom, hogy vigyen a lendület, amerre akar. Majd teszem, ami eszembe jut. Bármit is tervez Abby, képes leszek kezelni, és megállítani, ha kell.

Egyszerű dolog, ha jobban meggondolom.

Ott állt az ágy végénél, abban az ezüst színű ruhában, amit akkor viselt, amikor ráadtam a nyakörvét. De ma még gyönyörűbb volt, ha ez egyáltalán lehetséges.

Keresztbe fonta a karját, és toppantott a lábával.

– Van valami, amit mondani szeretnél, Nathaniel?

Nathaniel.

Ahogy a nevemet mondta! Ahogy elhangzott az ajkáról!

Lehajtottam a fejem, hogy ne lássa, hogyan hatott ez rám.

– Semmi, úrnőm.

– Nézz rám!

Ne! Kérlek, ne! Bármit, csak ezt ne. Ha ránézek, tudni fogja. Tudni fog mindent. Akkor már nem tudom elrejteni. De hát, nem is akarom már rejtegetni. Annyira belefáradtam a bujkálásba!

– Nem az úrnőd vagyok! – mondta. – Hanem az istennőd. – Letolta a vállán a ruhát, hogy többet lássak gyönyörű testéből. – Imádni fogsz engem!

Szavai igazsága megdöbbentett. Jól mondta. Soha jobban.

Egy istennő volt.

Imádni kell őt.

Ma este mindezt meg fogom adni neki. Megmutatom, hogy mit tett velem, hogy mit érzek iránta. Talán, viszonzásképpen, ő is megmutatja majd, hogy én mit tettem vele.

Elengedtem a szerepjátékot, és egyszerűen odamentem hozzá. Finoman a karomba vettem, és mindketten felmentünk az ágyra.

Mélyen a szemébe néztem. Mi az a dolog, amit mindig érzek, ha ránézek? Mi az, amit velem tett, és amit eddig nem tett soha senki? Mivel érdemeltem ki azt, amit ad nekem?

Az egyetlen dolog, amit biztosan tudtam, hogy ő az én egy százalékom, és legyek átkozott, ha ezt tagadnám.

A kezeim saját maguktól felemelkedtek, hogy megsimogassák az arcát.

– Abby – suttogtam, és a nevében rejlő szabadságon örvendeztem. – Ó, Abby!

Hogy kimondtam, kimondhatom a nevét. Hogy lehet egy ilyen egyszerű dolog ilyen felkavaró? Mintha megtaláltam volna azt, amit egész életemben kerestem? Ő az enyém, és én az övé vagyok, és ha a világ megszűnik egy másodpercen belül, úgy halok meg, hogy tudom a legszentebb igazságot. Mégis, mégis többre vágytam. Több kellett még. Az kellett, hogy… Az ajka.

Ujjamat végighúztam az ajkán.

– „Egy vágyteli csók…” – kezdtem, de nem tudtam befejezni. Túl sok volt már. A testem remegett az erőfeszítéstől, hogy egy helyben maradjak.

De az egy százalékom, természetesen tudta, mire gondolok. Hogy mit nem tudtam kimondani.

– „…az ajkadon” – fejezte be.

Többé már nem tudtam visszatartani magam. Túl sokáig tagadtam meg mindent. Azzal, hogy azt mondtam: a csók túl személyessé tenné a viszonyunkat, olyan szabályt alkottam, ami már nem számít, és nem is lehet betartani. Amúgy sem segített semmit.

Előrehajoltam, lassan, hogy mindenre legyen időm, hogy kiélvezzem és megtiszteljem a pillanatot. Olyan közel voltam, hogy megízlelhettem volna. Éreztem a leheletének melegét az ajkamon. Mélyen beszívtam magamba, és a lehető leggyengédebben az ajkammal megérintettem az övét.

Ó, istenem!

A testem képtelen volt magában tartani azt az örömet, ami bennem feltört. Ez a törékeny emberi héj nem tud elviselni ilyen mély érzéseket!

De a szívem még mindig ott dobogott a mellkasomban, így összeszedtem magam, és megcsókoltam még egyszer.

És még mindig éltem. Vagy talán, akkor kezdtem élni. Nem tudom, melyik.

Azt tudtam, hogy sohasem lehet belőle elég. Sohasem fáradok bele az ajkába, és abba az érzésbe, ahogy a karomban tartom őt. A bennem lévő önző állat még többet akart, és már nem volt elég az, hogy csak megérintem az ajkát; el kellett fogyasztanom őt. Engednem kellett, hogy ő is elfogyasszon engem.

A kezembe fogtam az arcát, hogy mindketten szilárdabb helyzetben legyünk, és újra megcsókoltam. Hosszabban. De még mindig lágyan, hiszen ő egy istennő volt, akit imádni kellett, én meg csak egy alázatos követője, aki arra vágyik, hogy megérintse őt.

A nyelvem végigjárta az ajka körvonalát, megízlelve és ingerelve őt. Egy kissé megnyitotta a száját, és a szívem összeszorult a csodálattól. Megadja nekem ezt a megtiszteltetést! Miután én mindent elvettem tőle, ő még ad nekem.

Azonnal tudtam, hogy az íze azonnal beég az emlékezetembe, és ott is marad, míg élek. A keze végigszaladt a hajamon, és közelebb húzott magához. Én felnyögtem.

Kigombolta az ingemet úgy, hogy közben nem hagytuk abba a csókot, és egy füst alatt le is húzta a vállamon, és kezével végigsimított a mellemen.

Ó, istenem! Igen, Abby! Nyúlj hozzám!

Végül rávettem magam, hogy húzódjak távolabb, és akkor is csak őt néztem, amikor kiléptem a nadrágomból.

Felém nyújtotta a karját.

– Szeress engem, Nathaniel!

Szeress?

Mi volt ez az egész? Szeretem Abbyt? Erről beszélt Jackson? Ami Todd és Elaina között van? Nyilván nem. Ilyen erős érzéseket még biztosan nem élt át eddig senki. De ha a szerelem az egyetlen szó, ami leírja ezt, akkor ez is megteszi.

Szerelem.

Szerelmes vagyok Abbybe.

Milyen marha voltam eddig!

– Mindig szerettelek, Abby. – Felemeltem őt, és még egyszer magamhoz öleltem. – Mindig szerettelek.

Óvatosan leereszkedtünk az ágyra, újra csókolóztunk, és hagytam, hogy az iránta érzett valódi érzéseim mindkettőnket magukkal ragadjanak. Ezúttal egyetlen szót sem szóltunk, mert nem volt szükségünk szavakra.

Úgy éreztem magam, mintha először nyúlnék hozzá. Még a keze a testemen is új érzés volt. Érintés, izgatás, felfedezés; igen, de most minden érintés és simogatás új értelmet nyert.

Szeretlek – mondták az ujjaim, szellőként érintve a karját.

Szeretlek – válaszolták az ő ujjai, a hátamat simogatva.

Az ajka az ajkamon táncolt, a szánk együtt mozgott a töretlen és zabolázatlan szerelemben.

Az egyesülésünk lassú és céltudatos volt. Lehunytam a szemem, mert a bennem felszakadó érzések erősebbek voltak, mint amit el tudtam volna viselni. Egész életemben a szex a fizikai élvezetet szolgálta. Mindig figyeltem rá, hogy a partnereim és az alávetettjeim visszakapják ezeket az élvezeteket, és ennyi volt az egész; céltalan élvezet. De már ismertem az igazságot. A szex ennél sokkal több lehet, sokkal többnek kell lennie. A testemet nemcsak arra kell használnom, hogy örömet adjak és kapjak, hanem arra is, hogy megmutassam a szerelmemet, hogy szerelmet adjak, hogy magamat adjam.

Ez az igazság szinte kirobbant belőlem, amikor elélveztem, és könny szökött a szemembe.

Utána a mellemhez húztam őt. A haját simogattam, mert nem tudtam nem simogatni. Ő egy elégedett sóhajjal megfordult, és fejét a szívem fölé hajtotta, és perceken belül elaludt.

Nekem nem jött könnyen a szememre álom. Ehelyett a való világ tört rám hirtelen.

Mit tettünk?

Mit tettem?

Becsuktam a szemem, és kétségbeesetten próbáltam megtartani azt az érzést, ami percekkel ezelőtt még megvolt. De nem voltam elég erős hozzá, a démonok pedig visszajöttek.

Gyűlölni fog azért, amit most tettem. Gyűlölni fog, ha megtudja, hogy őszintétlen voltam vele. Lehet, hogy velem marad még egy ideig, de egy idő után már nem fog mást érezni, mint sajnálatot, és azt képtelen lennék elviselni.

A tekintete minden nappal egyre bizonytalanabb lesz, amint rájön, hogy nem tudok az lenni, akit ő akart. És mit jelent ez az imádat, ami rám tört? Az egész domként eltöltött életem kevesebbet ért, mint amennyit érhetett volna? Hogy tudom összeegyeztetni azt, aki vagyok, azzal, amit érzek?

Szorosabban fogtam a karomba az alvó Abbyt. Hogyan ajánlhatnék neki kevesebbet, mint amennyit megérdemel?

Ahogy telt az éjszaka, már tudtam.

Szerettem őt. Bármit, tényleg bármit megtettem volna érte.

El fogom engedni őt.

Harmincegyedik fejezet

Abby feje fölött átnéztem az éjjeliszekrényen lévő ébresztőórára. Két óra. Még négy órám van, mielőtt el kell hagynom az ágyát.

Lehunytam a szemem, és megpróbáltam az egész lényét az emlékeimbe foglalni. Mélyen belélegeztem hajának édes illatát, majd lejjebb hajtottam a fejem, és élveztem bőrének virágillatát. Végigsimítottam a hátát, és eszembe jutott, hogyan feszült meg szeretkezés közben, hogy közelebb kerüljek hozzá, és hogyan rázkódott össze hullámokban a teste, miután az élvezet hulláma mindkettőnkön átsöpört.

Most ernyedt volt a teste, és csendben szuszogott.

A kezem ide-oda mozgott vele, ahogy a levegőt vette. Felcsúsztattam a kezem a hátán majdnem a tarkójáig, és itt megálltam. A bőre lágy volt, és makulátlan. Hibátlan, mint ahogy minden az volt rajta.

Az ajka tökéletes „O” alakú volt alvás közben. Odahajoltam, hogy az ajkam majdnem elérte az övét, de aztán leállítottam magam. Többé nincs jogom az ajkához. Főleg azzal együtt nem, amit a következő néhány rövid órára terveztem. Inkább megcsókoltam a nyakát. Szex- és édes illata volt, keserédes emlékeztető arra, hogy mit éltünk át közösen.

– Bocsáss meg – súgtam a bőrébe. – Nem gondolom komolyan majd egyetlen szavam sem. Csak azt remélem… Itt megálltam.

Mit is remélek?

Hogy megérti? Ezt nem várhatom tőle.

Hogy egy napon majd megbocsát? Talán. Lehet, talán évek múlva.

Abban reménykedek, hogy nem fáj majd neki? Nem voltam olyan vak vagy őrült, hogy ezt gondolhassam. Tudom, hogy fájni fog neki.

Vagy egy kis részem abban reménykedett, hogy nem veszi észre, hogy nem gondolom komolyan? Biztos voltam benne, hogy küzdeni fog velem, de végül is, tudtam, mitől fog elmenni. Nem hiába mondják rólam, milyen merev és fafejű vagyok.

Becsuktam a szemem, hogy ne indulhassanak meg a fenyegetően kitörni készülő, forró könnyeim. Hogy leszek képes ezt egyedül végigcsinálni? Hogyan tudom ezt megtenni vele?

Úgy, hogy ez a legjobb. Az elmúlt éjszaka óta már nem voltam biztos semmiben; hogy folytathatom-e ezt az életmódot, hogy mit tesz majd Abby, ha elmondom neki az igazat, hogy kijátszottam őt, hazudtam neki, kihasználtam a naivitását.

Ahogy végiggondoltam, tudtam, hogy nem merném megkérni, maradjon velem. Mindkettőnknek jobb lesz, ha elmegy. Ha elküldöm őt.

Ez lesz a leghitványabb dolog, amit eddig tettem – de Abbyért teszem.

Álmában sóhajtott egyet, és szorosabban hozzám simult. Ismét az órára pillantottam; még két óra. Két óra, hogy érezzem, milyen az, ha a karomban tartom.

✴ ✴ ✴ 

Hatkor lassan kibontakoztam alóla, és a hátára fordítottam az ágyban. Ott álltam mellette, és néztem, ahogy jobban magára húzta a takarót.

Megérintettem a számmal a homlokát, és lenyeltem a szavakat, amelyeket kétségbeesetten ki akartam mondani.

Felejtsd el! Nincs jogod, hogy ilyet mondj neki.

De a fejemben üvöltöttem.

Szeretlek!

Szeretlek!

Szeretlek!

✴ ✴ ✴ 

Lementem a konyhába, és föltettem a kávét. Nem azért, mert inni akartam, hanem azért, mert ez a mindennapi cselekedet megnyugtatott. Apollóval kimentem az első kapun a kertbe. A kertészek két nappal korábban már jártak itt, és elkotorták az olvadó havat; így Abby minden bizonnyal haza tud majd jutni.

Még az újságot is kihozták. Bevittem, és leültem az ebédlőasztalhoz, majd fél órán keresztül néztem a címoldalt anélkül, hogy bármit is elolvastam volna belőle. Becsuktam a szemem, és arra koncentráltam, amit tennem és mondanom kell.

Nem sokkal később meghallottam fentről a lépéseit. Hallgattam, ahogy végigment a folyosón, aztán, másodpercekkel később, lejött a lépcsőn. Először a könyvtárba fog menni. Az elmúlt héten én is ott kezdtem a napot, hogy a közelében és a dolgai közelében legyek.

Most közelebb ért. Hallottam, hogy a konyhában van. Elhallgattak a lépései. Ezután az ebédlőbe jön. Kinyitottam az újságot, és véletlenszerűen kinyitottam valahol, mintha olvasnék.

Már csak másodpercekre volt tőlem.

– Helló – mondta az ajtóból.

Lehunytam a szemem. Most jön a mutatvány.

Összehajtottam az újságot.

– Itt vagy hát. – A látványa elkábított. A reggeli fényben még szebb volt; a haja kissé kócos, az ajka telt és duzzadt. Le szerettem volna tenni az újságot, a karjaimba venni őt, és önfeledten csókolni. – Épp arra gondoltam, hogy ma már haza tudsz menni.

– Mi? – kérdezte összeráncolt homlokkal.

Letettem az újságot.

– Az utak már tiszták. Most már gond nélkül hazajuthatsz.

A homlokán a ráncok mélyebbek lettek. Láttam rajta, ahogy próbálja megérteni, amit mondok.

– De miért mennék haza? – kérdezte. – Holnap este úgyis jönnék.

A két szeme között levő pontra fókuszáltam.

– Ja, igen. A hétvégén nagyrészt az irodában leszek, hogy utolérjem magam. Talán az lenne a legjobb, ha nem jönnél ezen a hétvégén.

Ez hazugság volt. Kellett néhányat telefonálnom, de semmi olyan nem volt, amitől hétvégén is dolgoznom kellett volna.

– De egyszer csak hazajössz? – kérdezte.

– Hosszabb időre nem – és itt megálltam. Mondd ki! Ha azt akarod, hogy elmenjen, mondd ki! –, Abigail.

Úgy akadt el a lélegzete, mintha gyomron vágtam volna.

– Miért hívtál így? – suttogta.

– Mindig Abigailnek hívlak. – A szavak csak kihullottak a számon. Belül halott voltam.

– Az éjjel Abbynek hívtál.

Az éjjel… Ó, istenem!

Megerősítettem magam.

– Ez volt a szereposztás.

– Ezt meg hogy érted? – kérdezte.

– Cseréltünk. – Azt hittem, könnyebben ki tudom mondani a hazugságokat, de nem. Minden egyes szó, ami a számon kijött, szíven ütött, és megölt bennem egy részt. – Akkor azt akartad, hogy Abbynek hívjalak.

– De nem cseréltünk!

Sötétség. Sötétség és halál ült meg.

– De igen. Ezt akartad, amikor bejöttél a könyvtárba a csokikkal.

– Ez volt az eredeti szándékom – mondta, és láttam rajta, hogy még nem akarja feladni. – De aztán megcsókoltál. Abbynek neveztél. Az ágyamban aludtál. Egész éjszaka.

Fejezd be! Most!

Levettem a kezem az asztalról, és ökölbe szorítottam, olyan szorosan, ahogy tudtam.

Csináld!

Nagy levegőt vettem.

– De én még sohasem mondtam, hogy aludj az ágyamban.

A szavaim elérték a céljukat. Fájdalom hullámai fodrozódtak az arcán.

– Baszd meg! Ne csináld ezt!

– Vigyázz, hogy mit mondasz!

– Ne mondd meg nekem, hogyan beszéljek, miközben ott ülsz, és úgy csinálsz, mintha a tegnap éjszaka nem jelentett volna neked semmit! – Ő is ökölbe szorította a kezét. – Attól, hogy megváltozott a dinamika, még nem lett minden rossz! Kimondtunk néhány dolgot. És aztán? Továbbléptünk.

Jobbak leszünk egymással!

– Hazudtam én neked valamikor, Abigail?

Most hazudtam neki. Már az is, hogy Abigailnek hívtam, hazugság volt. De lassan győzni fogok. Már bevittem a halálos csapást. Hamarosan. Mindjárt.

– Nem – törölte meg az orrát.

– Akkor miből gondolod, hogy most azt teszem?

– Mert meg vagy ijedve. Mert belém szerettél, és félsz ettől. De tudod mit? Rendben van. Én is félek egy kicsit.

– Nem ijedtem meg. – Újabb hazugság. – Egy hidegvérű korcs vagyok. Azt hittem, tudod.

Lecsukta a szemét, és rázkódni kezdett a válla. Vége. Könnyebben adta fel, mint gondoltam, de végül is, így volt a jobb.

Láttam, ahogy döntött. A nyakához nyúlt, és megint nagyon össze kellett szedni magam.

A nyakörv fémes hanggal esett az asztalra.

– Terpentin.

A szó, amit hetekkel korábban olvastam, visszhangzott a fejemben.

Terpentin.

Terpentin a tűzben.

Láttam, ahogy minden elég.

Harminckettedik fejezet

Így terveztem. Így is vártam. Mégis, volt benne valami végleges, ahogy levette a nyakékét, és ahogy megtört tekintettel letette az asztalra.

Nem tudtam róla levenni a szemem. Nem tudtam ránézni Abby csupasz nyakára.

Többé már nem az enyém.

Annyira fájt, hogy lecsuktam a szemem. Nem tudtam most gondolkodni sem. Mégis, el kellett játszanom a szerepemet.

– Jól van, Abigail – mondtam, és végül sikerült ránéznem. – Ha azt akarod.

– Igen – mondta. – Ha a tegnapi éjszaka után továbbra is úgy teszel, mintha az egész csak egy másik rohadt felállás lett volna, akkor ezt akarom.

Tudta. Tudta, hogy tettetem magam. Talán így könnyebb lesz neki túljutni az egészen.

Bólintottam.

– Sok domináns férfit ismerek New York körzetében. Örömmel megadok néhány nevet. – Nemrég összeszedtem a fejemben pár embert. Tudtam, hogy előbb-utóbb kell majd neki egy dom, de egyikről sem gondoltam, hogy elég jó lenne neki. Reméltem, hogy nem fog a szavamon, mert képtelen lettem volna egyetlen nevet is mondani neki. – Vagy én is megadhatom nekik a tiédet – tettem hozzá.

Én ezt egy jó szándékú javaslatnak szántam, de az a tekintet, amit adott rá válaszul... Olyan fájó, olyan szomorú volt. Nem értette. Hát nem tudta, milyen nehéz nekem megadni a barátaim nevét? Elképzelni, hogy valaki mással van?

– Majd meggondolom – vágott vissza.

Ott ültem, csendben, mozdulatlanul.

– Megyek, összeszedem a dolgaimat.

Megfordult és kiment.

Amikor hallottam a lépéseit a lépcsőről, a kezembe temettem az arcom. Ó, istenem! Megteszi. Elhagy. Vajon látom-e még, mielőtt elmegy, vagy az lesz az utolsó emlékem róla, ahogy fájdalommal teli arccal néz rám, miután a szavaim úgy felsértették?

Apolló felkelt mellőlem, és rám nézett.

– Menj – súgtam neki. – Menj hozzá!

De ő ott maradt mellettem.

Percekkel később Abby lejött a lépcsőn. Apolló meghallotta, és kirohant hozzá.

– Ó, Apolló – mondta az előtérben –, légy jó kutya! – Lehajtottam a fejem, és belemarkoltam a hajamba. Rosszabb volt ez, mint a legrosszabb rémálom. – Hiányozni fogsz – mondta a kutyámnak. – Nem maradhatok itt, így nem látlak többé. De légy jó, és… ígérd meg, hogy vigyázol Nathanielre, jó?

Zokogás tört fel a mellemből. Az utolsó gondolatai rólam szóltak. Aztán kinyílt, majd becsukódott a bejárati ajtó.

Minden erőmet összeszedve felálltam. Mint Abby domjának, még egy feladatom volt: hogy lássam, biztonságban hazaér-e.

✴ ✴ ✴ 

Órákkal később, miután végig ott mentem mögötte úgy, hogy nem vett észre, visszamentem az üres házba.

Megtettem. Elment.

Beléptem az előtérbe, a lépteim visszahangzottak a csendben. Még akkor sem éreztem magam ilyen magányosnak, amikor vasárnaponként Abby hazament.

Mert már sohasem jön vissza. Mostantól a ház mindig üres lesz.

Nem bírtam ezt az ürességet. Muszáj volt valahogy megszüntetnem.

Apolló mögém nézett, mintha azt várná, jön-e már Abby, de én csak rápillantottam, és mentem egyenest a könyvtár felé.

Többféle üveg is volt a bárban. Egyenesen odamentem, még csak szét sem néztem előtte. Nem tudtam volna körülnézni most. A brandy több mint negyven százalékos volt; nem kell sok idő, hogy megtegye a magáét.

A poharak egyre könnyebben csúsztak, ahogy egyre többet ittam. Hogy őszinte legyek, számolni is elfelejtettem három után. Ha berúgok, berúgok; talán nem lesz olyan rossz. Talán nem fogom magam úgy érezni, mint akinek kitépték a szívét.

De persze nem segített. Csak rosszabb lett tőle a kín.

Apolló ott ült mellettem, és nyüszített.

– Jobb neki így, Apolló – motyogtam magam elé, és töltöttem még egyet. – Jobb így. Hidd el!

A helyiség lassan forogni kezdett, így hát odabotorkáltam a bőrkanapéhoz, és lerogytam rá. Még! Még kell. Még csak nem is égetett a szesz, ahogy lecsúszott.

Hallottam, hogy az üveg leesik a padlóra… aztán semmi.

✴ ✴ ✴ 

Az ablakon betörő napfény elvakított, mire hunyorogni kezdtem. Valami mozgott a függönynél. Felém fordult.

– Abby? – böktem ki nagy nehezen.

Hihetetlen öröm töltött el hirtelen. Felültem.

– Abby! – A hangom furcsán csengett. Ő rám mosolygott. – Tudtam, hogy nem hiszel nekem! Tudtam, hogy nem. És visszajöttél. Ó, Abby! Annyira szeretlek! Ne haragudj, hogy nem mondtam ezt korábban.

Felálltam, hogy átkaroljam. Végre. Végre elmondok neki mindent.

Odasétált hozzám, még mindig mosolyogva.

Csak néztem őt, lenyűgözve. A napfény ragyogott körülötte. A ruhája gyönyörű volt, és lebegett, ahogy lépkedett. Olyan kecsesen mozgott, mintha a levegőben menne.

Mikor ott állt előttem, az arcához nyúltam. A bőréhez. Milyen tökéletes!

– Megbocsátasz? – Ő bólintott. Térdre estem előtte. – Ne haragudj, Abby! Úgy sajnálom. – Megsimogattam, és megcsókoltam a lábát. – Köszönöm. Köszönöm, hogy visszajöttél!

Végigfutott az agyamon, hogy mi minden lehetünk mi ketten, hogyan lehetünk együtt. Bárhogy is alakul, az jó lesz. Csak az a fontos, hogy együtt legyünk. Végül is, ez az, ami számít.

Egy utolsó zokogás után megtöröltem a szemem. Felpillantottam rá. Ott állt, mosolyogva, és lenézett rám. Lassan felálltam én is.

– Abby.

Az ajkunk lágyan találkozott. Ha lehet, még édesebb volt, mint amire emlékszem. Felsóhajtottam, és közelebb húztam őt. Szinte elolvadt a karjaimban, és körém fonta a karját.

De miért nem szólt semmit? Kéne mondania valamit? Később még beszélhetünk, nem igaz? Rengeteg időnk van, hogy beszéljünk.

Mélyebben csókoltam őt. Kezembe vettem a fejét, és belefontam az ujjaim a hajába. Miért nem érzem az illatát?

Ujjai játékosan végigtáncoltak a hátamon. De én elhúzódtam tőle. Leültem a kanapéra, és a mellettem levő üres helyre csaptam.

– Ülj le ide! El szeretnék mondani neked valamit. – Ő megrázta a fejét. – Kérlek, Abby!

Egy lépést hátrább lépett.

– Már késő.

– Azt mondtad, megbocsátasz. Visszajöttél!

– Túl késő, Nathaniel.

Még egy lépést hátrább ment.

– De el akarom mondani – kérleltem. – El kell mondanom neked. Várj! Ne menj el!

Még egy lépést hátrább ment – már majdnem az ablaknál volt –, és megrázta megint a fejét.

– Abby! – szóltam neki, de eltűnt. – Abby! – A függöny meglendült. – Abby, gyere vissza! Abby, szeretlek!

Valami meleg és lágy dolog nyalta meg az arcom. Megráztam magam, felébredtem és felültem. Apolló újra megnyalt.

Körülnéztem a könyvtárban.

Üres.

Álmodtam. Egy álom volt csak.

Nem jött vissza. Hitt nekem, és már nem is fog visszajönni.

Eltoltam Apollót, és a pohárért nyúltam. Hol is van? Felálltam, és cipőmmel a törött üvegcserépre léptem.

Francba.

Otthagytam az egészet, és elindultam még egy brandyért. Beleittam, és azt a poharat is ledobtam a földre. Néztem, ahogy száz darabra törik.

Úgy, mint az életem.

Úgy, mint a szívem.

Úgy, ahogy én törtem össze Abbyt.

Újra töltöttem egy másik pohárba, és perceken belül megittam. Megint az ablakra néztem, ahol álmomban Abbyt láttam. Mintha azt várnám, hogy ott lesz. Hogy előtűnik a semmiből. Mintha csak úgy belebeghetne a házamba, és bejönne a könyvtárba, mintha nem is szakítottam volna ki a szívét.

Mintha sűrű ködön át néztem volna a könyvtárat. Minden homályos volt és torz. De az agyam, az agyam teljesen tisztán működött, hiszen minden másodpercre emlékeztem, amit Abby meg én itt töltöttünk a könyvtárban.

Ott, a padlón, ott volt a meztelen piknik.

Ott, a díványon, ott vetkőzött le nekem.

És ott, a zongorapadon, ott tett a magáévá, miután játszottam neki.

Megragadtam a hajam, és meghúztam. Talán, ha nagyon akarom, kitéphetem az emlékeimet a fejemből.

A képek összefolytak – Abby és én a könyvtárban, zongorázom neki, Abby olvas, a versesköteteknél áll, a rózsa, amit nekiadtam… Sohasem kérdezett a rózsáról.

Miért nem?

Számított volna valamit?

Kellett, hogy tudjon valamit a rózsáról. Úgyis mindent tudott. Tudott Melanie-ról is, hogy bassza meg!

Rezegni kezdett a mobilom. Elővettem a zsebemből, és a kijelzőre sandítottam.

Jackson?

Nem akartam beszélni vele. Leejtettem a telefont a földre, és körülnéztem a könyvtárban. A tűzhely üres volt.

Láttam, ahogy mind felégeti.

A könyvtárba tűz kell.

Égessen el mindent! A zongorát, a kanapékat, a rohadt versesköteteket.

Mindent.

Nevettem. Nem lenne nehéz. A kiömlött brandy is segítene.

Jó. Akkor, hol a gyufa?

Kibotorkáltam a konyhába, és csodálkoztam, hogy a padló mozog. Így elég nehéz járni. Kirántottam egy fiókot, aminek tartalma a földre zuhant.

Valami lezuhant egy másik helyiségben.

Felnéztem a kupleráj közepéből. Abby?

Nem. Abby elment, és nem jön vissza többé.

A szívemben a fájdalom nem lesz jobb sose. Nekem kell segítenem rajta.

Fogtam a gyufát, és elindultam vissza, a könyvtárba.

A falnak csak egy kicsit kellett segítenie, hogy végigmenjek a folyosón.

Lépéseket hallottam magam mögött.

– Nathaniel! – szólalt meg Jackson.

Felnevettem. Ő is jöhet a tűz mellé.

Úgy tettem, mint aki nem hallja, és továbbmentem.

– Nathaniel!

Baszd meg, de gyors vagy! Hogy ért ide ilyen gyorsan? Megfordultam. Még messze voltunk a könyvtártól.

– Gra… ttulállok – intettem felé a gyufával. – A legjobbakat kívanm neked a… – mit is kell ilyenkor mondani? – Igen!

– Szent Habakuk! – mondta a folt, aki Jackson volt. – Szarrá ittad magad.

Megfordultam, és megindultam a könyvtár felé.

– Most mit csinálsz? – kérdezte.

– Égetek.

– Mit égetsz?

Végig ott jött mellettem.

– A könyvtárt.

Megragadta a vállam, és maga felé fordított.

– Mi a bús francot csinálsz? Mit csináltál ezzel a hellyel? – Felnevettem. – Baszd meg, Nathaniel! – Megrázott. – Hagyd már abba a röhögést!

Megrémítesz.

Abbahagytam a nevetést, és az arcát próbáltam nézni. Túl kell esnem ezen is.

– Ell… hagyottt.

A fájdalom a szívemben szétrobbant, és megindultam a kanapé felé, de megcsúsztam a brandyn. Az üveg megvágta a térdemet.

Igen. Így jobb. A fájdalom a térdemben. Bár nem olyan rossz, mint a szívemben.

Letettem a kezem, hogy felálljak, de ezzel csak a tenyeremre szereztem egy újabb sebet. Jackson felé mutattam a kezem.

– Nathaniel! A francba!

– Sssohha nem jön vssza – ingattam a fejem. Néztem, ahogy a vér kiömlik a kezemből. – Ssoha… nem… jön… A helyiség sötétségbe olvadt.

✴ ✴ ✴ 

Sötét volt, amikor felébredtem. A másodperc egy törtrészéig minden rendben volt, de aztán ismét rám szakadt a valóság.

Abby elment. Örökre.

Nem is tudtam, mi fáj jobban: a fejem, vagy a szívem.

– Nathaniel – szólt Jackson valahonnan.

A fejem úgy fájt, mintha betondarabbal vertek volna rá, de a szívem sokkal komolyabban sérült.

Próbáltam felülni, de túl gyorsan forgott a szoba, így hát visszadőltem. Hol vagyok?

Elfordítottam a fejem. Ez a nappali. Jackson biztos kihozott ide.

– Ébren vagy? – kérdezte.

– Azt hiszem, ez nagyjából annyit jelent, hogy nyitva van valakinek a szeme. – Fájt, ha kinyitottam, úgyhogy inkább visszacsuktam. – Hol van a poharam?

– Hagyd ezt most, és… – Miért?

– Mit miért?

Kinyitottam az egyik szemem.

– Miért tetted el az italomat?

– Azt hiszem, már eleget ittál.

– Azt én döntöm el, hogy mikor elég. – Kinyitottam a másik szememet is.

Aha. Ott van. Ott ül a karosszékben.

– Amikor megjöttem, fel akartad gyújtani a könyvtárat.

– És megakadályoztad?

Tényleg fel akartam gyújtani? Nem emlékeztem.

Abby elment, és onnantól egy nagy lyuk van a szívemben. Erre emlékeztem.

– Ezért nem hagyom, hogy igyál.

Felvette a távirányítót, és csatornát váltott a tévén.

– Téged hagyott már el nő?

A szeme sarkából rám nézett.

– Nincs több brandy!

– Akkor vörösbor – mondtam. – Az jót tesz a szívnek.

Nem próbált megállítani. A következő napokat valamiféle alkoholos ködben töltöttem. Jobban éreztem magam így. Ha eleget ittam, olyan mély álomba estem, hogy még Abby sem jelent meg előttem.

A legrosszabb az volt, amikor felébredtem. Ha ébren voltam, mindenütt őt láttam. Tudtam, hogy nem járt a házban, de mégis éreztem mindenütt. A konyhában, a nappaliban, az előtérben. A ház majdnem minden helyiségében otthagyta a nyomát.

Az első napot követően már nem mentem vissza a könyvtárba és a hálószobámba sem. Mivel Jackson ragaszkodott hozzá, hogy ott marad, átadtam neki a hálószobámat, én meg a vendégszobába költöztem, ami az én szobámmal és Abby szobájával is átellenben volt. Ehhez a helyhez legalább nem kötődött semmilyen emlék Abbyvel kapcsolatban.

Jackson fölhívta hétfőn Sarát, és megmondta neki, hogy pár napig nem megyek be. Nem tudom, milyen okot mondott. Nem is érdekelt. Az a hülye cég magától is elmegy. Tudom, hogy Lindával is beszélt, mert hallottam eztazt. Ő nem jött át, így hát sejtettem, hogy miket mondott neki.

Rühelltem, ha a jelenlétemben Feliciával beszélt. Gyűlöltem és szerettem is. Szerettem, mert kapcsolatban állt Abbyvel. Gyűlöltem, mert kapcsolatban állt Abbyvel.

Eszembe jutott, hogy milyen lehet most neki. Jackson nem beszélt erről, én meg nem kérdeztem. Abby nevét ki sem mondta nekem. Mikor látta, hogy figyelem a beszélgetését, kiment a szobából, majd letette a telefont.

Bárcsak újra tudnám kezdeni!

Bárcsak újra be tudnám hívni, mint az első napon, és beszélhetnék hozzá! Mindent elmondanék neki. Ha őszinte lettem volna…

De amikor elkezdtem ezt a „ha lettem volna” játékot, újra innom kellett, és visszaestem ugyanabba a végtelen körbe.

Azon a héten valamikor, ki tudja, mikor, a nappaliban ébredtem, és hallottam, hogy Jackson telefonál.

– Nem tudom, haver – mondta éppen. – Szerintem már jobban van. Csak még nem…

Csönd. A másik fél mondott most valamit.

– Nem akarom áthívni anyát; attól csak rosszabb lenne. És úgysem beszélne. Nem tudom, mit tegyek, Todd. Csak néz a levegőbe, iszik, vagy alszik.

Megint csend.

– Kicsoda? – kérdezte. – Tartsd!

Hallottam, hogy odamegy a dívány melletti asztalhoz, és kezébe veszi a mobilom.

– Pault mondtál?

A kurva életbe!

A pohárért nyúltam, amiről tudtam, hogy az én oldalamon áll, és megteszi a dolgát.

✴ ✴ ✴ 

– Nathaniel Matthew West! – hangzott egy határozott, erős hang, órákkal, talán napokkal később.

Úgy tettem, mint aki nem hallja. Épp a legszebbet álmodtam. Abby ott volt, és…

– Tudom, hogy hallasz – folytatta a hang. – Kelj fel!

Átfordultam a másik oldalamra. Ágyban voltam. Jó dolog, ha tudja az ember, hogy hol van. Az ágy jó hely. Ott lehet aludni.

– Menj el!

A sötétség jobb.

– Megmondtam Jacksonnak, hogy nem ihatsz több alkoholt.

Ez a hang kezdett felbosszantani. Miért nem hagy már békén?

– Tűnj el, baszd meg!

– Főzök lent egy finom kávét.

Felhúztam a takarót a fejemre.

– Nem kell kávé.

– Mozdítsd már azt az önsajnáló, semmirekellő seggedet kifelé abból az ágyból, de most!

A büdös francba. Ez nem hallgat el.

– Ne mondd meg nekem, hogy mit tegyek, Paul!

– Pedig megmondom!

– Nem vagyok gyerek!

– Akkor, bizonyítsd be! – mondta. – És ha már gyerekekről van szó, most hagytam ott az újszülött babámat és az alváshiányos feleségemet azért, hogy itt legyek veled, szóval jobban teszed, ha kiszállsz abból a francos ágyból, vagy én ráncigállak ki onnan!

Öt másodperc alatt végiggondoltam a lehetőségeimet, és inkább felültem.

– Nem emlékszem, hogy bármikor is ilyen idegesítő lettél volna.

– Akkor nem jól emlékszel – mosolyodott el Paul.

✴ ✴ ✴ 

A következő néhány órában a konyhában ülve elmeséltem neki mindent. Mindent Abbyről, hogy hogyan ismertem meg őt, hogyan figyeltem, aztán hogyan hazudtam neki. Még arról az idétlen biztonsági szóról is beszéltem. Azt is tudta persze, hogyan bántam vele az első büntetése után, úgyhogy átugrottam azt a részt. Aztán jött az, hogy beleszerettem. És hogy ő is belém szeretett.

Komolyan hallgatott, ahogy elmeséltem az utolsó éjszakánkat, és azt a sorsdöntő reggelt, amikor ellöktem magamtól.

– Szép kis kalamajkába keverted magad, igaz? – kérdezte végül.

Két kézzel markoltam meg a kávésbögrémet, és éreztem, hogy az ital melege átszivárog az ujjaimba.

– Igen.

– Szóval, mit fogsz tenni, hogy helyrehozd?

Ránéztem. Komolyan beszél?

– Komolyan mondom, Nathaniel. Itt fogsz ülni, és nyalogatod a sebeidet, hogy mi mindent csináltál rosszul, vagy férfiként viselkedsz, és megpróbálsz tenni valamit?

– Már elment. Mit tudnék csinálni?

– Ezek szerint vannak nagyobb problémáid is, mint Abby.

– Hogyan?

Miről beszél? Abby volt mindennek a középpontjában.

– Előbb magadat kell rendbe hoznod, mielőtt rendbe hozhatnád a viszonyodat Abbyvel.

Felkelt, és kiöblítette a bögréjét.

– Abbyvel nincs mit rendbe hozni – meredtem rá. – Most mondtam neked, hogy elment.

– Jó oka volt rá. – Hátrafordult a mosogatótól, hogy rám nézzen. – De az Abbyvel kapcsolatos problémáid kiindulópontja nem a csalásod volt. Az Abbyvel kapcsolatos problémáid kiindulópontja te vagy. Hogy hogyan érzed magad a bőrödben. – Mi a francról beszél? – Én nem vagyok szakember, de tudom, hogy van egy erős és csodálatos családod, akik bármit megtennének érted. Tudod te egyáltalán, mi mindent csinált Jackson, míg ki voltál ütve? Hogy mennyire féltett téged? – Megráztam a fejem. – Egy önző kisfiú vagy egy ijedt férfi testében – mutatott rám. – Ideje, hogy felnőj, és szembenézz a tényekkel. Így hát, megkérdezlek, Nathaniel: hogyan akarod mindezt helyrehozni?

Lehajtottam a fejem, és az asztalt bámultam. Egészen lesújtott szavainak meggyőző ereje.

Tudtam, mit kell tennem. Odanyúltam a telefonomért, és felhívtam Toddot.

– Todd, tudnál nekem ajánlani egy pár nevet? Segítségre van szükségem.

Harmincharmadik fejezet

Todd csodát tett, és másnapra egy nagyra becsült pszichiáterrel beszélt meg nekem találkozót. Mikor hazaértem a konzultáció után, jobban éreztem magam, mint már jó ideje. A lyuk a szívemben még mindig ott volt és fájt, de már az is jólesett, hogy valakivel nyíltan beszélhettem.

Beléptem az előtérbe, de nem akartam a plüsspadra nézni. Voltak még dolgok, amikre nem voltam felkészülve. Talán jobban éreztem magam, de tudtam, hogy még rengeteg dolgom van Abbyvel kapcsolatban.

Ledobtam a kulcsaimat a konyhapultra. Paul ott ült az asztalnál, és telefonált.

– Van egy foglalásom holnaputánra – mondta. Nyilván Christine-nel beszélt.

Ahogy beléptem, felnézett és rám kacsintott. Odamentem a hűtőhöz, és kivettem egy vizet. Már majdnem huszonnégy órája nem ittam alkoholt, és bár a fejem még mindig nagyon fájt, a látásom már élesebb lett.

Paul bizonyára egyedül akar lenni, gondoltam, így elindultam kifelé, de intett, hogy várjak még.

– Szóval, ha hazamegyek, egy hétig én pelenkázok, és én kelek éjszaka? – kérdezte.

A francba. Szégyelltem, hogy a viselkedésemmel elvontam Pault a fiától.

– Hát persze, szerelmem – mondta nevetve. – Rögtön, amint megtanulok szoptatni!

Hangjának intimitása zavarba hozott. Arra gondoltam, hogy mégis kimegyek, és kint várom meg a nappaliban, de láttam, hogy már mindjárt befejezi.

– Puszild meg a fiam az apja nevében! – mosolyodott el. – Én is szeretlek – mondta, és egy sóhajjal letette a telefont.

– Elnézést – mondtam, és nekidőltem a konyhapultnak. – Christine biztos utál ezért.

– Azt mondta, az életemmel játszom, ha nem megyek haza hamarosan.

Leültem az asztal mellé.

– Hát nem furcsa?

– Mi nem furcsa?

Azt hittem, egyértelmű a kérdésem.

– Hogy az alávetetted így beszél veled.

– Az alávetettem, de nem napi huszonnégy órában.

– Mégis csak, furcsa lehet – vontam meg a vállam.

– Mert még nem csináltad.

– Lehet.

– De kész vagy rá? – nézett rám kérdőn. – Beszélhetünk róla, ha úgy érzed, igen.

– Miről?

– Én örök optimista vagyok, és pozitívan gondolkodom. Még akkor is, ha te és Abby sohasem jöttök újra össze, lehet, hogy egy nap majd találsz valaki mást.

– A francba, Paul! – túrtam bele a hajamba. – Erre most gondolni sem tudok.

– Talán nem. De ha fel lettél volna készülve rá, másképp csináltad volna a dolgokat Abbyvel is.

– Nem tudom mással elképzelni az életem, csak Abbyvel, és nem hiszem, hogy ő valaha is visszajönne.

– Azt mondtad, szeretett. Ha ez igaz, akkor lehet, hogy ad neked még egy esélyt.

Túlságosan fájt a remény. Nem engedhettem meg magamnak, hogy arra gondoljak, egy nap talán módom lesz egyenesbe hozni a dolgokat Abbyvel. Hogy beszélni tudok vele. Pokolba is, már az is boldoggá tenne, ha valamikor rám nézne. De ehhez egy helyiségben kellene lennünk, és az nem tűnt valószínűnek.

– Mondd el, hogyan csináltátok ti – mondtam. – Hogy működik nálatok.

– Először a napi huszonnégy órás változatot próbáltuk, és nem hazudok, nagyon nehéz volt. – Úgy nézett rám, mint aki a reakciómat lesi. – Nehéz volt, mert sohasem éreztem, hogy Christine teljesen nyitott és őszinte tudna lenni velem, és neki is nehéz volt, mert úgy érezte, sohasem tud teljesen nyitott és őszinte lenni.

Eszembe jutott, amikor annyira akartam, hogy Abby beszéljen velem. Visszaemlékeztem a szmokingos jótékonysági bálra, hogy milyen nehéz volt elmondania, milyen bort szeretne.

– Ezt értem.

– Így áttértünk a hétvégi játékokra – mosolyodott el. – Ez már sokkal jobb. Az a dolog trükkje, hogy megtaláld, mi a jó neked, és mi a jó a szubodnak. Mindkettőtöknek jó kell hogy legyen, különben nem fog működni. Ismerek olyan embereket, akik csak többhetente játszanak bármit. – Megvonta a vállát. – A lényeg, hogy nektek jó legyen.

– És ez nem volt rossz hatással a házasságotokra?

– Nem mondom, hogy tökéletes, de végül is, mi a házasság? Most is veszekszünk. Most is kibékülünk. Ilyen az élet. És mindig változik. Mikor Christine terhes lett, át kellett rendeznünk az életünket. Biztos, hogy még hetek, vagy akár hónapok múlva mehetünk csak vissza a játékszobába, de rendben van ez így. Ez működik nekünk. És szeretjük egymást. Mindketten azt akarjuk, amit a másik.

– Nem tudom – ingattam a fejem. – Elég sok ember mondja, hogy ha romantikus érzések is jelen vannak, akkor az nem is BDSM.

Néhány pillanatra magába szállt, majd mondani kezdett valamit, de abbahagyta. Végül mégis megszólalt.

– Ha valaki azt mondja nekem, hogy ami Christine és köztem van, az nem valódi, akkor általában meghívom a játékszobámba, és megmutatom, hogy mennyire az. De te már voltál a játékszobámban, így nem csinálom ezt. – Szünetet tartott. – A másik reakcióm pedig az lenne, hogy kiverem a szart is abból, aki hamis alávetettnek meri nevezni a feleségemet.

– Nem mondtam, hogy hamis – emeltem fel a kezem. – Csak azt ismételtem, amit hallottam.

– Tudom, és azt is tudom, hogy kemény heted volt, így inkább megkíméllek. – De nem úgy mondta ezt, mint aki meg akar kímélni.

– Ezt köszönöm – mondtam elgyötörten. – De mit mondasz azoknak, akik szerint ez nem is nevezhető BDSM-nek?

Áthajolt az asztalon, és végig a szemembe nézett.

– Ki a faszt érdekel, hogy hogyan hívják?

– Micsoda?

– Ha te és az alávetetted fizikailag megkapjátok azt, amit akartok, mit számít az, hogy olyantól kapjátok meg, akivel érzelmi kapcsolatban is vagytok?

– És ez így nehezebb?

– Nehezebb volt, amikor megbüntetted Abbyt? – kérdezte válasz helyett.

– Igen.

– Akkor, itt a válasz. De megkérdezlek: nem volt jobb, amikor a karodban tartottad? Amikor te voltál az, aki örömet adott neki? Amikor ő okozott örömet neked?

– A fenébe, dehogynem.

– Tehát, igen, nehezebb – mondta. – De jobb is. Legalábbis, a mi esetünkben. De a fontos dolog, amit nem szabad elfelejtened, Nathaniel, hogy nem tudom mindenre a választ. Csak azt tudom, hogy mi a jó Christinenek és nekem. Nem tudom más dolgában a választ, de én sem várok mástól tanácsot.

– Tehát, neked mindegy, hogy mások minek nevezik.

– Teljes mértékben – mondta. Látta rajtam, hogy nekem nem egészen tiszta minden. – Te még nem állsz erre teljesen készen. Talán kicsit korai volt még felhoznom ezt neked – ütögette meg a kezem. – Tudod mit? Ha készen állsz, hívj fel!

– Megegyeztünk – tettem a kezem az ő kezére.

Felállt, és odament az ajtóhoz, de mielőtt elhagyta volna a helyiséget, még visszanézett a válla fölött.

– És, Nathaniel – tette hozzá –, ha összejöttök megint Abbyvel, látogassatok meg engem és Christine-t!

Leesett az állam, de ő csak nevetett, majd elment.

Mikor két nappal később elutazott, megismételte ezt a kérését. Én mosolyogtam és bólintottam. Végül is, még a pokol is befagyhat egyszer. Ki vagyok én, hogy kizárjam ezt a lehetőséget?

✴ ✴ ✴ 

Két héttel később már hét kezelésen voltam túl a pszichiáteremmel, és érzelmileg már sokkal jobban állt a szénám. Néhányszor Paullal is beszéltem, sőt még Christine-nel is egyszer. Zavarban voltam, amikor Paul azt javasolta, hogy beszéljek a feleségével, de utána örültem, hogy mégis megtettem. Christine bájos és vidám volt, és az alávetett szempontjából mondott el sok mindent arról, hogyan működik a BDSM a romantikus kapcsolatokban.

Még mindig nem tudtam a hálószobámban aludni, vagy bemenni a könyvtárba, de a dolgok jobbá váltak.

Valamelyest.

Néha bementem a konyhába, és megéreztem a tusfürdőjének virágillatát. Zuhanyzás közben néha olyan hangokat hallottam, hogy meg kellett néznem, nem ő jön-e be.

Jó néhányszor kézbe vettem a telefonom, hogy fölhívjam. Egyszer még ki is kerestem őt a névjegyzékből, és az ujjam idegesen remegett a „hívás” gomb fölött.

Mit csinálhat most? Leteszi a telefont, ha felhívom?

Nem tudtam volna elviselni, ha igen.

Jackson szinte mindennap átjött hozzám. Nem sokkal azután, hogy Paul elment, képes lettem végre normálisan gratulálni az eljegyzéséhez. Ő váratlanul szégyellősen kérdezte meg, hogy lennék-e a házassági tanúja.

Próbáltam nem gondolni arra, hogy Abby minden valószínűség szerint ott lesz Felicia esküvőjén mint a menyasszony tanúja. Az esküvőt júniusra tűzték ki. Négy hónap. Négy hónap múlva vajon készen állok majd rá, hogy lássam

és beszéljek Abbyvel?

Nem volt más választásom.

Felvettem a postám az előtér asztaláról, ahová a házvezetőnő tette, és bementem vele a nappaliba. Leültem, és átnéztem a kupacot. De miért kaptam ezt a People magazint? Belelapoztam, és nem értettem. Aztán a pillantásom Jackson és Felicia képére esett.

Ó, az eljegyzés! Akkor valószínűleg Jackson küldette nekem. Olvasni kezdtem a cikket.

Néhány másodperc múlva áthajítottam a magazint a szoba másik sarkába, és a telefonomért nyúltam.

– Jackson Clark – mondta a telefonba, amikor felvette.

– Ki a fasz mondta a People magazinnak, hogy Abby és én romantikus kapcsolatban vagyunk?

– Talán én – ismerte be.

– Miért? Miért csináltad ezt? Most valószínűleg azt hiszi, hogy én kevertem bele!

Vagy talán nem is olvasta. Talán nem is tudja meg soha. Ezt csak remélhetem.

– Arra gondoltam, hogy ti ketten még össze fogtok jönni – mondta.

– Hogy mit? – üvöltöttem a telefonba.

– Oké. Most az van – folytatta azon a hangon, amit akkor használt, amikor megpróbált távol tartani a brandysüvegtől –, hogy anya egy eljegyzési partit szervez Feliciának és nekem.

Eljegyzési parti. Rendben. Ezzel nincs bajom. Mikor is lesz? Májusban?

– És? – kérdeztem vissza.

– És. Márciusban szeretnénk.

– Márciusban? Úgy érted, egy hónap múlva márciusban?

– Ja.

– Bassza meg.

– Arra gondoltam, hogy addigra Abby is kihúzza a fejét a seggéből… – Na, ezt most hagyd abba!

– Csak azt mondtam, hogy ez nagyon nehéz volt neki. Felicia mondta. De ha egyszer fölhívna, próbáld meg rendezni a dolgokat.

– Nem gondolnám, hogy felhív – mondtam csendesen.

– Én meg biztos vagyok benne.

– Miért?

– Tudnia kellett, hogy mennyire fájt neked, amikor elment. Nem is értem. De tudom, hogy hiányzol neki – mondta. – Fel kell hogy hívjon. Vagy, mi lenne, ha te hívnád fel? Csak úgy kérdezem.

Hiányzom neki? Hiányzom neki?

Az agyam a többit csak később fogta föl.

– Én nem hívhatom fel.

– Miért nem? Fogadni mernék rá, hogy meghallgatna.

– Nem. A szakítás miattam volt.

– De azt mondtad, hogy ő ment el.

– Miattam. Mert el kellett mennie.

– Mi? Elküldted, szándékosan?

Bólintottam, bár úgysem láthatott.

– Szándékosan.

– Akkor jobban elcseszted, mint gondoltam.

– Tudom.

– Akkor talán neked kéne kihúzni a fejed a seggedből – mondta egy kis nevetéssel, de tartózkodóan, mint aki nem akar túl messzire menni.

– Lehet.

– És, kihúzod? – kérdezte, egészen komolyan ezúttal.

– Próbálom – mondtam. – Azt hittem, van időm júniusig. Erre most azt mondod, hogy Linda egy hónap múlva szervez partit. – Bár, ez akár jó is lehet. Kényszerítene, hogy hamarabb szembenézzek a démonjaimmal. Mindegyikkel. – De nem baj. Komolyan. Tulajdonképpen jó.

Reméltem, hogy jó. Ha elég gyakran mondom magamnak, hogy ez jó dolog, talán el is fogom hinni.

Jackson megkönnyebbülten sóhajtott fel.

– Azért jössz ma délután is? – kérdeztem.

– Ki nem hagynám!

Letettük a telefont, és odamentem a nappaliban az asztalhoz. Egy hónap.

Egy hónap, és újra látom Abbyt.

A szívem dörömbölt, és lehunytam a szemem, hogy megnyugodjak.

Leültem, és dolgozni kezdtem. Belemerültem a határidőkbe, a táblázatokba és az e-mailekbe, hogy ne gondoljak a partira. Válaszoltam Yang Cainak, és elkezdtem szervezni a júliusi kínai utazásomat. Most, hogy az egész tavasz és nyár üres lett, és egyedül voltam, nem volt okom rá, hogy tovább halogassam a látogatást. Az esküvő után úgyis kell majd valami, ami eltereli a figyelmemet. Egy másik e-mailben egy floridai konferenciára hívtak meg előadni októberben. Miért ne? Betöltöm az őszi naptáramat is.

Egy héttel a parti előtt leültem, és leírtam mindent, amit Abbynek mondani akartam. Minden hazugságomat napvilágra hoztam. Minden átverésemre rávilágítottam. Kimondtam azt, amit megérdemeltem. Nem, mintha lett volna bármi reményem rá, hogy visszakapjam őt. Egyszerűen csak meg akartam neki magyarázni, be akartam ismerni a hibáimat. Még mindig jártam terápiára, és éreztem, hogy segít. Időnként megérintettem a papírt. Úgy húztam végig rajta az ujjam, mintha Abbytől kérnék bocsánatot.

Néhány nappal a parti előtt Elaina épp akkor hívott, amikor ott álltam a szekrény előtt, azon tépelődve, hogy mit vegyek fel. A szakításunk óta beszéltem vele már néhányszor. Mindig lényegre törően; hiszen nélkülem is tudta, hogy az egész az én hibám volt.

– Helló, szarházi – mondta.

Elmosolyodtam. Elaina nem fog megváltozni.

– Elaina!

– Készülsz a hétvégére? – Nem, de akár készülhettem is volna. Ezért nem volt érdemes megszólalnom. – Beszéltem vele – folytatta, időt sem hagyva nekem.

Dobolni kezdett a szívem.

– Igen? – kérdeztem. – Mikor?

– Utoljára tegnap, de előtte is néhányszor.

A kérdés ott táncolt a nyelvemen. Akartam tudni a választ? Igen. Muszáj volt tudnom.

– Hogy… hogy van?

– Hogy lenne? – sóhajtott.

Haragosan. Kiborulva. Dühösen. Szomorúan. Összezavarodva.

– Nem tudom – mondtam –, csak azt akartam…

Mit is akartam? Azt akartam, hogy boldog legyen. És bár nem mondtam ki, vagy nem is mertem gondolni, de azt akartam, hogy visszajöjjön.

Visszapislogtam a könnyeimet, amelyek a szememben gyülekeztek. A terápia miatt nagyon érzékeny lettem mostanában. Érzékeny vagy sem, ezt volt az igazság. Vissza akartam szerezni őt.

– Tökön akar rúgni – fejezte be Elaina.

Majdnem elnevettem magam.

– Megérdemelném.

– Szerintem is – mondta, de hallottam hangjában a mosolyt. – Mondtam neki, hogy én is.

– Kösz.

– Nem akarta, hogy adjak neki egy ruhát a partira.

A maga módján akar megjelenni.

Ez Abbyre vallott. A maga módján. A maga feje után. Valószínűleg már semmit sem akar közösen. Lehet, hogy el sem jön a partira.

Nem. Felicia miatt biztosan eljön. Ő ilyen nő. Bár kellemetlen lesz neki, eljön a barátnője kedvéért. És mivel ott lesz, én beszélni fogok vele.

Végre.

Ha meghallgat, meghallgat.

Ha pedig tökön rúg, hát tökön rúg.

✴ ✴ ✴ 

A penthouse fényei kiragyogtak az ablakokon. Miután átadtam a kocsimat az inasnak, megálltam a ház előtt, és csak néztem. Abby odabent van, az ajtók másik oldalán.

Öt lépést tettem a bejárat felé, majd megálltam. Aztán megfordultam, és négy lépést mentem az inas felé.

Ez a te életed története, West. Két lépés előre, egy lépés hátra. Fejezd be! Fejezd be, most!

Így hát megfordultam, de csak álltam ott mozdulatlanul, és a kaput néztem.

Egyszer csak kinyílt, és Jackson jött ki rajta. Odaszaladt a járdán hozzám.

– Mit csinálsz te itt? – kérdeztem.

– Gondoltam, szükséged van egy kis buzdításra – mosolygott bátortalanul.

– Mire?

Átkarolta a vállam, és elindultunk.

– Miattam vagy ma itt, és egy kis erkölcsi támogatást szerettem volna nyújtani neked. – Megállt, felém fordult, és kezét a vállamra tette. – Te jó ember vagy, Nathaniel West, és egy jó nő vár téged odabent. Nos, én nem tudom, hogy mi történt kettőtök között, és valójában nem is érdekel. Csak az, hogy megoldjátok. Rendben?

Magamhoz öleltem őt.

– Köszönöm, Jackson! Sokkal tartozom neked.

– Szerintem egyenlően állunk.

– Szerintem nem – mondtam, és tudtam, hogy bár a mellkasa elfojtotta a hangomat, azért hallja. – Tartozom neked, többel, mint amit vissza tudnék fizetni. Ha nem jössz oda akkor… – Összeborzongtam. Nem akartam visszagondolni.

– De ott voltam, és kész. – Elhúzódott, és meglapogatta a hátamat. – Ne aggódj!

Együtt mentünk át a kapun.

✴ ✴ ✴ 

Mikor bent voltunk, Jackson otthagyott, hogy megkeresse Feliciát. Todd-dal a bejáratnál találkoztam, épp az embereken tört át felém.

– Az emberek többségét még csak nem is ismerem – mondta, mikor végre odaért, és lesimította a zakóját.

– Hogy megy a buli? – kérdeztem nyugodtan, bár a hangom a végén mintha megrekedt volna. Hideg verejték ütött ki rajtam csak a gondolatra, hogy be kell lépnem a nagyterembe.

– Jól – válaszolta. – Figyelj, Melanie is itt van. Nem hinném, hogy olyasmit tenne, ami kellemetlen lenne neked, csak azt akartam, hogy tudd. Biztos vagyok benne, hogy tudja, ki neked Abby.

Bassza meg! Melanie. Nem gondoltam volna, hogy itt lesz.

– Ne izgulj – mondtam. – Egyenesen Abbyhez megyek, és megkérem, hogy beszéljünk.

Ez volt a tervem. Kész voltam rá. Képes voltam megtenni. Egyenesen odamenni Abbyhez. Megkérni, hogy beszéljünk. Az ujjaim a zsebemben lévő cetliken ugráltak.

Sajnálom, Abby!

– Ott van benn – mosolygott Todd. – Lindával beszél.

Gyorsan megöleltem, kihúztam magam, és elindultam a bankett-terem felé.

A fenébe, gondoltam, ahogy beléptem. Todd nem túlzott. Ki volt itt ez a rengeteg ember? Végignéztem az előttem levő arcokon.

Hol van ő?

– Nathaniel!

– Szevasz, Nathaniel!

Egy csomó ember volt ott, akik csöppet sem érdekeltek, viszont oda akartak jönni beszélgetni, hátba veregetni. Én mindenkivel kezet ráztam, de nem álltam le velük.

Meg kell találnom Abbyt. Meg kell találnom.

Megint megráztam valaki kezét.

Nem ment még el, ugye? Nem ment ki a hátsó ajtón, amikor megtudta, hogy megérkeztem?

– Jól nézel ki! – szólt oda valaki. – Régóta nem láttalak már!

Azt hiszem, válaszoltam neki.

Szememmel megint a tömeget vizsgáltam.

Ott van! Linda mellett áll, ahogy Todd mondta.

Gyönyörű volt.

Álmaimban sem volt ennél szebb. Alig tudtam betelni vele – a felfésült hajával, a csillogó ezüst ruhájával, ahogy az alsó ajkát megharapta. Az egész terem elhalványult, és csak ő és én maradtunk.

Alig vártam, hogy odaérjek. Végtelenül lassúnak tűnt, ahogy átértem a termen.

Ő nem húzódott el tőlem. Csak állt és várt, elmélyült, kutató tekintettel.

– Helló, Abby – mondtam szinte suttogva, ahogy megálltam előtte. Nem tudom, meglepődött-e azon, ahogy szólítottam.

Abby.

– Nathaniel!

Oké. Eddig jó. Mondott valamit. Válaszolt. Haladás.

– Jól nézel ki – mondtam. Ennél persze sokkal szebben nézett ki, de nem akartam nyomulni, nehogy túl eltökéltnek látsszak.

– Köszönöm.

Volt egy kisebb helyiség, ami a nagyteremből nyílott; onnan tudtam, hogy korábban átnéztem a helyiségek alaprajzát. El akartam vinni valami csendesebb helyre, ahol beszélhetünk.

Közelebb léptem.

– El akartam mondani, hogy… – Hát itt vagy!

Felnéztem. Melanie?

– Ez most nem a megfelelő idő, Melanie – mondtam, igyekezve lerázni őt.

– Te biztosan Abby vagy – nyújtotta Abby felé a kezét. – Örülök, hogy végül találkoztunk.

A kurva életbe! Mi a franc van itt? Most társalogni kezdünk?

Itt? Most?

– Melanie, én… – kezdtem bele, de valaki megszólított.

– Nathaniel! – Hátranéztem. Az az ember volt, aki megkért, hogy tartsak előadást a floridai konferencián. – Hát itt vagy végre! Gyere velem! Be kell hogy mutassalak néhány embernek!

Hogy? Na, ne! Itt akartam maradni Abbyvel. De Melanie is ott volt, kissé gúnyos mosollyal az arcán, és így nem tudtam Abbyvel beszélni.

A parti még több óráig tart, tehát van még rengeteg időm. Majd később megkeresem.

Vagy nem.

Mindig találtam valami okot, hogy ne beszéljek vele; most Feliciával van, most Elainával beszél; most épp Linda mutatja be valakinek.

A bátorság morzsái, amiket nagy nehezen összeszedtem, elillantak. Csak egy alkalomra volt elegendő, és az már elmúlt. Egyre csak mondogattam magamban, hogy a partinak nincs vége, még mindig van időm. Csak össze kell szednem magam, megkeresni őt, és megkérni, hogy beszéljünk. Ez nagyon, nagyon egyszerű.

Ezt később is megtehetem.

Az órámra néztem: nyolc óra. Úgy gondoltam, a parti éjfél előtt nem ér véget. Linda kollégáinak egy csoportjával álltam, és hallgattam, ahogy egy új kórházról vagy miről társalogtak, de Abbyt figyeltem, aki most Elainát ölelte meg.

– Te mit gondolsz, Nathaniel? – kérdezte az egyikük.

Miért ölelte meg Elainát?

– Nathaniel?

Most elmegy? Miért indul a kijárat felé?

Úristen, elmegy!

Elmegy, és én nem látom őt júniusig!

NEM!

– Abby! – szóltam utána, de persze nem hallotta. – Abby! – mondtam még hangosabban, de az a sok ember hangosabb volt. Megfordultam, és megláttam a mellettem lévő DJ-pultot. Eltoltam az embert az útból, és megnyomtam a gombot a keverőpulton. Nem is tudtam, mit teszek, csak kikaptam a mikrofont a kezéből. Közben Abby hátát néztem.

– Ne menj el, Abby! – kiáltottam. Erre megpördült. – Egyszer már hagytam, és majdnem belehaltam. Kérlek! Kérlek, ne menj el!

Harmincnegyedik fejezet

Megállt, és csak állt.

Aztán rám nézett, és ezek voltak a leghosszabb másodpercek az életemben.

Elmegy? Vagy visszakiabál? Marad? Aztán, végül, odajött hozzám. Ez bejött. Nem ment el.

Persze nem úgy nézett ki, mint aki mindennel elégedett. Különösen akkor nem, amikor kivette a kezemből a mikrofont.

– Mi a fenét csinálsz? – kérdezte, és a szemében tűz villogott.

Körülnéztem a teremben.

A francba! Mit csináltam? Mindeni minket bámult, mintha mi lennénk az est fénypontja valami ócska műsorban. Valaki, akiről nem is tudtam, hogy kicsoda, megfogta valaki könyökét mellette, és a fejével felém intett.

Hát, ez kínos.

– Bocsánat – mondtam –, de nem hagyhattam, hogy elmenj! Bár nem kellett volna ezt csinálnom. – Mégis csak, hagynom kellett volna, hogy elmenjen. Most is hagynom kéne. Tönkremegyek bele, de megteszem. – Hadd kísérjelek el egy taxiig!

– Itt vagyok – mondta. – Akár el is mondhatod, amit akartál.

Félrefújt egy hajtincset a szeméből, én meg zsebre vágtam a kezem. Nem akartam odanyúlni, és elsimítani a haját a füle mögé. Mert valószínűleg megpofozna.

Mennyivel jobb lett volna, ha korábban beszéltem volna vele! Akkor barátságos lenne. Most meg dühös volt.

Nagy levegőt vettem.

– Van egy kisebb helyiség a…

– Hölgyeim és uraim! – mondta a DJ. – A vőfély és a koszorúslány, Nathaniel West és Abby King!

Jackson! Mindjárt felismertem a számot, amire először és utoljára táncoltam Abbyvel. Jackson tudta, melyik ez, és emlékezett rá. Az a bolond nem felejt el soha semmit.

Ami azt jelentette, hogy most táncolnom kéne Abbyvel.

– Ó, a fenébe! – mondtam, és arra gondoltam, mióta tervezheti ezt.

Megfojtom a két kezemmel.

Abbyre néztem. Még mindig mérges volt.

De lehet, hogy ennyi ember előtt nem utasít vissza. Ha meg igen, hát megérdemeltem.

Felé nyújtottam a karom.

– Mehetünk? – kérdeztem, de nem nagyon akartam hallani a választ. Mi van, ha nemet mond?

De csoda történt: a kezét a karomba tette.

A gyomrom helyben megfordult.

Összeszedtem minden bátorságomat, úgy téve, mintha nem volna nagy dolog, hogy megfogta a karomat, és kivezettem őt a táncparkettre. A szemem sarkából megláttam, hogy Jackson és Felicia épp csókolóznak. Aztán kiértünk a táncparkett közepére, és már csak Abbyre néztem.

Csak álltam, és hagytam, hogy ő tegye meg az első lépést.

Feltette a kezét a vállamra. A gyomrom visszafordult.

– Nem is tudom, hogyan lehetne ez még kínosabb – mondtam, mert az minden lehetséges elképzelt forgatókönyvemből hiányzott, hogy itt állok Abbyvel egy zsúfolt táncparketten.

A kezemet a derekára tettem, és ő – bár lehet, hogy csak képzeltem – egy kicsit mintha közelebb húzódott volna.

– Ez csak miattad van – mondta. – Ha hagytad volna, hogy elmenjek, akkor nem történik ez.

De akkor elment volna – hát miért nem látja ezt?

– Talán rosszul tettem – mondtam, teljesen őszintén. – De ha most hagytam volna, hogy elmenj, azt sohasem bocsátottam volna meg magamnak.

– Ha ilyen fontos volt ez neked, akkor talán fel is hívhattál volna az elmúlt hónapban.

– Nem voltam magamnál, Abby.

– És most magadnál vagy?

– Nem, de egyre közelebb kerülök.

Mély levegőt vettem, és Abby illata ismét a lelkem közepéig hatolt. Miután elment, nem gondoltam volna, hogy még egyszer érezni fogom ezt. Éreztem, hogy ha nem is leszünk már így többet, ez a pillanat, ez az este, ez a szám örökre megmarad az emlékezetemben.

A ma este nem alkalmas a beszélgetésre. A legnehezebb részt már megtettem; megszólítottam. Meghallgatott és nem futott el. És ha ez őszinte dolog volt a részéről, talán abba is beleegyezik, hogy később találkozzunk.

– Hiba volt azt hinni, hogy ma ez megoldódhat. – Még mindig a táncparkett közepén voltunk, de már nem minket néztek az emberek. Abbahagytam a táncot, de ő mégsem vette le rólam a kezét. – Nincs okom azt remélni, hogy egyetértesz velem, és megértem, ha nem; – „Vedd le a lábáról!” hallottam magamban Paul hangját – de találkoznál velem holnap délután? Hogy beszéljünk? Hogy megmagyarázzam?

Felkészültem rá, hogy kinevet.

– Oké.

– Tényleg? – kérdeztem, és képtelen voltam elrejteni a meglepetésemet. – Komolyan?

– Igen – mosolyodott el.

Rám mosolygott! A szívem őrülten kergetőzött a mellkasomban.

– Felvegyelek valahol? Vagy jobban éreznéd magad, ha egy nyilvános helyen találkoznánk? Ami neked jobb.

Ő választ. Ő dönt. A maga módján.

– A kávézó a Nyugati Broadwayn?

Tökéletes.

– Jó. Holnap egykor?

– Az egy óra jó.

Véget ért a szám, és már nem volt okom rá, hogy a karomban tartsam, így elengedtem őt.

– Köszönöm, Abby. Köszönöm a táncot, és köszönöm, hogy találkozol velem holnap.

Meglepő módon nem ment el azonnal, hanem még maradt egy kicsit. A tánc vége után nem sokkal Felicia ment oda hozzá, és elég élénken beszélni kezdtek valamiről, jó néhány percig.

Abby felnézett, és meglátta, hogy figyelem. Elmosolyodtam.

Virágok! Virágokat kell neki küldenem.

Az agyamban kutattam, hogy hol találok ilyenkor virágboltot. De ez itt New York; valahol biztos lesz, ami nyitva van.

Megint Abby felé pillantottam. Elaina csatlakozott hozzájuk, és megölelte őt. Valószínűleg azt kérdezte tőle, hogy miért nem rúgott tökön.

De, több kell, mint virágok!

Diszkréten megnéztem az előételeket.

Konzervdobozok kellenek.

Konzervdobozok, mert ő mutatta meg nekem, hogy mennyivel több is tudok lenni, mint amit a világ gondol rólam. Mennyivel többek tudunk mi ketten lenni, mint amit a világ gondol rólunk.

Szinte szálltam a parketten, amíg elértem az ételes pultot.

– Bocsánat – mondtam, és felé nyújtottam a kezem. – Nathaniel West vagyok, a vőlegény tanúja. Nem tudom, kérhetnék-e öntől egy kis szívességet…

Mikor a címke nélküli konzervdobozok már bent voltak az autómban, írtam egy kis üzenetet:

Abbynek,

amiért igaza volt a címkékkel kapcsolatban.

Nathaniel

Visszarohantam az épületbe. Todd már ott várt.

– Itt vagy? Már azt hittem, megszöktél – mondta.

Átnéztem a válla fölött: Abby még mindig bent volt. Láttam, hogy Jacksonnal táncol.

Míg ő itt van, én sem megyek el.

– Todd, kérhetek tőled egy szívességet? – A múltkor azt mondta, úgy érzi, tartozik nekem, amiért némileg ő is hozzájárult az idegösszeroppanásomhoz. Én vitatkoztam ezzel, de ha tényleg segíteni akar… – Persze. Bármit.

– Van egy doboz az autómban. Elvinnéd Abby lakására, és letennéd az ajtaja elé?

Összeráncolt homlokkal nézett rám.

– Ez most micsoda?

A francba. Nyilván azt hiszi, hogy valami nyomulás akar lenni.

– Nem – mondtam –, ez nem olyan dolog. Csak köszönetképpen küldök neki valamit, mert beleegyezett, hogy holnap találkozzunk.

– Beleegyezett, hogy beszéljetek? – csillant föl a szeme. – Ez marha jó!

– Remélem, nem szúrom el.

– Tudod már, hogy mit mondasz neki?

– Leírtam mindent – és előhúztam a zsebemből a kártyáimat.

– Ez jól hangzik. Gondolom, kitérsz mindenre. De egy dolgot ígérj meg!

– Persze; mit?

– Ne mutasd meg ezeket Abbynek! – mutatott a cetlijeimre.

✴ ✴ ✴

Egy órával a megbeszélt találkozó előtt értem a kávézóba, és arra használtam fel az időt, hogy felhívjam Pault. Egy kicsit megnyugodtam, ahogy rámutatott, miről is szól ez a mai nap. Abbynek nyíltan ki kell mondania, hogy mit érzett irántam. Nekem meg kell hallgatnom őt, és első kézből megtudni, hogy a tetteim mit okoztak neki. Aztán, de csak aztán, megpróbálhatom én is elmondani, amit akarok.

A telefonbeszélgetésünk után még elővettem a kártyáimat, és végigfutottam őket. Mikor befejeztem, egy jó nagyot fújtam. Reméltem, hogy meghallgat. Reméltem, hogy még mindig van esélye annak, hogy… végül legyünk valamivé.

Láttam, ahogy a kávézó felé jön. Farmerben volt, és világoskék pulóverben; a haját hanyagul összefogta, néhány tincs már ki is szabadult. Vagyis, eszméletlenül jól nézett ki – mint általában.

Még mindig alig hittem el, hogy beleegyezett a találkozóba, és csak néztem, ahogy közelített az asztalom felé.

A modorod, West!

Felugrottam, és kihúztam neki egy széket.

– Abby! Köszönöm, hogy eljöttél! Iszol valamit?

– Szívesen – mondta, ahogy leült. – És nem, nem kérek semmit.

Naná, hogy nem. Nem azért találkoztunk nyilvános helyen, mert kávézni vagy enni akar velem, hanem, mert úgy érezte, hogy ez így biztonságosabb.

Én kértem, hogy jöjjön el, ezért rajtam volt a sor. Todd mondta, hogy ne vegyem elő a kártyáimat, így hát a szalvétát fogtam a kezembe, hogy legyen valami benne.

– Nem is tudom, hol kezdjem. Magamban százszor végiggondoltam, sőt még le is írtam, hogy ne felejtsek ki semmit. De most… egészen el vagyok veszve.

Ezt jól kell csinálnom. Nincs több lehetőségem.

– Kezdd az elején! – ajánlotta.

Letettem a szalvétát. Már átéltem és túléltem a saját fájdalmamat. Nekiláttam, hogy szembenézzek a démonjaimmal. De most… most az ő fájdalmával kellett szembenéznem. Teljes egészében látnom kellett, hogy mit okozott neki a viselkedésem.

– Először is – mondtam, mivel ez volt a legfontosabb –, bocsánatot kell kérnem, hogy kihasználtalak. – Felvonta a finom szemöldökét. Lehet, hogy nem is tudja? – Tudtam, hogy korábban még sohasem volt ilyesfajta viszonyod, és ezt kihasználtam. Például, a biztonsági szóval. Igaz volt, amikor azt mondtam, hogy még egyetlen alávetettem sem használta a biztonsági szavát, de én ennél is többet akartam. Nem akartam, hogy elmenj. Ezért azt mondtam, hogy a biztonsági szó használata egyúttal a kapcsolat végét is jelenti. Azt gondoltam, így majd soha nem fogod kimondani. Ez persze, visszaütött rám.

– A te hibád.

Igen, az én hibám. Minden az én hibám volt; minden hazugság, minden félrevezető tett, minden ámítás, ami semmire sem volt jó, csak arra, hogy eltaszítsam őt magamtól.

– Igen, az enyém – mondtam. – Bíztál bennem. Alávetetted magad nekem. – De volt ennél valami fontosabb is; és ez a rész került neki a legtöbbe. – Szerettél. Én meg elvettem az ajándékaidat, és az arcodba vágtam őket.

Nem jelezte, hogy egyetért azzal, amit mondok. Csak nézett a szemembe, és megláttam benne a fájdalmat, amivel él.

– Minden rendben volt, amit fizikailag adtál nekem – mondta. – Mindent elfogadtam volna, amit fizikailag adsz, de érzelmileg megtörtél engem.

Megtörtem őt. A tetteimmel. A szavaimmal. A csalásommal.

Fájdalmának éle szíven ütött, és ez rosszabb, sokkal rosszabb volt, mint a sajátom.

– Tudom – suttogtam.

– Tudod te, mennyire fájt? Milyen érzés, amikor úgy tettél, mintha semmit sem jelentett volna neked az az éjszaka?

Tudtam. Mennyivel több is volt az a semminél! Tudtam. És hazudtam neki.

Az asztalra csapott, ami megdöbbentett.

– Az volt a legcsodálatosabb éjszaka az életemben – folytatta –, és aztán úgy ültél ott az asztalnál, mintha csak egy puszta játék lett volna! Még az is jobb lett volna, ha beledöfsz egy kést a szívembe!

Igen, mert a fizikai fájdalmat el lehet viselni. Az érzelmi kín sokkal rosszabb. Ezt tudnom kellett volna – hiszen ezzel éltem egész életemben.

– Tudom. Sajnálom. – Nem tudom, hallotta-e egyáltalán. – Nagyon sajnálom!

– Szeretném tudni, hogy miért – kérdezte. – Miért tetted azt? Miért nem mondtad egyszerűen, hogy „még gondolkodnom kell ezen”, vagy, hogy „talán túl gyorsan haladunk”? Minden jobb lett volna annál, amit csináltál.

Megint igaza volt. De még nem tudta. Még mindig nem tudta a teljes igazságot.

– Féltem – mondtam. – Ha egyszer megtudod… – Megtudok, mit?

El kell mondanom. Nincs más választásom.

– A viszonyunk egy kártyavár volt, amit én építettem. Tudnom kellett volna, hogy könnyen összeomlik. – Nyugtalanul néztem rá. Vajon elmegy, ha megtudja, amit mondani készülök? – Szerda volt. Majdnem nyolc évvel ezelőtt. Éppen…

– Mi köze egy nyolc évvel ezelőtti dolognak ehhez?

– Épp ezt próbálom elmondani. Úgy volt, együtt ebédelünk Todd-dal a campusban. Ő a könyvtárban akart találkozni. – Arra gondoltam, talán emlékszik az esetre, de valószínűleg nem. – Láttam egy nőt, ahogy felszaladt a lépcsőn. Megbotlott, és elesett, aztán körülnézett, hogy látta-e valaki. Odamentem, hogy segítsek, de te megelőztél.

– Én?

Tehát, nem emlékszik. Nem is vártam igazából. Ki emlékezne egy majdnem nyolc évvel ezelőtt történt botlásra?

– Igen, te voltál. Ismerted őt, és mindketten nevettetek, ahogy összeszedtétek a könyveit. Volt néhány ember a közelben, de te voltál az egyetlen, aki segített. – Megint kézbe vettem a szalvétát. – Úgy intéztem, hogy ne láss meg engem, és követtelek a könyvtárba. Egy csoporttal voltál, akik a Hamletet olvasták fel. Te olvastad Opheliát. – Leesett az álla. – Ott maradtam, és figyeltelek. A világon a legjobban a te Hamleted szerettem volna lenni.

A Hamletet olvasó fiú nem illett hozzá. Senki sem érdemelte meg, hogy Hamlet legyen, ha egyszer ő volt Ophelia.

Ránéztem; még mindig ámulva figyelt.

– Kínos, amit mondok? – kérdeztem.

– Folytasd!

– Elkéstem a Todd-dal való találkozóról. Haragudott rám.

Az nem kifejezés.

Tudod te, milyen őrült szoros a naptáram, Nathaniel? Lemondtam Elainával egy találkozót, hogy veled ebédelhessek!

– Aztán mondtam neki, hogy találkoztam valakivel – folytattam. – Ez csak kicsit volt hazugság.

Nincs olyan dolog, hogy kis hazugság. Minden hazugság rossz.

– Miért nem jöttél oda hozzám, és mutatkoztál be, mint egy normális ember?

Mint egy normális ember? Komolyan kérdi?

– Én már akkor dom életformát éltem, Abby, és úgy láttam, hogy te egy fiatal, befolyásolható, normális lány vagy. Vagyis, egyáltalán nem illettünk össze. Fogalmam sem volt az alávetett hajlamaidról egészen addig, amíg meg nem láttam a jelentkezési lapodat az asztalomon. De ha tudtam is volna erről, akkoriban már volt egy nyakörves alávetettem, és ha már feladtam a nyakéket valakire, hűséges maradok hozzá.

– Az alávetett hajlamaimról?

Hát nem tudta? Hogyhogy nem tudta? Ez most megdöbbentett. Azért van mindez, mert nem beszéltünk róla. Semmiről.

– Te szexuálisan alávetett vagy, Abby – hajoltam felé. – Ezt tudnod kell. Mit gondolsz, miért nem voltál senkivel három évig, mielőtt velem találkoztál?

– Nem találtam senkit, aki… Na, most megértette. Végre.

– …aki úgy uralkodott volna rajtad, hogy az neked is jó legyen – fejeztem be.

Lehajtotta a fejét.

– Ne légy zavarban! – mondtam finoman. – Ebben nincs semmi szégyellnivaló.

– Nem vagyok zavarban. Egyszerűen csak még nem gondoltam erre, így.

A kirakós darabjai lassan a helyükre kerültek.

– Persze hogy nem. És ezért voltál olyan mérges, amikor más domináns férfiakat akartam neked ajánlani.

Harag lobbant a szemében.

– Gyűlöltelek érte!

Én is ezt gondoltam.

– Nagyon féltem, hogy a szavamon fogsz – mondtam, hogy értse, milyen nehéz volt nekem kimondanom azokat a szavakat. – Átkutattam az agyam, hogy találjak valakit, aki megfelelő lenne neked. De csak magamat tudtam elképzelni veled, senki mást. De megtettem volna, ha megkérsz. Megtettem volna.

– Rám és az én igényeimre gondoltál, amikor más domináns férfit akartál nekem javasolni? – kérdezte, és én tudtam, hogy még mindig küzd azzal, hogy megértse az ajánlatom lényegét.

– Tudom, hogy te külön engem választottál. De miután beavattalak, és valódi alávetett lettél, tudtam, hogy most már szükséged lesz erre. Aztán láttam, hogyan reagáltál rá, és most már azt is sajnálom.

Mert mint a domjának, az én felelősségem volt ezt is megértetni vele. Ez sem sikerült. Elszúrtam. Ez az igazság.

– Jackson azt mondja, hogy neked is többet kellett volna próbálkoznod, hogy eljuss hozzám – folytattam. – De ő nem ismeri a részleteket. Én viszont igen. Ő könnyen vádolhat téged. Nem tudja, hogy semmi sem változtathatott volna meg azon a reggelen. Nem változtatott volna semmi a dolgok kimenetelén. Ne vádold magad!

Mert minden az én hibám volt.

– Erőszakos voltam – mondta. – Nem kellett volna ilyen hirtelen olyan sokat várnom.

– Talán nem; de annál azért többet várhattál, mint amit adtam neked. – Elutasítottam a szerelmet, amit ingyen kaptam tőle. – Lezártalak egészen.

Bólintott.

– De van még valami – folytattam.

– Todd?

Todd mondta, hogy Elaina még mindig nem tudja. Ami azt jelenti, hogy Abby még mindig nem tud Tampáról.

– Akkor nem követtelek, de nem is tudtam leszállni rólad. Meglestelek a könyvtárban, és reméltem, hogy elkapom egy pillantásodat. Ő tudta, hogy valaki után járok, de azt mondtam neki, hogy csak a bátorságomat szedem össze, hogy megszólítsalak.

– Elhitte?

Okos nő ez az Abby. Ő sem hitte el.

– Talán nem. De tudta, hogy nem fogok semmi tisztességtelen dolgot csinálni veled. – Nem is vettem észre, hogy átnyúltam az asztalon. Nagyon szerettem volna megérinteni. De még időben észrevettem magam, és visszahúztam a kezem, hiszen ő még nem akar hozzám nyúlni. – És tényleg nem, Abby. Komolyan. Csak a könyvtárban láttalak. Sohasem próbáltam többet megtudni rólad. Sohasem követtelek.

– Kivéve azt a reggelt, amikor otthagytalak.

Tehát, tudta. Észrevette, hogy követem az úton.

– Havazott, és te ki voltál borulva. Tudni akartam, hogy biztonságban vagy.

– Tehát akkor, amikor megmentetted anyámat a házunk eladásától, tudtad, hogy ki volt ő?

Bár azt hittem, ezt lehet, hogy mégsem tudta akkor.

– Igen. Azt érted tettem. Ismertem a neved a könyvtárból. Rajta volt a banki papírokon is. Te voltál az istennő, akit imádni akartam. Az elérhetetlen álmom. A kapcsolat, amiben sohasem lesz részem.

Felsandítottam rá, arra gondolva, vajon emlékezett-e azokra a szavakra, amiket azelőtt mondott, hogy megcsókoltam volna.

– Tampában, a golf után, Toddnak eszébe jutott az évekkel azelőtti könyvtáros lány, és viccelődni kezdett róla – folytattam. – Megmondtam, hogy te vagy az. Erre nagyon dühös lett. – Abby elmerengve bólintott. – „Az ilyen viszony megköveteli a teljes igazságot és őszinteséget” – idéztem Toddot, és gyűrögetni kezdtem a szalvétát. – Ezt mondta Todd. És én nem voltam veled őszinte, amikor megtartottam magamnak a múltról a titkomat. Ő azt akarta, hogy mondjam el neked, és én egyetértettem vele. Három hetet kértem. Azt hittem, ennyi idő elég lesz ahhoz, hogy kiterveljem, hogyan mondjam el az egészet, és ezt ő is elfogadta.

– De nem jött össze nekünk a három hét.

– Nem. Szeretném hinni, hogy ha összejön, akkor elmondtam volna. Minden szándék megvolt bennem. De aztán megtörtént az az este, és attól tartottam, azt hiszed, átvertelek, manipuláltalak téged.

– Lehet, hogy azt hittem volna.

Mondd el neki!

A szívem dübörgött.

El kell mondanod neki!

– Sohasem éreztem senki iránt úgy, ahogy irántad érzek – mondtam. – Megijedtem. Ebben igazad volt. Azt hittem, könnyebb lesz, ha elengedlek, de tévedtem.

De nem lett könnyebb, sem nekem – és ami még fontosabb –, sem neki.

Mivel nem szólalt meg, folytattam.

– Most terápiára járok, kétszer egy héten. Furcsa, ahogy így kimondom. Átrágom magam a dolgokon.

A neved gyakran merül fel. – Erre egy kicsit felnevetett. – Most nem nagyon hagytalak szóhoz jutni, de nem rohantál ki sikoltozva. Túl bátor vagyok, ha azt remélem, hogy azért volt valami értelme annak, amit mondtam?

Ő a körmeit vizsgálta.

– Gondolkodnom kell ezen – mondta aztán.

Gondolkodni akart; ez talán azt jelenti, hogy szeretne még egyszer beszélni. Nem is mondott már semmit, csak felállt. Én is felálltam vele.

– Igen, át kell gondolnod a dolgokat. Ez több, mint amit remélhettem.

Bár ezzel valószínűleg átléptem a határt, de muszáj volt megérintenem. Megfogtam a kezét, és rányomtam az ajkamat.

– Felhívnál ezen a héten? Szeretnék még beszélni veled. – Mióta együtt vagyunk, még sohasem hívott föl. Megteszi ezúttal? – Persze, ha te is akarod.

Ez így most teljesen rajta állt. Ő fog dönteni.

– Felhívlak – suttogta. – Bármi is legyen.

Harmincötödik fejezet

Hazafelé menet felhívtam Pault.

– Hogy ment? – kérdezte.

– Azt hiszem, jól – válaszoltam. – Beszélt és figyelt is. Én beszéltem és figyeltem. Azt mondta, föl fog hívni. Remélem, megteszi.

– Abból, amit eddig róla mondtál, ha azt mondta, hogy fölhív, akkor föl is fog hívni.

A házam felé autózva rátértem az autópályára, és alig figyeltem a forgalomra.

– Fel fog hívni – mondtam. – És remélem…

– Mit? – kérdezte néhány másodperc múlva.

– Hát – igyekeztem kimondani az igazat –, szóval, mindent akarok. Szeretném vacsorázni vinni, megkérdezni, hogy mi a kedvenc étele, mit szeretett volna karácsonyra, amikor tizenkét éves volt. Szeretném ágyba vinni, és, hogy ott maradjon egész éjszaka. – Szünetet tartottam. – És, szent isten, Paul, szeretném bevinni a játékszobámba is!

– Már mindent előre elterveztél? – nevetett fel lágyan.

– Ez jórészt rajta múlik.

– Teljes egészében rajta múlik – javított ki. – Innentől minden lépés az ő döntése kell hogy legyen. Ne siettesd! Ismerjétek meg egymást! Építs a… – Hidd el, tudom. Tudom. Már mondtad ezt nekem.

– Csak nem tudtam, hogy el is ért-e hozzád.

– Elért.

– Akkor, jó – mondta. – Mert ha túl hamar viszed a játékszobádba, megijeszted. És mielőtt egyáltalán eszedbe jut visszatérni a játékszobába…

– Meg kell beszélnünk mindent – fejeztem be a mondatát. – A biztonsági szavakat, az új megállapodást. Ezt is már többször átbeszéltük.

– Tudom. De nem tudom eléggé hangsúlyozni, milyen fontos, hogy tényleg beszéljetek ezúttal.

– Ezúttal? – kérdeztem vissza némi éllel. – Úgy beszélsz erről, mint ami meg fog történni.

– Szerintem meg fog – válaszolta. – Egyszer csak. Örök optimista vagyok, elfelejtetted?

– Hmmm.

A vonal másik végéről gyereksírás összetéveszthetetlen hangja hallatszott.

– Hoppá! A délutáni alvásnak vége. Christine meg vásárol; ez most az ő ideje, tudod? – A sírásból bömbölés lett. – Hívj fel, ha beszéltél Abbyvel!

Letettük a telefont, és a hazafelé utat már csendben tettem meg. Az Abbyvel való beszélgetésen merengtem. Vajon mikor hív fel? Találkozni akar ismét, vagy azt mondja, hogy hagyjam békén?

De hagyta, hogy megcsókoljam a kezét. Ezt nyilván nem tette volna, ha azt tervezi, hogy elhagy.

Az orromhoz vittem a kezem, hogy maradt-e rajta valami Abby-illat.

Talán.

Észrevettem, hogy a csend már nem az ellengésem.

A barátom volt, mert hagyta, hogy emlékezzek és gondolkodjak. Még egyszer megszagoltam a kezem, mert ha érzem rajta az illatát, talán én is osztozhatok Paul optimizmusában.

Mikor hazaértem, Apolló rohant oda hozzám, és ahogy beléptem az előtérbe, alaposan körbeszaglászott. Leguggoltam, mire vinnyogva megnyalta az arcom. Néha elnézett az ajtó felé, mintha Abbyt várná.

– Tudom. Hiányolod őt. – Megint nyüszített, és rám tette a mancsát. – Talán, hamarosan – mondtam, és mindkettőnk érdekében reméltem, hogy igazam lesz.

✴ ✴ ✴ 

Hétfőn nem hívott. Az irodámban töltöttem a napot, és a mobilom az asztalon volt, hátha hív. Sarának meghagytam, hogy tudassa, ha Abby hív.

Nem baj – mondtam magamnak. – Időre van szüksége. Gondolkodnia kell.

Kyle telefonált, és a hétvégére meghívott egy iskolai előadásra, amiben ő is játszott. Mondtam, hogy megyek, és próbáltam kitalálni, vajon elhívjam-e Abbyt, vagy sem.

Igen. Nem. Talán.

Aznap nyugtalanul aludtam.

A kedd sem volt jobb. Délután, amikor hazamentem, egy kicsit lehangoltnak éreztem magam, hiszen minden eltelt nap azt jelentette, hogy nem akart felhívni, vagy pedig még nem akarta megmondani, hogy nem akar látni többé.

Éppen megvacsoráztam, és Apollót akartam kivinni, amikor megszólalt a telefon.

Abby King – jelent meg a kijelzőn.

A szívem őrülten vert, és én remegő ujjal nyomtam meg a felvevőgombot.

– Halló – mondtam.

– Nathaniel – szólt tiszta, egyértelmű hangon –, én vagyok az.

Tudom! – akartam kiáltani. – Hidd el, tudom! 

– Abby! – mondtam ehelyett. A kedd este jó, nem? Jó jel. A kedd sokkal jobb, mint a csütörtök vagy a szerda.

– Van egy szusibár lejjebb, a könyvtár utcájában – mondta. – Eljössz oda holnap ebédelni?

– Persze – válaszoltam. Találkozni akart velem, beszélgetni, ebédelni. Ez csak jó lehet! – Mikor?

– Délben.

– Várom a találkozást.

Ezzel vége is volt; de a kedd lett a hét legjobb napja.

✴ ✴ ✴ 

Öt perccel tizenkettő előtt értem az étterembe, és egy üres asztalt kerestem. Akkor ért a legszebb meglepetés, mert Abby már ott volt, ült egy asztalnál, és rám várt.

Rám várt.

Megigazítottam a nyakkendőmet, és egyenesen felé indultam. Ő egész idő alatt nézett, és a szívem majd’ elolvadt, amikor rám mosolygott.

Te szerencsés marha!

– Abby! – mondtam, és leültem vele szemben. A szája sarka megemelkedett.

– Nathaniel! – mosolygott rám még szebben.

Idáig rendben.

Odajött a pincér, és felvette a rendeléseinket. Abby pontosan tudta, hogy mit akar enni, és bizonyos eltökéltséggel rendelte meg a virslis tekercsét. Miután én is leadtam a rendelésem, átadtam a pincérnek az étlapot, és Abbyre néztem.

– Gyönyörű tavasz van.

– Alig várom, hogy kivirágozzanak a cseresznyefák. Ők a kedvenceim.

Látod? – mondtam magamnak. – Tudsz te társalogni! 

– Van néhány fám otthon. Apolló imád a lehullott virágszirmokban rohangálni.

– Látom magam előtt, ahogy csinálja – nevetett fel Abby.

– Ezt a látványt nem lehet elfelejteni – mondtam, de nem Apollóról beszéltem, hanem róla. Ahogy ott ült velem szemben, és könnyedén beszélgetett, nevetett… gyönyörű volt.

– Nem egy tucat-kutya ez az Apolló.

– Nem, bizony.

– Hogy megy a munka?

– Épp most teszem meg a magamét, hogy megmentsem a világgazdaságot. És a könyvtár? Történt valami izgalmas?

– Egy költészeti felolvasó-csoportot szervezek – egyenesedett fel ültében. – Klasszikusok; Dickinson, Cummings, Frost. Tudod, azok az unalmas dolgok, amiket senki sem olvas már.

Humorizált velem. Imádtam.

– Akkor nagy szolgálatot teszel New York népének, mert életben tartod a költészet nagyjait.

– Erről nem tudok, mindenesetre nagyon szórakoztató az egész.

– Ilyenkor ugyanazon alkalommal olvassátok fel mindet? – kérdeztem, mert még sohasem voltam költészeti felolvasáson.

– Néha – válaszolta. – De most úgy döntöttem, hogy több részletben. Mindegyik költőnek szánunk egy-egy napot, és mindet a következő hetekben tartjuk meg. Dickinson lesz először, a következő szerdán. Még az is lehet, hogy Feliciát is el tudom rángatni.

– Felicia – mondtam. – Jackson másról sem beszél. Hogy van?

– Jól. Úgy döntöttem, életben hagyom, annak ellenére, hogy betette azt a számot a partin.

– Ez nagyon kedves tőled.

– Végül is – villant a szeme viccesen – nem ő volt az, aki emberek százai előtt szólított a nevemen.

Még mindig piszkált engem.

– Ebben az esetben – mondtam – még egyszer elismerésemet fejezem ki a kedvességedért. Ezúttal azért, mert hagytad, hogy élve távozzak onnan.

– Semmiség. Tulajdonképpen örülök, hogy megtetted. Úgy értem, most.

A csipkelődő hang elveszett, és tudtam, hogy itt az ideje komolyabb dolgokról beszélni.

– Mielőtt bármi másról beszélnénk – mondtam –, el kell mondanom valamit.

– Oké – válaszolta figyelmesen.

– Szeretném, ha megértenéd, hogy most terápiára járok, ahol az intim kapcsolataimmal és az érzelmi igényeimmel dolgozunk. Nem a szexuális szükségleteimmel.

Az orvosom Paullal és bizonyos tekintetben Todd-dal együtt segítettek megérteni, hogy az életmódom teljesen elfogadható. Hogy miért kellett ez a megerősítés, nem tudom, de jobban éreztem magam tőle.

Én egy domináns férfi vagyok – folytattam –, és mindig is az leszek. Nem

tudom, és nem is akarom feladni lényemnek ezt a részét. Ami nem jelenti azt, hogy nem tudnék más… ízeket is élvezni. Épp ellenkezőleg; a más ízek gazdagítják az étlapot. – És ezt az étlapot vele akarom végigkóstolni. – Érted, amit mondok?

– Igen. Nem várom tőled, hogy feladd a lényednek azt a részét. Az olyan lenne, mintha megtagadnálak téged.

Értette. Megértette!

– Helyes – mondtam.

– Mint ahogy én sem tagadhatom meg a magam alávetett természetét.

Tényleg érti.

– Pontosan – mondtam mosolyogva.

A pincér kihozta a teánkat. Jobban éreztem magam, hogy mindezt kimondtuk, tudván, hogy ugyanabban a hajóban evezünk. Ha egyszer mégis összejönnénk, már tudja, mire számíthat.

De még hiányzott a kirakós egy darabja…

– Mindig is kíváncsi voltam – folytattam –, és ne mondd el, ha nem akarod, de hogyan, minek alapján találtál rám?

Lenézett a teájára.

De hát normális kérdés volt ez, nem?

Hirtelen felnézett, és intett a kezével.

– Ugyan már, mindenki ismeri Nathaniel Westet!

Valamit nem akart elmondani. Most drasztikusnak kellett lennem.

– Lehet – mondtam. – De nem mindenki tudja, hogy lekötözi a nőket az ágyához, és lovaglóostorral megy rajtuk végig! – Félrenyelte a teáját. – Te akartad!

– Igen – törölte le a száját. – Abszolúte így van.

A gyors válaszom oldotta a feszültséget, de a kérdés ott maradt a levegőben.

– Válaszolnál? – kérdeztem.

Egy nagyot sóhajtott.

– Először akkor vettelek észre, amikor megmentetted anyám házát. – Vagyis, ez nem maradt észrevétlen. Kifejezetten jól éreztem magam ettől. – Odáig csak egy férfi voltál, akiről a társasági oldalakon lehet olvasni. Egy híresség. De aztán kézzelfoghatóbbá váltál.

A pincér kihozta az ételt, és engem megzavart ez a közjáték. Abby épp most vallotta be, hogy ismert engem, és évekig követte a rólam szóló híreket. Többet is meg akartam tudni tőle, több részletet. Ez az információ megdöbbentett. Lehetséges, hogy közel annyit várt rám, mint én őrá?

Kezébe vette a szójaszószt, miközben beszélt.

– Nem sokkal azután a képed megjelent az újságokban. Már nem is emlékszem, miért.

Kit érdekel most, hogy miért jelent meg a képem az újságban? A képeim mindig megjelentek valahol. De hogy tudott meg többet rólam? Az életmódomról?

– Na, mindegy – folytatta. – Egy barátnőm, Samantha ugrott be egyszer, amikor a lapokat nézegettem. Megjegyeztem, hogy milyen szép vagy, és hogy vajon az életben is ilyen vagy-e. – Egy kép miatt? – Ő ettől ingerült és undok lett.

– Samantha? – kérdeztem. Visszagondoltam, de nem emlékeztem ilyen nevű nőre a közösségünkből.

– Egy régi barátnőm. Már évek óta nem beszéltem vele.

Újra megpróbáltam felidézni mindent, de még mindig nem tudtam sehova elhelyezni őt. Hogyan hallott akkor felőlem?

– A barátjával elment egy buliba, vagy gyűlésre, vagy nem tudom, hová, amit dominánsoknak és alávetetteknek tartottak. Ők olyan kezdők voltak.

Ja, persze. Egy játék-parti.

– Aha – mondtam. – És ezek szerint én is ott voltam.

Ha Samantha tudta, hogy ki vagyok, vagy résztvevő volt, vagy instruktor. Nyilván nem kívánta Abbyt bevonni a magamfajták közé, és zavarban lehetett amiatt, hogy megszegte a titoktartást. Más alkalommal feldühödtem volna ezen, de a jelen körülmények között inkább köszönetet kellett mondanom neki a bemutatásért.

– Igen. És elmondta, hogy te domináns vagy. Azt is mondta, hogy nem szabadna elmondania, és megesketett, hogy abszolút titokban tartom. Én nem is mondtam el senkinek, kivéve Feliciát, amikor már muszáj volt. De Samantha nem akarta, hogy Hamupipőkeként éljem magam bele veled kapcsolatban az Elbűvölő Herceg romantikus álmába.

Mennyi elpazarolt év! Hány évig vágyakoztam Abby után, és csodák csodája, ő is vágyakozott rám! Hogyan lehetséges ez?

– És beleélted?

– Nem – mondta, mintegy mellékesen. – Arról viszont fantáziáltam, hogy odakötözöl az ágyadhoz, és megdolgozol a lovaglóostorral. – Te szent Habakuk! Most rajtam volt a sor, hogy félrenyeljem a teám. – Te akartad!

Nevetni kezdtem. Abby engem akart! Évekig fantáziált rólam.

És most erről viccelődött.

– Így van. Én akartam.

Teljes mértékben és száz százalékban én akartam.

– Hosszú ideig nem csináltam semmit, csak fantáziáltam – folytatta.

Basszus! Rólam fantáziált! Évekig. Képtelen voltam felfogni.

A tányérjába nézett, úgy folytatta:

– Aztán kérdezősködni kezdtem. Samantha néhány barátja még mindig arrafelé él, így nem volt nehéz megtalálnom Mr. Godwint. Hónapokig mondogattam magamban a nevét, mielőtt bármit is tettem volna.

Az időzítés tökéletes volt. Ha korábban beszél Godwinnel, még Melanie-vel lettem volna, és a jelentkezését elutasították volna. A felismeréstől elakadt a lélegzetem, hogy milyen közel voltunk ahhoz, hogy sohase találkozzunk.

Ő megvonta a vállát.

– Végül úgy döntöttem, hogy felhívom, mert bármi jobb volt, mint…

– …a kielégítetlen szexuális vágy – mondtam, még mindig Melanie-re gondolva.

– Vagy csak egyszerűen a hiány. – Felnézett, mintha megerősítésre lenne szüksége. – Nem tudtam normális kapcsolatot kezdeni senkivel. Egyszerűen… nem tudtam.

Pontosan tudtam, miről beszél. Paullal történt beszélgetésünknek köszönhetően most tudtam, mit mondjak.

– Úgy gondolom, vannak a normálisnak különböző fokozatai, Abby. És ki mondja meg, hogy mit kell normálisnak tartani?

Többé sohasem hagyom, hogy más határozzon meg engem. Még én sem magamat. És nem hagytam, hogy Abby ugyanilyen kétségek között vergődjön, mint amilyenek között én.

– Én például – szólt közbe Abby – pontosan azt csináltam, amit mások normálisnak tartanának, és olyan unalmas volt, mint a fene.

– Különféle ízek. Mindegyik finom lehet, ha a megfelelő személlyel kóstolod meg őket. – Én veled akarom megkóstolni mindet! – De igen; mindenki természetes hajlama meghatározza azt a módot, hogy ő hogyan látja a normálist.

– Te is megpróbáltál egy úgynevezett normális kapcsolatot egyszer.

Melanie-vel.

Igen. Ha tényleg összejövünk, beszélnem kell neki Melanie-ről.

– Igen. – A számba vettem egy falatot, és elgondolkodva rágni kezdtem. – Melanie-vel. Szörnyű balfogás volt. – Összerándultam, ahogy eszembe jutott, mennyi fájdalmat okoztam neki. Nem olyan sokat, mint Abbynek, de azért sokat. – Több okból sem sikerülhetett. Melanie nem engedelmes természetű, és én nem tudtam elnyomni a domináns természetemet. – Eszembe jutott az este, amikor meglepett a játékszobában. – De ő nem akarta beismerni, hogy nem megy ez nekünk. Sohasem értettem, miért.

Sose értettem, miért ment el sírva Toddhoz és Elainához. Hogy miért érezte szükségét annak, hogy közbeszóljon, amikor Abbyvel akartam beszélni az eljegyzési partin.

– Ami azt illeti, már láthatóan túl van rajtad – mondta Abby.

Kíváncsi lettem volna, mit beszéltek ők ketten. De ha Abby úgy gondolja, hogy Melanie túl van rajtam, akkor nem számít igazán.

– Hála istennek – mondtam. Majd összeszedtem magam, és megkérdeztem.

– És te?

A világ legszebb tekintetével nézett rám.

– Én nem.

Megkönnyebbülés, izgatottság, várakozás és remény áradt szét bennem.

– Hála istennek – válaszoltam szimplán. Átnyúltam az asztalon, és megfogtam a kezét. – Én sem, rajtad – mondtam, mert nem volt elég, ha tudom, hogyan érez, nekem is őszintének kellett lennem vele. – Mindent meg fogok tenni, bármennyi időbe is kerül, hogy visszaszerezzem a bizalmadat, Abby. – Nagyot sóhajtottam, majd végre kimondtam a kérdést, miközben a csuklóját simogattam. – Megengeded?

– Igen – mondta egyszerűen.

Azt hittem, felugrok az asztalra. Ehelyett megszorítottam a kezét, majd elengedtem.

– Köszönöm!

Meg fogjuk csinálni. Átrágjuk magunkat ezen az egészen, és megtaláljuk a közös utat. Együtt.

Szerettem volna még órákig beszélgetni vele. De az a hülye pincér visszajött az asztalunkhoz.

– Csináltál már szusit? – kérdezte Abby.

Hát, jó. Beszéljünk a szusiról.

– Nem, még soha, de mindig szerettem volna megtanulni.

A pincér fogta a poharam, és újratöltötte.

– Vannak tanfolyamaink. A következő csütörtök este lesz. Hétkor.

Abby rám nézett. Mit gondolsz? – kérdezte a szemével.

Mint egy randi? Mint egy normál randi? Hogy jobban megismerjük egymást?

Igen, persze! Bármit, ha mellette lehetek. Már majdnem ki is mondtam, amikor eszembe jutott Paul: innentől minden lépés az ő döntése legyen.

Kérdőn néztem rá. Te jössz! Te döntesz! 

– Próbáljuk meg! – mondta Abby.

Beleegyezett. Meg akarta próbálni. Akkor és ott eldöntöttem, hogy elhívom a szombati előadásra.

Az én lehetőségem akkor jött el, amikor kimentünk az étteremből.

– Abby – mondtam neki, ahogy feladtam rá a kabátját. – Kyle-nak iskolai előadása lesz. Szombaton mutatják be a darabot, és megkért, hogy menjek el rá. Eljössz velem?

Próbáltam kifürkészni a gondolatait, de nem láttam rajta, hogy mit gondol.

– Mikor?

– Ötkor fel tudlak venni. Előtte megvacsorázhatnánk.

A mai napot megelőzően sohasem akarta, hogy felvegyem, vagy, hogy elmenjek a lakására. Ezt is megváltoztatta a beszélgetésünk?

– Akkor, ötkor.

Miután elment, felhívtam Sarát, és megmondtam neki, hogy délután otthon dolgozom. Egyetlen céllal mentem a birtokomra. Miután túl voltam Apolló eszeveszett szaglászásán, és kiküldtem őt, végigmentem a folyosón. Megálltam a dupla ajtó előtt, és lehunytam a szemem. Itt volt az idő. Elég sokáig tartott. A múlt az múlt, és ma lesz az a nap, amikor magam mögött hagyom utoljára.

Nagy levegőt vettem, kinyitottam az ajtót, és hetek óta első ízben léptem be a könyvtárba.

✴ ✴ ✴ 

Életem valószínűleg leghosszabb napjai után eljött a szombat. Eszembe jutott, hogy vajon Felicia is ott lesz-e, de Jackson azt mondta, hogy nála lesz ezen az estén.

A „Na, ugye, megmondtam!” hozzáállását pedig egyszerűen figyelmen kívül hagytam.

A randevú Abbyvel nem is sülhetett volna el jobban. Gyönyörű volt, elbűvölő, és meglehetősen beszédes. Meghívott a Dickinson felolvasásra, amit gondolkodás nélkül elfogadtam.

Csak az utókor kedvéért: a kedvenc étele a párolt báránycomb volt, és tizenkét éves korában biciklit szeretett volna karácsonyra.

Tudtam, hogy Kyle-nak nem lesz nagy szerepe az előadásban, de amikor először jelent meg a színpadon a kórus tagjaként, és meglátott a nézők között… nagyon nagy büszkeséget éreztem. Olyan nagy utat tett meg attól a beteg fiútól, aki még nem sokkal ezelőtt volt, idáig! És keményen dolgozott, hogy minél aktívabb életet éljen.

Egész este figyeltem rá, nehogy véletlenül megérintsem Abbyt. Paul intelmeit észben tartva azt akartam, hogy ő diktáljon a fizikai érintkezés terén. Az egyetlen pillanat, amikor elbizonytalanodtam, akkor volt, amikor kitettem a lakásánál. Megpróbáljam megcsókolni?

– Köszönöm, hogy meghívtál – mondta, ahogy megálltunk a kapuban. – Nagyon jól éreztem magam.

– Boldog vagyok, hogy veled lehettem. Egész más lett volna ez az este nélküled. – Nem tehetek róla, megfogtam a kezét. – Akkor, találkozunk szerdán.

A szemébe néztem. Megcsókolhatlak? – szerettem volna kérdezni.

De még nem. Hadd tegye meg ő az első lépést.

És mi van, ha nem teszi meg?

Nem tette meg.

Rámosolyogtam, és megfordultam, hogy induljak.

– Nathaniel! – szólalt meg, miután már megtettem néhány lépést.

A szívem izgatottan vert, amikor felé fordultam. Odasétált hozzám, és én csak álltam és néztem őt. Nem tudtam levenni róla a szemem. Meg akar… Meg fog?

Aztán megállt előttem, és megérintette az arcom. Egy istennő érintése volt ez. Ahogy az ujjai végigsimították az államat, majd eljutottak a hajamig – hogy tudtam eddig e nélkül élni?

Nem is éltem igazán.

– Csókolj meg! – mondta. – Csókolj meg, de igazán!

És megcsókoltam igazán, ahogy kérte. Mutasd meg, mit érzel irántam, és ne akard visszavenni!

Tudtam, hogy már soha, de soha nem fogom letagadni az érzéseimet iránta.

– Ó, Abby! – mondtam. Élhetek száz évig, és még akkor sem fogom felfogni, hogy milyen megbocsátó volt velem.

Az álla alá csúsztattam az ujjaim, és megemeltem az arcát. A szemem lecsukódott, ahogy összeért az ajkunk. Rögtön éreztem, hogy mennyire kíván. Éreztem, hogy mennyire vágyik rám. És hogy ez milyen finoman és kiegyensúlyozottan tükrözi a saját érzéseimet. Hagytam időt rá, hogy megízleljem őt – a lágyságát, és azt, ahogy velem együtt mozgott.

Közelebb húzódott, és én közelebb húztam. Kinyitottam a számat, mire ő mélyebben csókolt.

Ebben a csókban elmondtam neki mindent. Most először semmit sem tartottam vissza, és cserébe érezhettem, ahogy újra odaadja magát nekem. Olyan ajándék volt ez, amit nem érdemeltem meg, de addig meg fogom őrizni, ameddig csak engedi. Kincsként fogom kezelni őt. Hogy érezze: akarom őt, szeretem őt, és szükségem van rá.

Éreztem, hogy a közelségétől, a folyamatos érintésétől felforr a testem, így inkább elhúzódtam. Nem akartam, hogy úgy érezze, elvárok tőle valamit. Épp elég, hogy megengedte ezt a csókot.

– Köszönöm – súgtam az ajkának.

Köszönöm az elfogadásodat, a megbocsátásodat, és azt, hogy kész vagy visszaengedni az életedbe. Köszönöm, hogy nem adtad fel, még akkor sem, amikor én igen.

Még kezemben tartottam az arcát, amikor felnézett.

– Szívesen.

Harminchatodik fejezet

A terem utolsó sorában ültem, és néztem, ahogy az Emily Dickinsonfelolvasást vezeti. Megigézett, ahogy olvasott – verseket a halálról, a veszteségről és az életről. Egy különösen megfogott, a „Lassan jöjj, Éden” című.

Lassan jöjj, Éden!

Próbálatlan ajak

–  mint a félénk, gyenge méh –

szívja jázminodat.

Hogy kehelyre ér,

lassan döngi körül –

beléhatol,

balzsamában elmerül.

Ki gondolta volna, hogy a költészet ennyire beindíthat?

Ahogy a felolvasás véget ért, mocorogni kezdtem a székemen. A tervem, hogy Abby irányítsa a fizikai kontaktust, jónak tűnt, de nem tudtam, meddig tartok ki, ha ilyen dolgokat hajigál felém.

Mégis, amikor este elmentem, csak egy lágy, tartózkodó csókot adtam neki.

Másnap megtanultuk, hogyan kell szusit készíteni. Mindenestül élveztem, ahogy ott álltam mellette, és valami újat tanultunk. Olyan közel állt hozzám, hogy éreztem a könnyű Abby-illatát. De ami a lényeg, hogy egyszerűen jólesett együtt lenni vele, nevetni, amikor az egyikünk elrontott valamit, és örülni, amikor minden jól sikerült.

Az aznapi csókunk szenvedélyesebb volt.

Jackson azt kérdezte, nem akarunk-e egy dupla randit vele és Feliciával a jövő hétvégén, mire mi húzódozva, de beleegyeztünk. Mind a négyen nagyszerűen éreztük magunkat. Felicia meleg hangon beszélt velem, de láttam, hogy néha önelégült pillantásokat küld Abby felé. Abby, amikor észrevette, hogy nézem őket, csak a szemét forgatta.

Apolló egyre izgatottabban szaglászott, amikor az Abbyvel való találkozás után hazaértem. Szerettem volna nagyon elhívni a házamba, de attól tartottam, hogy azt gondolja, elvárok tőle valami fizikai dolgot.

Végül, három héttel azután, hogy együtt megnéztük Kyle előadását, beugrottam hozzá csütörtök délután a könyvtárba. Azért választottam a csütörtököt, mert kerültem a szerdát, mivel túl sok emlék kötődött hozzá. Ahogy meglátott, felvillanyozódott a tekintete.

– Nathaniel!

Áthajoltam a pulton, és egy gyors puszit adtam neki.

– Hogy vagy?

– Jól. És te?

– Már jobban.

Nem tudtam nem mosolyogni azon, ahogy finoman elpirult. Megköszörültem a torkom.

– Azért jöttem, hogy megkérdezzem, volna-e kedved eljönni hozzám vacsorára. – Nem válaszolt semmit. – Hogy meglátogasd Apollót. Nagyon hiányzol neki, és amikor megszagol rajtam téged… Egy kézmozdulattal megállított.

– Értem. Örömmel átmegyek vacsorára, és hogy meglátogassam Apollót. Nekem is nagyon hiányzott.

– Köszönöm.

Nem gondolt rólam rosszat, amiért meghívtam a házamba; egyszerűen elfogadta. Apolló nagyon boldog lesz.

Bár nem olyan boldog, mint én.

✴ ✴ ✴

Majdnem biztos vagyok benne, hogy Apolló a jövőbe lát. Másnap este nem akart a házban maradni, inkább kint várt és szinte táncolt az izgatottságtól.

Mikor megérkezett Abby Felicia kocsijával, maga körül kezdett pörögni.

Kirohantam, otthagyva a postámat az első ablaknál.

– Apolló, kérlek! – mondtam. De ő majdnem fellökte őt, abbéli igyekezetében, hogy mindenütt megnyalja. – Bocsáss meg neki, Abby! Ma egész nap ilyen izgatott.

Abby megvakarta Apolló fejét, aki mellette maradt akkor is, amikor fölmentünk a lépcsőn.

– Akkor már ketten vagyunk így.

Mikor odaért hozzám, megcsókoltam. Aztán meghúzta a kezemben levő kendőt.

– Mit főzöl?

– Mézes-mandulás csirkét – mondtam. Ugyanazt, mint első alkalommal.

– Mmm! A kedvencem.

Tudom.

Kinyitottam az ajtót.

– Gyere be! Már majdnem kész.

Az ebédlőasztalnál ettünk. Próbáltam nem gondolni rá, milyen jó érzés, hogy ismét itt van a házamban. Hogy életet lehel a sötét, halott térbe. Újra azt latolgattam, hogyan gondolhattam, hogy jobb, ha elengedem őt; és magamban köszönetet mondtam a megbocsátásáért.

Apolló persze egész vacsora alatt ott ült a lábainál.

Féltem tőle, hogy nem jó ötlet az ebédlőasztalnál enni, mert tönkreteheti azt, amit az elmúlt hetekben megpróbáltunk felépíteni. De nem így volt. Nem emlékszem, hogy egyszer is felfüggesztettük-e a beszélgetést vacsora közben; inkább azon csodálkoztam, hogy ettünk egyáltalán valamit.

De ami még meglepőbb, hogy képes voltam tovább beszélgetni azután is, hogy lenyalt az ajkáról egy kis szószt. Mire gondoltam közben? Meg akartam könnyíteni a birodalmamba való visszatérését, és nem akartam egész idő alatt az ajkára gondolni.

Egy film – döntöttem el. Meg kéne néznünk egy filmet. Így együtt ülhetnénk a díványon; talán át is ölelném a vállát. Ő meg hozzám simulna… Mikor befejeztük az evést, felugrottam, hogy leszedjem az asztalt.

– Segítek – mondta, és csatlakozott hozzám.

– Majd én.

– De szívesen.

A mosogatóba tettem az edényeket.

– Én mosom, te törölgeted?

Ő bólintott, és kezébe vett egy törlőruhát.

Miközben dolgoztunk, megdöbbentett, hogy milyen jól összeillünk. Még akkor is, ha ilyen földi dolgokat csinálunk, mint a mosogatás. Egy csapat voltunk. Összetartoztunk. Biztos vagyok benne, hogy ezt ő is érezte.

De nem feltételezhetem, hogy bármit és érez, vagy tud. Ki kell mondanom neki.

De még mindig vitatkoztam magammal.

A film után! Ha előtte mondod el, azt hiheti, hogy szexet akarsz.

Nem, a film után fogja azt gondolni, hogy szexet akarsz. Mondd el előtte!

Utána jobb lenne.

Ha utána mondod, csak halogatod a dolgokat.

Remegő kézzel adtam át neki az utolsó tányért. Gyorsan eltörölgette, és berakta a szekrénybe, aztán a mosogató melletti helyre tette a konyharuhát.

Na, most, West!

Nagy levegőt vettem.

– Abby…

– Nathaniel – mondta ugyanabban a pillanatban.

A tekintetünk egy pillanatra összekapcsolódott, és mindketten nevetni kezdtünk.

– Mondd te! – folytatta.

Megfogtam a kezét.

– Csak meg akartam köszönni, hogy eljöttél. Apolló már hónapok óta nem volt ilyen nyugodt.

A fenébe! Ez nem jött ki jól.

– Nos, örülök Apolló miatt – szorította meg finoman a kezem. – De nem ő az egyetlen, akihez ma jöttem.

Tudom. Köszönöm.

Hagyd már abba a gondolkodást! Mondd ki!

Megdörzsöltem a csuklóját, megsimogattam a keze finom bőrét.

– Tudom.

Egy kis mosoly jelent meg a szája sarkában.

– Elhiheted. Elég önző lény vagyok!

Önző? Abby? Hogy gondolhatja ezt?

– Nem vagy az – simogattam meg az állát. – Szeretettel teli, megbocsátó lény vagy, és… – Nathaniel!

El kell mondanom neki. Muszáj elmondanom neki. Most. Az ujjam a szájára tettem.

– Csitt! Hadd fejezzem be!

Most már nem szólt semmit.

Mélyen belenéztem a nagy szemébe, és finoman kezembe fogtam az arcát.

– Olyan sok örömet hoztál az életembe! Teljesnek éreztem magam melletted. – Kellenek neki a szavak. Mondd el neki szóban is! – Szeretlek, Abby.

Elakadt a lélegzete.

– Nathaniel – fektette bele az arcát a kezembe. – Én is szeretlek.

Pontosan éreztem, hogy a szívem fel fog robbanni. Szeret engem.

Szeret engem.

Szeret.

Engem.

– Abby! – sóhajtottam fel, és a karomba zárva megcsókoltam őt. Ez volt az egyetlen módja, hogy megmutassam neki az érzéseimet. Megnyitotta a száját nekem.

Ó, istenem! Az íze!

Magához húzott, és ujjaival belenyúlt a hajamba. Egyre erősebben és mélyebben csókolt.

Hagyjuk a filmet! Őt akarom.

Vezessen ő.

Megszakítottam a csókot, és ajkammal a füléhez siklottam.

– Mondd, hogy hagyjam abba, Abby! – Kérlek, ne mondd, hogy hagyjam abba! – Mondd, hogy hagyjam abba, és akkor megállok!

És meg is álltam volna. Nem lett volna jó, de megtettem volna. Ezen a ponton túl már minden rajta múlott.

– Ne! – mondta. Tehát, mégsem akarja. – Ne állj meg! – fejezte be a mondatot.

Igen!

Az ujjaim végigszaladtak a karján. Biztos akartam lenni abban, hogy pontosan érti.

– Nem akarom, hogy azt hidd, ezért hívtalak ide. – Megkóstoltam a fülét, mert nem tudtam visszatartani magam. – Nem akarom, hogy azt hidd, hogy beszorítalak!

Mert, bár a farkam nagyon nem értett volna ezzel egyet, de a filmnézés a díványon is jó lett volna.

Elhúzódott tőlem, és rám mosolygott.

– Gyere utánam! – nyújtotta felém a kezét. Hűha! Kövessem őt? Követem én, bárhová.

Kivitt a konyhából, végig a folyosón, az előtérbe. Még mindig fogalmam sem volt, mit akar.

Elindult felfelé a lépcsőn.

Te szent isten! Felfelé vezetett, a hálószobám felé. Ahová még nem költöztem be.

Ott álltam leforrázva, mikor odavezetett az ágy végéhez, és felém fordult.

A kezembe fogtam az arcát.

– Abby! Te gyönyörű, tökéletes Abby! – Újra megcsókoltam őt. Mikor éreztem, hogy megváltozik a légzése, hátrább húzódtam, aztán magamhoz húztam őt, és a nyakát csókolva azt mondtam a bőrének: – Hadd szeresselek!

A mai nap minden róla szólt – hogy minden egyes részével szeretkezzek.

Odavittem az ágyhoz, és lefektettem a hátára.

– A száddal kezdem.

Az együtt töltött idő alatt, kezdve már az első pillanattól, amikor bejött az irodámba, mindkettőnket megcsaltam azzal, hogy nem csókoltam meg őt. Ezért a következő néhány percben mindent megtettem, hogy bepótoljam ezt. Ingereltem, finom harapásokkal, édes csókokkal játszottam vele.

Végül már nem tudtam magam türtőztetni. Kezembe fogtam az arcát, és

egy lassú, mély csókkal annyi szenvedélyt adtam neki át, amennyit csak tudtam.

Ő hátrafeszült, nekem nyomta a mellét, majd visszahúzódott.

– Órákig csókolnám a szád, és nem tudnék betelni az ízeddel! – Végignéztem rajta, ahogy az ágyamon feküdt. – De a többi részed is olyan ennivaló!

Kigomboltam a blúzát, elég időt hagyva rá, hogy pontosan tudja, mit is csinálok. Még mindig meg akartam adni neki a lehetőséget, hogy visszakozzon. De nem akart elmenni az ágyról. Csak nézett, ahogy lehúztam róla a blúzát.

– Érzem, ahogy dübörög a szíved. – Végigsimítottam a karját, és megfogtam a kezét. – Mint az enyém – mondtam, és rátettem a kezét a rohanó szívemre.

Kivette a kezét a kezemből, és a fejemen keresztül lehúzta rólam az ingem. Hallottam a sóhaját, ahogy végigsimította a mellkasomat, majd a karomat. Milyen jó volt őt érezni magamon!

Mennyország.

De még nem fejeztem be. Lefelé utaztam a számmal; végig a kulcscsontján, át, egyik vállától a másikig.

– Van itt egy gyakran figyelmen kívül hagyott testrész – fogtam meg a karját –, a könyökhajlatod! – Megcsókoltam ott is. – Megbocsáthatatlan vétek lenne megfeledkezni erről az ízletes finomságról!

Finom íze volt, ahogy nyaltam őt, majd finoman megharaptam.

– Ó, istenem! – sóhajtotta.

Felemeltem a fejem.

– Pedig, még csak most kezdtem – mondtam, mert még más testrészeit is meg akartam kóstolni, kezdve mindjárt az édes mellein.

Lecsúsztam oda, menet közben végigcsókolva és ízlelve őt. Gyorsan megszabadultam a melltartójától, mert már nagyon vágytam a bőre érintésére.

Fölé csúsztam, hogy érezzem a mellbimbóját a mellemen; alig tudtam magamban tartani a nyögést, ami ki akart törni belőlem. Kézbe vettem az egyik mellét.

– Tökéletes a melled. Pont a jó méret. És ha ezt csinálom – közben két ujjam közé vettem az egyik bimbóját, és megsodortam – a tested megremeg a vágyakozástól.

Összeborzongott.

Tökéletes.

Tudod, milyen finom ízű a melled? – kérdeztem, magamat éppúgy izgatva ezzel, mint őt, hiszen már nagyon vágytam rá, hogy újra hozzá érjen a szám.

– Nem.

– Szégyen. Nagy szégyen. – Beszívtam a számba. Mmmmm. Az íze! Még sokkal jobb, mint amilyenre emlékeztem. Nem tehetek róla, de még mélyebben szívtam be a bimbóját, és egy kicsit meg is haraptam úgy, ahogy szereti.

Egy nyögéssel jutalmazott.

Eleresztettem a számmal, és ráfújtam a másik mellére, figyelve, ahogy a bimbója megkeményedik. Olyan érzékeny volt a bőre! Sok időt szántam rá, hogy a mellével játsszak, alulról indulva fölfelé. Kezemmel a súlyát próbálgattam. Tökéletes.

– És ez? – kérdeztem. – Éppolyan baromi finom, mint a másik.

Megnyaltam a szám, majd megízleltem.

A keze a hajamba mélyedt, szorosan tartva a fejemet, miközben folytattam a teste felfedezését. Olyan jó érzés volt alattam érezni őt, olyan tökéletesen illett a karomba! Nem siettem; szerettem volna, ha egészen elveszti az eszét a gyönyörtől. Előttünk volt az egész éjszaka, és azt akartam, hogy minden percét élvezzük.

A kezei a hátamon egyre jobban sürgettek, és egyre szorosabban vontak hozzá; egyre mélyebben és alaposabban csókolt.

Basszus, én sohasem fogok belefáradni ebbe a nőbe!

Megemelkedett a csípője, és körözve kutatta az enyémet.

– Várj – mondtam, megszakítva a csókot. Egy kis emlékeztető. – Még nem kóstoltam meg a legjobb részeket!

De megadtam neki, amit kívánt, mert a kezemmel megsimogattam a hasát. Beakasztottam az ujjam a farmerébe, és lejjebb toltam, amennyire lehetett.

– Még egy elhanyagolt testrész – mondtam, és megnyaltam a köldökét. Ő felnyögött, és szorosabban markolta a hajam. – Tudod te, hány idegvégződés van itt?

Kicsit távolabb mentem, és figyeltem, hogyan reagál a bőre, ha ráfújok ott, ahol még nem volt nedves a nyelvemtől.

Gyönyörű.

Kigomboltam a nadrágját, és szép lassan húzni kezdtem lefelé a csípőjén, finoman simogatva a hüvelykujjammal. Ahogy levettem róla, visszacsúsztam rá, a kis bikiniszerű bugyira, amit viselt. A dákóm lüktetett, de kívánásomat az agyam hátsó részébe száműztem, és csak rá koncentráltam.

De neki más tervei voltak. Amint ledobtam a nadrágját az ágyról, a hátamra fektetett.

– Most én jövök.

Levetkőztetett, egyszerre vette le a nadrágomat és a boxeremet, és mindenütt végigsimogatott a tenyerével. Isteni érzés volt.

– Abby – nyögtem fel, ahogy a keze a farkamat simogatta.

– Fordulj meg! – mondta, és én hasra feküdtem.

Ő a fenekemre ült, és kezével a lapockámat simogatta, aztán végig, a gerincemet. Utána jött az ajka; megállt a hátam közepén, majd elindult ismét fölfelé. Veszett kívánásomban csípőmet az ágynak szorítottam.

Bassza meg! Muszáj őrá fókuszálnom! Megfordultam, egyúttal magam alá fordítottam őt.

– Elfelejtettem, hogy hol is tartottam – mondtam, végignézve a testén. – Most újra kell kezdenem az egészet!

Az újrakezdés módot adott rá, hogy egy kicsit lehiggadjak, és elvigyem őt az élvezet peremére. Megcsókoltam megint, nyelvemmel szétnyomva a száját, megízlelve az ízét.

– A szádról beszéltünk – mondtam, mikor már mindketten lihegve vettük a levegőt. – És a nyakadról – folytattam, végigmenve újra a finom bőrén. – Az elhanyagolt könyöködről és a köldöködről; ezekre nagyon jól emlékszem.

– Ó, persze, már tudom! – folytattam, ahogy a teste remegni kezdett alattam. Itt volt az ideje, hogy egészen felizgassam, mert már tudta, hogy mit csinálok ezután. Lecsúsztam a testén. – Éppen itt – mondtam, és megpihentem a lába között, figyelmen kívül hagyva azt a részt, ahol nagyon akarta már, hogy legyek. Inkább a térdéhez mentem.

Ő megemelte a fejét, és rám nézett.

– A térd erogén zóna nagyon sok embernél – magyaráztam.

A feje visszahullott az ágyra.

Játszottam a térdével; csókoltam és simogattam. Finoman megemeltem a lábát, és megnyaltam a térde mögötti finom bőrt, majd áttértem a másik lábára.

– Nathaniel! Feljebb!

Tudom, tudom. Én is akarom.

De csak lejjebb csúsztam, és a lábfejénél álltam meg. Kézbe vettem az egyiket, és a talpa ívét vizsgálgattam. Aztán megcsókoltam a bokája belső oldalát, és a lehető leggyengédebben kis csókokat adtam mindkét talpára.

Tényleg egy istennő volt.

Már tényleg nem kellett tovább feszíteni a húrt.

– Nahát – mondtam, és felnéztem rá –, azt hiszem, kifelejtettem valamit.

Micsodát?

De arra nem számítottam, milyen bűnös módon tud engem izgatni.

– Okos vagy te. – Felhúzta a lábát, majd széttárta őket, tökéletes betekintést engedve a selyemmel borított puncijára. – Biztosan eszedbe fog jutni!

Morgás tört fel belőlem. Ha így akarja, én boldogan megteszem. Felmásztam hozzá, és letéptem róla a selymet, ami közöttük állt.

Mindkét lábát megemeltem, és alájuk csúsztam. Lágyan nyaltam őt, emlékezve rá, mennyire bizonytalanul fogadta, amikor először csináltam. De most nem volt bizonytalan. Megemelte a csípőjét, hogy még közelebb kerüljön.

– Igen! Itt is van egy fontos hely, mert ez – mondtam –, ez itt színtiszta – a szavak között újra meg újra végignyaltam –, hamisítatlan Abby!

– Uramisten!

Várj csak, drága boszorkányom!

– És ha már órákat töltöttem azzal, hogy a szádat csókoltam – széthúztam az ujjammal, és a nedvessége az ujjamat is benedvesítette –, azzal is órákat töltök, hogy nyalom és csókolom és iszom az édes – belenyomtam a nyelvem – nedves – újra megnyaltam – puncidat!

Rászorítottam a szám, és egész mélyre nyomtam a nyelvem. Finoman megszívtam a csiklóját, a nyelvemmel beljebb nyaltam. Egy kis sóhaj szakadt fel belőle, és az izmai megfeszültek körülöttem. Ahogy alábbhagyott az orgazmusa, folytattam a csókot, és simogattam a hajlatait, hogy érzékeny maradjon. Tudtam, hogy a második orgazmusa sokkal intenzívebb lesz.

Ahogy elernyedt a teste, kicsúsztam alóla, lábait az ágyra helyezve.

– És most – mentem föl a testére – folytassuk!

Kinyújtózott a súlyom alatt, ahogy ráfeküdtem. A térdemmel széttártam a lábait, és a farkamat a nedves bejáratához igazítottam. Most mély, érzelmi kapcsolatra vágytam, és a kezét megfogva összefontam az ujjainkat.

– Abby – mondtam, mert a szeme csukva volt, és azt szerettem volna, hogy a szemembe nézzen. Mikor kinyitotta a szemeit, szerelem és csodálkozás ragyogott bennük, hogy elakadt tőle a lélegzetem.

– Ez én vagyok, Nathaniel – mondtam. Egy kicsit benyomtam neki, hogy tudja, érezze a tetteim, a szavaim igazságát –, és te vagy, Abby – nyomtam mélyebbre –, és nincs semmi más!

Nincs játék. Nincs csalás. Csak mi vagyunk.

– Nathaniel! – mondta.

Csak a szerelem.

Hosszan és mélyen megcsókoltam. A feje fölé tettem a kezeinket, ahogy még mélyebbre mentem belé. Ő felnyögött, én pedig úgy ráztam a csípőmet, hogy végig benne legyek. Aztán visszahúztam a farkam, a szemébe néztem újra, majd mozogni kezdtem benne.

Lassan csináltam; a kezét fogva, a szemébe nézve siklottunk együtt. Mozdulataim lassúak és céltudatosak voltak, hogy mindketten érezzük a bőrünk érintkezésének minden centijét, hogy egyesülésünkből minden apró cseppet kiélvezhessünk.

Ő hátrafeszült, és megemelkedett alattam, mert többet akart, és gyorsabban. Az én testem is ugyanezt kívánta, de kényszerítettem magam, hogy megtartsam a kontrollt, hogy magunkhoz öleljük a pillanatot.

– Nathaniel, kérlek!

Engedtem neki; egy kicsit gyorsabb lettem, mindkettőnknek megadva azt, amit akartunk. De ez még mindig nem volt elég. Kezével és lábával átölelt, és minden egyes lökésemre rámozdult. De még most is lassú és kimért maradtam.

– Basszus, Nathaniel! Basszál meg! – mondta, és a fülembe harapott.

A szavai tűzbe hoztak, és már nem akartam ellenőrizni a tempót. El akartam szabadítani magam. Hagyni, hogy a testem és az ösztöneim vezessenek. Hátrahúzódtam, és új ritmusba kezdtem; gyorsabban, mélyebben nyomultam belé.

Megragadtam a csípőjét, és rángatni kezdtem fölfelé, hogy mélyebbre tudjam ütni.

– Nathaniel!

Basszus! Igen! Kiabáld a nevem!

De ahogy azt már korábban is felfedeztem, amennyire az enyém volt ő, annyira én is az övé voltam. Az érzés, hogy alattam van, hogy körülvesz engem, ezt bizonyította.

– Úristen, Abby!

Kezdett megfeszülni körülöttem, mire kettőnk közé tettem a kezem, hogy minden lökéssel a csiklóját is elérjem.

Folytatta tovább, ugyanabban a ritmusban, és kezét a testünk közé csúsztatva a csiklóját ütögette a mozgásunk ritmusában.

– Én... én... én... – mondogatta egyre.

Engedd el! Add magad nekem!

Kiabálva élvezett, de én tartottam a ritmust, mert tudtam, hogy több van még benne. Egy perc múlva egy újabb rángás futott végig a testén, és éreztem, hogy én sem tudom visszatartani az enyémet.

Még egyet löktem, és mélyen benne megálltam, ahogy erőt vett rajtam a gyönyör. Éreztem, ahogy harmadszor is megfeszülnek körülöttem az izmai, ahogy beleélveztem.

Az oldalunkra fordultunk, mert nem akartam agyonnyomni, de nem voltam hajlandó elengedni sem. Átölelve tartottam, amíg lelassult a légzésünk.

Fölemeltem a fejem, és megcsókoltam őt. És ahogy a karomban tartottam, már tudtam, hogy mit akarok. Azt akarom, hogy egész éjszaka velem maradjon. Ez értelmet adott annak is, hogy mindjárt az első, hálószobámban töltött éjszakán együtt vagyunk. Ő valószínűleg ellenkezni fog, de azért meg fogom kérni rá.

Persze, ha nem is marad, azért még nem kell most elmennie. Kicsúsztam a karjából, és odamentem az éjjeliszekrényhez. A felső fiókból néhány gyertyát vettem ki, meggyújtottam őket, és mentemben letettem őket itt-ott.

Mikor visszatértem az ágyhoz, ő a hátára fordult, mire én a karomba vettem. Csendben ültünk így néhány percig, és csak élveztük a pillanatot. Megsimogattam a vállát, és megcsókoltam a homlokát.

– Nem terveztem, hogy ez ma megtörténik – mondtam. Ő felemelte a fejét, mire megcsókoltam a száját is. – Komolyan nem.

– Boldog vagyok, hogy megtörtént – sóhajtott erre ő, és megszaglászta a mellkasomat. – Nagyon boldog.

Megint csendben ültünk, és arra gondoltam, mennyire szeretném, ha egész éjjel érezném magam mellett a testét.

Kérd meg!

Nagyot nyeltem.

– Abby? Tudom, hogy nem hoztál magaddal semmit, de volna kedved itt maradni éjszakára? – Elhúzódtam tőle, hogy ránézhessek. – Itt, az ágyamban? – Egy magányos könnycsepp gördült le az arcán. – Kérlek – simítottam le a könnycseppet az arcáról –, aludj itt, velem!

Kivonta magát a karomból, és én zavartan néztem rá. Ugye, nem akar most elmenni?

– Jó – mondta, és megcsókolt. – Jó. Itt maradok.

Mielőtt megmondhattam volna neki, hogy milyen boldog vagyok, a hátamra fektetett, és rám ült.

– De még óráknak kell ahhoz eltelnie, hogy olyan földi dolgokra kezdjünk gondolni, mint az alvás. Tehát – simította meg az ujjával az ajkamat – kezdjük most a száddal!

✴ ✴ ✴

Egész éjjel a karomban tartottam őt. Az utolsó alkalommal ellentétben most csak elégedettséget és békét éreztem; minden rendben volt, mindkettőnk világában. Még csak nem is próbáltam ébren maradni; miután ő álomba szenderült, én is hamarosan elaludtam.

Persze, felébredtem a szokásos öt harminckor. Ott maradtam, ahol voltam,

és élveztem, hogy ott van mellettem; ahogy hozzám illeszkedett, ahogy a feje a mellemen feküdt, ahogy a haja beborított mindent.

Két órát aludt még, majd felébredt, és lustán nyújtózott egyet.

Megsimogattam a hátát, mire felemelte a fejét, és rám mosolygott.

– Jó reggelt – mondtam.

– ’reggelt.

– Készítek majd reggelit meg kávét, de most még nem akarok kiszállni az ágyból.

A hátát nekifeszítette a kezemnek.

– A reggeli és a kávé várhat.

A szívemből beszélt.

– Jól aludtál?

– Mmm. A lehető legjobban.

– Kösz, hogy maradtál – mondtam, és megcsókoltam a homlokát.

Rengeteget jelentett nekem, hogy velem maradt éjszakára az ágyamban – még egy lépés volt ez afelé, amik együtt lehetünk; egy lépés a közös jövőnk felé.

– Kösz, hogy megkértél rá.

– Ó, nem. Enyém az öröm.

– Nem hinném, hogy csak a tiéd – kuncogott.

Vele nevettem, míg aztán odanyúlt hozzám, kezébe fogta az állam, és megcsókolt. Aztán hátrább húzódott, és fölült.

– Kérdezhetek valamit?

– Bármit.

– Ez a nem csókolózunk szabály… az összes alávetetteddel érvényes volt, vagy csak velem?

Nem éppen egy könnyű, reggeli kérdés, de őszinte akartam lenni vele.

– Csak neked szólt, Abby – mondtam, és megsimogattam a haját.

– Csak nekem? Miért?

Őszintén! Őszintének kell lenned!

– Az egyik módja volt ez annak, hogy távol tartsalak magamtól – mondtam. – Úgy gondoltam, ha nem csókollak meg, nem fogok túl sokat érezni irántad. – Te idióta! Hogy gondolhattad ezt? – Hogy így egyszerűbb lesz figyelmeztetni magam, hogy csupán a domod vagyok.

Abby egy kicsit elhúzódott tőlem.

– Megcsókoltad a többi szubodat – mondta inkább magának.

Bassza meg.

– Igen – mondtam. Mindegy, hogy mi, őszintének kell lennem, mondta Paul.

– De engem nem – nézett a földre Abby csüggedten.

Hogy tudnám ezt jóvá tenni? Mit tehetek? Hogyan tudnám meggyőzni őt, hogy a múlt az múlt, és a jövő más lesz?

– Tudod, mit jelent ez, ugye? – kérdezte, mielőtt dönteni tudtam volna.

– Nem – válaszoltam, mert nem tudtam, mire gondol.

Odahúzódott mellém, és a fülembe súgta:

– Hogy rengeteg bepótolnivalód van.

Oké. Ezt elfogadom. Egy bizonytalan csókot adtam neki.

– Rengeteg?

– Mmm – mondta, amikor újra megcsókoltam. – Kamatostul.

Ó, szóval megint játszik velem!

– Kamatostul? – kérdeztem mosolyogva.

– Magas kamatokkal – mondta a boszorkány-hangján. – Jobb lesz, ha el is kezded.

A farkam megrándult a szavaira.

– Ó, Abby – mondtam –, én mindig megfizetem az adósságomat!

✴ ✴ ✴

– Nathaniel – mondta vasárnap délután. A díványon ültünk a lakásában, és közösen olvastunk egy szétszedett újságot. Én letettem a magam részét. Idegesnek tűnt.

– Igen – mondtam.

– Gondolkodtam. – De mivel nem szólt semmit, lassan kezdtem aggódni.

Közelebb húzódtam hozzá.

– Valami baj van?

Megrázta a fejét.

– Nem szeretnék feltételezni semmit – mondta, és közben a párnából kilógó cérnaszállal játszott. – Én csak… nem értem. – Rám nézett. – Mikor adsz rám megint nyakörvet? Vagyis, fogsz adni rám nyakörvet?

Megsimogattam az arcát.

– Ezt akarod?

Bólintott.

– Téged akarlak. Minden részeddel együtt.

A hüvelykujjammal a száját simogattam.

– És én is minden részedet akarom, amit nekem adsz.

Én úgy akartam, hogy ő vesse fel a nyakörv kérdését, hogy biztos legyek benne, hogy akarja. De nem vártam, hogy ez ilyen hamar felmerül.

– Tudnod kell – kezdtem, a szavakat keresgélve –, hogy én már voltam szerető, és voltam dom is; de a kettő együtt még soha. – Ő annyira őszinte volt! Nekem is ilyennek kell lennem. – Nem tudom, hogy kell ezt csinálni. Hogyan lehetek mindkettő a számodra. Nagyon félek, hogy elszúrom. – Már éppen mondani akart valamit, de én folytattam. – El fogom szúrni, Abby, tudom.

A kezemre tette a kezét.

– Nem kell, hogy mindenben szakértő legyél.

A gyönyörű szemébe néztem.

– Sosem bocsátom meg magamnak, ha bántanálak… – Nem fogsz bántani.

– Nem fizikailag értem. Ha érzelmileg bántalak ismét… Megráztam a fejem, mert nem tudtam folytatni.

– Együtt megcsináljuk. – A nyakam köré tette a karját. – Te meg én. Megoldjuk. Együtt. – A szája a fülemet érte. – Téged akarlak. Mint a szeretőmet és mint a gazdámat. Meg tudjuk csinálni.

– De ha…

– Már mondtam, hogy túl sokat gondolkodsz. Ez még mindig igaz. Abba kell hagynod. Nagyszerűen leszünk együtt.

Ahogy beszélt, éreztem, hogy nő az önbizalmam, és magamhoz húztam.

– Okos nő vagy, Abby King. Többször kéne hallgatnom rád.

Mély, fülledt nevetést hallatott, és a szája centikre volt a számtól.

– Majd emlékeztetlek rá.

– Tedd csak!

– Ne félj, meg is teszem – gombolta a keze az ingem.

– Mielőtt bármit is tennénk, meg kell beszélnünk.

– Később – mondta, és tovább gombolt. – Felicia két óra múlva itt lesz vacsorára.

– Holnap este – mondtam csók közben –, a házamban. A konyhaasztalnál.

– Most. A lakásomban. Az ágyban.

A karomba vettem őt, és átvittem a hallon.

Harminchetedik fejezet

Másnap este értetlenül nézett rám, mikor elétettem a papírokat.

– Mi ez? – kérdezte.

Egy tollat adtam a kezébe, megfogtam a saját papírjaimat, és leültem vele szemben az asztalhoz.

– Szeretném, ha újra átvennénk a listánkat.

– A listánkat? – kérdezte mosolyogva, és a szeme gonoszul táncolt. – Miért? A tiéd változott?

– Az enyém? – mosolyogtam vissza rá. – Nem sokat. De azt hiszem, a tied igen. Egy-két területen, legalábbis.

Fogta a tollat, és kitöltötte a fejlécet.

– Gyakorlott szubként néhány új dolgot is bejelölhetek.

Kipipáltam néhány pontot a saját listámon.

– Valószínűleg igen.

– Még mindig őrültnek tartanálak, ha úgy gondolnád, hogy a hosszú távú szexuális megvonás működne nálam.

Kuncogni kezdtem.

– Töltsd ki a saját listádat, Abby!

A következő néhány percben csak a tollak kaparása hallatszott a konyhaasztalnál.

– Tudod – mondta –, nem hiszem, hogy a csókolózást a „biztosan nem” kategóriába sorolnád.

A fenébe! Azt hittem, ezt már megbeszéltük. Úgy tettem, mint aki nem hallotta.

– Hmm?

– Ha azután néznék bele a listádba, hogy rám adtad a nyakörvet, lehetne később némi magyaráznivalód.

Ránéztem, hogy lássa, igazat mondok:

– Ha bármivel kapcsolatban megkérdezel, mindig válaszolni fogok rá.

– Te vagy a domináns; nem az én dolgom, hogy kérdezzelek.

Letettem a tollam, és megfogtam a kezét, hogy érezze, milyen sokat jelent ez nekem.

– Tévedtem, Abby. És igen, jogod van kérdezni. Mit gondolsz, miért mondtam, hogy szabadon beszélhetsz a konyhaasztalnál? Miért adtam neked a könyvtárat?

A jövőben kérlek, mondd el, mit érzel ezeken a helyeken, oké? – A szeme tágra nyílt, ahogy megértette. – Tudni akarom. Tudnom kell. Nem leszünk soha jobbak, ha nem beszélünk.

A hüvelykujjával megsimogatta a csuklómat.

– Oké – mondta, de én tudtam, hogy még nincs vége.

– Fejezzük be a listát, aztán még beszéljünk róla!

Miután befejeztem, néztem, ahogy tölti. Időnként megharapta az alsó ajkát, bejelölt valamit, aztán az asztalon kopogott a tollával a következő kérdésen.

Olyan gyakorlatlan! Könnyen elszúrhatod megint.

– Oké – mondta végül. – Kész vagyok.

Kicseréltük a listákat, és én átolvastam az övét, fejemben összehasonlítva azzal, ahogy korábban kitöltötte. Voltak határok, amik változatlanul maradtak, és voltak, amik nem. Felnéztem, és láttam, hogy az ujjával követi az én listámat, valószínűleg összevetve a sajátjával.

– Van valami kérdésed? – kérdeztem.

– Nem tudom, hol kezdjem.

– Mondjam én előbb? – kérdeztem, és mert bólintott, folytattam is. – Tudnod kell, hogy sohasem lépem át a kemény határokat, amiket bejelöltél. Nem is próbállak rávenni, hogy változtasd meg ezeket, de meg kell kérdeznem: mi a bajod a pálcával?

– Azért kérded, mert te azt jelölted be, hogy – lenézett a listámra – „nagyon szeretem”? 

– Igen. És szeretném érteni, miért jelent kemény határt nálad a pálca, míg más szinte alig.

– Volt egy eset Szingapúrban, amiről olvastam. Azt tudtad, hogy ott bambuszpálcával verik az embereket? – Nem is várt a válaszomra, máris folytatta. – Büntetésből. Ijesztően hangzik. Vérzik, és nyomot hagy.

Értetlenül néztem rá.

– Azt hiszed, hogy addig ütnélek, míg vérzel, és megmarad a nyoma, és még élvezném is?

– Nem – rázta meg a fejét –, csak nem akarnám kipróbálni.

– Nem? – kérdeztem vissza.

– Többet kell tudnom róla előbb.

– Oké. Most hagyjuk ott mint kemény határt. Meglátjuk, lesz-e mód rá, hogy többet tudj meg erről.

Úristen! Egészen megrázott, hogy azt gondolta, úgy is használhatom. Át kellett gondolnom, hogyan vezessem be nála a nádpálcát, hogy ne gondolja ijesztőnek.

– Fojtogatós játék? – kérdezte ő, ahogy a listámat nézte. – Kemény határ?

– Igen. Mindig is az volt. És az is marad. – Bár a határaim idővel változtak, az, hogy valaki levegőhöz jutását irányítsam, hogy fojtogassam, olyasmi, amit sohasem tennék.

– Épp arra gondoltam, milyen lehet az.

– Túl veszélyes. Nem érezném magam jól, ha ezt tenném. – De volt még valami, és ez tökéletes alkalmat kínált rá, hogy megmutassam az újdonsült őszinteségemet. – Beth meg akarta próbálni a fojtogatást, így hát utánaolvastam, beszéltem néhány dominánssal, sőt egyszer még végig is néztem egy ilyent. – Felnéztem, és láttam, ahogy engem figyel. – De ismerem a határaimat. Egyszerűen nem tudnék… nem tudnék ilyen kockázatot vállalni.

Sajnálom, Abby.

– Nem nagy ügy – vonta meg a vállát.

– De, nagy ügy – ellenkeztem. – Miután Melanie-vel elrontottam… – Várj csak! – emelte fel a kezét. – Mit rontottál el Melanie-vel?

– Elrontottam. Nem tudtam azzá lenni, akit akart.

– Nézz rám, Nathaniel! – mondta, és a szeme sápadtkék lett. – Nem rontottál el semmit Melanie-vel. Miért gondolod, hogy csak rajtad múlt? Nem; te nem tudtál az lenni, akit ő akart, de ő sem tudott az lenni, akire neked szükséged volt.

– De ha jobban próbáltam volta…

– Akkor ma mindketten szörnyen éreznétek magatokat – mondta, és a huncut mosoly visszatért a szemébe. – És akkor mi lett volna velem?

Én is elmosolyodtam.

– Tényleg, mi?

– Ne beszéljünk többet Melanie-ről – mondta, és felvette, majd összerakta a papírjait. – Nos, akkor hogy is állunk? – Ismét átnézte a listáját. – Ja, igen. Fojtogatós játék. Nem lesz. Van még kérdésed a listámról?

Átmentünk még néhány dolgon, nem azért, hogy megváltoztassunk bármit is, hanem azért, hogy megértsük, miért lettek ilyenek vagy olyanok bizonyos dolgok. Kifejtettem a kemény határaim okait, és beszéltünk arról is, amiket még ki akar próbálni.

Még sok megbeszélnivaló maradt, de miután átmentünk a listán, a karomba vettem őt, és bevittem a nappaliba, hogy megnézzünk egy filmet.

Furcsa érzés volt.

Furcsán éreztem magam. Jó volt.

✴ ✴ ✴

Másnap este témát váltottunk, és a kapcsolatunk mikorjairól és hogyanjairól beszéltünk. Én azzal kezdtem, hogy nem szeretném, ha állandóan az alávetettem lenne. Legalább annyira szerettem volna, hogy a szeretőm legyen.

– És ha megint visszahoznánk a hétvégéket? – kérdezte Abby.

Pontosan ezt akartam én is megpróbálni, és megkönnyebbültem, hogy ő maga javasolta.

– Azt hiszem, ez nagyon jó ötlet.

– Hét közben Nathaniel és Abby vagyunk.

– Nekem tetszik, de elég nehéz lesz; Nathanielből és Abbyból átváltozni uralkodóvá és alávetetté. – Korábban már beszéltem arról Paullal, hogy mit csinál ő és Christine. – Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha megállapítanánk a kezdő és a vége időpontokat, és a rituálét, ahogy rád teszem és leveszem a nyakörvedet.

– Rám teszed és leveszed? Miért vennéd le rólam?

– Mikor hét közben csak mi vagyunk – mondtam neki, amit ő mondott. – Minden pénteken rád teszem a nyakörvet, mondjuk hatkor, és vasárnap háromkor leveszem.

– Azelőtt állandóan rajtam volt.

– De megváltoztak a dolgok.

– Ez tény, de ha minden nap viselném, jobban megmaradna a kapcsolatunk.

Szavaira szinte szálltam a boldogságtól, de mégsem lett volna jó, ha hét közben is viseli.

– Értem, hogy miért akarod hét közben is hordani – mondtam nyugodt, mély hangon –, de elfogadsz néhány tanácsot? Olyasvalakitől, aki már tapasztalt egyet s mást?

Felrántotta a szemöldökét.

– Gyakran fogod kijátszani ezt a „tapasztalat” kártyát?

Visszanyeltem a nevetésemet. Több mint tíz éve élek domként, és most azt akarja tudni, hogy sokszor kijátszom-e a tapasztalat kártyát?

– Igen – válaszoltam egyszerűen.

Fújt egy nagyot, és visszaült a székére.

– Figyelj, Abby! Elismered vagy sem, a nyakörv egy bizonyos állapotba hoz téged, és nem szeretném, ha ebben lennél hét közben is. – Egy hete még szerettem volna, de most már nem. – Ha egy kedd délután megkérdezem tőled, hogy borsót vagy répát szeretnél-e vacsorára, akkor azt akarom, hogy Abby, a szeretőm, és ne Abigail, az alávetettem válaszoljon.

– Értem, de…

Már meggyőztem. Láttam a szemén.

– Nem írok elő neked semmilyen diétát vagy testmozgást, vagy kötelező alvást, vagy…

– Hála istennek! Mert ha ragaszkodnánk a nyolc óra alváshoz, az komolyan korlátozná a hét közbeni tevékenységünket.

Hát, basszus, ez az! Én pedig rengeteg hét közbeni tevékenységet terveztem magamban.

– Egyetértek – mondtam. – De vissza oda, amit mondtam; ha szeretkezni szeretnék szerdán, és neked nincs kedved, azt akarom, hogy megmondd, szabadon. A nyakörv – ingattam meg a fejem – ezt nem engedné. Még akkor is, ha most úgy gondolod, hogy igen.

– Oké, akkor csak a hétvégén. – Előrehajolt a székén. – Nos, akkor mit mondtál azokról a rituálékról?

Beszéltem neki arról, hogy a rituálék hogyan hoznak minket a megfelelő lélekállapotba péntekenként, és hogyan könnyítik meg az átmenetet vasárnap délután. Ha ezeket gyakran ismételjük, mondta Paul, akkor olyan jelekké válnak, amikre mi magunk is reagálunk.

– Biztos, hogy egész hétvégén játszani akarsz? – kérdeztem, mikor már megállapodtunk az időpontokban és a rituálékban. Több lehetőséget szerettem volna neki ajánlani. – Az is lehet, hogy mondjuk, csak néhány alkalommal megyünk bele a játékba. Így nem szolgálnál engem egész idő alatt.

– Úgy érted, főzés meg felszolgálás közben?

– Igen. Ha nem akarod ezeket…

Én kipróbálnám. Ez teljesen más lenne, mint amit az eddigi alávetettjeimmel csináltam, de kipróbálnám. Az ő kedvéért.

– Nem tudom – válaszolta. – Tulajdonképpen szeretek neked mindent csinálni. Ettől még be is indulok.

A farkam megkeményedett erre a mondatra.

– Komolyan?

– Mmm… – válaszolta.

Nos, akkor jó! Ha szereti, csináljuk! És ha ez beindítja őt… Mondhatnék néhány szót arról, hogyan csinálja ezeket.

Inkább később. Még más megbeszélnivalónk is van.

– Biztonsági szavakat is ki kell találnunk – mondtam. – Régen mindig a sárgát és a pirosat használtam, és azt hiszem, ezek neked is jók lennének.

Ha…

– Kettő? Két biztonsági szót adsz nekem?

– Ez a közkeletű rendszer. – De a múltkor…

– Már elmondtam, miért volt hiba, hogy így csináltam a múltkor. Nem szeretném, ha még egyszer elmennél tőlem.

Abby megfogta a kezem.

– Nem hagylak el. Csak nem értem, hogy miért kell két biztonsági szó.

– Mert feszegetni fogjuk a határaidat – válaszoltam, azokra a dolgokra gondolva, amiket ki szerettem volna próbálni. – Ha azt mondod, sárga, akkor tudni fogom, hogy ezt soknak érzed, de folytathatjuk. A piros megállít mindent.

– De még nem volt olyan szubod, aki használta volna a biztonsági szavát.

– De most már van – mondtam, és megcsókoltam a kezét. – És azt akarom, hogy teljes biztonságban érezd magad, mindig, amikor velem vagy. Még akkor is, ha erőltetek valamit.

– Sárga és piros – gondolta végig. – Olyan, mint a jelzőlámpa.

– Pontosan – mondtam. – És mert feszegetni fogom a határaidat, a biztonsági szók nekem is biztonságot adnak.

– Neked?

– Addig erőltethetek valamit, amíg a sárga le nem lassít – fejtettem ki. – Te bízol bennem, és cserébe én is bízom benned, hogy használni fogod a biztonsági szavad, ha túlságosan erőltetek valamit, túl gyorsan csinálom, vagy túl messzire megyek. Ez megnyugtat engem.

– Sose gondoltam, hogy neked is biztonságban kéne lenned.

– Tudom. De most szeretném, ha rendben lennének a dolgok. – Vártam egy kis ideig, de tudtam, hogy van még mit mondanom. – Akkor is hibáztam, amikor megbüntettelek. – Meglepetten nézett rám. – Nem azért, mert megbüntettelek, hanem azért, mert nem adtam meg utána a megfelelő gondoskodást.

– Gondoskodást?

– Aznap éjjel be kellett volna mennem a szobádba. Beszélnünk kellett volna. A karomban tartani. Megmondani, hogy minden rendben van. Megnézni a bőrödet. Másnap leültetni, ahelyett hogy tőled vártam volna az ebédet, vagy bármit.

– Ó…

– Annyira belegabalyodtam a saját érzéseimbe, hogy nem figyeltem a te szükségleteidre. – A szemébe néztem. – Ez nem fordul elő még egyszer. – Ő nem szólt semmit. – Ha még egyszer meg kell büntesselek, amikor meg kell hogy büntesselek – javítottam ki magam, hiszen ez elkerülhetetlen, és elő fog fordulni –, azt akarom, hogy tudd: akkor másképp lesz.

Tovább beszéltünk még az utána való gondoskodásról, arról, hogy mit várhat. Átbeszéltük azt is, hogy miért kaphat fenyítést, és hogy miféléket.

Mikor már nem volt több kérdése, véget vetettem a beszélgetésnek, és kimentünk Apollóval sétálni. Megmutattam neki a cseresznyefákat, és a rajta levő rügyeket, amelyekből hamarosan virág lesz. Ahogy sétáltunk, a kezéért nyúltam, és összefontuk az ujjainkat.

✴ ✴ ✴

A telefonom hangosan, duplán sípolt.

– Igen, Sara?

Az órámra néztem, és elmosolyodtam. Öt negyvenöt. Tudhattam volna, hogy korábban jön.

– Ms. King van itt, uram.

– Köszönöm. Hat után öt perccel küldje be őt! Ha már bejött, hazamehet!

– Igen, uram – mondta, és letette a telefont.

Péntek délután volt. Abby azt mondta, szeretné újra beadni a jelentkezési lapját Mr. Godwinnek, és újra eljönni az irodámban egy interjúra. Én egészen őrült ötletnek tartottam ezt, de ő ragaszkodott hozzá. Néhány megbeszélés után megértettem, miért szeretné – mert ez még hivatalosabbá tenné a dolgokat, Godwin pedig jobban ismert annál, mintsem hogy bármilyen kérésemet megkérdőjelezze.

– Továbbítsam Abigail King jelentkezési lapját? – kérdezte. – És senki másét?

– Így van. Csak az övét.

– Van itt egy új. Ígéretes. Önt kérte.

– Nem érdekel. Hívja fel, és mondja meg neki, hogy foglalt vagyok, meghatározatlan ideig. És ez vonatkozik mindenki másra is.

Abby kérte, hogy ezen a hétvégén adjam rá újra a nyakörvét. Részletesen megbeszéltük az időzítést. Mondtam neki, hogy nem kell sietni, sőt aznap reggel a zuhany alatt még meg is kérdőjeleztem az egészet, de ő továbbra is ragaszkodott.

Ismét az órámra néztem.

Három perccel hat után bekapcsoltam a számítógépem, és írni kezdtem.

Te szerencsés marha!

Kinyílt, majd becsukódott az ajtó. Abigail – Paul mondta, hogy könnyebb lesz, ha Abigailnek hívom őt a hétvégéken – bejött a szoba közepére, és megállt. Felpillantottam. A fejét lehajtva állt, két keze a teste mellett.

Nem tudom, mivel érdemelted ki ezt a gyönyörű teremtést – írtam a gépbe.

Te baromi szerencsés marha!

Visszajön az irodádba, ad neked egy második esélyt, hogy te legyél a domja. 

Szeret téged, még így is, hogy elcsesztél mindent.

Szeret téged. Pont.

Te baromi szerencsés marha!

Az ilyen baromi szerencsés marhák közül, mint amilyen te vagy, West, te vagy a legszerencsésebb.

Most menj, és add meg neki, amire mindketten vágytok!

Abbahagytam a gépelést.

– Abigail King.

Nem mozdult. Nem is vett rólam tudomást.

Hátratoltam a székem, és mögé mentem. Egy pillanatra megálltam, hogy megszaglásszam. Finom. Kezembe vettem a haját, és megcsavartam.

– Kíméletes voltam veled legutóbb – mondtam, mert ez volt az igazság, és ezt ő is tudta. De azt is tudta, hogy ezúttal nem leszek olyan kíméletes.

Meghúztam a haját, és ő megpróbálta lehajtva tartani a fejét. Remek. Mert nem engedtem meg neki, hogy fölnézzen.

– Egyszer azt mondtad, hogy bármit elviselsz tőlem fizikailag – mondtam.

– Emlékszel?

Nem szólt, mert nem adtam rá engedélyt.

Megrántottam a haját.

– Most ellenőrizni fogom ezt, Abigail. Meglátjuk, mennyit vagy képes elviselni.

Elengedtem a haját, és elé álltam.

– Most elkezdődik a tréninged. Kiképezlek rá, hogy kiszolgáld minden igényemet, vágyamat, és az akaratomat. Mostantól, ha adok egy parancsot, elvárom, hogy azonnal engedelmeskedjél, kérdések nélkül. Bármiféle bizonytalankodást, felvont szemöldököt vagy engedetlenséget ott, a helyszínen fogom kezelni. Megértetted?

Még mindig nem szólalt meg.

– Nézz rám, és válaszolj! Megértetted?

Ő felemelte a fejét, és azt mondta:

– Igen, mester.

Igen, mester? Mesternek nevezett, még mielőtt rátettem volna a nyakörvét? Ismét?

– C… c… c… – Tudtam, hogy elszúrja. Sőt vártam is. De nem tudtam, hogy ez az irodámban fog megtörténni. – Azt hittem, a múltkor megtanultad ezt a leckét.

Teljesen zavartan nézett.

– Hogy szólítasz, ha még nem adtam rád a nyakörvet? – kérdeztem.

– Igen, uram.

– A múltkor átsiklottam e hiba fölött – mondtam, és odasétáltam az asztalomhoz. – De, mint mondtam, ezúttal nem leszek ilyen engedékeny.

Muszáj volt. Meg kellett mutatnom neki, mit értek azalatt, hogy engedékeny voltam a múltkor.

– Emeld fel a szoknyád, és tedd a kezed az asztalomra! – mondtam.

A nem megfelelő megszólításért járó büntetés attól függött, hogy mikor és hogyan történt a vétség, ám arra nem volt megszabva semmi, ha nem a megfelelő néven szólít a nyakörv felvétele előtt.

– Három ütés – mondtam, amint elhelyezkedett. – Számold!

Az első ütésem a jobb fenekén csattant.

– Egy.

A második a balon.

– Kettő.

Az ütéseim elég erősek voltak ahhoz, hogy kipiruljon a feneke – kellett, hogy érezze ezt –, de nem annyira, hogy tartós nyomot hagyjanak. A harmadik ütés a kettő közé, az édes helyre esett.

– Három.

Ezzel vége is volt. Jobban éreztem magam. Rendben lesz ez így. Megsimogattam a fenekét, de nem szisszent fel, és nem is húzódott el a kezem elől. Visszahajtottam a szoknyáját.

– Menj vissza oda, ahol voltál!

Kecses léptekkel visszament oda, ahol addig állt, az iroda közepére.

– Emlékszel a biztonsági szavaidra?

– Igen, uram. Emlékszem a biztonsági szavaimra.

– Akkor jó. – Kihúztam a fiókot, kivettem a dobozt, és felemeltem a nyakörvet. – Készen állsz, Abigail?

Egy kis mosoly jelent meg az arcán.

– Igen, uram.

Odamentem hozzá, és megálltam előtte, kezemben a nyakörvvel.

– Térdelj le!

Mikor térdre esett, a nyakára erősítettem a nyakörvet.

Az enyém.

– Minden pénteken, délután hatkor rád teszem ezt – mondtam, megismételve azt, amiben megegyeztünk –, és vasárnap délután háromkor leveszem.

Annyira kibaszott jól nézett ki rajta!

Most majd a szájába veszi a farkam – ez volt a rituálé második lépése –, de előbb még csinálnom kell valamit.

– Állj fel! – mondtam.

Engedelmesen felállt, bár tudtam, hogy nem érti.

A múltban, ha ráadtam a nyakörvet, elöntött a birtoklás érzése. Annak öröme, hogy rajta látom a nyakörvemet, olyan állati érzéseket szabadított fel bennem, hogy beleszédültem.

És ilyenkor minden alkalommal szerettem volna megcsókolni.

– Kibaszott jól nézel ki a nyakörvemben!

Ezúttal meg is fogom.

Az álla alá tettem a kezem, és odahúztam magamhoz, odanyomva a száját a számhoz. Ezzel a csókkal megmutattam neki, milyen hatással van rám. Hogy a látvány, hogy a nyakörvemet viseli, milyen hatással van rám. Először csak puhatolózott, de aztán megadta a választ a kívánságomra.

Végül abbahagytam a csókot, és lenyomtam a vállánál fogva.

– Vissza, térdre!

Térdre hullott, és megnyalta az ajkát.

– Kérem, mester, bevehetlek a számba? – kérdezte, ahogy megegyeztünk. Én ráteszem a nyakörvet, ő pedig kéri, hogy szolgálhasson.

– Igen.

Lehunytam a szemem, és lehúztam a cipzáramat. Az elmúlt hetekben többször elégített ki a szájával, de mindig az ágyban, és sohasem térden. Ezt akkorra tartogattam, ha már rajta lesz a nyakörve.

Megmarkoltam a haját, és amikor finoman játszani akart a farkammal, erősen belenyomtam a szájába. Megmutattam, hogy én vagyok az úr. Ő pedig, hozzám tartozik. Úgy, ahogy van. És úgy használom a száját, ahogy kívánom.

Mivel ezt az ajándékot adta nekem.

És én elfogadtam.

Ki-be húztam-nyomtam a szájába, ő pedig dolgozott rajtam. Végignyalt a nyelvével, mélyen beszívott. Elértem a torkát, de ő egészen bevett, a fogát használta, pontosan úgy, ahogy szerettem.

– Basszus! – nyögtem.

Még jobban megszorítottam a haját, és még erősebben löktem. Bassza meg, de jó! A golyóim megfeszültek, és éreztem, hogy már nem sokáig tart. Ő észrevette, hogy közel vagyok, és várakozva szorította meg a combomat.

A farkam a torkának nyomtam, és megint felnyögtem, ahogy megtöltöttem a száját. Úgy nyelte, hogy benne voltam, és még mélyebbre húzott.

Kicsúsztam a szájából, és lassan elengedtem a haját. Megsimogattam a fejét, a fejbőrét, hogy eloszlassam a fájdalmat.

– Gombold be a nadrágomat, Abigail!

Mikor engedelmeskedett, és a ruhám már rajtam volt, azt mondtam neki, hogy álljon föl.

Megfogtam az állát, és megemeltem az arcát, hogy rám nézzen.

– Ma este keményen fogok dolgozni rajtad. Elviszlek a gyönyör peremére, és otthagylak. Nem fogsz elélvezni, amíg meg nem engedem, és nagyon fukar leszek azzal az engedéllyel. Megértetted?

Csendben maradt.

– Válaszolj!

A szeme elsötétedett a vágytól.

– Igen, mester!

Helyes.

– Egy óra múlva otthon leszek. Azt akarom, hogy meztelenül várj a játékszobában!

Folytatjuk…

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Kínálatunk megtekinthető az interneten is:

www.muveltnep.hu

Művelt Nép Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó dr. Szilvásy György

Sorozatszerkesztő Kepets András

Nyomás és kötés Print City Europe Zrt.